Karel May

Červenomodrý Metuzalém

KAPITOLA PRVNÍ

Čestné slovo, čchiš’

Každý z vážených starousedlíků onoho líbezného universitního městečka i kdekterý náhodný příchozí, jenž tam třeba jen jedinkrát v životě omylem zavítal, dozajista spatřil a poznal Červenomodrého Metuzaléma, byl to přec kráčející pomník tamější alma mater: nikdo ho nemohl přehlédnout, a kdokoli ho jednou spatřil, do smrti nebyl s to na něho zapomenout.

Snad jen pánbůh ví, jak dlouho už bydlel v Peprmintové uličce, a kolik semestrů měl vlastně zapsáno v zteřelém indexu, to zůstávalo již naprosto temnou záhadou; však by byl také každému, kdo by se opovážil neomaleně se ho na to pozeptat, odpověděl toliko se šavlí v ruce: o jeho věhlasu v bitkách a soubojích věděl totiž naproti tomu kdekdo.

Den co den v přesně stanovenou chvíli vyšel z domu, v jehož přízemí měl krámek čínský obchodník s čajem Jie Ťinli, zabočil vpravo do Humboldtovy ulice, zmizel ve vratech U listonoše z Ninive, jak studenti přezvali svou spolkovou knejpu, a ve stejně přesném okamžiku se opět objevil, aby se touž cestou vrátil do svého obydlí. Tak tomu bývalo vždy třikrát denně: po ránu, k poledni a navečer, a pokaždé s takovou dochvilností, že si ctihodní obyvatelé Peprmintové i Humboldtovy ulice podle něho natahovali své neméně úctyhodné památeční pendlovky.

Jednoho dne však polední štamgasti od Listonoše čekali nadarmo. Divili se, vrtěli nad tím zjizvenými hlavami, ale když se neukázal ani nazítří, neprodleně začali pátrat po příčině tak trestuhodné extravagance. Konečně třetího dne se vydali k jeho odvěké bytné paní Steinové. A tu se ke svému nemalému zděšení dozvěděli, že zaplatil nájemné na dva roky dopředu a, zmizel. Kam? To jim za živý svět nemohla anebo nechtěla prozradit. Pověděla jen to, že zároveň s ním zmizel i její nejstarší syn, kupodivu však při tom neuronila ani slzičku. Ostatní zůstalo tajemstvím, jehož odhalení museli chtě nechtě ponechat budoucnosti nebo náhodě.

Onoho rána, kdy Červenomodrý Metuzalém vykonal naposled svou pravidelnou cestu do známé pivnice, netušil po pravdě ani on sám, že se tam v poledne už nevrátí, že zmizí ze světa, a dokonce na dlouhý čas…

Kráčel jako obyčejně pomalu a s křepkostí cvičeného medvěda Humboldtovou ulicí zpátky domů a samolibě se kochal pozorností, kterou kolkolem vzbuzoval. Však také bylo proč! Obdařen statnou, ba obrovitou postavou, valil před sebou své hektolitrové panděro s důstojností preláta; tmavý pěstěný plnovous mu rámoval ducatý obličej, plností a zbarvením nepochybně svědčící o řádném občanovi upřímně hrdém na potěšlivou skutečnost, že proslavené pivo jeho rodné země skončilo právě s úspěchem své triumfální tažení okolo světa; šikmo po tváři se mu táhla široká jizva a dělila nos přesně na dvě poloviny, avšak, vážení, jaký to nos! Snad někdy dávno bylo ho možno s trochou shovívavosti nazvati orlím, časem se ale ostrost tvaru zjemnila a ustoupila oblosti, která se od semestru k semestru stávala povážlivější stejně jako barva, střídající během své zázračné proměny veškeré odstíny od líbezně růžové až k brunátné červenomodři. Majitel tohoto onosení svaloval sice vinu za prapodivnou barvitost svého čmuchadla na starou ránu šavlí, jeho kamarádi ze spolku byli však kupodivu naprosto jiného mínění. Ach, mladí čtenáři, střežte se v životě podobných rozporů! Ale nechť už je tomu jakkoli, jedno bylo jisté nade vší pochybnost: Červenomodrý Metuzalém vděčil za své podivuhodné jméno stejnou měrou barevnému nosu i nedohlednému počtu ztracených semestrů.

Nosíval modrý sametový kabátec zdobený šňůrami, červenou brokátovou vestu, bělostné zámišové kalhoty a vysoké lakové jezdecké boty s obrovitými ostruhami zjevně mexického původu, jejichž ozubená kolesa měřila bratru dva a půl coule v průměru, na dlouhých kadeřích trůnila červenozlatá cereviska, ruce trčely věčně hluboko v kapsách nohavic na důkaz nezměrného pohrdání vůkolním světem a v zubech bez ustání drtíval jantarový náustek perského nargilé, jehož dým vypouštěl v mocných a nadmíru dekorativních kotoučích.

Před ním neméně vážně kráčel vždy obrovský bernardýn neomluvitelného jména Cupido s dvoulitrovou holbou svého

pána v hubě, za ním Metuzalémův sluha: v levici třímal skleněnou baňku vodní dýmky s nádobkou přinejmenším na funt tabáku a s gumovou, dobře čtyřloktovou hadicí, vedoucí bez zbytečných oklik přímo do úst bafajícího studenta, pravou rukou opíral o rameno jako pušku dlouhý dřevěný předmět, ve kterém kolemjdoucí k nevýslovnému úžasu poznávali ušlechtilý hudební instrument zvaný fagot, jehož čestnou úlohou bývaly však v tomto případě zpravidla jen pijácké signály U listonoše z Ninive a halasný doprovod k nekonečným Hoch!, Hurá! a Pějme píseň dokola.

Vytrvalý nositel dýmky a fagotu byl bezesporu stejný originál jako jeho pán; patřil k těm, z jejichž tváře jen stěží uhádneme věk: byla poseta vráskami a zbrázděna rýhami, že o vlastních tazích nemohlo být řeči. Když ho tak člověk viděl s vážnou oddaností kráčet za svým velitelem a čekat na sebemenší pokyn, pohled nebo okamrk, těžko by mu hádal pod čtyřicítku, a to ještě jenom v jaksepatří lichotivé náladě; komu se však podařilo vynatrefit ho náhodou v dobré míře a přívětivém rozmaru, spatřit, jak vychytrale pomrkává malýma očkama, a všimnout si jeho hbitých pohybů a čilé duševní svěžesti, neřekl by mu víc než něco přes dvacet. Na otázky příliš zvědavých neodpovídal a svůj věk stejně jako semestry svého pána a velitele udržoval zahaleny do neproniknutelné temnoty.

Jeho dlouhá, tenká postava byla oblečena právě tak jako velká a baňatá Metuzalémova, jen místo studentské cerevisky trůnila mu na ostříhané hlavě vysoká bílá čepice, jakou zpravidla nosívají k plotně kuchaři nebo cukráři při výrobě hříšných sladkostí.

Tak tedy kráčeli Humboldtovou a pak Peprmintovou ulicí, vepředu pes, potom pán a za nimi sluha, každý z nich důstojně a s notnou dávkou upjatosti. A právě když chtěli vejít do chodby domu, kde před dávnými časy rozbili svůj stan, otevřely se dveře čínského krámku a jeho majitel v širokém kroji Nebeské říše se vykolébal na ulici. Už dávno uzavřel přátelství s věčným studentem, naučil se od něho obstojné němčině, kterou v době, kdy se usadil ve městě, jenom přetěžko lámal, a na oplátku ho zase natolik zasvětil do tajů čínštiny, že se v ní Metuzalém vyznal takřka na excellens.

Sotva ho obchodník s čajem uviděl, zavrtal ruce do širokých rukávů a hluboce se mu uklonil.

„Servus, milý Jie Ťinli!“ odpověděl mu student svým pivním basem. „Kampak máte namířeno? Jdete ven?“

„Š‘, š‘, čchü, ano, ano, pane. Na policii.“

„Neříkejte? A co tam? Našel jste snad klíče od domu či co? Nebo, nu ovšem! To bude ono!, nebo vám chtějí napařit pokutu za falšování čaje?“

Číňan nechal jemně proklouznout svůj cop mezi prsty, povytáhl neviditelné obočí a zdvořile odpověděl:

„Ráčíte žertovat. Jie Ťinli nebude nikdy platit pokutu, Jie Ťinliho zboží je pravé, čisté a směšně laciné. Jie Ťinli však dostal dopis z vlasti a má ho odevzdat. Jenomže jméno příjemce nenašel v adresáři, musí se zeptat na ohlašovacím úřadě.“

„I kdeže to, nejctihodnější,“ usmál se student, „pročpak s takovouhle maličkostí k policajtům, nejspolehlivější adresář je tuhle!“ A zaťukal si prstem na čelo. „Zbytečně mi neříkají Metuzalém. Mnozí se už narodili, přemnozí zemřeli, nepočítaní sem přišli jako vyjukaní zelenáči a odešli jako vybledlí filistři, jen já jediný jsem tu zůstal co skála v sypkém písku a jejich jména se navěky zapsala do análů mého génia, žel dosud nevydaných. Jak zní ta adresa?“ Obchodník s čajem vytáhl z objemného rukávu dopis: na obálce nebyla ani známka, ani razítko, došel tedy zřejmě vložen v jiné zásilce. Adresa napsaná štětcem zněla: Učiteli obecné školy p. Josefu Ferdinandu Steinovi či jeho příbuzným, dříve bytem v Horní ulici čp. 12, přízemí.

Student prohlížel obálku ze všech stran a zamyšleně pokyvoval hlavou:

„Hm, tak tedy říkáte, že tenhleten pán není v adresáři… Po pravdě řečeno, ani já neznám žádného učitele toho jména. Patrně už dávno zemřel a… Heuréka! Už to mám!“ vykřikl najednou. „Co když je vdova po něm zrovna má nebohá bytná a vaše domácí? Svěřte mi na chvíli ten dopis, milý příteli! Vycválám nahoru a přivezu vám zprávu mimořádným vlakem, expres, franko a obratem!“

A hnal se domů, jako by o rozluštění téhle záhady rozhodovala každá vteřina. Pes a sluha zevlovali pořád ještě tam, kde se před chviličkou zastavili, a ani v nejmenším nebyli připraveni na tak náhlou akci svého pána. Bernardýn sice uskočil, zato sluha zůstal jako přikovaný, a v tom bylo celé neštěstí. Hadice vodní dýmky se napjala, baňka mu vyklouzla z ruky, chtěl ji zachytit, ale ještě ji postrčil, a rovnou na psa a se psa na zem, kde se roztříštila na tisíc kousků, žhavý popel se vysypal Cupidovi na hřbet, hrdlo táhl Metuzalém za sebou takřka do půl schodů a teprve tam si uvědomil, že se zřejmě něco děje, obrátil se a zůstal stát: uviděl střepy a celou tu spoušť, uslyšel psa, jak spustil nářek a kvik, sotva mu začala doutnat srst, spatřil sluhu, kterak se jak široký tak dlouhý natáhl přes bernardýna s fagotem v ruce, a nad celým tím božím dopuštěním lomil rukama Číňan a zoufale volal: „Niuniuniu! Pentan, penniu!“

— a to všecko budilo tak směšný dojem, že se student fajfka nefajfka rozchechtal a křikl:

„No potěš tě ruka páně, Gottfriede z Bouillonu, tys tomu zas jednou dal!“

On i všichni studenti říkali totiž nebohému sluhovi z neznámých důvodů tímto proslaveným historickým jménem. Jmenovec velkého křižáka vyskočil jako čert ze škatulky, otřepal se a ozval se mnohem víc pohněvaně nežli v rozpacích:

„Co zas, hrom do mydlin! Japa to, že zasejc já? To už namoutěkuši přestává šecko, pořád jen já! A že se zeměkdoule votáči, to taky já, co? A že máme nohy patama dozádu. Dopa mi vytrh to vodnatelný hulidlo z ruky a poslal mě šupem do přízemka, no? Člověk kráči ve vší počesnosti vod boha Bakšúsa k domácím špenátům, a ešte nestači vkročit do zvěstiboulu, a už nad nim stoji copatej a mňouká jako pominutej kočkodan!, Copa to vůbecně melou?“ obrátil se na Číňana.

Odpověděl mu však jeho pán:

„Jestli se nemýlím, niu se čínsky říká jistému nepříliš chytrému přežvýkavci, a třikrát po sobě to značí: trojnásobně totéž.“

„Vohromny! A pentan?“

„Nemotora, ťulpas, pitomec.“

„Eště vohromnějši. Jářku, pane Jie Ťinli, esli chtěli k policajtům, neráčej se vobtěžovat, dám jich sebrat sám, za vyrážku na cti. Ale nejdřivějc se liběj podívat, jak jim prachvobyčejnej Němec s muzikálni konzertmátoří dokáže zahrát na svůj voblíbenej inškrument!“

A popadl fagot a hnal se na Číňana. Ten však nebyl žádný hrdina: vzal nohy na ramena, bleskurychle zmizel ve svém krámku a zavřel se tam na závoru.

„Zmiznul jak Té Deum ex mašina!“ zajásal Gottfried z Bouillonu. „Vény vidí Mici, ale vodřikám se protedlenckrát salvy za vitěstvi, rači vodezdám ty zbytky šťasny minulosti blaženému zapomnění.“ A začal sbírat střepy.

Červenomodrý Metuzalém pádil zatím ke své bytné. Bydlela v nevelkém pokojíku s malou ložnicí, ostatní tři pokoje pronajímala studentům, aby si alespoň trochu přilepšila: penze po ubohém kantůrkovi byla totiž ještě ubožejší, a tak nejednu noc proseděla nad šitím či nad kanavou, zahánějíc bídu s nouzí od lůžka svých milovaných dítek.

Teprve chvíle, kdy se do všech tří místností nakvartýroval Metuzalém se svým sluhou, přinesla jí jakous takous úlevu. S předešlými nájemníky býval kříž a starosti, kdežto on byl zámožný a měl i dobré srdce, řádně platil nájemné, ledaskdy jí pomohl i k tučnějšímu vedlejšímu přijmu, brzo si zamiloval její dobře vychované děti a tuze rád pak slýchal, když mu říkávaly strýčku, ba zdálo se, že si v duchu předsevzal pečovat o jejich blaho jako skutečný a opravdový strýc.

Nejstarší Richard jevil velké nadání a učitelé naléhali na nebohou matku, že by byl hřích neposlat ho na studie. Na to však byla příliš chudobná. Třebas uznávala, že i řemeslo má zlaté dno, přesto její mateřská láska jen těžko snášela, že nemůže chlapci poskytnout patřičné vzdělání a lepší budoucnost.

A tak když k ní jednou večer přišel Metuzalém a bez dlouhých okolků začal právě na to téma, s těžkým srdcem poděkovala a odmítla šlechetnou nabídku; student však nicméně prohlásil zřetelně a jasně:

„Milá paní, snad jste si už všimla, že ne zrovna rád hovořívám o sobě a o svých věcech. Dnes tedy dělám výjimku. Můj otec byl bohatý sládek a ješitná ctižádost ho hnala k tomu, aby se mohl pyšnit učeným a slavným synem. Já se mocí mermo bránil, nechtěl jsem být ničím jiným, než byl on, leč marně. Nezbylo mi nežli do zblbnutí deklinovat slůvko faba, to jest bob, třebas mi byl vždycky bližší chmel než všecky luštěniny světa. O ostatním radši pomlčím. Na sklonku života přeměnil otec svůj pivovar na akciovou společnost a zanechal mi velké jmění, já to však dotáhl jen na věčného studenta a ostrého duelanta. Teď však začínám bolestně pociťovat prázdnotu své trapné existence a stydím se za sebe i za svůj pustý život. Zachtělo se mi činů, a první bude ten, že učiním vše, aby váš syn nahradil ztracený čas mých marných studií. Nic mi nebudete dlužni, žádný strach, a já aspoň splatím svůj dluh, který mě tíží na stárnoucí duši.

Učiníteli šťastným svého syna tím, že neoslyšíte mou nabídku, učiníte šťastnými mne a do smrti vám za to budu vděčen. Řekněte ano, podejte mi ruku, a konec řečí.“

Od té doby navštěvoval Richard gymnasium a Červenomodrý Metuzalém nad ním bděl jak kvočna nad jediným kuřátkem. A kuřátku teď bylo právě sedmnáct a ze všech sil se snažilo splnit všechny naděje a tužby matčiny i strýčka Metuzaléma.

Když tedy teď vstoupil student do jejich pokojíku s dopisemz Číny, spatřil zase jako vždy tu známou tichou idylku: pilná paní Steinová žehlila prádlo, svědomitý Richard se skláněl nad atlasem, jeho mladší sestra neúnavně šila na stroji, který jí Metuzalém daroval k letošním vánocům, a malý šestiletý bratříček seděl potichoučku u kamen, zaměstnán nějakou hračkou. „Poslyšte, paní Steinová,“ spustil Metuzalém po zběžném, leč vřelém pozdravu, „nebydleli jste dřív v Horní ulici číslo dvanáct v přízemí?“

„To ano,“ odpověděla překvapená bytná.

„A nejmenoval se váš nebožtík muž Josef Ferdinand?“

„Jmenoval. A proč se ptáte?“

„Nu, pak to tedy souhlasí. Tenhle dopis je váš.“

Podal jí obálku, paní Steinová přečetla adresu a zeptala se notně udivena:

„Jakpak to, vždyť nepřišel poštou! A odkud je?“

„Z Číny, paní Steinová, představte si, že až bůhvíodkud z Číny. Jie Ťinli mi ho dal.“

„Co říkáte, že z Číny? Kterýpak pohan by mi psal z takové nekřesťanské dálky? To bude nejspíš nějaká mýlka, pane Metuzaléme, určitě to není pro mne.“

„I proč by ne. Vidíte, adresa je přesná.“

„Dovolte, maminko, podívám se na to,“ ozval se Richard a sáhl po obálce. Přečetl adresu a pak rozhodl: „Je sice pro otce, ale když zemřel, máte přece plné právo otevřít ho vy.“ A bez meškání rozřízl perořízkem obálku, vytáhl popsaný list, rozevřel ho a svezl se pohledem až dolů k podpisu. „Můj bože, od strýčka Daniela!“ vykřikl překvapeně.

„Cože! Švagr Daniel byl přece v Americe a zmizel bůhvíkam,“ namítla matka.

„Pak je tedy znovu na světě a sláva bohu živ a zdráv! Ale poslyšte, co píše!“

Červenomodrý Metuzalém se chtěl taktně odporoučet, zdrželi ho však, před ním přece neskrývali žádnou rodinnou radost ani žal.

Obsah dopisu musel být zřejmě nadmíru důležitý, vždyť student zůstal u své bytné víc než hodinu. A když se jeho sluha, samo sebou že ne ze zvědavosti, ale z přehorlivé péče, zastavil přede dveřmi a nastavil ucho, zaslechl zevnitř radostný výkřik; a tak, třebas nerozuměl ke své mrzutosti ani slovo, přece jenom poznal, že porada je jaksepatří živá.

„Copa se to tam, hrom do vejra, děje, nejspišejc válečnická porada či co,“ brumlal si pod vousy. „Rači zpátky, slavnej vejzvědniku, nebo padneš tou svou předpovysunutou hlejdkou rovnou pod škavaléryji.“

A dobře tak, neboť sotva ucukl svým dlouhýmčenicháčem, vycválal ze dveří jeho pán a tryskem pádil do svého bytu. Když spatřil sluhu, chytil ho za ramena, roztočil ho a zvesela a bujaře křikl:

„Vzhůru, příteli Gottfriede, konec lenošivému zahalečství, jedeme do světa!“

„No ne! A kampa to? Že by někam k Rejnu, vošmakovat letošní mladý vínko?“ A zatvářil se notně dokysela.

„I kdepak, o mnoho dál! Trpíš mořskou nemocí?“

„Japa by né! Přímo děsně.“

„Odkud to víš?“

„Poniváč muj echt německej žaludečnik nesnáší vodu ani v umejvadle, natož ve vocejáně. Vydrži lecjakou mokrost, jenom né vod tejdlencty pramenitý tekutiny.“

„Tak zůstaneš doma, já jedu k moři.“

„Inu, to by teda eště nebylo tak zly, jak povidal ten pohořelej, dyž zachránil z vohně akorát svou fajfku, co měl zrovna v hubě. U móře se dá bejt i bez zámořsky nemoci, akorát že musi člověk zvostat na břehu.“

„Jenže já chci na moře, a dokonce až do Asie!“

„Při všech svatejch volympijskejch!“ zalomil Gottfried rukama.

„Do Číny, abys věděl.“

„Dyk tam už sme!“ ukázal Gottfried z Bouillonu kolem sebe, a měl vlastně pravdu: z přátelství, které Metuzalém uzavřel s Jie Ťinlim, stal se vášnivým sběratelem čínských výrobků. Na stěnách, na policích, po stolech, všude byla spousta nádob, zbraní, hudebních nástrojů, všelijakého nářadí a jiných ozdobných předmětů ze vzdálené Říše středu.

„Správně, ale já chci vidět pravou Čínu, ne tuhletu z muzea anebo z vetešnictví,“ odpověděl student a vzrušení mu přebarvilo tváře do ruda a nos do nepopsatelné superultramarínové modře. „Měl bys jet se mnou, jenže když se bojíš moře, zůstaň si tu a z dlouhé chvíle můžeš chytat lelky, hrdino!“

Ale to už si náš milý Gottfried založil zpupně ruce vbok, postavil se před svého pána a se vší rozhodností prohlásil:

„Cože? Jakže? A jářkuže proč? Já, proslavenej Gottfried z Bouillonu a veleznámej ouhlavnik všech Sakracénu, já že

bysem se měl leknout kouska móře? Ať se kráči skovat, louže s párma herynkama! A vůbecně, na každej pád musim s várna, copa se beze mě vobejdete? Kdo vám bude pulírovat shrnovačky, klepat sáčko, cpát tu vaši dejmovnici, natahovat cibule a při vobědě řikat: Dejžtopámbu dobrou chuť! No já přecejc, né? Takže jedu pěkně s váma, žádny řeči, pokaváde vovšem nejni celá ta vaše slavná Čína jenom ňáka skopičína, to by si teda váš voddanej Gottfried mlaskavě vyprosil!“

„Žádný žert, brachu, myslím to naprosto vážně. Nemám čas ti všecko dopodrobna vysvětlovat, pojedeme zítra ráno prvním vlakem, nejdřív arciť do hlavního města na vyslanectví pro pasy a pro všecka ta zatracená lejstra. Ale teď už letím k bankéři a na policii a do sta krámů: musím koupit tisíc věcí na tak dlouhou cestu. Richard jede s námi a…“

„Ri —,“ přerušil ho sluha, překvapením byl však s to vyrazit stěží ty dvě hlásky.

„Už je to tak. Podnikám ten krkolomný výlet jen a jenom kvůli němu. A jestli sebou nehodíme a nebudeme zítra ráno někde za horami, říkám ti: je se vším amen. Doslova jsem tu nešťastnou Steinovou donutil, aby mu dovolila jet, a tak radši honem pryč, nebo si to zase rozmyslí. Nu, salve!“

A než se Gottfried vzpamatoval, byl tentam.

Pokýval tedy jen hlavou, podrbal se za ušima, upřel záštiplný pohled na velikou čínskou lampu v podobě strašného draka, zahrozil mu pěstí, povzdechl si, a odevzdaně se vydal za chudákem bytnou, aby vyzvěděl, co a jak se zběhlo a proč se mají trmácet zrovna do té žluté tramtárie.

Červenomodrý Metuzalém nedošel zatím daleko. Před Číňanovým krámkem si zřejmě na něco vzpomněl a rychle vstoupil.

„Nuže?“ zeptal se ho syn Říše středu. „Vrátíte Jie Ťinlimu jeho dopis?“

„Ani zdání! Vždyť byl doopravdy pro Steinovy, na to já mám čich. Neračte se namáhat, všecko je v nejlepším pořádku. Ale prozraďte mi, pro Kristovy drahé rány, jak se to psaní dostalo až k vám?“

„Prostřednictvím Jie Ťinliho dodavatele z Kantonu v provincii Kuangtung, jemu tam odevzdali ten list.“

„A neoznámil vám ten ctihodný pán, kdo ho přinesl?“

„Ó nikoli. Jen vzkaz a prosbu odevzdat to psaní a žádat brzkou odpověď. Zpáteční adresa prý stojí v dopise.“

„To ano, souhlasí. Ale rozhodli jsme jinak: nebudeme odpovídat, pojedeme sami. Richard, já a můj Gottfried z Fagotova.“

Teď byla řada na Číňanovi, aby se podivil. Učinil tak bez váhání a vpravdě mistrovsky: zdvihl ruce nad copatou hlavu, rozkýval se jako kyvadlo největších švarcvaldek světa a jal se vykřikovat:

„Ó jaká zvěst, jaká to zpráva! Vy sami se chystáte do Čungkua, Říše středu! Do Čungchua, Květu středu! Uvidíte Tchienčchao, Nebeský dvůr, půjdete do Tchien teš‘, Chrámu nebeských ctností, k Chuangti šan, Hoře vznešeného panovníka! Jak se to vše stalo? Jak jste přišli na takovou skvělou myšlenku? Prozraďte to Jie Ťinlimu! Hoří zvědavostí!“

„Z účastenství, které chovám k rodině své bytné,“ řekl vážně Metuzalém. „Věc se má tak: Zesnulý Stein měl bratra. Ten se v mládí, snad z touhy po dobrodružství, vydal do světa. Léta žil v Jižní Americe, pak i ve Spojených státech, ale bez valného zdaru. Po čase se pustil dál, až někam dolů na Jávu, leč loď u čínských břehů ztroskotala a nebožák byl jedním z mála, kdo se zachránil. Mezi Číňany se mu nejdřív vedlo jak náleží bídně, byl pro ně ižen, cizí barbar a jednali s ním jako se zajatcem, vždyť to znáte. Avšak pomalu se přece jenom začal vžívat do nezvyklých poměrů, naučil se jejich řeči, oblékal se do čínského šatu, přijal i tamní mrav a dosáhl nakonec toho, že ho považovali málem za rodáka. Jediné, co nesměl, bylo opustit tu zemi; i jen za pokus by prý byl pykal smrtí. Aby si ho zabezpečili co možná dokonale, eskortovali ho do vnitrozemí. I tady se však uměl přizpůsobit a za nějaký čas ho mezi sebe přijala dokonce i tamní honorace. Čirou náhodou objevil poblíž pramen nafty, a protože se ještě ve Spojených státech naučil, jak tuhle drahocennou tekutinu těžit a co nejvhodněji zužitkovat, bez váháni se pustil do díla: sice po amerikánsku, leč s přihlédnutím k čínským zvyklostem. Rychle zbohatl, rozšířil své styky na jih až k pobřeží, a právě to mu umožnilo

odeslat do vlasti ten dopis, který se dostal do vaší péče. Neoženil se, je tedy bez dědiců, a přitom natolik churavý, že co nevidět už čeká smrt. Nechce prý předat majetek do cizích rukou, a prosí proto bratra, aby co nejdříve přijel za ním do Číny. V případě, že by nebyl naživu, rád prý uvítá nejstaršího synovce, o jehož narození se dozvěděl už z dřívějších dopisů ještě v Americe. Jen tak prý bude možno obejít čínské zákony a odevzdat příbuzným plody své píle. Žádá o okamžitou odpověď, hned poté zašle prý peníze na cestu. Řekl jsem si ale, že dopisováním by se ztratilo určitě kolik měsíců a ubohého starce by zatím mohla stihnout smrt, a tak jsem dosáhl, že paní Steinová bez meškání pustí svého syna na dalekou pouť, ovšem s tou podmínkou, že ho doprovodím. Náklady nesu samozřejmě já. Všechno se to zběhlo znenadání‘a stejně rychle se to musí uskutečnit, jinak mám strach, že své dovolení odvolá. Však to také pro ubohou matku není žádný žert, pustit dítě do takové dálky! Pojedeme raději hned zítra, prvním ranním vlakem. Nu, a to je vše. Co tomu říkáte?“

Jie Ťinli neříkal dočista nic; stál tu s ústy dokořán a hleděl na studenta jako u vidění.

„Probůh, co se děje? Co je s vámi?“ vylekal se Metuzalém. „Snad jste nezkameněl? To vás moje vyprávění takhle ohromilo?“

Chytil vyjeveného syna Říše nebes za ramena a zatřásl jím, aby se vzpamatoval. Do Číňana jako by vjel nový život: skočil ke dveřím, pečlivě je zavřel na závoru, popadl studenta za ruku, vtáhl ho dozadu za krám do privátní kanceláře a násilím ho vmáčkl do křesílka z bambusu.

„Ach příteli! Nejšťastnější z šťastných!“ volal rozčileně a hovořil hned německy a hned zas čínsky. „Co slyší mé staré uši! Doopravdy cestujete do Číny, do vroucně milované vlasti nebohého Jie Ťinliho?“

„Jak jsem řekl, už zítra ráno.“

„Ó Pane nebes, Záři slunce, Prameni prostoru a času! Jaké štěstí, jaký osud! Jie Ťinliho život, jeho majetek, všecko, všecko může býti vaše, jen jména svých předků vám nemůže dát, prokážeteli mu službu, tak neskonale velkou, že i největší vděk za ni bude nicotnější nežli zrnko prachu!“

„Rád, velice rád, pokud to jen bude v mých skrovných silách. Co mám pro vás učinit?“

„Ó pane, přiveďte Jie Ťinlimu jeho ženu, přiveďte mu jeho milované děti!“

„Ale ovšem, milerád!“ zasmál se student. „Když nechcete víc než tohle.“

„Ach příteli, nemluvte tak. Co Jie Ťinli žádá, je těžké, ba neuskutečnitelné. Úřady budou dozajista proti.“

„Jaképak strachy, s pány mandaríny si snad už nějak poradíme!“

„Žádnému Číňanovi by se to nezdařilo. Leč vy jste neobyčejný člověk, který se nepoleká žádné překážky. Použijete lsti i síly, budeli třeba, abyste učinil Jie Ťinliho šťastným. Proto vám důvěřuje. Když to nikdo jiný nedokáže, vy mu dozajista přivezete ženu, děti i majetek, který zakopal na odlehlém místě, poněvadž ho tehdy při útěku nemohl vzít s sebou!“

„Co říkáte? Že jste zakopal své jmění? A pročpak jste ho, smímli se ptát, neponechal rodině?“

„Ó můj pane, všecko, všecko by jim byli vzali, Jie Ťinli je totiž…“

Třebas byli sami a živá duše je nemohla uslyšet, naklonil se těsně k studentovu uchu a hrůzyplně zašeptal:

„…odsouzenec k smrti. Potkalo ho neštěstí, že ho našli mezi povstalci, a víte dobře, co to v Číně znamená. Byl nevinný jako mladý čchaoniao, jako vrabec v hnízdě, ale uviděli ho s nimi a byl by býval ztracen, nezachránit se okamžitým útěkem. Stěží měl čas rozloučit se s rodinou a zakopat své stříbrné a zlaté pruty. Jen nepatrnou část si mohl vzíti s sebou, aby měl v cizině na čem založit svou skromnou existenci.“

„Velice zajímavé!“ poznamenal student. „To se tedy mám stát na stará kolena hledačem pokladů?“

„Ó ano, ano! Vidíte aspoň, jak vám Jie Ťinli důvěřuje. Dozajista že ho nezklamete. Jie Ťinli je o tom přesvědčen, zná vás…“

„Co najdu, pokud se mi vůbec něco najít podaří —, to vám odevzdám. Ale kde mám vlastně hledat? A kde potom seženu vaši rodinu?“

„Zlato a stříbro naleznete lehko podle plánku, který si Jie Ťinli nakreslil. Ovšem kde se skrývá jeho žena a děti, ach běda, to vám naneštěstí nepoví, neví to ani on sám.“

„Neustanu, dokud je neobjevím, jsouli ovšem ještě naživu,“ ujistil ho student.

„Mohou vás přitom i zabít,“ varoval Číňan, „v Jie Ťinliho vlasti je spravedlnost krutější než zde. Často se tam s provinilcem trestá i celá rodina, známí a přátelé…“

„Řekněte mi místo, kde jste se naposled rozloučili, půjdu nejdřív tam. A když je nezastihnu, vydám se po jejich stopě jako Indián. Doufejme, že přinesu alespoň podrobnější zprávu.“

„Ó díky, díky, Jie Ťinli ví, že uděláte všecko, že nebudete želet nižádné oběti, že vás nezalekne pražádné nebezpečí, jen abyste vrátil do jeho ubohého srdce pokoj a klid. Jie Ťinli vám všecko dopodrobna napíše, co budete muset znát, i několik doporučujících dopisů vám přidá pro své dávné přátele, na něž se můžete s důvěrou obrátit. Ti všichni vědí, že je nevinen, a budou vám nápomocni, jak jen bude možno. Řekněte však otevřeně: jste vskutku odhodlán převzíti to poslání?“

„Naprosto! Dál o tom není třeba hovořit.“

„Pak si vás tedy Jie Ťinli dovoluje považovat za svého tajžena mimořádného zplnomocněnce, a pokorně se vás ptá, jsteli ochoten stvrdit to i svýmčchiš‘, nezrušitelným čestným slovem?“

„Tu je a tady je moje ruka!“ odpověděl zpříma Metuzalém a podal Číňanovi pravici.

„Zadržte, prosím,“ požádal ho spěšně obchodník. „Jie Ťinli by nesmírně rád přijal vaše čestné slovo podle starých mravů své daleké vlasti.“

A přinesl svazek cchan siangů, vonných zápalných tyčinek, kterých Číňané používají při svých náboženských obřadech. Červenomodrý Metuzalém musel vzít jednu z nich do levice, obchodník s čajem učinil totéž a opatrně obě zapálil. Pak, sotva začal z hořících konců stoupat vonný dým a mísit se a splétat do jediné bizarní stužky, uchopil svou

pravicí pravici studentovu, vzpřímil se a slavnostně pravil:

„Jste nyní Jie Ťinliho tajžen! Od této šťastné chvíle musíte jednat naprosto a přesně tak, jak by na vašem místě jednal on, nesmíte mít nižádných křivých myšlenek a vaše šlechetné srdce nechť k němu nechová ani mrzkou zlobu, ani nepoctivou zášť. Povězte na svou čest: chcete mu teď dát své čchiš’, že provedete jeho pověření ze všech svých sil a že se k němu i k jeho rodině zachováte vždy jako čestný a přímý muž?“

„Nu ovšem!“ odpověděl student. „Ale celé tohle divadýlko věru nemuselo být, moje čestné slovo platí víc než nejsvětější přísaha. Jestli vás to ovšem upokojí, prosím, ať je tedy po vašem: Slibuji, že budu jednat přesně tak, jako byste jednal vy. To je můj čestný slib, na který se můžete spolehnout jako na nejpevnější skálu!“

„Jie Ťinli vám věří, Jie Ťinli vám důvěřuje. A stejná důvěra ať mezi ním a vámi panuje až do té chvíle, dokud pozůstalí nezapálí dvojici těchto cchan siangů u Jie Ťinliho rakve.“

Uhasil opět obě tyčinky, opatrně je zabalil a pečlivě uložil do skříňky z ebenového dřeva, kde zřejmě choval jen předměty obzvláště důležité.

Tak tedy bylo dáno čestné slovo, jež se stalo pro studenta zdrojem těch nejpodivuhodnějších událostí. Hned poté se Červenomodrý Metuzalém rozběhl obstarat vše potřebné na dlouhou cestu a k brzkému odjezdu.

KAPITOLA DRUHÁ

Na prahu Nebeské říše

Není snad nikoho z obyvatel staroslavných přístavních měst při Severním nebo Baltském moři, kdo by nezaslechl jméno Turnerstick či alespoň jednou nespatřil tohoto znamenitého a zkušeného námořníka.

Kapitán Frick Turnerstick, pravý fríský mořský vlk, plavil se už léta ve službách jistého newyorského rejdaře; protože byl v neustálém styku se svým zaměstnavatelem i se vznešenými americkými zákazníky, změnil si své poctivé jméno Drechslerstock na anglické Turnerstick, osvojil si spoustu amerických vlastností a zvyků, dávno už běžně mluvil plynnou angličtinou, ale v hloubi duše zůstal přece jenom Němcem jako poleno.

Proslavil se po všech mořích světa jako zdatný, smělý a schopný kapitán, obdařený navíc nejvýš chvályhodnou vlastností, že se totiž vždy a všude snažil být svým podřízeným spíše přátelským a starostlivým otcem nežli přísným představeným. Snad proto míval na palubě pokaždé jen spolehlivé mužstvo, jež ho mělo rádo, vážilo si ho a leccos přehlédlo, co by u jiného sotva ponechalo, bez uštěpačných poznámek.

Kapitán Turnerstick měl totiž některé slabůstky jako stvořené probouzet ironii podřízených. Že se mu však přesto tajně nesmáli, toho příčinou byl dozajista synovský respekt, který k němu cítili.

Už jeho zevnějšek napovídal o nepotlačitelných sklonech k všelikému podivínství. Navzdory rozsáhlým vědomostem z námořních nauk nevynikala jeho tvář nijakou zvláštní duchaplností: v jejím středu trčela totiž jakási podivnost, kterou bylo možno nazvat s notnou dávkou shovívavosti a dobrého rozmaru dejme tomu třeba nosem; všetečně jukala k nebesům, a to ještě ne přímo nahoru, ale v důsledku mocného úderu pěstí kdysi v dobách něžného mládí povážlivě stranou, což samozřejmě nenapravitelně porušovalo kýženou souměrnost mužného obličeje. Mohutné kníry činily tupý nosík dvojnásob směšným a naivním, kteroužto okolnost nemohlo vylepšit ani to, že kapitán Turnerstick s oblibou stínil svou tvář obrovskou tropickou přílbou. V boji s malajskými piráty přišel kdysi o pravé oko a na jeho místě skvělo se skleněné, nebylo to však nikterak lehké rozpoznat, tím spíš, že veškeru pozornost diváka strhával na sebe právě ten podivný nos.

Žádný smrtelník neviděl legendárního kapitána jinak než ve vysokých juchtových botách téměř až do pasu a v další stejně nepostradatelné součásti oděvu, jíž byl tmavomodrý kabát z Jižní Karolíny, zdobený pozlacenými knoflíky s nablýskanými kotvami; bez něho by byl zřejmě nepřežil ani den. K tomu patřil i neuvěřitelně vysoký stojatý límec s křiklavě červeným nákrčníkem, uvázaným vpředu do obrovitého motýlka. Mistrovskou tečku jeho zevnějšku tvořil cvikr v zlatých obroučkách, zavěšený na široké černé hedvábné stuze, nanejvýš opodstatněném bezpečnostním opatření, jelikož skřipec, puzen neúprosnými zákony přitažlivosti zemské, nedokázal setrvat na stanoveném místě nikdy déle než zlomek vteřiny: ustavičně mu padal, takže vždy a všude byla jedna z kapitánových mohutných tlap zaměstnána tím, že titěrný a nepoddajný skřipec znovu a znovu vtlačovala na žertovný trpasličí nos.

Po pravdě řečeno byl kapitán Frick Turnerstick marnivý zejména pokud šlo o jeho loď, která vždy představovala, jak to jen bylo možné, příkladný vzor čistoty a pořádku; je tudíž docela přirozené, že to nezůstalo do jisté míry bez vlivu ani na jeho vlastní zevnějšek a sem tam i na některý střípek jeho jinak veskrze vzácného charakteru.

Kapitánovy jazykové znalosti například vrchovatě postačovaly běžným potřebám, víc po něm nikdo ani nežádal. Nicméně však existoval někdo, kdo v něm spatřoval skutečného jazykového génia, a tím někým byl, on sám. Navštívil snad každé pobřeží, vymetl kdejaký přístav a odevšad si odvezl několik slov z té které řeči, jíž se tam mluvilo; tato hubená cestovatelská kořist ležela mu pak v hlavě nejnemožněji zpřeházená a spletená jako trosky po katastrofální srážce vlaků, přesto však byl neotřesitelně přesvědčen, že mistrně ovládá nejméně několik tuctů jazyků a různých nářečí, a při každé vhodné i nevhodné příležitosti tyto neblahé filologické střepy ochotně vyhrabával. Leč tu a tam se přece jenom zdálo, jako by přitom byla ve hře i jistá dávka chvályhodné sebeironie, neboť kapitán nadevše rád vídal kolem sebe smích a veselost. I dnes byl kapitán Frick Turnerstick v opravdu růžové náladě, a měl k tomu všechny důvody: pod nohama cítil palubu nejrychlejšího clipperu, jakému kdy velel, nádherný zadní vítr nadouval plachty, obzor byl jako ostře narýsovaná čára a bezoblačné nebe shlíželo s úsměvem na veselé tváře jeho námořníků. Navíc byla loď už blízko u cíle a vezla cestující, kteří měli obzvláštní schopnost získat si mimořádnou přízeň bodrého kapitána. Nalodil je v Singapuru a měl je dopravit do Kantonu. Byly to pro něho skutečně skvostné dny, už mnoho let nezažil na palubě takovou zábavu. A rovněž i záměr, který ty tři vedl do kantonského přístavu, shledal natolik sympatickým, že se rozhodl hned tak je neopustit, tím spíš, že se jim mohl věnovat zcela po libosti: jeho dlouholetý kormidelník byl totiž člověk povýtce spolehlivý, takže mu neváhal svěřit loď i všechny záležitosti, kdykoli se potřeboval z jakýchkoli

důvodů načas uvolnit. Ti tři cestující, kteří si tak do poslední žilky získali srdce kapitána Turnersticka, nebyl nikdo jiný nežli student Fritz Degenfeld, všeobecně zvaný Červenomodrý Metuzalém, jeho sluha Gottfried Ziegenkopf, přezdívaný však častěji na Gottfrieda z Bouillonu, a konečně Richard Stein, gymnasista, který se vydal na předlouhou cestu, aby převzal své čínské dědictví; společnost doplňoval nádherný bernardýn, pojmenovaný zřejmě v jakémsi horečnatém poblouznění mysli láskyplným jménem Cupido.

Všichni tři seděli právě v dobré míře na palubě a pozorovali několik plachetnic, mířících k obzoru. V obvyklé povinné vzdálenosti tří kroků za Metuzalémem držel Gottfried zbrusu novou vodní dýmku, student vypouštěl obvyklé husté mraky kouře a měnil clipper takřka na parník a se stejně obvyklou dobrosrdečností kynul kapitánovi, který k nim v té chvíli sešel z můstku.

„Tak co, komodore, jak je?“ zeptal se Metuzalém s úsměvem. „Uvidíme už konečně břehy Nebeské říše?“

„Jakpak by ne,“ odvětil kapitán navýsost spokojeně, „brzo po poledni spustíme kotvy v Hongkongu.“

„Měli jsme dobrou plavbu.“

„Znamenitou, u všech makrel! Sedmnáct uzlů za hodinu, to už stojí za řeč, ne? Za necelé čtyři dny ze Singapuru až sem, ať to někdo zkusí, kromě Fricka Turnersticka!“

„Tak, tak. Vy a k tomu vaše znamenitá loď, s tím už se dá leccos pořídit. Věru jsem se nenadál, že se pokloníme Číně takhle bezpečně a brzo.“

„A jestlipak víte, jak musíte pozdravit tu zaslíbenou zemi dlouhých copů?“

„To tedy ne.“

„Tak dávejte pozor: Čching! Jasné? A jestli to chcete udělat obzvlášť srdečně, pak tedy: Čching, čching, čching! To je ten nejsprávnější čínský pozdrav se vším všudy.“

„No tohle! Snad neumíte trochu čínsky?“

Turnerstick si nasadil cvikr, na zpáteční cestě k zemi ho zachytil do mohutné tlapy, vrhl na studenta opovržlivý pohled a znechuceně odpověděl:

„U všech rejnoků a tresek, že se tak můžete ptát! Trochu čínsky! Když už něco vezmu do ruky, tak pořádně a z gruntu, pamatujte si to!“

„Hovoříte tedy čínsky perfektně?“

„Samozřejmě. A jak jinak?“

„To jsem ovšem netušil,“ přiznal Metuzalém. „Slovem jste se o tom nezmínil.“

„A taky proč? Kdejakou samozřejmost nemusí přece člověk troubit do světa.“

„Nu, tím cennější je pro mne dnešní objev. Slíbil jste mi, že se k nám na několik dní připojíte, a to pak pro nás bude víc než užitečné, mluvíteli plynně čínsky. Domluvit se v téhle zemi, to je myslím těžká věc. Sláva bohu, že budem mít takového průvodce.“

„I co, to nestojí ani za řeč. Úplná maličkost. Ale jestli se nemýlím, vy jste se tuším taky zabýval čínštinou, či ne? Tuhle jste to aspoň říkal.“

„Jen pouhé tři roky.“

„U všech ančoviček, to je přece ažaž! Vždyť je to ta nejlehčí řeč, co znám.“

„Zajímavé! A já ji považoval za jednu z nejtěžších.“

„To jste věru roztáh špatné plachty! No ovšem, vy s tou svou obligátní latinou a řečtinou ztratíte natotata správný kurs. Kdo si přecpal hlavu vším tím zrezivělým klasickým haraburdím, nemá tam pak místo ani na to nejsnadnější. Takovíhle mudrci pak plachtí po světě a nerozeznají kale křižník od bečky na sledě. Říkám vám, jako bych se s tou čínštinou narodil, přišlo mi to dočista samo.“

„Vidíte, a pro mne to byl namouduši oříšek. Div jsem si na ní zuby nevylámal. Třeba jen to množství dialektů!“

„No a? Takový nějaký dialekt mi sjede do hrdla jako silný grog. Hlavní věc: držet se hlavního, a to jsou přece V čínštině hlavně koncovky.“

„Neříkejte! A já žil celou dobu v domnění, že čínština je jazyk bez koncovek.“

„Co to povídáte? Včínštině že nejsou koncovky? Teď už tedy chápu, proč jste za celé tři roky nedorazil ani na začátek. Když nemáte páru o koncovkách, to je zrovna, jako kdybyste chtěl plavat bez vody a lítat bez křídel. Řeknu vám rovnou: troufnu si naučit vás čínsky i se všemi těmi dialekty za, no, za pět minut jistě.“

„Neuvěřitelné!“

„Co nevidět uvěříte. Vyjmenujte mi pár čínských měst anebo řek!“

„Maličkost. Tak třeba: Jang c‘ťiang, Maseng, Pejťing, Hongkong, Wusung…“

„Stop!“ přerušil ho kapitán. „Stačí. To máme hned pět koncovek.“

„Koncovek? To snad ne …“

„A teda co? Zrovna jste je vyjmenoval: ang, eng, ing, ong, ung. Jestli tohle nejsou koncovky, ať nejsem Frick Turnerstick, ale kuchař na děravý brize! A s koncovkami je to potom, milý zlatý, hračka, pak můžete sypat čínštinu jako z rukávu. Koncovky, pane, jedině koncovky, to je ta smetana na podmáslí. Samo sebou, vy s tou svou

řeckořímskou zaprášenou veteší nemáte ani tuchy o pořádných a užitečných koncovkách! Hádám, že na žádné z těch vašich slavných universit nenajdete ani jednu tak poctivou koncovku, jako jsou čínské ing, ang nebo ung… S pěti takovými koncovkami strčím celou Čínu do kapsičky u vesty. Podívejte, támhle k nám zrovna míří kutr. To bude jistě lodivod. Dám mu signál, aby připlul blíž a přirazil nám k levoboku. A pak si spolu promluvíme čínsky, ať máte radost. Budete se divit, že jste na takovou maličkost nepřišel sám.“

Křikl nějaký rozkaz a za chvíli už zavlálo na předním stožáru mezinárodní znamení PT.

Lodivod přirazil zručně ke clipperu a vzápětí stál před kapitánem; byl oblečen do čínského kroje, obličej mu stínil široký slaměný klobouk.

„A teď pozor,“ mrkl Turnerstick spiklenecky na Metuzaléma, „jak to pofrčí, ta moje čínština!“ Přistoupil k lodivodovi a pozdravil ho:

„Čching, čching, čching…“

„Insaneness!“ přerušil ho lodivod hrubě. „Hoďte po mně poctivým: Welcome!, sir. Američan přece nepotřebuje kejvat copem po čínsku.“

„U všech škeblí, vy nejste Číňan?“

„To tak! Jsem poctívej Skot z Greenocku na Clyde, tam, co se stavěj ty nejsprávnější kovový lodě, jestli máte povědomí. Kliďánko si poslužte svou americkou mateřštinou, sir.“

„Ale já s vámi chtěl mluvit čínsky!“ řekl zklamaně Turnerstick.

„Jděte s tím do háje, sir! Ty šikmooký chlapi si ani nezasloužej, aby se pořádnej člověk staral vo tu jejich hatmatilku. Radši se postarejte vo pořádnou rundu rumu na přivítanou, jinak zas vodrazím a můžete se rovnou napasovat třeba támhle do vostrova Lamma, jestli vám to příde vhod.“

A zamířil přímo do kapitánovy kajuty; Turnerstick chtě nechtě za ním.

Za chvíli byli zpátky, lodivod převzal řízení lodi a kapitán měl zase čas věnovat se cestujícím.

„K vzteku, že ten nádiva není Číňan,“ prohlásil kapitán. „Ale co, za chviličku bude kolem člunů, až nás to bude mrzet, a pak vám aspoň ukážu, jak se vyznám v hlaholení synů Říše středu. Ostatně, nejvyšší čas, abyste otevřeli zavazadla.“

„Zavazadla? Proč? A k čemu?“ nechápal Metuzalém.

„To se ještě ptáte? Přece abyste vytáhli své čínské obleky, či ne?“

„Čínské obleky? Žádné nemáme.“

„U všech vorvaňů! A to se chcete vydat do čínského města, a ani se neobléknout podle mravů země? Snad se tam nehodláte špacírovat v téhle strakamakaté čepici?“

„A proč ne?“

„Protože to je holý nesmysl! Budete tam jako nahý za výkladem. Seběhnou se kolem vás a budou koukat a smát se vám a obtěžovat vás a nadávat vám cizích barbarů. Dožijete se lecjakých nepříjemností, a kdoví, jestli ne i nějakého toho maléru.“

„Pah! Kdo by mi mohl zakázat, abych se oblékal, jak se mi líbí?“

„Zdravý lidský rozum,“ odvětil Frick Turnerstick. „Chcete přece jaksepatří poznat Čínu, nebo ne? Pak ale nesmíte na potkání prozrazovat, že nejste Číňani. Neznáte ještě tenhle národ, namouvěru že ne. Byli donuceni, aby nám otevřeli svoje přístavy, ale nenávidějí nás z celé duše, jsme pro ně vetřelci, kteří k nim vnikli mocí a násilím. Jako cizinci si nebudete jisti ani pod ochrannými křídly svého konzula. A vydáteli se dál, a to máte, jak jsem vyrozuměl, také v úmyslu, narazíte už na hotovou čínskou zeď nepřátelství a zjevné zášti.“

„No, no, uvidíme! Nemám nejmenší chuť zapřít jen ze strachu svůj poctivý německý nos mezi očima.“

„To je sice chvályhodné, ale, hm, přísně vzato máte vlastně pravdu. Protože i kdybyste se nakrásně oblékl jako ten nejpravověrnější Číňan, otevřete ústa a stejně každý pozná, že jste cizinec. Kdežto já pro ně budu vždy a všude domorodec, ať se vyfešákuju třeba do fraku. Ovšem přece jen by asi bylo lepší, kdybyste si střihli utíkáčky podle zdejší módy.“

„Nu což, pokud jde o tohle, neříkám, že se třebas nevyšňoříme do nějakých těch čínských svérázů. Zatím však zůstaneme tak, jak jsme., Apropos: jak dlouho vás zdrží vaše záležitosti tady v Hongkongu?“

„Vůbec ne. Odevzdám velení kormidelníkovi, jen co tu vyřídím pár drobných formalit. Hodinka postačí, víc nebude třeba. Amerického konzula navštívím až v Kantonu.“

„Výborně! Jsem rád, že se nemusíme rozloučit a že vyrazíme společně a bez zbytečné ztráty času.“

„Svatá pravda. Co tady, když máme před sebou tak dlouhou cestu! A jak tedy dál? Do Kantonu můžeme buď parníkem China Navigation Company, budeli vám libo, anebo, pokud máte chuť vrhnout se střemhlav do víru života, pravou a nefalšovanou čínskou džunkou.“

„Upřímně řečeno, prvnímu návrhu bych dal přednost, jde mi o to, abychom se tam dostali co možná nejrychleji. A pustit se do boje s čínským drakem, na to bude ještě času a příležitosti ažaž. Zavazadla necháme, dovolíteli, na vašem clipperu, nezůstaneme v Kantonu doufám navěky.“

Stále častěji teď potkávali rozmanité plachetnice, tu a tam zahlédli tmavou stuhu kouře z parníků spěchajících do přístavu nebo odtamtud. Klidné moře ožívalo rostoucím počtem plavidel, a vtom se už před přídí pomalu vynořovala skalnatá bradla Hongkongu. Plachetnice se rychle přiblížila k ústí Čuťiangu, jak Číňané nazývají Perlovou řeku.

Mužstvo stálo na svých místech, horlivě plnilo příkazy lodivoda a zkušený Skot bezpečně zavedl trojstěžník neproniknutelnou spletí nejroztodivnějších parníků, plachetnic, veslic a džunek k malebnému hongkongskému přístavišti; tam konečně stáhli plachty a spustili kotvu.

„Čching, čching, čching!“ zvolal nadšeně Turnerstick a rozpřáhl paže, jako by chtěl obejmout celý Hongkong do své pohostinné náruče.

Přístav skýtal navzdory evropskému charakteru města pořád ještě typický obraz východoasijského života a ruchu. Nábřeží se hemžilo Evropany nejrůznějších národností, Číňany, Japonci, Malajci, Indy, Pársy, Sinhálci i portugalskými mestici a černými Afričany; kolem lodi se proplétalo neuvěřitelné množství člunů a prámů vrchovatě naložených čerstvými plodinami země a všemožným domorodým haraburdím; každý kramář a obchodník chtěl být první a divoče

nabízel své zboží právě dorazivším cestujícím, jen aby na nich vylákal co nejvíc peněz, dokud ještě jaksepatří nepronikli do tajemné džungle zdejších cen. Ze všeho toho křiku, volání, řevu, hádek, klení a chvály až uši zaléhaly.

„Jen nic nekupovat!“ varoval cestující kapitán. „Nejlepší jim vůbec nedovolit, aby se přiblížili, jinak se vydrápou na palubu a bude s námi amen. Máte štěstí, že s nimi dokážu pohovořit, teď teprve něco uvidíte!“

Přikázal naplnit několik věder vodou a postavil je těsně k zábradlí. Pak se nahnul dolů a zvučným silným hlasem zařval

do hejna na hladině:

„Koukejteng plavat! Nicung nekoupímeng! Zmizteng, darebácing! Táhněteng pryčang, pryčong, pryčung! Travaillez, travaillong, travaillang!“

Neúčinkovala ani tak slova, jako jeho mohutný hlas; divoce výhružné posunky nenechaly nikoho na pochybách a měly za následek, že rámus dole na chviličku ztichl. Prodavači na něho udiveně vytřeštili zrak. Turnerstick však bez obalu hulákal a řádil dál:

„Slyšeling jsteng, zlodějing! Nicung nepotřebujemeng! Nemámeng penízkyng, bandong lupičskang! Veslujteng pryč! Ať už to jeng!“

Překvapení vodní kramáři pořád ještě mlčeli. Nevěděli zřejmě, co si o tom všem pomyslet. Vtom zahlédl Gottfried z Bouillonu hlásnou troubu, podal ji kapitánovi a co nejvážnějším hlasem pravil:

„Ke všem čertům, kapitáneng, koukám, že steng namoudušing jakong domang v každým z těch všech dyjálechtung. Popadněteng tadydlenctung hlásnou troubung, domluvíteng se pak eštěng lípong!“

„Co to slyším, pane z Bouillonu!“ zvolal překvapeně Turnerstick. „Vy mluvíte dokonale čínsky! Vida, vida, kterak účinkuje moje nauka o koncovkách! Srdečněng vám gratulujung. Turnerstickova metoda Čínsky snadno a rychle slaví triumfy. A s tou hlásnou troubou máte pravdu, dejte ji sem, povím jim to se silnějším přízvukem.“

Obchodníci se už zase chopili vesel a znova se tlačili ke korábu. Kapitán na ně namířil obrovitý trychtýř hlásnice a zahřměl jako o posledním soudu:

„Okamžitěng zpátkyng, darebácing, lotrasoveng! Slyšeling jsteng! Kolikrát vámong tong budung říkat! Rychleng, rychling, rychlong, rychlang!“

A popadl první z přichystaných věder a jedno po druhém vychrstl na dotěrné prodavače. Teprve teď pochopili, o co jde, a vztekle veslovali pryč.

Kapitán se obrátil na studenta, na vteřinku si nasadil cvikr a vítězoslavně se zeptal:

„Tak co, velevážený příteli, co vy na to? Rozuměli mi ti darebáci?“

„Jakpak by ne,“ přisvědčil pobavený Metuzalém a měl co dělat, aby potlačil smích, „takhle názorně a s takovouhle výřečností! Máte můj obdiv, kapitáne.“

„Není třeba. Jak jsem řekl: koncovky, vážený, jedině koncovky. A samozřejmě i kus nadání. Kdo má talent, pro toho je ta trocha čínštiny úplná hračka.“

A triumfálně odešel do kajuty vyrovnat se s lodivodem. Kormidelník nechal zatím pečlivě svinout plachty, uvázat loď na lana a vykonat všech těch tisíc maličkostí, doprovázejících každé přistání.

Cestující už hořeli netrpělivostí, aby mohli sejít na pevninu, když vtom se na palubě zjevil neznámý a bezesporu vznešený a urozený cizinec. Důstojně a mlčky došel až k nim, a tu mu zpod klobouku sletěl cvikr.

„Kapitáne!“ zvolal Metuzalém. „U všech čertů a ďáblů, jste to vy?“

„Nepoznal jste mne, co?“ zářil Frick Turnerstick samolibou pýchou. „Nejčistokrevnější Číňan, že je to tak?“

„Báječné! Skvělé!“ divil se upřímně Červenomodrý Metuzalém, chytil kapitána za ramena a obracel si ho na všechny strany, aby si ho mohl jaksepatří prohlédnout.

„Nádhera, co? Všecko z hedvábí!“ holedbal se kapitán a rozepnul si svrchní oděv, aby ukázal i spodní háv.

Měl na sobě neobyčejně široké kalhoty z červeného, bíle květovaného hedvábí, svázané dole nad kotníky širokými rudými stuhami, a jakousi košili ze stejné látky, sahající mu tak do půl stehen; přes spodní šat si oblékl bílou hedvábnou vestu bez rukávů a teprve pak úzké modré roucho podobné županu až skoro na zem s dlouhatánskými širokými rukávy, že nebylo vidět ruce a mohlo se jich používat jako prostorných a pohodlných kapes; boky ovinoval zlatem krumplovaný pás, jehož konce splývaly hluboko pod kolena; na něm byla kromě kapesních hodinek připevněna spousta rozmanitých kapsiček a pouzder na všemožné předměty denní potřeby; a přes to všechno měl ještě řasnatý volný plášť, o něco kratší než spodní, s červenými housenkami a žlutými motýly na zeleném podkladě a s rukávy kousek nad lokty; nohy vězely v červených hedvábných střevících na rovné, dobře tři prsty silné podešvi z lepenky podražené kůží a vysoko zdviženými špičkami; hlavu mu stínil klobouk pletený z rákosu, podšitý měkkou látkou, podobný obrovité převrácené míse a ozdobený drakem z tenkého zlatistého plechu s velkým chocholemčerveně obarvených koňských žíní; na zdobném závěsníku přehozeném přes rameno mu visely dva zahnuté meče: jeden byl kratší, druhý varovně břinkal o zem; ale to nejhlavnější byl vějíř: když ho rozevřel, mohli se za něj pohodlně schovat celou horní polovinou těla třebas dva takoví vyfintění parádníci vedle sebe; v hýřivých barvách na něm byla zobrazena krvavá válečnická scéna, nad níž se skvěly sloupce zlatých znaků. „Tak co říkáte, líbím se vám?“ zeptal se marnivě Turnerstick.

„Všecka čest!“ odpověděl po pravdě Metuzalém. „Hotový japonský samuraj.“

„Jakýpak samuraj?“ zarazil se kapitán. „To je přece pravý čínský mandarínský kroj. Koupil jsem to v Singapuru, hrůzu peněz mě to stálo.“

„Hm, a tvrdili vám, že z vás udělali mandarína, co? Buď se spletli oni, nebo spletli vás, ale nejspíš jste se spletl vy. Obchodníci jsou tam zřejmě mazaní, ale jinak hlupáci, určitě nerozuměli té vaší čínštině, v tom to asi bude.“

„I co, Japonec nebo Číňan, na tom tolik nezáleží, žlutí jsou oba a všecko je to stejná cháska!“ mávl rukou kapitán v poněkud složité masce čínského úředníka v japonském rytířském kroji. „Hlavně jestli je tuhleten nápis na vějíři čínský, vlastnoručně jsem jim ho nadiktoval.“

„A umíte ho vůbec přečíst?“

„Ani nápad! S tímhle zatraceným klikyhákováním, s tím jsem na kordy. Zkuste to vy.“ Červenomodrý Metuzalém pečlivě prohlédl složité znaky a nejistě řekl:

„Ten první je nejspíš: tu, pak bude: er, což?“

„Nepochybně! Vždyť to má být moje jméno.“

„Pak je tedy všecko jasné: Tuerningš‘tiku čchuankuo taťiang. Je to tak?“

„Zdá se, že je. Dokázal byste to přeložit?“

„Maličkost: Jeho Excelence Turnerstick, velký generál celé říše. Vy jste ale čertův chlapík, kapitáne! Jenže co to takhle muset někdy dokazovat?“

„Tomu, kdo by si s tím začal, to u všech tresek dokážu natotata, touhle pěstí, rozumíte? To je potvrzení, které na Číňany platí. A co říkáte tomuhle, no?“ A nadzdvihl klobouk, zpod něhož vyklouzl krásný dlouhý cop.

„Nádherný, jen co je pravda!“ zasmál se student. „Jak jste si ho přičaroval?“

„Visí na úplně jemné síťce. Jak račte vidět, jsem naprosto dokonale připraven na pouť k synům Říše pod nebesy. A co vy?“

„Hotovi a přichystáni. Jakmile si zařídíte svoje věci, můžeme vyrazit.“

Jenže tak rychle to zase nešlo. Ani nevěděli jak, a na palubu zčistajasna skočil starý Číňan ve špinavém hábitu, v ohromném slaměném klobouku a bos. Vzadu se mu jako myší ocásek klimbal tenký cůpek, vepředu mu na mongolském tupém nose neposedně tancovaly obrovité okuláry. Zřejmě jeden z oněch vytrvalců, co je při přistání obklíčili a kterému se konečně teď v nestřežené chvíli šťastně podařilo přistát u můstku a vyšplhat se k dávno vyhlédnutým obětem. Zdvořile a s mnoha úklonami zadrmolil zpitvořenou angličtinou:

„Money, money, penězy! To want you money? I am moneyexchanger, to be banker. I will exchange, já vyměňovat penězy, já bankéř.“

Turnerstick, věren své staré zásadě, že trocha drobných v kapse nikdy neuškodí, vytáhl velký kožený a řádně naditý měšec, rozvázal řemínek, vyndal minci a jako pravý Číňan důstojně pravil:

„Skvěleng! Zrovna potřebujung něcong drobných. Proměňteng ming jeden dolar!“ A podával mu střibrňák. Číňan zůstal nad tou hatmatilkou s ústy dokořán. Konečně se trochu vzpamatoval:

„I can not understand, já nerozumět. Já mít vyměňovat this dollar?“

„No ovšem, ano, ja, si, yes, oui! Snad jsem tong řek jasněng, nebong neng?“

Číňan pořád ještě kroutil hlavou, ale pochopil teď aspoň ono spásné yes a vyptával se dál:

„Kolik money pán chtít?“

Turnerstick se trochu příliš nenápadně otočil na Metuzaléma, který se bavil jak při nejlepší frašce, a stejně až trochu příliš mimochodem se ho zeptal:

„U všech chobotnic, nemohl byste mi laskavě připomenout, jak se tady vlastně říká těm zatraceným drobným mincím? Chtěl bych totiž hlavně hodně drobných.“

Student nemohl potlačit úsměv:

„Nejmenší mince je měďák, říkají mu tady wen. Šňůra měďáků je kuan a unce stříbra se tuším jmenuje liang.“

„No ovšem, správně, wen!“ přikývl Turnerstick, jako by měl celé čínské mincovnictví už dávno na jazyku a jenom na chviličku je nešťastně spolkl. „Dejteng ming wen, nic jinéhong jeng wen!“ přikázal penězoměnci a podal mu dolar. Směnárník si přepečlivě prohlédl stříbrný peníz, potom kapitána, otevřel ústa ještě překvapeněji než před chvílí, svraštil čelo do hlubokých vrásek, div mu brejle nesklouzly s nosu až někam pod bradu, a horlivě odpověděl:

„On yes, yes, wen! I have wen! Yes, já rozumět, já mít wen, yes! Samá wen!“

Přistoupil k zábradlí a křikl na dva chlapce dolů do loďky pár čínských slov. Jako opice vyšplhali na palubu, postavili před bankéře ukoptěnou dřevěnou skříňku, finančník si položil špinavý ukazovák na miniaturní nos, polohlasně provedl výpočet a otevřel pokladnici.

„A víteng cong? Dejteng mi radšing drobneng hned za třing dolary!“ přikázal mu vážně Turnerstick a vytáhl z měšce ještě dvě mince.

Bankéř zopakoval složitý početní úkon, sáhl do skříňky a vylovil tři šňůry, na kterých bylo navlečeno po šesti stech měďáků. Tyto drobné čínské mince mají uprostřed čtverhranné otvory a nosí se zavěšené kolem krku jako korále.

„Hrom a blesky do brámovky!“ zvolal kapitán, když spatřil to bohatství. „Takovouhleng spoustung peněz za pouheng třing dolary?“

„Yes, yes,“ přikývl horlivě směnárník, který sice nerozuměl kapitánovým slovům, o to líp však výrazu jeho tváře. „I am reasonable. Good bye, sir!“

Hodil tři dolary do pokladny a nápadně rychle seběhl po můstku do svého plovoucího bankovního závodu; oba chlapci s pokladnicí za ním.

Turnerstick přehazoval těžké šňůry měďáků v rukou a pořád ještě jako u vidění hleděl na studenta:

„No tohle! Je to vůbec možné? Za mizerné tři dolary takovouhle hromadu?“

„Inu, na kusy a na váhu je toho sice dost,“ zasmál se Červenomodrý Metuzalém, „ale správně jste měl dostat ještě víc. Tři dolary, to je… to je devatenáct set šedesát pět wenů. Ten chlap vám dal o sto šedesát pět méně, chápete to: devět a půl procenta zisku.“

„Cože? Co říkáte? Devět a půl procenta za pět minut? To znamená přes sto tisíc procent ročně! Pomoc! Chyťte ho! Lupič! Bandita! Přivlečte ho zpátky! Jestli mi to nedoplatí, uvážu ho ke stožáru, že bude zpívat jinou!“ A skočil k zábradlí a vztekle volal dolů: „Zpátkyng, ty lotřeng! Už ať jsi tung! Víc než třing procentang ti nedám, banditong, zlodějing zlodějskang, kriminálníkung, hrdlořezing!“

Ale člun byl dávno tentam. Z dálky zaslechli už jenom posměšný skřehotavý hlas:

„Cajťien! I háve been noble, extraordinary noble, uctivá dika, čching, cajťien!“

„Hrom a blesky, je pryč, mizera, u všech krys a švábů!“ rozčiloval se kapitán Frick Turnerstick. „Ale jen ať mi přijde pod ruku, vymlátím z něj těch stopětašedesát wenů, že nebude stačit platit. A to na mne, drzoun, ještě řve to své pitomé: Čching! Když už i ten pozdrav téhle zatracené země je jen podvod a lež, čert ať vezme celou Čínu a všechny ty zatracené žluté lotry s ní!“

Metuzalém se už smál a řehtal na celé kolo. Přece si však neodpustil ještě jednu lekci:

„Rozuměl jste špatně, kapitáne. Ten čínský Rotschild volal: Čching, cajťien! A to věru není pozdrav na přivítanou, spíš právě naopak.“

„Ať ho odliv spláchne, vydřiducha!“ mávl rukou Turnerstick. „Teď mám jinou starost: co s tolika groši? Do kapsy se mi těžko vejdou.“

„To tedy věru ne,“ chechtal se Metuzalém, až se za břicho popadal. „Váží nejmíň deset liber. Nezbude, kapitáne, než si je hodit pěkně kolem krku.“

„U všech krevet a humrů, vždyť se uškrtím! Pěkná rada, zatracená práce! Jděte mi k šípku! Namouduši, šťastný člověk, co nic nemá: nestará se, kam to schová. A já abych si tuhle lámal hlavu!“

„Nedá se nic dělat, milý zlatý. Jestli chcete, aby vás v tom vašem samurajském stejnokroji kdekdo považoval za pravého a nefalšovaného Číňana, musíte nosit penízky jako všichni tady.“

„Považoval! Považoval!“ utrousil vztekle kapitán Turnerstick. „Jaképak považoval, velevážený! Že jsem ten nejopravdovější Číňan, o tom nesmí nikdo z těchhle opravdovýchCíňanů ani slovem pochybovat! No prosím, jen se na mne laskavě podívejte! A neračte zapomenout na mé jazykové znalosti.“

„Dobrá, dobrá,“ uklidňoval ho s potměšilým úsměvem Červenomodrý Metuzalém. „Já jen, že vám ten kulantní bankéř nechtěl nějak rozumět.“

„Žádná škoda! S takovým lotrasem loupežnickým si stejně nemám co říct. A vůbec, pořádná čínština je pro něj zřejmě španělská vesnice. Jestli jsem mu dobře rozuměl, mluvil přece anglicky, ale jak! Slyšel jste tu hrůzu, ne? Určitě to byl bůhvíjaký Hotentot anebo Zulukafr. Nu co, půjdem, panstvo, nestrávíme přece mládí tady na lodi.“

Zavěsil si šňůry se svým nenadálým bohatstvím kolem krku a dal si přinést zbraně: dva prastaré revolvery, obrovské jak příruční děla, a hrozivou dvouhlavňovku. Červenomodrý Metuzalém a Gottfried z Bouillonu se ozbrojili také až po zuby, jen místo té strašidelné dvouhlavňovky měli pořádné zadovky, jak se sluší a patří. Richardova výzbroj byla trochu jednodušší: skládala se z dlouhatánské dýky a šestiranného bubínkového revolveru; s puškou totiž ten chlapec ještě vládnout neuměl.

KAPITOLA TŘETÍ

Mijnheer Willem van Aardappelenbosch

Konečně, konečně tedy nastal ten slavný okamžik: naši cestovatelé poprvé vkročili na dlouho kýženou půdu tajuplné Říše středu.

Včele kráčel pomalu a vážně jako pravý hodnostář kapitán Turnerstick; za ním ona slavná trojice v obvyklém pořádku, v jakém den co den třikrát kráčívala ve vzdálené vlasti k Listonoši z Ninive a den co den třikrát zase zpátky: vpředu mohutný bernardýn s holbou v hubě a s novou tornistrou na hřbetě, potom Červenomodrý Metuzalém ve studentském kroji mateřské university, s červenozlatou cereviskou na hlavě, s rukama hluboko v kapsách nohavic a s náustkem vodní dýmky mezi zuby, a v uctivé vzdálenosti tří kroků Gottfried z Bouillonu s puškami na zádech, s baňkou dýmky v levici a s fagotem přes rameno; průvod uzavíral gymnasista Richard Stein.

Sotva sestoupili z můstku na nábřeží, zabočil Turnerstick směrem k přístavišti, kde tušil parník do Kantonu. Leč Metuzalém zdusil jeho horlivost hned v samém zárodku:

„Kampak, kampak, kapitáne? Snad ne rovnou z lodi na loď? Musíme přece jaksepatří oslavit svůj historický příchod do Nebeské říše! Uvidíme, co tu mají na čepu.“

„Ztratíme tím spoustu času…“

„I co, čas se ztratí tak jako tak vždy a všade, ať člověk sedí nebo jde, při lotrovinách jako při poctivé práci, při smíchu i pláči. A pak, musím k našemu konzulovi, představit se mu, všelicos se dozvědět a tak… Zavedu vás zatím do hotelu Hongkong, můžete tam na mne počkat, než se vrátím.“

„Well! Jsem tedy pro. Ale jak se, k čertu, dostaneme touhle tlačenicí? Co vlastně chtějí ti blázni?“

A věru, kolem se zatím seběhl mohutný dav: muži i ženy všech barev, krojů a věku, špinaví kuliové a ještě špinavější děti, prodavači, kramáři, povaleči i zřejmě pilně zaměstnaní obchodníci zírali na ně plni posvátného obdivu a němé úcty jako na cizokrajné bytosti z jakési neskutečné říše. A tak, sledován mlčícím houfem užaslých zvědavců, došel konečně náš prapodivný průvod k hotelu a vstoupil do hostinných vrat.

Rozlehlá místnost v přízemí, zřejmě hotelová kavárna a restaurace zároveň, byla zařízena celkem po evropsku. Cupido se ospale rozhlédl, bez dlouhého rozmýšlení zamířil k nejbližšímu stolu, opřel se předními o židli a rázně postavil holbu na stůl. Sedl si na zem, upřeně hleděl na prázdnou nádobu a netrpělivě vrčel: byl přece zvyklý, že U listonoše z Ninive se v holbě vturánu pěnil perlivý mok.

Čtyři cestovatelé přisedli a Červenomodrý Metuzalém vyzvídal, čepujeli se tady poctivé pivo. Když číšník přisvědčil, objednal pro každého jedno a spokojeně si zamnul ruce: začínáli jejich dobrodružství takhle příjemně, nemůže snad skončit špatně.

Vtom vešel do jídelny nový host, tak zvláštní, podivný a nečekaný, že se na něho rázem soustředila pozornost všech našich poutníků.

Nevynikal vysokým růstem, o to štědřeji ho však příroda obdařila šířkou, dozajista si už řadu let nemohl jaksepatří prohlédnout špičky svých bot; byl to opravdový balvan, kopec, velehora masa. Hladce vyholená tvář, kulatá jako měsíček, leskla se brunátnou červení. Stejně nápadný byl i tlouštíkův kroj: štrapáční kalhoty, vesta i kabát z jemného bílého plátna se poctivě a ze všech svých chabých sil snažily zakrýt mohutný a velebný břich, ovinutý předlouhým šálem z rudého hedvábí; za pasem trčela skvostně vykládaná rukojeť dlouhé malajské dýky; návštěvníkovu lebku, obrovskou, rozlehlou holou plochu, stěží z poloviny zakrývala drobná, ba titěrná skotská čapka lemovaná černobíle kostkovanou stuhou, jejíž konce pokorně splývaly podivnému zjevení na oblá ramena; na prsou se mu křížilo lesklé

řemení dvou dlouhatánských pušek poněkud včerejšího typu, na jejichž hlavních měl zavěšenu černou, řádně naditou a pečlivě zapnutou koženou tornu; v pravici třímal čínský slunečník nesmírných rozměrů: pohodlně se pod něj mohla ukrýt celá rodina; nohy vězely v nízkých čínských střevících s plstěnými podešvemi, vysokými dobré čtyři palce.

„Goeden dag, mijne heren!“ pozdravil holandsky. „Het is tijd, dat wij aan tafel gaan!“, což neznačilo nic jiného než:

„Dobrý den, pánové, je čas zasednout ke stolu.“

Byl to prapodivný způsob přivítání: ani koutkem oka nepohlédl na přítomné a drobnými těžkými krůčky přistál u sousedního stolu. Číšník ho už zřejmě dobře znal, neboť úslužně přiskočil a s hlubokými poklonami pod něho podstrčil dvě pohodlné židle, stáhl mu obě pušky i s tornou, sklapl slunečník a opatrně uložil celou tu výbavu vedle mohutného hosta.

Červenomodrému Metuzalémovi přelétl po tváři veselý úsměv při pohledu na tohoto neobyčejného muže; vstal, hluboko se mu uklonil a přívětivě odvětil:

„Neemt plaats, maakt geen komplimenten, doet als of gij thuis waart, posaďte se, žádné okolky a jako doma!“ Tlouštík nic, jen zívl, jako by chtěl spolknout dobře polovinu zemského ovzduší, a nakonec zavelel:

„Ik heb honger. Geeft mij soep en kalfsvlees, mám hlad, přineste mi polévku a telecí!“ A ozbrojil se lžící, vidličkou a nožem jako pohádkový obr do boje.

To už se Metuzalém neudržel a rozchechtal se na celé kolo; ostatní se nenechali zahanbit a řehtali se s ním. Tlouštík zase nic, ani se na ně nepodíval a broukl jen tak pro sebe:

„Mijne heren, ik zou mij schamen, zo dom de lachen. Geeft gij liever vlees of een eierenkoek, dit is buiten twijfel beter dan dit endeugende lachen, milí páni, styděl bych se takhle hloupě smát. Dejte si radši něco od masa nebo omeletu, to je určitě lepší než ten slaboduchý řehot.“

Vtom přinesl číšník polévku a Holanďan se do ní pustil se zuřivostí úhlavního nepřítele všeho jídla světa. Pak donesli telecí; popadl talíř, zkoumavě přivoněl, přívětivým pokývnutím schválil zlatohnědou pečeni a objednal si další chod:

„Geeft mij een stuk ossevlees met erwten en zuurkool, a teď porci hověziny s hrachem a kyselým zelím!“

Naši čtyři zaujatí diváci se pobaveně usmáli nad takovým přáním: hrách a kyselé zelí tady v Číně, tomu věru nevěřili. Avšak podivínský tlouštík byl zřejmě dokonalý znalec všech možností zdejší hotelové kuchyně; sotva spolkl poslední kus telecího, už mu nesli další mísu. Očichal i tu, znovu spokojeně kývl olysalou hlavou a objednal si dál:

„Geeft mij gebraden varkenvlees met mierok en gebakken peren, vepřovou pečeni s křenem a s pečenými hruškami!“ Když mu přinesli i to, objednal si ještě: hammelsbout met salade, jehněčí hrudí se salátem, potom: eind met spinazie en knoflook, kachnu na česneku se špenátem, zeevis met gebakken pruimen, mořskou rybu s pečenými švestkami a navrch jako dezert: zeekreeften, boter, kaas en een grote kelk brandwijn, mořské raky, máslo, sýr a pořádnou sklenici brandy.

Porce byly jak náleží velké, jedna jediná by byla dosytosti nakrmila normálního jedlíka, tlouštík se však tvářil, jako by byl pořád ještě při chuti. Zkoumavě si ohmatával břicho a zřejmě přece jenom někde našel prázdné místečko, protože si po kratičké úvaze přiobjednal: een brood met worst en mosterd, chleba s uzenkou a s hořčicí.

Tento skromný oběd ho zaujal do té míry, že zdvihl oči od talířů, mis a podnosů jen na jediný okamžik: když našim čtyřem hostům konečně přinesli kýžený mok.

Metuzalém poručil pro každého jedno vrchovaté, ale číšník donesl jen čtyři malé láhve. Myslel si, kdovíjak znamenitě nevyplnil přání podivného cizince, jenže student odzátkoval všechny čtyři najednou, slil je do své holby a jedním douškem vyprázdnil. Mlaskl, utřel si knír a znalecky pravil:

„Hm, není špatné! Ale to bylo tak nejvýš na košt, teď přineste pro každého ještě jednu takovouhle porci. Pro pět osob, rozumíte!“

„Pět?“ zeptal se nechápavě číšník, neboť ať počítal, jak počítal, vždy mu vyšly jenomčtyři a víc ne.

„Snad to říkám dosti jasně!“ potvrdil mu Metuzalém a netrpělivě břinkl prázdnou holbou o stůl.

Číšník polekaně odpálil a za chviličku, ještě s dvěma na pomoc, přivlekl přesně dvacet lahví. Metuzalém znovu nalil čtyři do své holby, zdvihl ji ke kapitánovi a zahlaholil na celý sál:

„Tenhle doušek, na vaše zdraví, kapitáne!“

„Cože? Jakže? Tohle že je doušek?“ ptal se překvapený Turnerstick. Ale než to stačil dopovědět, Červenomodrý Metuzalém měl už dopito, nalil další čtyři láhve, přistrčil holbu ke kapitánovi a řekl:

„Samo sebou, nicotná kapka, proti oceánu, ne? Teď jste na řadě vy, doufám, že si neuříznete ostudu před tím vyjukaným kulim.“

„Já a ostudu? U všech kladivounů, lezl jste už někdy námořnickým hrdlem? Jestli ano, určitě jste proklouz dolů jako sardinka. Z takovéhle nanicovaté kapky mám mít pro strach uděláno? Prózit, pane z Bouillonu!“

„Fiduzit!“ přikývl jmenovec čackého dobyvatele svatého města Jeruzaléma.

Hrdinný kapitán Frick Turnerstick podal ten nejpřesvědčivější důkaz, že se jen tak planě neholedbal: vyzunkl plnou holbu do poslední kapky. Gottfried si nalil pro sebe a vypil zas na Richardovo zdraví.

Holobradý gymnasista se přece jenom neodvážil na bezednou studentskou nádobu; nechal si přinést obyčejnou sklenku a jednou lahví připil Metuzalémovi, aby se kruh uzavřel. Gottfried duchapřítomně sáhl po třech zbývajících, naplnil si holbu, zdvihl ji a procítěně zvolal:

„Prózit, muj žíznivěj žaludniku! Nemusi pořád jen pršet, aspoň dyžtě sem tam kape.“

Vypil, sundal si svou bílou čapku, obrátil ji na stůl před Cupida a do nepromokavé podšívky nalil poslední dva páry lahví. Bernardýn dopil do dna, pečlivě vylízal sebemenší krůpěj chmeloviny, Gottfried vrátil čapku na původní místo a smutně se zadíval na dvojstupy prázdných lahví.

Číšníci koukali na tohleto galapředstavení jako na hotový div světa, takovýhle koncert zřejmě jaktěživi neviděli. Ale i Holanďan, třebaže byl pilně zaměstnán nemilosrdným soubojem na život a na smrt s vrchovatým talířem, zálibně

pozoroval tu pijáckou exhibici. V jídle byl mistr, uměl proto ocenit i mistry v pití. Cítil, že jim musí vyslovit své uznání a obdiv. Těžce se zdvihl, odstrčil židle, utřel si ubrouskem mastné rty, přikutálel se k naší čtveřici a srdečně pravil:

„Mijne heren, gij zijt brave en dappere makkers. Gij drinkt tamelijk goed. Ik ben uw vriend en uw broeder, gij zult het begrijpen. Ik bid, geeft mij uwe handen, milí pánové, jste znamenití a chrabří braši. Pijete skoro na výbornou. Jsem váš přítel a bratr, jistě to pochopíte. Prosím, podejte mi ruce!“ Potřásl všem pravicemi a vrátil se ke svým lahůdkám. Taková pocta přišla Gottfriedovi náramně vhod a jako na zavolanou; podíval se na svého pána a bezelstně se zeptal:

„Copa vo to, řek to krásně, ouplně jak Jenik Zlatotlustej, nejniliž pravda, ale co dál? Že bysme nevokoštovali, to sme vokoštovali, jenže tejkon bysme to snad měli votočit znova a navostro a dopřát si po tej dlouhej štrapáci každej eště jednu na vrcholek, né?“

„Ani nápad!“ zarazil ho Metuzalém. „Nejsme u našeho Listonoše a do Peprmintové uličky je to odtud o kapánek dál. A pak: musím okamžitě ke konzulovi a do banky vyměnit šek, málo naplat, bez mamonu to nejde ani v Říši pod nebesy. Počkáte tu na mne, a máteli chuť, prosím, vypijte si každý ještě jednu, ale víc už ani kapku., Zaplatím!“

„Stop!“ skočil mu do řeči kapitán Turnerstick. „U všech langust, platit budu já! Jsme pořád ještě v přístavu, a tady jste mými hosty.“

„Nic proti tomu,“ usmál se Metuzalém, „ale nepustí to vašemu ubohému měšci trochu příliš žilou?“

„Chacha! Prosím vás! Podívejte na ty plné šňůry! To mi musí stačit na několik týdnů.“ Červenomodrý Metuzalém jen pokrčil rameny a vydal se do města.

Turnerstick zatím doobjednal čtyři láhve do třicítky kvůli přehlednosti. Gottfrieda to sice dvakrát nenadchlo, čtyři ubohoučké půllitříky nestojí za tolik řečí, ale ježto platil kapitán, ani nemukl, jen nechal donést menší sklenice, aby jim ta trocha pití aspoň chvilku vydržela.

Holanďan už zatím vybojoval bitvu nad posledním soustem, odvázal si ubrousek, utřel si zpocenou tvář i leb, obrátil se ke svým novým přátelům, a protože soudil, že pro lepší zažívání neuškodí krátký rozhovor, spustil na ně po němečku, ovšem s notnou výpomocí rodné holandštiny:

„Ik verzoek, mijne heren, promiňte, páni, ráčíte být Němcové, jak slouchám.“

„Vod samého narozeni,“ přitakal Gottfried.

„Já to myslel,“ pokračoval tlouštík, „já jsem totiž taky býval v Němsku, jako příručka v obchodně, v Kolínu nad Rýnou, jenže tenkrát jsem měl twintig jaren, dvacet roků, byl jsem prostě jonge en ongelukkige nijlpaard, mladý a

nešťastný hroch, a dneska je mi skoro vijf en veertig, čtyřicet pět a jsem vydospělý člověk s velkou zkušenosťou. Vyučil jsem se tam na německy a velice mě těšá, že se s vámi můžu zábavovat.“

„Náramný potěšeničko i na našej straně.“

„Výborně! Líbám se vám?“

„Japa by né, velkoslepě, vo to nic.“

„Vy mně taky. Povolte mi, abych se vám představoval: já jsem Willem van Aardappelenbosch, přijezdil jsem z Jávy, měl jsem tam plantáži na rýžu a tabák. Vyprodal jsem je a poohlížuju se tady v Číně po něčem nápodobném.“

„U všech medúz, a proč jste to tam tedy prodal?“ podivil se Frick Turnerstick.

„Moc mizerné podnební, nesloužovalo mi. Nemohl jsem už ani jedit, ani vypijovat a zhubnil jsem, že jsem teď jen pouhá stína toho, co dřív.“

„Damned! To bych vás byl věru moc rád viděl, mijnheer van Aardappelenbosch!“

„Tak, tak,“ povzdychl si tlouštík a něžně si pohladil obrovitý břich. „Tenkrát jsem jedil za twaalf chlapů, váženě za dvanáct, a teď stěží za een helft, tak za půlku.“

„Strašné!“

„Mám už, jak se to… ja, na kahanci. K čemu je mi moje zilver en goud, všechno stříbro a zlato, moje rijkdom, bohatství, když už nemám žádnou chuti k jídlám ani k napíjení? Jen když budu dobře jedit a pořádně vypijovat, budu zas gelukkig en tevreden, šťastný a spokojený. Proto jsem uprchl od toho pekelního podnební a přijezdil do Číně, abych se tu malinkato vykrměl.“

„Doufejme, že se vám to podaří, jak jsem tak na vás koukal. Ale co na to vaše kůže, mijnheer, co vaše kůže?“ usmál se Turnerstick.

„Co je s mojí kůžou? Špatně vypadává, co?“

„Chraň bůh, to bych nechtěl tvrdit, ale jestli bude stačit, to je to.“

„Vystačovat? Na co vystačovat?“

„Rozumějte, pokud chcete ještě trochu ztloustnout, určitě vám praskne.“

„O mijn hemelse Vader, pane na nebesích! Měli jste ji uviďovat dřív, tu moji kůžu, bleskla se mi jako kůrka od pečenky. Jestli se teď nevyzdravím, přijde se mnou konec.“

„Tak se mi zdá, že ste holt nejspiš marod na ňákou tu nemoc, jak to bejvá,“ projevil svou účast Gottfried.

„Nemoc, mijnheer? Jednu nemoc? To bych si šel vyblahopřít. Já mám, mijnheer, twintig, dertig, vertig, hondert, dvacet, třicet, čtyřicet, sto nemoců! V celém tělu, in aangesicht, in oogappel en in de oren, v obličeji, v očích a v uších, in de keel en in de gorgel, hrdlu i v hrtanu, v zádích, v prstích, v žaludkovi, v nohách, v pochodidlu, in de long en in de lever, v plících i v játře, v celém tělu. Vznášuju se mezi životou a smrtěm a jen jídání a pití mě může spást. Jsem chudák a rád uplatím třeba honderdduizend gulden, sto tisíců zlatých, jen když tady vynaleznu nějakého doktoru, který mě pozdraví a sebere mě dohromadu.“

Vypočítával své choroby tak smutným hlasem a jeho postava a vzhled byly s tím nářkem v tak příkrém rozporu, že to stálo mnoho přemáhání, aby se posluchači nedali nad nešťastným zdravým nemocným do smíchu. Gottfried z posledních sil vyčaroval soucitnou grimasu a s předstíranou účastí se zeptal:

„A to ste jako přesvěčenej, že vás tady ňákej činskej lapiduch dá zas bůhvíjakým kumštem do richtiku?“

„Snad ano, hovořoval jsem už s lékařemi z Německa a z Nederland, z Frankrijk, Oostenrijk a Spanje, z Holandska, z Francie, Rakouska a ze Španěl, ze Švédsku i z Východné Indii, ale žádný mi nedověděl pomoci. Teď bych to chtěl ozkousit v Číni, tady jsou prý člověkově, co dovědí pravé divy.“

„To teda jo, a vobzlášť v něčom,“ přisvědčil Gottfried a mrkl po kapitánovi; potom s vážnou tváří pokračoval:

„Nejspišejc ste doposavad padnul dycky do ruk ňákejm špekcjálistum. Navordynérujou vám tak divoký medyklamenty, že vám to ty vaše marodyje eště tuplem zhorši.“

„Proboha! A jak to vědíte?“

„Z toho prostého a jednoduchého důvodu, jelikožto sem velevelkej vodbornik.“

„O mijn hemel, vy? A na co, že se tak osmělávám?“

„Na ouplně každou judrpudrmudrcológyji. Já sem machr na šecko. K mandarínkám sem vypěstoval mandaríny jako starej pěstoun, z komáru dělám vembloudy a z lidi blázny, umim řídit rychlík, pokaváde stoji, bitvu, než se rozjede, a každou loď, dyž už frči ke dnu, dovedu řečnit, esli vo nic nejde, a mlčet, dyž de vo šecko, u soudu sem jako doma a doma jako v kreminále, umim počítat se všim, malovat straky na vrbě a cist levity, psát dluhy na futro a zpívat, jak kdo piská, tancuju jako slon v športculánu, plavu jak zednická tříska, lítám jak hadr na holi, pískám kudlu jako Špaganýny, šecko umim stavět na hlavu, zatopím vám, že vám bude horko, a esli je libo, zchladim vám žáhu, zahraju vám, že se z vás bude kouřit, ve všom bruslím, co nevim, nepovím, a co neudělám, nezkazím, prostě nad všim mi zůstane rozum stát, zkrátka, rozumíte, umělec na věnec a vodbornik na slovo svatej.“

Gottfried to ze sebe vychrlil, že z toho byl tlouštík celý zkoprnělý. Nepochopil ze sáhodlouhého chvalozpěvu ani polovičku, pouze nabyl z celé řeči přesvědčení, že tu před ním stojí nevídaný vševěd a vrchol moudrosti. Jen něco mu chybělo, a želbohu právě to, co nejvíc potřeboval. Podíval se proto na Gottfrieda a pln naděje se zeptal:

„Neuvěřovatelné, mijnheer, ale divuju se, že vám ve vzdělení chybuje ta… ja, medicína.“

„Cože jako? Hrom do puklice, to teda né! Mejdlycínská dochtořina byla vodjaktěživo muj milovanej vodbor.“

„Sláva bohu! To mi spadnil kámen od srdce. A poveďte mi, už jste v životně někoho zdravil?“

„Japa by né! Příkladně támdle tibeckeho davajlámu. Zkrátil sem mu ouspěšně a s velezdarem dlouhatánckou škrkavku vo cely tři pismena na ouplně malou kavku. A tureckymu vejzdírovi sem štandopede vykulýroval krátkozraký střevo.“

„Co říkáte? Krátkozrakou střevu?“

„Už je to tak, naštěstí to byl jen lehkej připad, horši bejvá slepý.“

„Takže opravdovně dokážíte vyléčovat všecky nemoci?“

„Do poslední kapky. Ale jedině, dyž nejsou špásyjenti takle tlustý jako vy.“

„Hemelse Vader! Proč to?“

„Jó, holenku, to dá rozum: japa vás mám prokouknout skrz naskrz, co?“

„Dit ongeluk, takové neštěstí! A to já byl dřivě ještě tlustnější než teď. Tak mě vážně nemůžete vyléčovat?“

„Nejspišejc že né, ale muj vzácnej školega a spoluvědlátor by si vás snad moh vzít do parády, ten má v makovnici celej naučenej slovník i se všema dodatkama.“

V té chvíli se rozletěly dveře a do jídelny vstoupil Metuzalém. Holanďan vyskočil, jak jen mu to obrovité břicho dovolilo, popadl ho za ruku a dychtivě se zeptal:

„Mijnheer, wat leert het woordenboek van mijn maag en van mijne zenuwen?“ Červenomodrý Metuzalém si ho přeměřil od hlavy až k patě, pokýval hlavou a vážně řekl:

„Co že praví můj slovník o vašem žaludku a vašich nervech? Na to, milý pane, nemusí být věru žádná kniha, na to stačí obyčejné oči.“

„Vidite to, mijnheer, že sem vám to řikal, hotová chodici jencyklopejtyje. Ten zná šecko vod á do zet bez dlouhejch řeči a hlavně bez hovnoráře.“

„No nazdar, Gottfriede,“ pohrozil sluhovi Metuzalém, „cos to tady zase o mně napovídal?“

„Ale, abysem kápnul božskou, vlastně nic. Tudle mijnheer je přej hrozně těžkej marod, a to teda jo, těžkej je ažaž, a tak sem mu poradil, aby se jako vobrátil na vás, vy že máte voči jako vostřejž, že ho náramně moc brzo prokouknete. Abyste ráčil vědít, to je mijnheer Willem van Aardappelenbosch vodněkaď z Jáhvy. Nesvěčilo mu tam povětři, zhubnul, jak ho tady vidite, tak vodešel sem, že se tu snad vo kapánek spraví.“

„Skutečně?“ obrátil se student na tlouštíka.

„Tak, tak, mijnheer, v posledním době jsem hrozně zhubenil. Mijn God, ik was een reus, býval jsem obr, ale teď je na mne smutně pohledít.“

A znovu začal Metuzalémovi vypočítávat své četné těžké choroby. Student ho nechal vypovídat a obrátil se na sluhu:

„Představili jste se už mijnheerovi?“

„A hele, hrom do pinglu, eště ani né, ale že sem velký lúmen, to už myslim poznal na vlastnoruční intelegenci sám vod sebe.“

„Pak nezbude než to napravit,“ prohlásil Červenomodrý Metuzalém. „Vážený pane, především mi dovolte, abych vám představil našeho gymnasistu pana Richarda Steina. Vedle něho sedí náš přítel Tuerningš‘tiku čchuankuo

taťiang…“

„Tedy Číňan! Ale před chvilenčkou hovořoval po německy!“ přerušil ho překvapeně tlouštík.

„Inu, krojem Číňan, úřadem Američan, ale tělem a duší Němec, tak si račte vybrat. A dál prosím— můj spiritus familiaris, domácí duch, statečný a slavný Gottfried z Bouillonu; asi tak před osmi sty lety vedl výpravu svatého kříže proti nevěřícím pohanům, jenže nevěřící mu to jaksi nevěřili, tak přilezl od kříže ke křížku a od té doby je s ním kříž. A pokud jde o mou maličkost, jsem všeobecně známý Metuzalém, syn Enochův a otec Lámecha, jak praví bible. Ježto však neznám ani toho, ani onoho, musím se semtam spoléhat sám na sebe a v takových trudných okamžicích si pak

říkám Fritz Degenfeld a tvrdím, že jsem spatřil světlo světa v jednom poctivém německém pivovaře.“

Tlouštík na ně koukal jako u vyjevení a nejspíš nevěděl, co si o tom o všem pomyslet. Metuzalém ho však milosrdně vysvobodil z trapných rozpaků:

„Jestli nemůžete pochopit, koho to máte vlastně před sebou, já se vám nedivím, nic si z toho nedělejte, zanedlouho vám to bude jasné ažaž. Kde račte bydlet, smímli se ptát?“

„Tady, mijnheer, v tomhle hoteli.“

„Nu výborně! Tak to si pojďte přisednout, my tu budem bydlet také. Náhodička, co?“ A pro jistotu mu přívětivě přistrčil hned tři široké židle.

„Jak to bydlet?“ podivil se Turnerstick. „To snad ne, musíme přece do Kantonu.“

„Jenže parník jezdí jenom dvakrát týdně,“ vysvětlil mu Metuzalém, „dozvěděl jsem se to u konzula. A nejbližší vyplouvá až za tři dny. Ledaže byste dal přednost džunce.“

„Proč ne, zkusíme to džunkou, i když to asi bude trochu pomalejší.“

„S dobrým větrem nebo po proudu to není tak zlé. Ale vy byste se vážně svěřil takovému pochybnému plavidlu? Čítával jsem, že je třeba mít se na pozoru, bývají prý džunky, kterým není radno příliš důvěřovat. A hlavně špína, hmyz, to by nám mohlo být zatraceně nepříjemné. Myslíteli však… na jednu jsem se už ptal. Zítra dopoledne za přílivu hodlá vyrazit. Jmenuje se Šuejchou, Královna vod.“

„Jméno nevypadá špatně. Královna, a vod k tomu, ta by měla být, když ne nic jiného, aspoň čistá. Viděl jste ji?“

„Viděl, zvenčí je to velmi slušná loď. Mluvil jsem i s majitelem…“

„No a? Plácli jste si?“

„Zatím ne, netušil jsem, že byste s tím souhlasil. A pak, ten člověk se mi nějak nezdál. Prapodivná tvář a tuze podezřelá zdvořilost…“

„Hlouposti! Leckterý lotras vypadá zrovna sympaticky. A zdvořilost? Zdvořilost, velevážený, ta musí být vždy a všude, nikomu bych neradil, aby ji k nám neměl. Víte co? Domluvte se s ním a zítra vyplujeme. Kolik by chtěl za osobu?“

„Po dolaru a pes zdarma. Parníkem by nás to stálo nejméně čtyřikrát víc. Mimochodem, o stravu a o lůžka se prý musí starat každý sám.“

„Žádný malér. Jídlo vezmem s sebou a vyspíme se tam, kde najdem místo. Tak tedy dobrá, domluveno! Nebo snad ne, pane Gottfried?“

„Ouplně a bez dyškurzí. Čim dřiv budem na lodi, tim dřivějc se taky potopíme, a to je pro takový podivíny, jako sme my, taky určitej druh ušlechtily zábavy.“

Souhlasil i Richard, a jak by ne: hořel přímo netrpělivostí, jen aby už byli u cíle.

„Dobrá,“ uzavřel Metuzalém, „za chviličku vyrazíme. Cestou nakoupíme zásoby potravin, dojednáme plavbu a nalodíme se už dneska. Sem se přijdem jenom vyspat. Ale teď chci platit. Hej, číšníku!“

„Opovažte se!“ skočil mu do řeči Turnerstick. „To je moje starost, už jsem řekl. Jste mí hosté a mám přece tři šňůry wenů.“ Zaklepal na stůl a křikl: „Tak holá, kde jste kdo! Budung platit! Co tung stojing třicet lahving pivang?“

Číšník sice přiběhl, ale za živý svět nepochopil, co to ten prapodivný samuraj vlastně říká. Hluboce se uklonil a uctivě se zeptal:

„What can I do for you, sir, co si račte přát, pane? „Dejteng ming účetong!“

„I can’t understand.“

„Coženg? Že ming nerozumiteng?“ zvolal kapitán. „To tedang nechápung! Copak seng nevyjadřujung dost jasněng? Účetong, slyšíteng? Platitung, platitong, platiteng, platitang!“

Ubohý číšník jen rozpačitě vrtěl hlavou a bylo vidět, že si doopravdy neví rady. Červenomodrý Metuzalém mu proto nenápadně pošeptal:

„He wants to pay, chce platit!“

Turnerstick zatím zuřivě cinkal šňůrkami měďáků a křičel: „Tak rozumíteng už? Platitung, aleng tímhleng!“ To však už číšník roztáhl šťastně ústa od ucha k uchu a horlivě přikývl:

„Oh yes, sir! Thank you, sir! Thirty bottles, sir? Ten thousand wen, please.“

„Cože? Deset tisíc wenů? U všech chaluh, to je neslýchané, skoro šedesát marek! Za jednu malou láhev, která u nás stojí patnáct pfeniků, celé dvě marky?“

„Jenomže nejsme doma, ale v Číně, kapitáne, jestli jste to přehlédl,“ rozesmál se Metuzalém. „Uvažte jen, že tohle pivo muselo dvakrát přes rovník! Copak jste ještě nikdy neochutnal naši chmelovinu tak daleko od domova?“

„To věru ne! Vy jste věděl, kolik to tu stojí? A přesto jste klidně objednal dva tucty lahví? Za ničemných pět minut prolít hrdlem takovéhle jmění! U všech žraloků, jen tuhle váš pes propil nejmíň osm marek. Hrůza!“

Dobrák Turnerstick byl spořivý člověk, i když zdaleka ne skrblík a držgrešle. Ale deset tisíc wenů za pár loků piva, to byl pro něj přece jenom trochu silný tabák, proto tak vyletěl. Metuzalém to pochopil a klidně, přátelsky mu řekl:

„Byl to můj přípitek na přivítanou a neměl jsem tušení, že ho chcete platit vy. Doufám, že jste si to zavčas rozmyslel a přenecháte účet mně.“

Mijnheer van Aardappelenbosch sledoval celý ten výjev náramně pobaven a s velkou pozorností. Aby trochu popíchl nešťastného kapitána, který se před chvílí holedbal až běda a teď naráz tak neslavně splaskl, křikl na číšníka:

„Oppasser, ik zal mijn gelag betalen, maar in wen, číšníku, zaplatím, ale v drobných!“

„Tři tisíce pět set wenů, mijnheer,“ odpověděl číšník.

„Dat is vijf dollars, twintig mark en tachtig feningen, to je pět dolarů nebo dvacet marek a osmdesát pfeniků,“ přepočítal tlouštík, sáhl do kapsy, vytáhl pět stříbrňáků a ještě spropitné a s úsměvem vyrovnal účet. „Ik heb goed ontbeten en goed gedronken, ik heb mij goed vermaakt en wil dus ook garne goed betalen, dobře jsem se najedl a

dobře napil, dobře jsem se pobavil, a tak taky rád dobře zaplatím,“ dodal ještě. Turnerstick náramně bystře vycítil narážku, vytáhl proto měšec a řekl ostře:

„Však já taky, i když jsem se, u všech vratiráhen, zdaleka nepoměl jak vy a vypil jenom pár mizerných loků piva., Tady je patnáct dolarů, to je víc, než dělá účet. Zbytek si nechte. Čínský mandarín se nebude hrdlit o pár wenů.“ Vtom však číšníci přivlekli nových třicet lahví ležáku a pečlivě je rozestavili na stůl.

„Hrom do mydlin, todlenc sou mi překvapeni!“ ožil Gottfried. „Takovádle kumpanyje, to si nechám líbit. Kerejpa stolní maršsrálek poslal tydlenc vojákové do válečnej řavy?“

„Ik ben deze veldheer, já jsem ten vojevůdce,“ ozval se tlouštík, „dat is het slagweld en belegering, en wij zijn dappere krijgslieden, tohle je bitevní pole a obležení a my jsme stateční vojáci. Zničujme tedy naše nepřáteli!“ Řekl to s takovou srdečností, že mu věru nebylo možno zazlívat přátelské gesto. „Velicně moc rád bych se chtěl stávat vašim přátelem a pocestovat s vámi do Kantonu. Kde a kdy bych jinak vynašel tak goede gezelschap, tak dobrou společnost? Dovoláte mi to?“

„Ale jistě, milý příteli!“ usmál se Červenomodrý Metuzalém. ,.Nerad sice piju z cizí kapsy, ovšem takhle milé pozvání nemohu odmítnout. A že chcete jet s námi? Proč ne! Ze srdce rádi vás vezmem třeba až na konec světa, takováhle výprava už něco dokáže.“ A potřásl Holanďanovi srdečně rukou.

Také Gottfried se nadšeně připojil:

„Tudle je i mejch pět prsteniků! Uctivě vás vitám do nasej slavnej ekstraeksšpedyce jako jeji špecijálni vozdobu a postrach nepřátelu. Esli vás nevopusti vaše dobry srce a takovydlenc šlechetnicky nápady, my zasejc nikdá nevopustime vás. Sklenice sem, a fofrem do toho, jak povidali ty roztomilý holoubkové, co přifrčeli na vejpomoc Popelce přebírat hrách.“

„Ne, ne!“ ohradil se tlouštík. „Žádné skleníky, já chci taky z velikého holby. Dokázám vám, že dovedu stejně jedit jako vypijovat.“

Pustili se směle do bitvy a mijnheer van Aardappelenbosch se brzo rozpovídal.

„Nejhlavně, jestli mě mijnheer Methusalem bude vyzdravovat,“ staral se po kolikátém doušku.

„Uvidíme,“ ozval se student. „Nejdříve vás musím dobře poznat a důkladně pozorovat, teprv potom najdu pravou příčinu i sídlo choroby. A pak se do ní pustím a poženu ji, že nebude vědět, kam se vrtnout. Chcete se tady v Číně vážně usadit?“ „Docela váženě, hlavně kvůli vyzdravění. Sehnám si tu šikovnou plantáži, a když ne, tak si ji založám.“

„A mluvíte a rozumíte čínsky?“

„Ani slovníčko.“

„A víte už, kam se vydáte z Kantonu?“

„Vůbecně ne, ale konzul mi už vyradí.“

„U všech všudy, je to dost odvážné, pustit se nazdařbůh do cizí země …“

„Jakýpak postrach, mijnheer Methusalem, vezmám si tlumoučníka, peníze u sebe nenosám, na hřbeti mi visí dvě dobré pušky, manžílku a děcky taky nemám, jen dědečku, a ten bydla u sestři až v Nederland…“

„A nechcete se vrátit domů, do vlasti?“

„Neen, neen! Tam mi nesvědčuje na zdraví. Mám svou zemu rád, ale je tam hrůzně zima. Nemůžím tam ani jedit, ani vypijovat, jsem v nemoci od hlavě k patu, co mi je naplat plno jídlu, když zhubňuju, až budu jak tenká drátka a umřám a bude po mně amen? Neen, byl bych hloupák, kdybych se zvrátil nazpátku do vlastě. Mám pas a všude úvěr, pozůstanu tady a snad se uzdravám.“

„Nu, velevážené panstvo, je čas, měli bychom jít!“ uzavřel Metuzalém tuhle rozmluvu. „Gottfriede, nacpi mi dýmku a dej do baňky čerstvou vodu!“

Gottfried sice chvíli brumlal, že má odejít od nedopité bitvy, ale pak popadl jednu ze zbývajících lahví a zmizel s ní i s dýmkou v chodbě.

A za okamžik už vyšla naše výprava z hotelových vrat: vpředu mohutný pes, potom Červenomodrý Metuzalém s rukama v kapsách a s náustkem vodní dýmky mezi zuby, tři kroky za ním Gottfried z Bouillonu s baňkou v levici a s fagotem přes rameno, za nimi Richard Stein a jako zadní voj kapitán Frick Turnerstick s vějířem a tlustý mijnheer Willem van Aardappelenbosch pod obrovským slunečníkem s puškami a tornou na zádech.

Důstojně a pomalu kráčeli zírajícím davem po nábřeží evropské čtvrti města, až konečně dorazili do přístavu čínských plavidel.

KAPITOLA ČTVRTÁ

Krasavice Šuejchou

Čínská plavidla právem budí pozornost každého Evropana, který zavítá do této zvláštní země.

Velké nákladní džunky bývají neohrabané, poměrně mohutné lodi s přídí a zádí o mnoho vyšší než střední paluba, což jim zpravidla dodává značně těžkopádného a vpravdě podivného vzezření: trčívají totiž z vody s legrační nemotorností dřímajícího hrocha.

Čela džunek jsou neobyčejně široká jako u starých holandských bitevních korábů a pestře pomalovaná, často i zlacená; palubu kryje masivní slaměná střecha a činí celé plavidlo ještě neotesanějším; na vrcholku mimořádně silných stěžňů z jednoho kusu a bez ráhen je zavěšena kladka s pořádným lanem, na němž se vytahuje těžká rohožová plachta; příď bývá červená a z každé strany je na ní nejkřiklavějšími barvami namalováno obrovské oko až pět šest stop v průměru; podle těchto divokých očí zvláštního děsivého pohledu dostaly džunky i svůj název: lungjen, dračí oči. Mají loď vyzbrojit hrozivým, odstrašujícím vzhledem a zahnat zlé duchy i ostatní nadpozemské obludy, které se v určitý čas. slétávají na zem a tajně se noří do vod moří a řek.

Největší džunky mívají tonáž i pět set tun a bývají trojstěžňové. Stavěny příliš nalehko, nesnesou pro přílišnou

vratkost ani otevřené moře, ani palbu z hrubých palubních děl; přesto bývají vyzbrojeny na obranu proti říčním pirátům jedním dvěma menšími děly. Protože mají jen jednoduchou takeláž a primitivní plachtoví, nemohou manévrovat proti větru a musí využívat příznivých monzunů, které jim umožňují vykonat ročně jen jednu plavbu, například mezi Čínou a Jávou nebo Singapurem, a to buď tam, anebo nazpátek.

Majitel lodi či superkargo, jeho zástupce, má neohraničenou moc nad celým lodním nákladem: přikupuje k němu nebo z něho prodává zcela podle své libovůle a vládne i nad případnými cestujícími; ti jsou mu vydáni všanc na milost i nemilost. Nesmí však ani slovem zasahovat do velení lodi a do činnosti mužstva.

To má na starosti kapitán čili čchuančang; jedině jemu náleží řídit plavidlo dnem i nocí a sledovat orientační body na pobřeží, podle nichž udržuje patřičný kurs; je to nesmírně náročná a vyčerpávající činnost, a tak leckterý

čchuangčang dovede spávat i vstoje, zvlášť při plavbách na delší vzdálenosti. Třebas je velitelem, poslouchají ho námořníci jen tehdy, jsouli jim jeho rozkazy zrovna vhod; jinak ho tupí, otevřeně mu lají a pracují nebo lenoší, jak a kdy se jim zamane.

Nejbližším podřízeným kapitána je kormidelník, zvaný čuošou; vede kormidlo a poslouchá hned čchuančanga, hned zas námořníky, podle toho, co se mu zdá výhodnější.

Námořníci se dělí na dvě skupiny: laokungy neboli předáky a na tchungkungy čili kamarády; je mezi nimi asi stejný rozdíl jako u nás mezi stálými a příležitostnými námořníky. Rozkazují si navzájem, ale poslouchat nechce žádný. Neníli právě do čeho píchnout, hemží se po palubě, majíli dostat nějakou těžkou práci, zalezou až někam ke kýlu a beze stopy zmizí třeba na celý den.

Na každé nákladní džunce slouží dále písař, vedoucí účty, a hospodář, který se má starat o zásobování; zpravidla však někde něco žvýká nebo zapíjí, a koho nemá zrovna v lásce, umoří třeba i žízní a hladem. V jeho šlépějích neochvějně kráčí kuchař; při příchodu na loď bývá obvykle hubený jak lunt, ale za pár týdnů se vykrmí jak sele. Na lodi je i několik holičů, činovníků zcela nepostradatelných, neboť jedině v den císařovy smrti nesmí se dát pravověrný Číňan řádně oholit.

Hlavní osobou je však siangkung, muž šířící libé vůně, lodní kněz. Jedinou jeho starostí je péče o modloslužby a jedinou povinností nechat při nich shořet stanovený počet vonných tyčinek.

Všichni na lodi považují svou práci jen a jenom za vedlejší zaměstnání a nutné zlo; hlavní věcí je pro ně obchod, kvůli kterému si vlastně vyvolili námořnické povoláni. Každý si smí totiž přinést na palubu jisté množství zboží, a sotva někde spustí kotvy, rozběhnou se za obchodem nebo si přivedou kupce až na loď a pak nabízejí, handlují, smlouvají, kšeftují a vydělávají, div se nepřetrhnou. O nic jiného se v tu chvíli nestarají, a jestli jejich nebohá džunka dopluje na místo určení dřív nebo později, to je jim dočista fuk.

Už z toho je snad zřejmé, jak bývá na takovém plavidle postaráno o cestující a jejich pohodlí. Zhusta se stává, že námořníci přecpou kdejaký volný prostor svým soukromým tovarem, a přijdeli náhodou pasažér, kterého se majitel laskavě uvolil nalodit na palubu, musí horemdolem podplácet posádku, aby mu uvolnila alespoň kousek místa, kde by hlavu složil.

Tak to tedy chodívá na pověstných lungjenech!

Běda, třikrát běda však cestujícím, kteří padnou na nějakou podezřelou džunku, jichž bývá v Číně nemálo! Jsou přesvědčeni, že mají co činit se statečnými, řádnými, i když jaksepatří tvrdými muži, a nic také nesvědčí proti této

domněnce, sotva však vyplují, spadne maska, je konec přetvářce a nebožáci bývají oloupeni o poslední groš nebo i o život. A vody čínských moří a řek jsou věru přehluboké…

Takových pirátských džunek bývalo tehdy skutečně ještě dost a dost. Vláda je proti nim takřka bezmocná. Třeba i deset po zuby ozbrojených vojenských džunek se málokdy odváží zaútočit byť jen na poloviční počet ťianglungů, říčních draků, jak těmto loupeživým lodicím lidé říkají; vojáci totiž příliš dobře vědí, že každého z nich, padneli pirátům do spárů, čeká nemilosrdná a krutá smrt. Proto se vojenské džunky plavívají pouze při pobřeží, vyjuknou z bezpečného úkrytu, vybafnou pár centů prachu, pořádně si zakřičí, a vezmou do zaječích; pak si oddychnou, vděčně obětují bohu moře chajlungovi pár šálků čaje a honem honem pošlou vrchnosti jaksepatří vyšperkovanou zprávu o slavném vítězství. Piráti vyváznou a klidně řádí dál, dokud jejich zlořečenou džunku neprovrtá některý pyšný křižník nějaké ještě pyšnější evropské mocnosti. Ale místo jednoho říčního draka objeví se rázem deset nových, a nerušené pokračují ve zlotřilém díle.

Když Červenomodrý Metuzalém a jeho přátelé došli do čínského přístavu, spatřili na kalné hladině džunku na džunce, jednu podivnější a bizarnější než druhou. Zatímco naši námořníci si považují za chloubu a čest mít své lodě vydrhnuté, vypulírované a v plném lesku, o což se vždycky starají už dávno před přistáním, vypadaly čínské džunky, jako by nad čárou ponoru nepoznaly nikdy ani kapku vody: ze špinavé paluby a z lanoví visely cáry špinavých hadrů, odevšad koukali špinaví chlapi se špinavými tvářemi, podepřenými o ještě špinavější ruce; mezi nábřežím a plavidly panoval čilý, leč stejně špinavý obchodní ruch, všude se hemžily špinavé lodice se špinavými cestujícími; na nábřeží stály špinavé krámky se špinavým zbožím a špinavými prodavači, mezi nimi se proplétali ukřičení špinaví pouliční obchodnici a nabízeli své špinavé pouliční výrobky. Uvozhřený kramář s pečenou cibulí dřepěl na špinavé zemi před svou malou píckou a pilně loupal své umolousané zboží, čpavý pach mu vnikal do ukoptěného nosu a do očí, prodavač slzel a kýchal, a rovnou do rendlíku, ale špinavým zákazníkům chutnala i tahle lahůdka. A takových obrázků lze spatřit na každém kroku, co hrdlo ráčí. Vším tím a mnoha dalšími výjevy není ovšem možno charakterizovat všechny Číňany a celou Čínu, vždyť v přístavních městech na celém světě se usazuje sociální kal a špína, kterou přižene moře a spláchne vnitrozemí.

Jen na jedné z ozdobnějších, pevně stavěných džunek s poněkud nižší přídí i zádí nebylo vidět živé duše; vysoké holé stěžně trčely bezbranně k obloze, rohožové plachty ležely pečlivě svinuty na palubě a strašidelné dračí oči po obou stranách přídě shlížely na příchozí alespoň drobátko přívětivěji; na zádi stálo dokonce několik podlouhlých truhlíků s

květinami, nikde ani stopy po špinavém prádle. Bylo znát, že patron této lodice dbá na pořádek a čistotu víc než všichni kolem. Na čtvercové desce na zádi byly namalovány modré vlny, na nichž se vznášela ženská postava s pěti pávími pery ve vlasech, ve vlnách se skvěly dva stříbrné čínské znaky. Úzký bambusový můstek podobný žebři vedl z pevniny na palubu.

„Nuže, vážené panstvo, tak to je naše spanilá Královna vod,“ oznámil obřadně Červenomodrý Metuzalém.

Turnerstick osedlal na okamžik cvikrem svůj ohrnutý nos, znaleckým okem zkoumavě prohlédl loď a spokojeně pravil:

„Hm, docela se mi líbí. Rád zaplatím i o dolar víc, budeli vevnitř stejně pěkná jako zvenčí. Co vy na to, mijnheer?“

„Het schip is fraai, ik ben tevreden, loď je hezká, já jsem spokojený.“

„To si myslím. U všech kambal, když řeknu ano, můžete se spolehnout! Nu, pojďme na palubu! Ale vy —,“ obrátil se zhurta na studenta, „vy radši mlčte. S tou svou knižní čínštinou byste ještě všecko pokazil.“

„Jak si račte přát, kapitáne. Jednou jste generál Tuerningš‘tiku, využijte tedy svých vznešených mandarínských práv. Jen na jedno vás chci upozornit: před Číňany si mandarín radši neříkejte, radím vám dobře.“

„A proč ne? Myslíte, že mě prokouknou a že jim nebude můj vypůjčený titul dvakrát vhod? Pah, ti zajíce ve lví kůži nepoznají.“

„I to je možné, ale na to jsem teď zrovna nepomyslel. Číňané totiž tohle slovo neznají, chápete? Říkají všem svým úředníkům kuan a mezi nimi rozlišují opět úředníky civilní a vojenské: prvé nazývají wenkuan, literární úředníci, druhé wukuan, zbrojní úředníci. Neříkejte si proto ani mandarín, ani jen tak všeobecně kuan, jste přece velký generál celé říše, patříte tedy do skupiny wukuanů. Budete si to pamatovat?“

„Wuwuwuwukuan! Hm, to wu mi snad nějak v hlavě uvízne, jenom abych k tomu nezapomněl taky to nešťastné kuan. Bůhsámví, co je tohle za čínštinu, ani pořádnou koncovku to nemá! Jo, takhle wungkuang, tomu bych rozuměl, ale takhle… Nemáte náhodou tužku?“

„Prosím, tady je…,“ podal mu překvapený Metuzalém žádané pisátko.

„Díky! Přece jenom si to radši poznamenám tuhle na vějíř. Stejně ho nosím všude s sebou, a kdybych ten zatracený titul náhodou spolkl, drobátko se ověju, a budu doma. Výborný nápad, co? Vlastně bych si takhle mohl poznamenat každé důležité slovo, a měl bych po starosti.“

„To byste si musel koupit jaksepatří velký vějíř. Čínština má dobře sedmdesát tisíc znaků.“

„Děláte si blázny, co? Buďte bez starosti, do mé hlavy se vejde zrovna tolik jako do vaší!“

„Oh, to jistě, a nejspíš ještě o moc víc. Váš cop to aspoň dokazuje nad slunce jasněji. Mimochodem, víte, jak se řekne čínsky: cop?“

„Asi copeng. Nebo copung.“

„Chyba! Pienc‘. A Číňané jsou přesvědčeni, že ze zdravé hlavy musí růst i zdravý cop, to znamená řádně dlouhý. Takový parádní pienc‘ je pak dokladem urozených a moudrých mužů. Proto se posmívají našim ostříhaným hlavám a považují nás za hlupáky. Čím urozenější a vznešenější Číňan, a samo sebou také moudřejší, tím delší a silnější musí mít cop: lhostejno, jestli pravý, nebo falešný. A jelikož vy se pyšníte tak krásným pienc‘, kdežto já ubožák po něm nemám ani stopy, už proto musíte být mnohem vznešenější a moudřejší než já.“

„U všech kosatek, zřejmě to tak bude, cop mám doopravdy dlouhý dost. Ale počkat, musím si to taky napsat. Říkal jste: piens‘?“

„Ale ne, s‘ je čínsky čtyři.“

„Tak: piencch‘?“

„Zase chyba! Cch‘ je mířit, vysmívat se, satira.“

„Tedy: piense!“

„Chraň bůh! Se značí lásku, barvu, postavu či malbu. Musí tam být pěkně čisté c‘.“

„No ovšem! Pience.“

„Samá voda! Vůbec ne. Ce znamená: sebe, zvláštnost, vnitřní klid.“

Turnerstick držel vějíř v levici, tužku v pravé ruce, ale nepsal; kysele se zatvářil a vybuchl:

„Víte co, vy jazykový akrobate, dejte mi s tím svatý pokoj! Už mi z vás jde hlava kolem.“

„Nedá se nic dělat, milý zlatý, souhlásky je třeba velmi přesně rozlišovat. Včínštině je přenáramně velký rozdíl mezi c‘, s‘, ech‘ a se a ce.“

„Jděte s tím do háje! Rozdíl! Prosím vás! Takováhle slova bez koncovek, to je leda nějaká dřeváčtina, a ne pořádná řeč synů Říše středu. Peng, pang, ping, pong, pung, slyšíte, to je to pravé. A zní to jako zvon!“

Rozmrzele sklapl vějíř a vrátil studentovi tužku.

Tím také neúspěšně, leč zato definitivně skončil bláhový pokus o lekci čínštiny a všech pět poutníků odhodlaně vykročilo po bambusovém můstku na Královnu vod: první wukuan Turnerstick, za ním mijnheer van Aardappelenbosch, pak Richard Stein s Gottfriedem z Bouillonu a jako poslední Červenomodrý Metuzalém s Cupidem v patách.

Můstek byl úzký a rozměrný Holanďan jen stěží prošel; v polovině schůdků se zastavil, aby složil slunečník, který mu překážel při obtížném výstupu, nějak nešťastně se do něho zamotal, zakopl, a ozlomvaz se řítil dolů. Cestou smetl všechny, kdo šli za ním. V mžiku se dole na nábřeží pod můstkem sešla celá valná hromada. Ze spletených údů, těl a hlav trčela vysoko k nebi jen Gottfriedova levice, pevně svírající drahocennou baňku vodní dýmky. Kolem pobíhal Cupido a radostně štěkal nad tou nenadálou zábavou. Nedobrovolní účastníci se pomalu rozpletli a vstali, jenom tlouštík zůstal ležet jako bez života. Bezmocně roztáhl ruce a nohy a tenounce úpěl:

„Mijn God, mijn hemel, bože na nebesích, ach má břicha, ach moji zádi! Goede nacht, gij boze wereld, dobrou noc, ty strašný světe!“

„Stávejte, mijnheer, nezvostanete tu přece nadosmrti!“ zatřásl s ním Gottfried.

„Ik ben dood, ik sterf in deze oogenblik, jsem mrtvý, vturánu umřu. Dávejte mi sbohem, rozloučáme se…“

„Drahej pane, dyž je po vás, tak jakýpak dlouhý loučeni. Jenže podle mého, kdo padne taklenc naměkko, jak ste sebou ráčil bacit vy, ten přežije i svůj vlastni funus. Ale esli je vám libo, zaškoncertuju vám na posledni cestu, že budete maširovat rovnou do sedmého nebe.“

Strčil mu fagot až skoro k uchu a vyloudil tak strašný a falešný tón, že se nebohý tlouštík rázem posadil. Vstát se mu však zřejmě pořád ještě nechtělo.

„Rekvivejskat in pláce, amen!“ požehnal ho Gottfried. „Ať je vám mlaskavě zem lehči než vy jí. My máme teďkon jinačí starost Z paluby to semňáko bohulibě zavonělo, jak to tak koštuju, vobloženej rámvztek s vopejkanejma bramburkama. Hrom do slepice, no jo, to už sou u druhého chodu! Vo ouvejtůru sme holt přišli, tak ať aspoň dohoníme finágle.“

„Cco jste to řeknul? Een middageten in een chinezen schip, oběd na čínské lodi? Počkejte, já poběžám s vámi!“

A tak co se Gottfriedovi nezdařilo fagotem, to dokázal docela obyčejným rumsteakem: tlouštík vyskočil, jako když ho píchne, popadl rodinný slunečník a vyběhl po můstku s takovou křepkostí, jakou by v něm nikdy nikdo nehledal. Na palubě bylo pusto, po hostině ani stopy, a tak si Holanďan ulehčeně oddychl:

„Ik ben geschrokken, to jsem se lekl. Už jsem myslal, že chodíme pozdě.“

Avšak najednou to odněkud doopravdy lákavě zavonělo pečínkou a Gottfriedův vtip se, jako když kouzelným proutkem mávne, změnil v skutečnost. Rohožový závěs v zadní nástavbě se rozhrnul a vyšli čtyři Číňané s plným stolem porcelánových mís různé velikosti s pečení, s koláčem, s pálenkou a s voňavými květy.

„Sláva bohu, přichodili jsme včas!“ zvolal blaženě tlouštík a tvář mu zazářila jako rozsvícený lampión. „Zrovna přinosujou obědu!“

„U všech parohatejch, nejspišejc ste na to káp! Takovydle přivítáni, to sem teda namoutěkuši nečekal.“

„Jen klid!“ mírnil je Metuzalém. „Tahleta hostina určitě není pro nás.“

Žel se ukázalo, že měl pravdu; Číňané postavili stůl mezi střední a zadní stěžeň, a když spatřili neznámé cizince, vturánu vzali nohy na ramena a pádili zpátky. Za okamžik se na palubě objevili další dva muži a pomalu a důstojně se blížili k našim cestovatelům. Byli velcí, hubení, v prostém čínském kroji beze všech odznaků hodnosti či úřadu, na oholených hlavách široké lýkové klobouky, jen z temene jim visel dlouhý černý cop.

První z nich se hluboko uklonil a slušnou angličtinou, oslazenou přezdvořilým úsměvem, uctivě řekl:

„Urození pánové poctili svou skvělou přítomností mou nehodnou loď. Jaké šťastné okolnosti mohu děkovat já, nejnehodnější z vašich sluhů, za takové světlo milosti?“

Čínská zdvořilost totiž velí hovořit i mezi rovnými o sobě jen s pohrdáním, kdežto o druhých zas s tou největší chválou. Červenomodrý Metuzalém se také uklonil a užuž otevíral ústa, když tu náhle před něj skočil Turnerstick a jako na divadle zvolal:

„Čching, čching, čching! Přišling jsmeng sem jakong cestujícing a chcemeng s váming do Kantonung. Doufámeng, ženg tadyng najdem pohodlneng ubytováning a vlídneng zacházening. Dobřeng vám za tong zaplatímeng. Jeng nás celkem pětung osobeng a jedeng pesang. Kolik račteng žádat?“

Zkoprnělý Číňan se na něho zaraženě podíval a nechápavě zavrtěl hlavou.

„Nuženg?“ pokračoval netrpělivě Turnerstick. „Nerozumíteng snad čínskyng? Přikazujung vám, abyste ming okamžitěng odpověděl! Jsem…“

Naneštěstí právě v tomhle okamžiku dočista zapomněl, co vlastně je, otevřel proto rychle svůj spásonosný vějíř, přečetl kýžené slovo a dokončil:

„…wukuan a jmenujung seng Tuerningš‘tiku, námořning kapitang, čínský mandaring a…“ Tu ho Číňan rozhodným gestem zarazil a opět anglicky se obrátil na studenta:

„Kdo je ten vznešený pán? Mé neposlušné uši nedovedou porozumět jeho podivuhodné a přelíbezné řeči.“ Červenomodrý Metuzalém mu odpověděl také anglicky:

„Je to urozený wukuan, taťiang své vlasti. Mluví nejvyšším nářečím úřednictva Pávích per, kterému zřejmě ostatní jen těžko rozumějí.“

„Patrně je tomu tak, neboť vskutku neznám jeho řeč. Račte proto hovořiti jazykem Jingkuoženů, Angličanů, v němž snad učeným pánům dobře porozumím. Jsem nehodný čchuančang této lodice a můj druh je čuošou. Naši

čchuankungové, námořníci nám řekli, že na nehostinnou palubu vkročilo velectihodnou nohou několik osvícených pánů, proto jsme přispěchali nabídnout své nejponíženější služby.“

„Neoznámil vám majitel lodi, že ho navštívil jeden Tekuožen, Němec a zajímal se pro sebe a pro své čtyři přátele o cestu do Kantonu?“

„Ó zajisté! A jsteli vy ti nebem seslaní páni, bude pro nás ctí, jíž nejsme hodni, přijmouti vás na naší chudobné lodi a dopravit vás v bezpečí až do Kuangčoufu, jak říkáme v naší řeči městu Kantonu. Pán lodi je právě u siangkunga, modlí se spolu za zdar naší plavby. Hned po modlitbě uspořádáme na palubě kungpi, abychom si byli zcela jisti před jakýmkoli nebezpečenstvím.“

„Výborně! Dovolíte nám zúčastnit se toho obřadu?“

„Pokud s námi poplujete, zajisté. V tom případě se vás však osměluji zeptat na vaše znamenitá jména a skvělé hodnosti, abychom vám mohli vyhledat místa hodná vašich vznešených zásluh.“

„S největší radostí! Nuže: tento bájný hrdina je slavný wukuan, jeho titul vidíte zde na vějíři. Já jsem Matucaleme čchiangwang, z čehož doufám dozajista seznáte, koho máte před sebou.“

Třída čchiangwang je totiž nejprvnější z pěti nejvyšších tříd osobní šlechty, kam náleží jen členové a potomci císařské rodiny. Sotva Číňané uslyšeli tyto dvě slabiky, uklonili se tak hluboko, až jim copy přelétly přes hlavu; čchuančang se pak zeptal tónem nejhlubší oddanosti:

„Jste tedy zajisté potomek vznešených předků?“

„Nejvznešenějších, jak je jen možno. První z nich se jmenoval Adam a klaněli se před ním všichni tvorové země. Je praotcem všech vladařů, císařů a králů. Mé pouhé jméno snad stačí, abych nemusel jmenovat ostatní ctihodné pány, kteří mne provázejí. Každý z nich je nanejvýš urozený taokuang, jas rozumu své země, a poplujemeli s vámi, záhy poznáte všech deset tisíc jejich znamenitostí. Zde jsou peníze.“

Za sebe, za Gottfrieda a za Richarda zaplatil čtyři dolary, Turnerstick s tlouštíkem dali po dvou dolarech, takže tři dolary spropitného lodní důstojníky jaksepatří potěšily.

„Ó nebesa! Vaše milost je nad očekávání velká. Za chvíli budou moci být vznešení páni vzácnými svědky kungpi, rádi je uvítáme ve svém středu,“ uklonil se znovu čchuančang.

Zatím přišli ke stolu další dva Číňané, oblečení však mnohem vznešeněji. V jednom z nich poznal Cervenomodrý Metuzalém majitele džunky, druhý, v jakémsi mnišském rouchu, byl zřejmě siangkung, lodní kněz.

Čchuančang odevzdal majiteli peníze za cestovné, samozřejmě že bez spropitného, a všichni čtyři poodešli k zadní nástavbě; chvilku spolu polohlasem hovořili a pronikavě přitom zkoumali své nové cestující. Majitel lodi, jak Metuzalém správně poznamenal, opravdu nebudil velkou důvěru, kněz vyhlížel ještě hrozivěji. Podobali se kupcům, pečlivě oceňujícím právě došlé zboží.

„Ti chlapi se mi věru nezdají,“ šeptl Metuzalém. „Proč se tak tajemně domlouvají?“

„Jaképak copak,“ odvětil stejně potichu Turnerstick, „kapitán přece musí vědět, koho bere na palubu. A že jsme mu kapánek zamotali hlavu, to je nasnadě. Jen je nechtě, ať se vymluví. Mně se docela líbí, i když nemají ani zdání o dokonalé čínštině. A Šuejchou je pěkná loď, opravdu výtečná. A čistá jako klícka. Nejradši bych tu hned zůstal. A taky že to udělám, nebudouli mít nic proti tomu. Proč mám chodit na jednu noc do hotelu a platit za to bůhvíjaké nekřesťanské peníze?“

Ti čtyři jako by slyšeli, co kapitán říká. Vrátili se zase k nim a čchuančang pravil:

„Oznámil jsem ctihodnému siangkungovi, že by veleosvícené panstvo rádo hostovalo při kungpi. Ochotně by k tomu svolil, nemůže však. Hodláte přec ještě dneska opustiti naši loď a vrátit se sem až zítra ráno?“

„Ano,“ potvrdil Metuzalém. „Je to snad na překážku?“

„Po kungpi už totiž nesmí nikdo na břeh.“

„A co to vlastně je, to jejich věčné skungping?“ vyptával se Turnerstick německy. „Vy to víte?“

„Něco jsem o tom kdysi četl,“ přikývl student. „Je to vlastně jakési vyvolávání duchů, cosi na způsob našich spiritistických nesmyslů se stolky a s dopisováním se záhrobím.“

Toť se ví, po tomhletom vysvětlení všichni okamžitě souhlasili, že tu zůstanou a že se milerádi stanou svědky toho tajemného divadla.

„Pročpa by né?“ přikývl i Gottfried z Bouillonu. „Tendlenc špirityzmus mi byl sice dycky podezřelej, já uznávám akorát špiritus z flašky, ale vidět jednou na vlastnoruční vočadla žlutého ducha s copem, to se vobyčejnymu smrtelníkovi hned tak nevypoštěsti, tak jakýpak copak.“

„Nu dobrá,“ pokrčil rameny Červenomodrý Metuzalém, „co nám brání, abychom tu zůstali? Těch pár maličkostí, které máme ještě na pevnině zařídit, to snad nebude tak velký problém. Jsme tedy domluveni.“

Oznámil čchuančangovi společné rozhodnutí a ten hned poslal několik mužů, aby ve městě nakoupili, co jim vznešený cestující přikáže. Pak si už mohli naši zvídaví přátelé prohlédnout konečně i nitro lodi.

Džunka dělala svému staviteli čest i zvnitřku, stejně jako všem, kdo na ní vládli. Nesla sice jen dvě malá děla, ale čchuančang je ujistil, že z pirátů nemusí mít strach: Královna vod je prý nejrychlejší plachetnice čínských moří. Do Kantonu měla plout jen se zátěží, náklad naloží teprve tam. Ve skladišti stálo všeho všudy pár velkých těžkých beden. Byly v nich součásti lihovaru, které si prý jeden kantonský průmyslník objednal až kdovíodkud z Evropy; Královna vod je naložila v Singapuru. Cesta tedy bude pohodlná, bez zbytečného zdržováni a dlouhých zastávek.

KAPITOLA PÁTÁ

Rozhovor s duchy

Místnost, kamčchuančang uvedl naše cestující, se podobala spíše obvyklé kajutě než stísněné kóji. Byla sice prázdná a vystlaná jen slaměnou rohoží, zato však vysoká, že se tam dalo pohodlně stát, a prostorná, že v ní všichni měli místa dost. Až námořníci přinesou z pevniny objednané přikrývky, nastelou z nich pro každého pohodlná měkká lůžka.

Pětici cestovatelů přišlo velmi vhod, že jim pozorný a starostlivý čchuančang přidělil jednoho z mužů, který jim měl po celou plavbu sloužit a být jim ve všem všudy nápomocen. Neměl tak výrazně mongolskou tvář jako ostatní, i když byl malé a drobné postavy jako všichni v této části světa; prozradil jim, že je Malajec, a tu trochu angličtiny že se naučil až kdesi ve Východní Indii. V horlivé úslužnosti jim snesl kdeco a sám od sebe a bez vyzvání se pídil po všemožných drobnůstkách, jen aby jejich kajuta byla co nejútulnější.

Když se jakžtakž zařídili, sesedli se nahoře na palubě, bezstarostně hovořili o všem možném a čekali na námořníky z pevniny. Zatím se setmělo, Malajec zavěsil poblíž na lano veliký papírový lampión a ohleduplně se posadil kousek stranou, aby nepřekážel, leč přesto byl stále po ruce a mohl okamžitě splnit sebemenší rozkaz nebo přání svých nových pánů. Věděli sice, že patrně slyší, co si povídají, pramálo jim to však vadilo: mluvili přece německy, a o této řeči se dalo věru těžko předpokládat, že ji v téhle končině světa, a k tomu na bezvýznamné džunce, někdo zná.

Konečně se námořníci vrátili a přinesli nákupy: potraviny složili do kuchyně, ostatní věci si šli cestující uložit do kajuty. Malajec využil volné chvilky a zaklepal u čchuancanga; kapitán džunky se právě o něčem domlouval se ctihodným siangkungem.

„Tak co?“ zeptal se anglicky Malajce. „Mluv! Dozvěděl ses něco?“

„Neli! Spoustu věcí! Už je znám jako svý boty.“ Úslužný a nenápadný Malajec mluvil teď zčistajasna plynnou

americkou angličtinou. „Čtyři Němci a jeden Holanďan, ten tlusťoch. Prachy mají u sebe, a zřejmě dost.“

„A co jsou zač? Ten s tím strakatým nosem toho o sobě napovídal až hrůza.“

„Nevím, ale má voblek, jakej po Evropě nosívají študenti. A ty jeho komplicové jakbysmet.“

„Podvodníci! A ti dva zbývající?“

„Ten pupkáč je šangžen, kupec. Prej si tady chce splašit vobchod, plantáž nebo co. Zřejmě má v kapse fůru peněz. A ten v tý japonský parádě, to bude určitě čchuančang jako ty. Nejspíš blázen.“

„A co hledají v Číně?“

„Strejdu toho nejmladšího. Jistýho prachatýho fabrikanta. A ještě nějakou ženskou a její děti.“

„To že jsi slyšel? Mluvili anglicky?“

„Co tě vede! Německy, jako dyž bičem mrská.“

„A ty jim rozumíš?“

„Aby ne! Víš přece, že jsem rodilej Yankee a že jsem pláchnul svýmu ctihodnýmu kapitánovi, dyž jsem vrazil jednomu kámošovi vyblejskanou kudlu do zad. Než jsem se zdejchnul sem k vám, sloužil jsem s německejma námořníkama a docela vobstojně jsem vod nich pochytil to jejich pitomý derdýdas.“

„Výborně! Čmuchej dál, ale ne aby ses prozradil! Dostaneš zvláštní odměnu. Peníze tedy mají u sebe, říkáš?“

„Určitě. A i kdyby měli ňáký šeky nebo cenný papíry, mužem je prodat šéfovi ve Wafu.“

„Správně, do Kantonu stejně nepoplujem. Až budou spát, odrazíme.“

„Máme zrovna příliv, to pude těžko, zmizet potichu.“

„Nespěcháme, počkáme na odliv.“

„Poznají to.“

„Žádné strachy! Dáme jim něco na spaní, ti se hned tak neprobudí. A odliv a vítr z pevniny nám zatím pěkně zticha pomohou na moře. Tam je naházíme žralokům a bude po všem. Listiny máme v pořádku, můžeme vyplout, kdy se nám zlíbí.“

„Damned! Ty je chceš utopit?“

„Samo sebou! Snad ti jich nebude líto! Myslíš, že je nechám naživu, aby potom někde vytroubili, že naše Šuejchou je vlastně prachobyčejný ťianglung?“

„Jasně že ne. Ale musíme je dostat živý až do Wafu. Chápej: bez nich ty papíry neprodáme a šeky, ty nám bez jejich podpisu taky nevymění.“

„Jenže…“

„Neboj se, všecko podepíšou. Dyž jim řekneš, že jinak se můžou kliďánko loučit se životem? Ještě nás budou na kolenou prosit, aby mohli načmárat ty svoje klikyháky.“

„A pak je stejně pobijeme, co? Jsi mazaný a chytrý, dobře se ti u mne povede. Teď ale rychle zpátky a koukej ještě něco vyzvěďět! I když mají zbraně, přemůžem je natotata, budou spát jako zabití. Jen ten jejich pes mi dělá starost, je to pořádný kus, a zřejmě chlapák.“

„Dáš mu votrávený maso.“

„To je pravda, dobře radíš, uděláme to tak. Ale teď už běž! Za chvíli začne kungpi a pak je pozvem na večeři. Aspoň bude příležitost poslat je nenápadně do říše snů.“

„A ještě něco! Jestli je náhodou napadne a budou se chtít taky zeptat ducha na nějakou pitomost, se mi zdá, že z toho, co jsem ti tu na ně prásknul, můžeš už klidně napsat vodpověď, jakou budou chtít,“ mrkl falešný Malajec na kněze a nenápadně se vytratil.

Zamířil rovnou do kajuty, kde se naši důvěřiví a pranic netušící cestující stále ještě zařizovali na nastávající cestu, ne však na úklady, jež se proti nim tak tajně kuly. Horlivě jim pomáhal a ještě horlivěji hltal každé jejich slovo. Hovořil už ovšem zase svou lámanou angličtinou.

Zanedlouho vstoupil čchuančang a uctivě pozval panstvo na kungpi.

VČíně se, jak známo, píše tuší a jemným štětcem. A tak ani čínskému duchovi nezbývá než při záhrobní korespondenci sestoupit do zvláštního psacího náčiní, vyrobeného samozřejmě pouze a výhradně k věšteckým účelům, aby mohl písemně zodpovědět zvědavé otázky smrtelníků; nezjeví se samo sebou v hmotné podobě, ale vždy jen prostřednictvím vyvolené osoby, jakéhosi média našich spiritistických seancí.

Již předem musí být za přísně a přesně stanovených obřadů uříznuta z pečlivě vybraného meruňkového stromu tenká větvička; přitom se kněz stromu pokorně omluví za bolestivé zranění: do kůry mu vyryje složité znaky, jež mu sdělí, že jeho větévky bylo použito na posvátný štětec duchů, což zřejmě štěstím přeplněnou meruňku sdostatek uklidni.

Čerstvou haluzku zastrčí potom do kousku bambusu, na coul silného a asi stopu zdéli, takže vznikne jakési T.

Vyvolený uchopí bambusovou hůlku do obou rukou dlaněmi vzhůru tak, aby meruňkový štěteček, to dřevěné pisátko z tenoučké stromové snítky, mířilo kolmo dolů na stůl posypaný jemným pískem, a potom už může duch bez průtahů sestoupit do rukou média, vést štětec a klidně odpovídat i na ty nejpitomější otázky. Nepřirozená poloha rukou přivodí pochopitelně lehké chvění, takže i nepříliš vycvičenému a jen trochu gramotnému médiu není zatěžko čmárat do písku čitelné znaky. Toť se ví, že při choulostivějších otázkách bývají odpovědi šikovně dvojsmyslné a tazateli se pak vždycky alespoň jedno vysvětlení zdá být pravdivé.

Kungpi je tedy vlastně náramně šikovně vymyšlený náboženský podvod, musí se proto při něm dodržovat řada neporušitelných pořádků. Také pro ducha to platí: je povinen se pokaždé řádně představit, prozradit své jméno, stav a dynastii, pod nimiž kdysi žil v lidské podobě na této zemi, a čím starší dynastii uvede, přičemž se na nějaké to století nebo tisíciletí příliš nehledí, tím uctivěji se s ním pak také zachází.

Když se konečně všichni i s posádkou, která teď naráz zaplnila skoro celou palubu, sešli ke kungpi, byla už tmavá noc; mezi hlavním a zadním stěžněm visely rozsvícené lampióny a vedle známého už stolu s obětinami pro očekávaného

ducha stál další, posypaný tenkou vrstvou bílého písku. Mužstvo utvořilo velký kruh, do něhož čchuančang uvedl vzácné hosty. Z beden jim narychlo připravili pohodlná sedadla.

Pak předstoupil kněz, slavnostně zdvihl ruce a spustil, samozřejmě že čínsky:

„Hodláme se nyní pokorně přeptati některého z všemohoucích duchů na průběh naší plavby. Přistupme k tomuto zámyslu s nejopravdovější a nejposvátnější myslí a obraťme se se svými poníženými prosbami na vznešeného boha moře chajlunga. Nechť je nám milostiv.“

Pokynul a námořníci donesli dvě bambusová křesla a obraz mořského božstva. Postavil sedadla těsně vedle sebe ke stolu s obětinami a vyzval boha, aby usedl na čestné místo po levici; druhé křeslo bylo zřejmě přichystáno pro vzácného hosta ze záhrobí. Pak vytáhl žlutý list papíru a chraplavým hlasem začal číst:

„Přinesli jsme v tento večer fengťiou a ostatní dary a poníženě prosíme našeho mocného ochránce, aby k nám laskavě povolal mocného a vševědoucího ducha, jemuž bychom mohli v zavrženíhodné opovážlivosti položit několik otázek. Jsme připraveni přijmouti ho u lodního můstku.“

Zapálil žlutý papír a popel rozhodil do vzduchu; bůžka zakryl rouškou a tím naznačil, že chajlung opustil loď a hledá teď kdesi v prostorách času vhodného ducha ke kungpi.

Po chvíli roušku odstranil, a bůžek stál opět na svém místě: vrátil se tedy a přivedl zřejmě i ducha, který už čeká na stanoveném místě. Čchuančang a čuošou odešli pomalu k můstku a zdvořilými slovy vyzvali vzácného, leč neviditelného hosta, aby se obtěžoval vystoupit na palubu a přisedl do jejich nehodné společnosti. Duch patrně pozvání milostivě přijal, neboť ho opatrně vzali mezi sebe a v hlubokém úklonu ho vedli k prostřenému stolu; také kněz se uklonil až k zemi a co nejponíženěji ho požádal, aby ráčil zaujmout místo po boku ctihodného božstva. To vše se dalo s tak důstojnou a opravdovou vážností a všechny ty přeuctivé úklony a úlisné řeči působily tak naivně a komicky, že se naši cestující při té pantomimě stěží zdrželi smíchu.

Každá otázka, kterou hodlali duchovi položit, musela být napsána na žlutý papír a spálena v prach, aby i namalované znaky ziskaly duchovní substanci a nehmotný duch je dokázal číst. Čchuančang psal otázky a proměňoval papír v lehounký popel a dým, kněz držel štětec, ruce se mu křečovitě chvěly, duch jasnozřivě odpovídal a tenoučká meruňková větévka črtala do písku čitelná poselství: sdělil jim, že se za svého pozemského života jmenoval Ťiacung a že za císaře Wutiho byl wangem Východu. Jelikož tento znamenitý císař vládl před více než čtyřmi tisíciletími a wang je nejvyšší vládce provincie, byl neviditelný vladař rozhodně duchem, na kterého mohli být právem hrdi.

Kněz to pochopitelně náležitě ocenil. Cítil se zavázán k nejvyšší zdvořilosti, odložil proto štětec duchů, uklonil se opět až k zemi a požádal vznešeného návštěvníka, aby jim nehodným prokázal vzácnou milost a okusil pálenky z kvašené rýže, zvané fengťiou. Duch je samo sebou příliš hrdý, než aby jedl či pil v přítomnosti živých smrtelníků; zakryli proto lampióny rohožemi a vůkol se rázem rozhostila černá tma.

Jediný Metuzalém rozuměl všemu, co se hovořilo; využil proto každé přestávky a okamžitě šeptem tlumočil svým přátelům, o čem byla řeč.

Těsně u stolku s pískem stál stůl s obětní hostinou. Včele trůnil bůh moře s neviditelným wangem, po stranách seděli naši cestující, mijnheer van Aardappelenbosch po pravici vznešeného ducha. Sotva se na palubě rozhostila tma, naklonil se Červenomodrý Metuzalém k Holanďanovi a šeptl:

„Dávejte pozor, jestli bude pít! Třeba to uslyšíte.“ Za okamžik tlouštík stejně pošeptmu oznamoval:

„Hij drinkt, pije! Slyšám ho lokovat!“

Vtom už zas na siangkungův rozkaz odkryli lampióny, a všichni se mohli na vlastní oči přesvědčit, že se duch skutečně napil: pálenky v poháru znatelně ubylo.

Pak napsali a spálili další otázku: Budouli mít příznivé počasí, šťastnou cestu a dobré obchody. Odpovědi dopadly opět výborně, a kněz proto duchovi nabídl za odměnu sousto koláče; byl už rozkrájen na menší dílky a vypadal vskutku velice vábně.

Znovu zatemnili svítilny, tentokrát na drahnou chvíli, neboť i duch potřebuje na kus koláče přece jenom trochu více času než na pouhý doušek fengťiou.

A když zase lampióny ozářily obětní stůl, všichni strnuli: duch se nespokojil jen s jedním dílkem, ale snědl koláč do posledního drobtu. Sestoupil zřejmě na palubu džunky z velice vzdálených sfér, když cestou tak notně vyhladověl. Nejpřekvapenější byl sám kněz. Vyděšeně zíral na prázdnou misku, div mu dlouhatánský cop na oholené hlavě nevstal hrůzou.

Dávno přece věděl, že celý ten obřad je pouhopouhá komedie, ale teď? Že by snad duchové skutečně existovali? Že by kungpi přeci jenom nebyl prachobyčejná šalba a klam? Sedí snad na zdánlivě prázdné židli skutečný duch a snědl opravdu v té krátké chvíli všechny zbývající porce koláče? Neboť jednu, chráněn tmou, si přirozeně vzal on sám.

Od té chvíle trochu znejistěl. Nejdůležitější otázky byly už zodpovězeny a nyní se směli na vznešeného ducha obracet se svými dotazy i prostí námořníci. V hluboce zakořeněné a naivní pověrčivosti toho bohatě využili, a jejich nadřízeným to přišlo náramně vhod: mohli totiž obratnými odpověďmi jak náleží posílit svůj vliv nad těmito jinak přetěžko ovladatelnými, drsnými lidmi.

Duch odpovídal i teď nadmíru znamenitě a siangkung ho znovu požádal, aby jim osvědčil svou milost ještě jedním douškem, fengťiou totiž knězi dneska docela zachutnala. Sotva zastínili světlo, přikradl se ten podvodný zaklínač duchů ke stolu a kvapně sáhl po poháru. Jaké však bylo jeho zděšení, když ruka hmátla do prázdna! Div že nevykřikl. Teď už nemohl ani v nejmenším pochybovat, že duch, který jí koláče a pije pálenku, skutečně a nezvratně existuje. Jaký triumf, kdyby to mohl dokázat všem tady na palubě! Jaký pohled, spatřit plný pohár vznášející se ve vzduchu, sledovat, jak z něho ubývá, a nevidět při tom tajemného pijáka! Okamžitě dal odhalit lampióny, a když opět zazářily naplno, pohár stál na svém místě: a vypitý do dna. Ctihodný duch měl zřejmě stejně velkou žízeň jako hlad. Na

siangkungově pobledlé tváři se objevil nepopsatelný výraz. Ale i Richard Stein, který seděl hned vedle Holanďana, zaraženě zašeptal:

„Proboha, mijnheer, co tomu říkáte? Já ho vážně slyšel pít! Dočista jako když někdo hltavě loká a srká.“

„Vážně?“ divil se tlouštík. „Tomu nevěrám. Ledaže by měl moc velkou žízňu.“

Co tak dokonale vyděsilo kněze a lodní důstojníky, kteří velice dobře znali celé to směšné divadélko s kungpi, vyvolalo naopak u námořníků obrovský jásot a nepopsatelné nadšení: byli přesvědčeni, že duch je skutečně mezi nimi, a zřejmě jaksepatří vznešený, když se nespokojil jenom s jedním nepatrným douškem fengťiou a malým kouskem koláče. Kněz se však naštěstí rychle vzpamatoval a zeptal se vzácných hostí, nemajíli i oni nějakou otázku na ctihodného wanga Východu. Červenomodrý Metuzalém ochotně souhlasil. Zeptal se, dosáhnouli zdárně účelu a cíle cesty. Když potom duch napsal do písku svou odpověď, přistoupil student ke stolu a s nesmírným úžasem četl:

„Ano, naleznete zámožného strýce i ženu s dětmi, kterou hledáte. Bohatý muž velkého břicha učiní dobrou koupi. Nebesa ochrání každý váš krok.“

Metuzalém přeložil odpověď přátelům a ani oni se nemohli zdržet údivu: bylo zřejmé, že duch věděl o všech jejich nejtajnějších záměrech a plánech! Úžas bílých cizinců rázem zahnal všechny siangkungovy pochyby a zmatky; ulehčené si oddechl a zdvořile nabídl duchovi kousek pečeně.

Maso už pochopitelně dávno vychladlo, přesto však těch sedm osm velkých kusů na bělostné míse vypadalo lákavě a vzbuzovalo laskominy jako každá dobře vypečená telecí pečínka s chřupavou kůrčičkou. Zahalili lampióny a kněz bleskurychle přiskočil, aby tajně ubral z mlsy. Protože se od samého rána postil, věděl přece, že se v zastoupení nadpozemského ducha řádně a dosyta nají, chňapl raději hned po dvou porcích, aby náhodou nepřišel zkrátka.

Spolykal je, okamžitě dal odhalit lampióny, objevila se mísa, ale prázdná jako holá dlaň.

Siangkunga se zmocnila úzkost a strach, zvlášť když si všiml zpytavých pohledů svých druhů, stejně dobře zasvěcených do celé té komedie jako on. Zbytky obětin, jež duchové nechávali na mísách, patřívaly totiž jim, a teď byli samozřejmě přesvědčeni, že je kněz ošidil, že s nimi hrál nepoctivou hru, že si zbývající kousky koláče i pečeně schoval, aby je pak někde v skrytu zhltl sám.

„Hrome!“ řekl student polohlasem. „Ten ubohý místokrálův duch musel zřejmě hladovět a žíznit o pěkných pár stovek roků déle než ty čtyři tisícovky let. Jí a pije jak čeledín při mlácení.“

„Chudák starej,“ poznamenal Gottfried z Bouillonu, „s takovymdle apetýtem mu ten jsho bachor pukne jako žalud a bude mit se zdravíčkem utrum navěky.“

Kněz, aby vybředl z rozpaků, hleděl se teď co nejdřív rozloučit s neblahým duchem. Napsal uctivé poděkování, nechal je shořet, duch sestoupil do štětce a stejně uctivě odpověděl: Ctění pánové, bylo mi potěšením poznati vás a vaše vzácné hosty. Upřímně vám děkuji za přebohaté dary, jichž se mi dostalo a které mne vpravdě obšťastnily a náležitě posilnily na další pouť. Nyní vás však musím bez meškání opustit, neboť ještě mnozí očekávají dnes moji věštbu.

Žádám vás, abyste mne laskavě doprovodili zpět k lodnímu můstku.

Všichni zapálili žluté papíry a v čestném průvodu vyprovázeli ducha z lodi. Jen naši cestující se nezúčastnili tohoto loučení: nemohli přece dopustit, aby si Číňané pomysleli, že té celé komedii přikládají byť jen sebemenší víru. Něco však přesto zůstalo, co nemohli pochopit, ať se namáhali sebevíc.

„Hrom do bukvic, ale že mu šmakovalo, co?“ divil se upřímně Gottfried z Bouillonu.

„Nesmysl!“ prohlásil Turnerstick. „Všecko snědl a vypil ten kněz.“

„Ten vychcáplej zkozyduch? To mi teda ňáko neštymuje, jak povidal ten mazavka, dyž po třicátým pivu viděl místo dvou škumpánu štyry. To pitivo náhodou smrdělo až sem, hotovej špiritus. A po takový veledávce by to s nim jářku jinač zamávalo, na to dám krk.“

„Ale já to slyšel na vlastní uši, že ten duch jedl a pil,“ přidal se i Richard. „Mlaskal a srkal dočista vedle mne, jako kdybyste to byl vy,“ obrátil se na tlustého Holanďana.

„Však taky že byl! Jestli dovoláte, všecko jsem to vyzunčil a snědil já.“

„Cože? Vy sám? Po takovém obědě?“ vydechl udiveně Červenomodrý Metuzalém.

„Ik heb den koek zeer gaarne… en het vlees ook, když já mám koláč rád… a maso taky.“

„Vám dyby dali šváby louskat, tak si, myslim, taky pošmáknete,“ poznamenal Gottfried.

„Šváby?“ podíval se na něj tlouštík. „Kdyby byli hezce vypekaní, proč ne!“ Řekl to tak upřímně a vážně, že se všichni ze srdce rozesmáli.

Vtom se však Číňané vraceli ze slavnostního loučení. Námořníci zmizeli v podpalubí, zato jejich představení vzali kněze mezi sebe a rozčileně ho začali vyslýchat o té podezřelé chuti k jídlu, jakou dnes projevil vzácný duch. Marně dokazoval, že je nevinen, nevěřili mu, dokud neobrátil kapsy naruby. Jaké však bylo jejich překvapení, když zjistili, že jsou prázdné! Nespustili přece siangkunga z očí, jinam tedy zbytky schovat nemohl. A tak koneckonců váhavě a

neochotně připustili, že je dneska výjimečně navštívil přece jenom skutečný host ze záhrobí.

Červenomodrý Metuzalém je celou dobu z dálky pozoroval a ze vzrušených posunků uhodl, oč se přou. A když ho potom vzali stranou a zeptali se, jakým dojmem na něho a na ostatní jeho druhy zapůsobilo kungpi, z duše rád by jim byl upřímně a otevřeně řekl, co si o celém tom divadýlku myslí. Tím by ovšem okamžitě ztratil jejich důvěru. A tak, ježto čínské mravy přikazují vždy a všude zdvořilost a nepřipouštějí ani tu sebemenší výjimku, s těžkým srdcem potlačil své pravé mínění a odpověděl neurčitě, mlhavě a s předstíranou lhostejností. Čchuančang byl kupodivu spokojen a uctivě pozval všechny cestující, aby s nimi oslavili příznivou věštbu šťastné cesty společnou večeří na palubě.

„Vřelé díky,“ odpověděl stejně uctivě Metuzalém. „Vysoce oceňujeme, co nám ve své zdvořilosti nabízíte, a prosíme vás proto, abyste povečeřeli sami.“

„Špatně jste mě pochopil, nejvzácnější ze všech vzácných. Míníme naše nicotné pozvání docela vážně.“

„I já myslím naprosto vážně to, že s díky odmítáme. Jste natolik zdvořilí, že jste nás laskavě pozvali, jak bychom tedy

mohli být my tou měrou nezdvořilí a obtěžovat vás tím, že bychom vaše pozvání přijali?“

Červenomodrý Metuzalém měl z čínského hlediska úplnou pravdu: pouze takovému pozvání lze vyhovět, které je podle všech pravidel a zvyklostí odevzdáno na velkém, barevném a jen k tomu účelu určeném papíře.

„Zveme vás opravdu upřímně,“ naléhal však čchuančang. „Nemám ke své lítosti na naší chudičké palubě tištěné pozvánky, ale protože mluvím anglicky, berte, prosím, i mé pozvání po anglicku, a ne čínsky.“

„Jeli tomu tak, osmělíme se tedy vaše milé pozvání přijmout. Kdy začne večeře?“

„Za půl hodiny. Dovolíteli, přijdu pro Vaše Vznešenosti, až bude čas. Pečeni už vám želbohu nabídnout nemůžeme, náš ctihodný host nám prokázal obzvláštní laskavost, a jak jste ráčil vidět, milostivě přijal celou oběť.“

„Po pravdě řečeno, dodneška jsem netušil, že i duchové jídají maso. Měl možná ve zvláštní oblibě právě tento druh pečeně. Byl byste tak laskav a prozradil mi, jakého byla původu?“

„Milerád, potomku slavných předků. Byl to čchuan, nejlepší pokrm, jaký znám. Patrně proto přijal duch vše, co jsme mu připravili.“

Červenomodrý Metuzalém se vrátil ke svým přátelům a v duchu se musel smát. Sdělil jim, že jsou pozváni na slavnostní večeři, a zvesela se zeptal:

„Ovšem doopravdy nevím, mijnheer, budeteli se chtít zúčastnit i vy.“

„Proč ne?“ podivil se tlouštík. „Já už bych zas milerádně něco pojedil.“

„Je to vůbec možné? Jaký vy musíte mít žaludek!“

„Ja, mijn maag is goed, maar mijn buik niet, což o to, žaludek mám dobrý, ale břicho ne, s tím už to vypaduje horšeji, ztrácá sa mi před okama.“ Smutně si pohladil svůj obrovitý teřích a vyděšeně se zeptal: „Mijnheer Methusalem, co povědí váš naučený slovník o mém břichovi?“

„O takovém se tam vůbec nehovoří, vždyť by se tam ani nevešlo. Možná že vás bude víc zajímat, když vám řeknu, jaké maso jste to před chviličkou splivl tomu duchovi.“

„Gebraden kalfvlees, pečené telecí, ne?“

„Kdepak telecí, to byl čchuan!“

„Čchuan? To jsem v životu neslyšoval.“

„Opravdu nevíte, co to je? Hádejte!“

„Dobrá. Je to zvěře?“

„Správně.“

,.Kan’t vliegen?“

„Ne, létat neumí.“

„Ták plavá?“

„To ano.“

„Kan’t ook lopen?“

„Běhat? A jak!“

„Ulověl ho lovec?“

„Co vás napadá, to by v životě neudělal! Vždyť si ho naopak bere na pomoc.“ Tlouštíkova tvář se začala podezřele protahovat.

„O mijn hemelse Vader, pane na nebesích!“ zvolal vyděšeně. „Is het een hond?“

„Uhodl jste, pes to byl! Čchuan znamená pes a pochutnal jste si na opravdovské psí pečínce. To jste neslyšel, že tady vykrmují některé druhy psů, co rychle tloustnou? Samozřejmě že na pekáč.“

Holanďan vyskočil a ozlomvaz se rozběhl ke spásonosnému zábradlí; pak si to ale nejspíš rozmyslel, klidně se obrátil a energicky řekl:

„Ne, a natřikrát ne a tisícikrát ne! Wat in de maag is, dat moet ook in de maag blijven, co je jednou v žaludku, to tam má taky zůstat!“

„I když je to pes?“ smál se Metuzalém.

„Ano, i pejska třeba. A nahořejšek si dám ještě jednu porcu pečenky a bašta!“

Všichni se dali do smíchu. Mijnheer van Aardappelenbosch se však zase pohodlně usadil a na tváři se mu místo ošklivosti rozhostila opět ničím nezkalená spokojenost.

„Tak, psa jsme tedy šťastně pochovali,“ pokračoval tiše Červenomodrý Metuzalém, „a teď zas pro změnu o něčem jiném. Nezdála se vám trochu divná ta odpověď našeho milého ducha na mou otázku?“

„To tedy zdála, a jak!“ vybafl kapitán Turnerstick rozhorleně.

„Také si myslím. Jsme tady dozajista všichni zajedno, že o nějakém duchovi nemůže být řeč, ten zpropadený kněz odpovídal prostě podle toho, co o kom věděl. To tedy ale znamená, že ví, proč a kvůli čemu jsme sem přišli. Zřejmě to někde nějak vyčenichal, jenže kdy a kde a od koho?“

„Vodě mne to teda bejt nemohlo,“ ujišťoval horlivě Gottfrled z Bouillonu, „englicky umim jako činsky a činsky jako hluchoněmej.“

„A já mlčil jako hroba,“ připojil se tlouštík.

„Rád věřím. Ovšem potom je jen jedno vysvětlení: že nás někdo vyslechl, a to už tady, na džunce. Vzpomeňte si: kdy a kde jsme po příchodu hovořili o svých záměrech? Jestli se nemýlím, když jsme za soumraku před kungpi seděli pospolu tamhle na palubě. A kdo tady byl z mužstva? No přece ten Malajec, co nás tak starostlivě obsluhuje. Jedině on mohl knězi prozradit, co slyšel.“

„To je naprostně vyloučila! Hovořovali jsme přece vaší mateřinou.“

„Ano, ale co když se ten slídil naučil někde trochu německy? A je vůbec tím, za koho se vydává? Chodí sice vždycky oholený, ale vousy má husté, a to u Malajců věru nebývá. A pleť nemá také příliš hnědou, spíš jen opálenou, o

výrazných lícních kostech ani nemluvím. A nevšimli jste si zvláštního amerického přízvuku v té jeho primitivní angličtině? Mluví sice prachbídně, avšak tu a tam jsou v jeho řeči obraty a vazby, kterých používá jenom ten, kdo zvládl tenhle jazyk důvěrně a do všech fines, nebo pro koho je rodnou řečí. Nepřikládal jsem tomu dosud valnou

váhu, ale teď je mi to všechno zatraceně podezřelé. Skoro bych řekl, že je to Američan, a pak by nebylo nic divného, kdyby rozuměl i trochu německy.“

„Jenže Yankee, a mezi čínskými námořníky?“ zapochyboval kapitán Turnerstick. „U všech vorvaňů, copak by se normální člověk takhle zapomněl?“

„Pročpak by ne? Třeba něco provedl a zběhl ze své lodi?“

„To je pravda, také se to někdy stává. A těmhle copatým určitě přijde každý zkušený námořník náramně vhod. Jestli máte pravdu, pak je ten chlap zběh a bude dobře mít se před ním na pozoru.“

„Přesně totéž si myslím i já. Proč nás špehuje? Proč vlastně zapírá svou pravou národnost? Proč tak ochotně donáší, co tajně vyslechl? Proč se otevřeně nepřizná, že nám rozumí? A hlavně, proč nám dali k ruce právě jeho? Určitě se spikl s čchuančangem proti nám. Dozajista něco připravují, a vsadím se, že nic dobrého to asi nebude.“

„Doufejme, že trochu přeháníte. Jestli je to doopravdy zběh, pak má jistě náramně dobrý důvod, aby se před námi nějak neprozradil.“

„Snad. Ale přesto pozor, v jeho přítomnosti už ani slovo o našich záměrech a plánech! A já mu potom sáhnu na zoubek, že natotata kápne božskou. Nejradši bych odtud zmizel. Ti chlapi kolem se mi vážně nelíbí.“

„Pah! Kdo by hnedka myslel na nejhorší!“ mávl bezstarostně rukou kapitán Turnerstick. „Namouduši jsem vás neměl za takového strašpytla.“

„Nebojím se, věřte mi, ale, opatrnost matka moudrosti. Kdyby bylo po mém, sbalil bych své sakypaky, a alou pryč! Těch pár dolarů za cestu bych věru klidně oželel. Jsteli však jiného názoru, prosím.“

„Zůstáme tady,“ přimlouval se vehementně Holanďan, „přichodili bychom o večeru.“ A protože vyjádřil i názor ostatních, Červenomodrý Metuzalém se, ač nerad, podřídil.

KAPITOLA ŠESTÁ

Ve spárech pirátů

Slavnostní večeře se měla konat na střední palubě u hlavního stěžně, právě tam, kde před chvílí hovořili s duchy. Když je čchuančang zavedl ke stolům, bylo už prostřeno: porcelánový příbor se skládal z jednoho talíře, malé hluboké misky, jakési krátké a silné lžíce, tak neforemné, že se dala stěží vměstnat do úst, a konečně z páru tenkých tyčinek ze slonové kosti, kterým Číňané říkají kchuajc‘.

VČíně se při jídle nepoužívá ani lžíce, ani vidličky a nože, všechny pokrmy jsou předem rozkrájeny na sousta a malé kousky. Zručný Číňan opře jednu tyčinku mezi palec a prsteník, druhou mezi ukazováček a prostředník a pohyblivý úhel obou hůlek utvoří jakýsi druh kleští, kterými se dá jíst kdeco, dokonce i drobná rýže.

Stoly stály za zástěnou z obrovských map zavěšených na šňůrách a měřících alespoň čtyřicet čtverečních stop. Názorně zobrazovaly prapodivné čínské představy o zemích našeho světa. Říše středu v něm zaujímala dobře devětatřicet stop, zatímco ostatní země a všechna moře se klidně vešly na tu čtyřicátou. Rusko bylo velké jako vlašský ořech, k němu byl přilípnut lískový oříšek Francie, řeka jménem Tsinc‘, patrně Temže, je oddělovala od Německa a od Anglie impozantní velikosti hrachu, Španělsko bylo namalováno vedle Ameriky a Nizozemí vedle Jávy, ne větší než špendlíková hlavička. Zato řeka Jangc‘ťiang měla šířku na dvě mužské dlaně a sám Peking byl třikrát větší nežli všechny cizí země dohromady. Takhle tedy rozdělila božstva všechnu pevninu a souši různým národům, a proč se potom divit nesmírné hrdosti Číňanů i tomu, že se považují za vyvolený a nejznamenitější z národů světa?

K pětici hostů přisedl ještě čchuančang, čuošou, siangkung a majitel džunky. Hned poté začali nosit na stůl. Jako první chod přišla vařená vejce, rozsekaná s kopřivami a zalitá octem.

„Jaké to jsou vejci?“ zeptal se nedůvěřivě tlouštík.

„Pravý krokodejlí,“ vysvětlil mu s vážnou tváří Gottfried.

„Fuj! En deze eieren zullen wij eten, a takováhle vejce máme jíst? No pěkně děkujám!“

A třeba se už chystal, že si nabere, a třebas jídlo vypadalo vábně, znechuceně odložil lžíci a s těžkým srdcem oželel první pochoutku. Zato Gottfried si naložil notnou porci, s chutí se pustil do jídla a oháněl se tyčinkami jako čistokrevný domorodec. Metuzalém, Richard i on ovládli totiž toto umění už doma, když je občas pozval na večeři Jie Ťinli; teď jim přišlo docela vhod.

Pak přinesli voňavou omáčku, ve které plavaly malé kousky masa. Sotva tlouštík viděl, jak si ostatní statečně nabírají, opatrně vyzvídal:

„Není to zas pejsík?“

„Co vás nemá!“ ujistil ho Gottfried.

„Tak to si dám!“ usmál se šťastně mijnheer, vzal si plný talíř, do jedné ruky popadl tu obrovskou a neforemnou lžíci, do druhé kchuajc‘ a píchal, nabíral a mlaskal, dokud nedojedl poslední kousek masa a nevytřel poslední kapku lahodné krmě. Spokojeně si otřel ústa, přátelsky mrkl na Gottfrieda a pln blaženosti řekl:

„Neen, dit is geen hond, kdepak, tohle není pes.“

„Čokl né, ale kocour jak hrom, esli vám to vadi miň,“ utrousil škodolibě Gottfried.

„Co to povědáte? O mijn hemel!“ chytil se tlouštík zoufale za břicho a tvářil se jako na mučení. „A co moje žaludka a moji střevy? Mijnheer Methusalem, co povědí váš naučený slovník o mojich střevích?“

„Že jsou sedm metrů dlouhá, jiného nic!“ zasmál se student. „Něco se vám s nimi stalo?“

„Mám v nich záškrtku, vlastně zápalku jsem chtěl říkat. Zrovna teď jsem snědil kočku, představujte si to!“

„Hloupost! To vám zase Gottfried něco napovídal. Vždyť sám neví, co to bylo.“

Ještěže přinesli další chod: průsvitnou rosolovitou polévku s jakýmisi jemně pokrájenými kořínky. Lákavá vůně tlouštíka rázem uklidnila.

„Soup of salanganes!“ zvolal čchuančang, aby připravil své hosty na obzvláštní lahůdku. A vskutku: byla to pověstná polévka z vlaštovčích hnízd.

Salangy, nevelcí tmavohnědí ptáci se světlejší hrudí, žijí v obrovských hejnech v Přední i Zadní Indii a na Sundských ostrovech. Stavějí si hnízda na nepřístupných skalních útesech, čnějících do nebetyčné výšky přímo z pěny příboje. V době hnízdění vylučují slinné žlázy salang zvláštní hustý lep, podobný tekutému kaučuku. Ptáci přilétají k vyhlédnutému místu, zobákem přitlačí vždy kousek lepu na skálu, až vznikne pevná rosolovitá miska, a na tu si pak

teprve vybudují vlastní hnízdo z trávy, peří, mechu a mořských řas, které rovněž zpevní svými lepkavými slinami. Ne však hnízda, jak se mylně soudívalo, ale jen ty miskovité podložky se sbírají a připravují jako vzácná lahůdka. Sbírání hnízd je riskantní a nebezpečná práce. Domorodci se spouštívají s vrcholků útesů po laně nad bouřící vlnobití a s nasazením života odtrhávají „vlaštovčí hnízda“, pevně přilepená k holým skaliskům. Na některých nalezištích zpřístupnili natrvalo celá pásma pobřeží lany a provazovými žebříky. Očištěná hnízda váží jen pár gramů, a tak polévka z nich přijde jaksepatří draho; mohou si ji dopřát opravdu jen boháči. Přitom hnízdo samo není žádnou lahůdkou: neupravené se nedá jíst vůbec a vařené má velmi fádní chuť. Průsvitná nažloutlá hmota, prýštící z kůry třešní, chutná takřka stejně. Pochoutku udělá tedy z „vlaštovčích hnízd“ teprve správná úprava: Číňané je vaří v masovém vývaru, přidávají různé kořínky a zvláštní koření, masa, rybí jikry, nakrájené ovoce a další přísady, které dodávají této lahůdce onu prazvláštní a jedinečnou chuť.

Mijnheer van Aardappelenbosch znal toto jídlo patrně už z Jávy; ozbrojil se proto onou obrovitou lopatou a se slastným soustředěním starého gurmána se pustil do bájné ambrózie. Turnerstick si nebyl ochoten roztrhnout ústa tou obří naběračkou, a tak se neohlížel ani na pravidla čínského stolování, ani na evropský bonton a na pohoršené pohledy Číňanů, kterými stíhali jej i tlouštíka, popadl porcelánovou misku do mohutných tlap a několika dlouhými doušky polévku vyzunkl. Ostatním třem se nějak podařilo dojíst tu rosolovitou tekutinu do poslední kapky vzpurnými tyčinkami.

„Výtečná! A nadobyčej velejemná,“ poznamenal čchuančang a labužnicky mlaskl.

„Vynikavá!“ přisvědčil znalecky tlouštík. „Bylo to opravdu tak mimořádně skvělé?“ zeptal se Metuzalém tichou němčinou.

„Gewis, op mijn eer, nepochybně, na mou čest!“

„A víte, co jste vlastně jedl?“

„Přirozeně!“ vmísil se kapitán. „Vlaštovčí hnízda přece!“

„Nesmysl! Myslíte si, že by nás ti chlapi pohostili takovou vzácností? Ani ve snu je to nenapadlo.“

„Tak ale co to potom bylo?“

„Hovězí kůže, jemně nakrájená a rozvařená na řídkou huspeninu. To je totiž téměř dokonalá náhražka za vlaštovčí hnízda. Nevěříte?“

„U všech chobotnic a krabů! Co se tady všecko nesní!“ ulevil si kapitán.

„O mijn God, o mijn Schepper, můj ty bože, můj ty stvořiteli!“ zabědoval tlouštík a znovu se chytil za břicho. „Ik ben ziek, ik ben ziek!“

„Že jste nemocný? A copak vám chybí?“

„Určitě mám vředu na žaludce a nádoru v játře. Co povědí váš naučený slovník o mém játře, mijnheer Methusalem?“

„Abych pravdu řekl, o takových játrech, jaká máte vy, se v medicíně ani nehovoří. Ale podívejme, nesou další jídlo! Nejspíš raky, jak se zdá.“

Tlouštík se okamžitě rozzářil, vzal si toho největšího humra z celé mísy a na vředy a na nádory rázem zapomněl; cpal se, div se neudusil.

Jako poslední chod jídelníčku přišly ryby. Jídla tedy příliš nebylo, o to víc však pití. Mezi každým chodem naplnili hostitelé dvakrát misky pálenkou, a ježto sami pili jako o závod, hostům nezbylo než s nimi držet krok.

Námořnickým jícnem kapitána Fricka Turnersticka protekla už notná řeka rumu; také mijnheerovo hrdlo bylo jaksepatří vycvičeno mnohou lahví ginu, nemohla je proto trocha fengťiou nijak vážně ohrozit; a pro Červenomodrého Metuzaléma a pro Gottfrieda z Bouillonu bylo tohle laškovné popíjení už dočista jen neviňoučký špás. Zato Richard sotva smočil jazyk, a víc se pití nedotkl. Pranic nedal na Turnerstickovo pobízení a vytrvale opakoval:

„Nemohu, opravdu ne. Nepiju kořalku vůbec, a tahle je na mne obzvlášť hořká.“

„Snad silná chcete říct.“

„To nevím. Ale má nějakou zvláštní trpkou příchuť, nemohu to snést.“

„Hm, pak se nedá nic dělat, musíme se činit za vás,“ přihýbal si Turnerstick.

Domníval se, stejně jako ostatní, že fengťiou má tuhle příchuť vždycky. A právě tak málo jako druzí si všímal toho, že se nedolévá přímo na stole, ale za zástěnou z map, a navíc ze dvou džbánů: do misek hostitelů obyčejná pálenka, do misek hostí fengťiou s opiem.

Cupido seděl po celou tu dobu mezi svým pánem a Richardem, ani na krok se od nich nehnul a nepřátelským pohledem sledoval každý sebemenší pohyb Číňanů. Kdykoli se k němu některý z nich přiblížil, vycenil mohutné zuby a vztekle zavrčel. A když mu dal čchuančang donést kus masa, chňapl zuřivě nikoli po nabízené lahůdce, ale po kuchařově ruce; nevzal si dokonce ani od Metuzaléma. Nedůvěra chytrého psa byla naštěstí stejně velká jako lehkověrnost jeho pána; bláhové naděje Číňanů, že se jim podaří bernardýna bez obtíží odstranit, byly nadobro tytam.

O to víc, a o to úspěšně ji, se snažili přimět hosty k pití; mýlili se pouze v tom, že to půjde jedna dvě a že je v cuku letu opijí, jak zákon káže; naši přátelé pili sice jako duha, ale drželi se lip než legendární bohatýři. Zato Číňany začala už fengťiou jaksepatří zmáhat. Čchuančang s obavou pozoroval, že mu pálenka z rýže nežádoucí měrou stoupá do

hlavy, a ani jeho druhové nedokázali již kale zakrýt neblahé následky rychlého pití; musel proto jednat, dokud byl čas: s opilými pomocníky by pak sotva mohl provést svůj poťouchlý plán. Nechal tedy sobě a svým lidem nalévat jen slabý čaj, zabarvený stejně jako fengťiou.

Jenže tahle průhledná a primitivní lest netrvala naštěstí moc dlouho. Když byli v nejlepším, pronesl podnapilý Metuzalém krátkou, leč o to květnatější řeč a na důkaz vděčnosti za bohaté pohoštění a milé přijetí vyzval

čchuančanga, aby si s ním připil na bratrství. Zaklesli se po známém způsobu navzájem lokty, a vtom se Číňanova miska dostala tak blízko k studentovu nosu, že vturánu zaznamenal mdlou a nevýraznou vůni čaje. Sáhl po misce, okusil, vyprskl a znechuceně zvolal:

„Cože, čaj? Brrr! A to vám není hanba? Už dlouho pozoruji, že nás chcete opít, prosím, jak je libo. Ovšem poctivě! S tím, kdo nebojuje stejnou zbraní, nemáme v úmyslu ztrácet čas. Přijměte náš dík, my půjdem. Poroučíme se vám!“ Číňané se trochu zarazili, ale nenamítali nic: byli přesvědčeni, že cestující vypili už dost a další že vykoná opium; ve spánku je potom budou moci pohodlně spoutat a po libosti oloupit.

Naši přátelé se zvedli. Zašli za zástěnu a tlouštík spatřil velký džbán s notným zbytkem fengťiou. Sáhl po něm, a třebaže se Metuzalém nad takovou netaktností netvářil moc vlídně, rozjařeně vlekl kořist do kajuty.

Ležela na pravém boku přídě: úzkého prostoru v nástavbě přímo u celnice používala posádka za skladiště lodního nářadí, širší část nástavby před skladištěm byla rozdělena na dvě části se samostatnými vchody a pravá polovina teď patřila cestujícím. Osvětlovala ji dvě nezasklená okénka v lodním boku, která se dala při špatném počasí pevně uzavřít hrubou dřevěnou okenicí.

Kapitán Turnerstick přinesl z paluby dva lampióny, Gottfried zavřel dveře na závoru a všichni se vturánu vrhli na kutě. Ani se nesvlékli a spíš popaměti se zabalili do přikrývek. Cítili silnou únavu, a přesto ne a ne spát. Zmocňovalo se jich prapodivné vnitřní vzrušení, krev jim proudila rychleji než jindy a tepala s takovou silou, že to těžko mohli připsat pouze na vrub pálenky. Samo sebou, že si toho všimli, a vrtalo jim hlavou, co to s nimi je.

„Zatracená břečka!“ zaklel Gottfried. „Tváři se to jako mílijus, a pak to jednim taklenc mává.“

„Prosím tě! Snad nejsi opilý?“ podivil se student. „Ani zdáni! Ale ňáko podobný to tomu je, to teda musim bez mučeni přiznat.“

„Onehda jsem někde něco četl o kuřácích opia,“ přidal se Turnerstick, „popisovaly se tam účinky tohohle jedu, a začínalo to navlas tak, jak se v téhle chvíli cítím já. Ale u všech tresek, copak bylo v té kořalce opium?“

„Také jsem tak nějak divně rozrušený, a přitom malátný až běda,“ přiznal se Červenomodrý Metuzalém. „Proč by ale k čertu pančovali poctivou fengťiou nějakým svinstvem? A co ty, Richarde?“

„Mně je dobře,“ odpověděl mladík.

„Protože jsi nepil. Ta prokletá pálenka zřejmě takhle účinkuje. Počkáme a uvidíme.“

Uběhla půlhodina. Čtyři zmožení pijáci se neklidně převalovali z boku na bok, pak se ale zdálo, že jeden po druhém přece jenom usínají.

Jen Richard ještě nespal. Slyšel venku na palubě spoustu kroků, slyšel zvuky, jako by se v kladkách protáčela lana, drahnou chvíli řinčel řetěz, několikrát se ozval úder zvenčí na dveře, jako by tam někdo něco posunoval z místa na místo. Cupido zavrčel, ale pak si zase lehl.

Přešla další půlhodina a ještě jedna, Richard dosud stále bděl. Vtom si všiml, že se podlaha kajuty mírně naklonila. Otevřenými okénky proudil do místnosti čerstvý a chladný proud vzduchu, který předtím necítil.

Vstal a podíval se ven. Světla přístavu zmizela, snad už zhasínala v tenhle pozdní čas. Na každé lodi však musí svítit aspoň jedna lucerna, nesvítila ale žádná, třebas u Šuejchou stálo večer džunek dost a dost. Nebe bylo jasné, čisté, hvězdy zářily. Kolkolem se teď do nedohledna prostírala širá, vlnící se a ničím nerušená vodní hlaď, v níž se zrcadlily statisíce hvězd; bylo to, moře.

Chlapce zachvátila divná úzkost. Horečně uvažoval: urvala se snad džunka z kotvy a odnesl ji odliv z přístavu na volný oceán?

Třebas nebyl námořník, věděl ze školy, že od přílivu k přílivu uplyne vždy dvanáct a půl hodiny. Nazítří dopoledne měla Královna vod s přílivem odplout do Kantonu, teď mohla být nejvýš jedna s půlnoci, moře tedy stálo teprv na začátku odlivu; že by uvolněnou a bezmocnou loď skutečně odnesl proud z přístavu a opilá posádka, chrápající jako zařezaná, si toho vůbec nevšimla?

Richard se rozhodl, že vzbudí strýčka Metuzaléma. Ten však spal, jako když ho do vody hodí: neslyšel jeho volání, necítil, že s ním vší silou třese. Chlapcův strach rostl. Chtěl na palubu a spustit poplach, odstrčil závoru, ven se však nedostal; dveře byly zřejmě zvenčí pevně zabarikádované a nešly za živý svět otevřít.

Až teď v něm vyklíčilo podezření, mnohem děsivější nežli jeho první obavy: ti Číňané nebyli čestní lidé a Královna vod je možná džunkou pirátů! Nasypali Evropanům do pálenky opium, aby je uspali a oloupili a kdoví, pak třeba zabili.

Při této myšlence se v chlapci probudila všechna rozhodnost a energie. Znovu zkoušel vzbudit Metuzaléma, cloumal ostatními, zase marně. Spí jako zabití, řekl si nakonec, a probudí se až někdy po svítání. Jen já a Cupido jsme jakžtakž čilí, budeme tedy kajutu bránit my. Však těm lotrům ukážeme, zač je toho loket. No řekni, nemám pravdu, statečný kamaráde?

Pohladil psa po krásné dlouhé srsti, ten se na něho oddaně podíval, zavrtěl radostně ohonem po podlaze, otočil hlavu ke dveřím a tiše zavrčel, jako by chtěl říci: Já vím, já vím, neměj strach, jsem tady s tebou!

Potom Richard přitáhl z kouta pušky svých přátel a pečlivě si je prohlédl. Nevyznal se v nich, pořádně ani nevěděl, jestli jsou zadovky vůbec nabité, a i kdyby ne, stejně neměl zdání, jak to udělat; zato systém obou mijnheerových prababiček byl natolik jednoduchý, že jich mohl lehko použít. Natáhl kohoutky a podle roznětek poznal, že jsou připraveny k střelbě. Navíc tu byly ještě revolvery, as těmi uměl zacházet docela obstojně. Rychle je vytahal bezmocným spáčům z kapes a měl teď pohromadě slušný arzenál.

Vtom se Cupido nastražil, skočil ke dveřím, zaškrabal na ně a začal zlostně vrčet: venku musel někdo stát. Richard slyšel, že tam cosi odtahují, pak někdo zkoušel potichu otevřít; naštěstí to nešlo, dveře byly na závoru. Zavolal psa k noze a posunkem mu přikázal, aby byl zticha a nehnul se z místa.

Za dveřmi teď kdosi zašeptal. Uběhlo pár minut, než se ozval nový zvuk: jako by někdo navrtával dveře nebozezem. Richard se po špičkách přikradl blíž, a vtom se vskutku objevila špice vrtáku. Zvenčí chtěli zřejmě nahlédnout otvorem do kajuty. Chlapec včas uskočil, zvědavcův pohled padl pouze na čtyři spáče a psa; o Richardovi si asi slídil pomyslel, že spí někde stranou v koutě. Cupido seděl vprostřed kajuty a upřeně hleděl na maličký otvor: nejspíš tušil, co to znamená, a že se musí vrhnout na prvního vetřelce, který by se opovážil vkročit do místnosti. Při obrovské síle mohutného bernardýna byl by s ním v mžiku konec; proto si Richard zavčas uvědomil, že budou chtít ze všeho nejdřív zneškodnit psa.

Ale jak? Jedině výstřelem. Že by se i o to pokusili? Pak ovšem bylo nutno navrtat ještě druhý, větší otvor: pro hlaveň střelné zbraně.

Nemýlil se. Zvuk nebozezu se ozval poznovu. Richard správně usoudil, že kulka z jeho revolveru pronikne sice dřevěnými dveřmi, sotva že však ublíží těm, kdo stojí za nimi; vzal proto obě Holanďanovy pušky, natáhl kohoutky a postavil se tak, aby ho zvenku neviděli. S jednou puškou vedle sebe a s hlavní druhé namířenou na dveře bez hnutí očekával, co bude dál.

Nebozez pronikl prkny a Richard spatřil mnohem hrozivější otvor, než byl první. Stalo se, co tušil: z otvoru se pomalu vysunula ocelová hlaveň. Cupido stále ještě upíral svůj chytrý pohled na dveře, ale sotva zahlédl zbraň, uskočil rychle ke stěně. V téže chvíli Richard stiskl spoušť. Odhadl vzdálenost od vetřelcova oka a namířil asi o patnáct coulů níž, kde tušil jeho hruď. Výstřel zaburácel, zvenku se ozval výkřik, chlapec sáhl po druhé pušce a vypálil znovu,

tentokrát stranou: správně předpokládal, že útočník za dveřmi jistě není sám. Uslyšel další výkřik, a potom už jen změť mnoha vzteklých hlasů, které přehlušoval zuřivý štěkot bernardýna.

Bleskurychle vytáhl z kapsy zápisník, vytrhl několik listů, navlhčil je a zalepil jimi prozíravě obě díry po výstřelech i oba navrtané otvory: znemožnil tak nepozorovaný pohled do kajuty. Budeli se teď chtít někdo znovu přiblížit a podívat se dovnitř, musí jeden z těch papírů odstranit a Richard bezpečně pozná, kam zacílit. Jak se však zdálo, Číňanům se už do nebezpečné blízkosti dveří příliš nechtělo. Také chlapec se přestal na chvíli starat o útočníky a věnoval se svýmčtyřem spícím přátelům.

Třebas byli silně omámeni, rachot výstřelů jim zřejmě do vědomí přece nějak pronikl. Zmožený mijnheer van Aardappelenbosch se nepatrně pohnul, ale ani oči neotevřel a jen zamumlal: „Mhm. Někdo vystřelal, co? To bude najistě zas kocourova pečenka.“ A znovu se pohroužil do slastného opojení.

Kapitán Frick Turnerstick se pomaloučku obrátil na druhý bok a odhodlaně křikl: „Do toho, chlapci, do toho! A dobře miřte! Pal!“ Nejspíš se mu zdálo, že jeho loď statečně bojuje s jinou a že je na něm, aby v rozhodné chvíli povzbudil své chrabré mužstvo.

Gottfried z Bouillonu jen zdvihl hlavu, chvilku poslouchal a potom spustil: „Palice skopová! Chytnul tě rapl či co, že mi tady páliš z mého památečniho fagotu? Copa dyby byl nabitej?“ Pak se mu hlava zase bezmocně zaklimbala a spal dál jako jezule.

Na Červenomodrého Metuzaléma působily výstřely mnohem pronikavěji než na ostatní. Namáhavě se posadil, ztěžka otevřel oči a s vytřeštěným pohledem se zeptal: „Kdo to střílí? Kde… proč… co… co…“ Dál se nedostal, znovu zavřel oči a klesl zpátky.

Richard k němu přiskočil, chytil ho za ramena a divoce s ním zatřásl:

„Strýčku, probuďte se! Strýčku Metuzaléme! Slyšíte mě? Zastřelil jsem dva Číňany! Chtějí nás pobít!“

„Přestaň… nech mě… co to…,“ mumlal student a chystal se spát. Chlapec ho však vší silou držel a úpěnlivě prosil:

„Probuďte se! No tak, strýčku! Jde o život! Jsme v nebezpečí! Vstávejte!“

„Nebezpečí?“ blábolil Červenomodrý Metuzalém těžkým jazykem.

„Ano! Ano! Proboha vás prosím, aspoň oči otevřte! Chystají se na nás!“

Bylo vidět, že se Metuzalém snaží zdvihnout víčka, ale nadarmo, měl je těžká jako z olova. Tu Richarda napadl zvláštní způsob, jak ho vzpamatovat. Vztekle zařval:

„Tak co je, neslyšíš, ty chlape sprostá? Hni už sebou, hňupe!“

Urážka zapůsobila téměř okamžitě. Metuzalém otevřel oči a zařval stejně navztekaně:

„Mizero drzá! Dostaneš jednu, že poletíš k čertu! Gottfriede, ke mně! Šavle sem!“ Chlapce nepoznal, třebas na něj zíral očima dokořán.

„Ty třikrát vyloučený osle! Hlupáku nedoštudovaný! Věčný študente!“ pokračoval Richard ve svém chvalozpěvu. Ukázalo se, že narážka na Metuzalémovo neslavné studium byla přece jen účinnější nežli opiové omámení. Odstrčil chlapce, klekl si a zahromoval:

„Cože? Jakže? Vylou… vylouč… Já?“

„Samo sebou že ty! A s pěknou ostudou!“

To už byl Metuzalém na nohou, rozpřáhl se a zařval, až mu přeskakoval hlas:

„Tak takhle ty! A mně? Ničemo! Zpřerážím ti kosti! Co se to… Jak si to…“

Chtěl se na gymnasistu vrhnout, ale opřel se jen bezmocně o stěnu a znova zavřel oči. Chytil se za hlavu a určitě by byl upadl, kdyby Richarda nenapadl nový povzbuzující prostředek. Zatřásl rychle studentem a volal:

„Strýčku Metuzaléme, probuďte se přece! Pamatujte na své čestné slovo! Chcete se tu nechat podříznout a nedodržet, co jste slíbil? Slyšíte, čchiš‘! Vaše čchiš‘!“

„Čestné slovo? Čchiš‘… to… to dodržím, i kdyby… Co… to jsi ty, Richarde?“ Napřímil se jako voják, otevřel oči a

teprve teď poznal, s kým tu rozpráví.

„Proboha vás prosím,“ zapřísahal ho chlapec, „myslete na čchiš‘! Pomyslete na mou matku a na Jie Ťinliho, kterému jste dal slavnostní slib! Jestli se konečně nevzpamatujete, bude s čchiš‘ amen!“

„Co to říkáš? Proč?“

„Protože nás chtějí povraždit! Neslyšel jste výstřely? Zastřelil jsem dva z těch pirátů!“

„Tisíc kulí! Sním nebo bdím? Och má hlava! A proč tu tihleti tři leží jako mrtví?“

„Dali vám do kořalky opium, omámili vás. Ti lotři navrtali tamhle do dveří dvě díry, nejdřív chtěli vyřídit Cupida. Poslal jsem jim dvě kulky, a zřejmě do černého!“

„Ty… ty… ty jsi střílel? Chlapík!, Ach má hlava, má hlava!“ Sevřel si zoufale spánky a ze všech sil se snažil stát pevně a zpříma.

„Vzchopte se, strýčku! Jde nám o život!“

„Pravda, chlapče. Tak opium, říkáš? Hlavu mám na prasknutí… Pomoz mi nějak, kamaráde. Víš co…,“ opřel se rukou o stěnu, „vraž mi jednu pořádnou! A hezky od srdce, rozumíš!“

„Ale strýčku!“

„Nemluv a dělej! Jinak to nejde, chlapče. Práskneš přece opium, ne mne. Tak do toho, šup!“

„Opravdu vám to pomůže?“

„Určitě! Říkám to jasně, ne? Jen už k čertu dělej, bude to? Nebo si zas lehnu!“

„Prosím, když jinak nedáte,“ přikývl konečně Richard, pořádně se rozpřáhl a vyťal mu políček, o jaký si řekl: tak poctivý a od srdce, že se Metuzalém zapotácel, chytil se za tvář a vykřikl:

„Hrom aby tě! Takhle jsem to tedy věru nemyslel! No nešť! Dobrého neuškodí. Brrr! Už je mi lip. Tak povídej, co se tady vlastně stalo?“

Richard mu všechno rychle vypověděl, Metuzalém šel k oknu, podíval se ven, potom pečlivě prohlédl otvory ve dveřích a spokojeně řekl:

„Chlapík, chlapík, Richarde! Tady je moje ruka. Zachránils nám život. Jen ještě chvilku vydrž, než se vzpamatuju úplně. Kdyby bylo třeba, vrazíš mi další. To je to jediné, co mě teď dokáže udržet na nohou. A nespouštěj oči ze dveří, já zatím nabiju. Tady máš zadovku, a kdyby se některý papírek sebemíň pohnul, bez řečí pal!“

Vsunul do komory náboj a podal pušku chlapci. Vtom však znovu zavrčel pes, tentokrát směrem k oknu. Metuzalém vytrhl Richardovi zbraň a zalícil.

V jednom okénku se nejdřív objevily něčí nohy, potom trup, zřejmě kohosi spouštěli na laně z horní paluby.

„Tak vida, zkoušejí to pro změnu oknem!, Jen račte, pánové, ale zatraceně vám to nevyjde, za to vám ručím!“ zašeptal Metuzalém. Teď, když šlo do tuhého, stál už docela pevně. Opium nad ním ztratilo svou moc.

„Snad ho nechcete zastřelit, strýčku?“ polekal se Richard, když viděl namířenou zbraň.

„Těžko myslet na slitování mezi piráty, chlapče. Věř mi, oni by nás také nešetřili. Oko za oko, zub za zub. Ten chlap sem chce určitě hodit smrdutý hrnec. A jestli se mu to podaří, je s námi amen.“

Zatím se už v okně objevila čísi šikmooká tvář. Metuzalém vystřelil, tvář sebou trhla a zmizela. Z paluby se ozval vzteklý křik.

Červenomodrý Metuzalém vyhlédl z okna a se zjevnou úlevou poznamenal:

„Tak přece! Vidíš to, vedle lana visí na provaze siang jie kuo, nádoba vonných bylin, jak ti lotři říkají těm zatraceným kameninovým hrncům. Běda, kde se takový hrnec rozprskne! Čínští piráti házívají tyhle zlořečené zbraně na palubu lodí, které chtějí dobýt, příšerný puch omámí celou posádku, a je po boji. Tak pozor na okna!“

„Nezavřete je?“

„Stejně by to nepomohlo, závory na okenicích se dají otevřít i zvenčí. A pak, teď už se tam nikdo neodváží. Ale pro jistotu zase nabijeme.“

Přitom padl jeho zrak na tři spáče, které znovu vyrušil hromový výstřel. Gottfried z Bouillonu se opět posadil, opřel se o stěnu, ale hned zas usnul; Turnerstick se opíral o loket a zíral na ně jako bez ducha; mijnheer se obrátil, ale naštěstí místo na bok na břicho, a tak ne a ne usnout a sténal: „Zase tady někdo vystřeloval! Pomoc! Už je po mně.“

Jinak byl z těch tří nejčilejší, třebas nepil o nic méně. Metuzalém ho obrátil na záda, s vypětím všech sil ho nadzdvihl, opřel o stěnu a řekl:

„Ale co vás vede! Jste živ, mijnheer, a v pořádku. Podívejte se na mne!“

„Neen,“ tvrdil tlouštík v polospánku, „ik ben gestorven, umřel jsem. Musám si zaspat.“

„Probuďte se, k čertu! Nesmíte spát! Otevřte oči!“

Tlouštík dělal, co mohl, ale víčka mu vždycky zas bezmocně klesla. A zíval na celé kolo. A tak Richard znovu použil osvědčeného prostředku a stejně jako strýčka Metuzaléma, zasáhl

1 Holanďana na nejcitlivějším místě:

„Mijnheer, slyšíte mě? Nemáte hlad? Nechcete jíst?“

„Eten? Was hebt gij, jíst? A co máte?“ ozval se tlouštík o mnoho živěji.

„Co máte nejradši?“

„Gebraden gans met ikoolsalade.“

„Pečenou husu se zelím? Tady je!“

Lest se podařila. Holanďan otevřel oči a dychtivě natáhl ruku po vytoužené krmi. A třebaže situace nebyla nejrůžovější, musel se tomu Metuzalém od srdce smát.

„Ještě moment, mijnheer, nejdřív koukejte pořádně vstát a trochu se projít.“

Tlouštík se opíral oběma rukama ztěžka o stěnu a pomaloučku vstával. Nakonec se přece jen vzpamatoval, ale hned se zas chytil za hlavu a zabědoval:

„Mijn hoofd, má hlava! Co mi to je?“

„Hlavně námřekněte, kde máte náboje.“

Ukázal na svou černou tornu, Metuzalém ji spěšně otevřel, a spatřil spoustu různobarevných kornoutů. Vytáhl jeden a zeptal se udiveně:

„Probůh, co to je?“

„Hooizaad.“

„Hm, travní semínko. A tady?“

„Maceškový čaj.“

„A v tomhle?“

„Mátový čaj.“

„A tadyhle?“

„Lindeboombloesemtee!“

„Lipový čaj? A dál?“

„Seringtee.“

„Bezinkový čaj? Proboha, mijnheer, vždyť vy tady máte těch zázračných kornoutů nejmíň dva tucty! To sebou vážně taháte celou apatyku? Na co tolik čajů?“

„Na zdraví… Kdybyste měl tolik nemoců co já!“

Červenomodrý Metuzalém vytahoval kornout za kornoutem, až kdesi na dně našel náboje. Nabil obě pušky, a teprve teď se tlouštík probral úplně. Vyptával se, proč mu nabíjejí jeho zbraně, a když se dozvěděl, do jakého nebezpečí se dostali, vturánu ožil. Pečlivě poskládal drahocenné kornouty zpátky do torny, pevně ji zavřel, obezřetně se stáhl do kouta, zaštítil se slunečníkem a s puškami v rukou sliboval provrtat skrz naskrz jako řešeto každého darebáka, který by se na něj opovážil třeba jen zamračit.

Červenomodrý Metuzalém s Richardem se teď snažili probudit kapitána Turnersticka a Gottfrieda z Bouillonu. Podařilo se, i když to nebylo nikterak snadné. Oba spáči se nechápavě rozhlíželi, ale sotva pochopili, že jde o život, spadlo z nich omámení, jako když proutkem mávne. Ovšem na jak dlouho, to se dalo jen těžko odhadnout: kdoví, opium třeba ještě ani neprojevilo naplno svůj zhoubný účinek, možná že teprve začne působit, a tomu se muselo za každou cenu zabránit. Ale jak? A čím? Kdepak by tady na džunce, zavřeni v kajutě a obleženi hordou pirátů, vzali protijed!

Lékař zpravidla nejdříve vyvolá dávení nebo vypumpuje žaludek, aby pacientovi odstranil jed ze zažívacího traktu; proto jim Metuzalém radil, aby se snažili zvracet. To ovšem zdaleka nestačí, droga už je přece i v krvi. Používané léky, třeba kofein nebo quaranový odvar, pochopitelně neměli, a roztok tanínu, vtom se však Metuzalém ťukl do čela.

„Heuréka! Slyšíte, mijnheer, jestlipak víte, že jedině vaše torna nás může zachránit?“

„Neříkujte!“ podivil se tlouštík. „Snad ji nechcete uživit jako medicínu?“

„Ach ne, nemyslím tornu, ale její obsah. Ty vaše všelijaké čaje obsahují přece kyselinu tříselnou, neníliž pravda? Když si uvaříme odvar, a pěkně silný, přemění se nám v těle alkaloidy opia v nerozpustné tanáty, a bude vyhráno. Vida, k čemu je někdy dobrá nějaká ta troška vědomostí. Opravdu štěstí, že jste těm lumpům štípl pálenku, můžeme jí teď použít jako paliva. Kotlík s pitnou vodou přinesl náš vypráskaný Malajec už hnedka odpoledne, máme tedy všechno. Tak, s chutí do díla!“

Za chvíli byl čaj hotov, a kromě Richarda dostal každý řádnou dávku odporného nápoje. Navíc bylo třeba bránit se opiu i ustavičným pohybem a hlubokým dýchánímčerstvého vzduchu. A tak se na Metuzalémův návrh pustili do cvičení. Student předcvičoval a ze všech nejpoctivěji se činil tlouštík; cítil, že mu omámení prchá z hlavy jako zázrakem, a poskakoval, ohýbal se, ukláněl a kroužil pažemi, až se z něho lilo.

V přestávkách mezi cviky popíjeli čaj, dokud jim z opojení nezůstala jen lehká bolest v spáncích. Richard a Cupido stáli zatím věrně na stráži a střídavě hleděli na dveře a na okénka, hotovi při sebemenším podezřelém pohybu tvrdě zasáhnout.

KAPITOLA SEDMÁ

Perná noc

Červenomodrý Metuzalém přerušil na chvíli nedobrovolný zdravotní tělocvik a obležení zajatci přestali poskakovat; v kajutě se rozhostilo neobvyklé ticho. Vtom zaslechli slabé zaklepání na dveře.

„Co je?“ zpozorněl student.

A tu místo čínské odpovědi na čínskou otázku slyšeli tiché a pomalé:

„Dobrý večer!“

Každá slabika byla vyslovena zřetelně a se zvláštní pečlivostí, aby jednotlivým slovům bylo co nejlíp rozumět.

„Jakže?“ zašeptal Metuzalém udiveně. „Vždyť… vždyť to je německy!“

„Muj ty svatej Pivolíne!“ vykulil oči Gottfried. „Ouplně čistopokrevnej pozdrav nasej drahej pani Vlasti! To mi teda vysjetlete, jak se dostal až na tudlenctu prašivou bžunku!“

„Prachsprostá léčka! Někdo tady čirou náhodou zná tahle dvě slova. Uvidíme, co bude dál.“ A hlasitěji, přímo ke dveřím, odpověděl:

„Nápodobně. Kdo je tam?“

„Přítel!“ ozvalo se stejně tiše.

„Dobrá, ale kdo jste?“

„Nešťastník, zajatý právě tak jako vy.“ I tato tichá slova vyslovoval tajemný neznámý pomalu a po slabikách jako člověk, který nezná běžně cizí řeč a úporně se snaží hovořit co nejsrozumitelněji.

„Nevěřím!“ řekl rozhodně Červenomodrý Metuzalém. „Co od nás chcete?“

„Pusťte mne dovnitř!“

„Ale? Jen zůstaňte pěkně venku. Určitě nejste nikdo jiný nežli ten lump, co si hraje na Malajce.“

„Váš sluha? Ó nikoli, jsem Číňan.“

„A přece mluvíte německy!“

„Tuto řeč mne naučil můj vznešený pán Š‘ Tajnej z Chunanu.“

„Podvod!“ poznamenal Metuzalém tiše ke svým přátelům. „Takové slovo v čínštině neexistuje, ani jako jméno.“

„Samo sebou že ne!“ přikývl sebevědomě Turnerstick. „Vždyť nemá jedinou pořádnou koncovku.“

„Správně,“ usmál se student. „Pokoušejí se nás zřejmě zviklat, abychom byli důvěřivější. Vsadím se, že je to ten prolhaný Yankee. Otevřem, vrazí jich sem celá horda a nezbude nám kousek místa na obranu.“

Znovu se obrátil ke dveřím a řekl, tentokrát hodně rychle, nedbale a nesrozumitelně:

„Jaxtesevlastnědostalkpirátumadozajeti?“

Okamžik bylo ticho. Teprve po notné chvíli se ozvalo stejně pečlivou a čistou němčinou, jakou mluvívají pilní a svědomití žáci se svým učitelem jazyků:

„V přístavu šanghajském. Byl jsem pověřen vydati se v obchodní záležitosti do Kantonu a… a hodlal jsem podniknouti tu cestu na Šuejchou, o níž mi sdě… o níž mi bylo řečeno, že tam má odplouti. Teprve cestou jsem se žel dozvěděl, mezi jaké to zlosyny jsem se… jsem upadl. Ponechali mi pochybnou volbu mezi smrtí a tím, že vstoupím mezi ně a přidružím se do… k jejich zločinným rejdům.“

Tu a tam se zarazil, asi jak hledal správný výraz nebo tvar, jinak mluvil výtečně, byť i se zřetelně cizím přízvukem, a kupodivu dobře vyslovoval i ty nejobtížnější hlásky.

„Hm!“ Červenomodrý Metuzalém chvíli zamyšleně mlčel; pak ale zvedl hlavu a ironicky poznamenal: „A tak jste se stal radši pirátem, co?“

„Pouze zdán… pouze naoko.“

„A to vás nechají běhat jen tak volně po palubě?“

„Výhradně na… na širém moři. V Hongkongu jsem byl přísně držen v podpalubí. Teprve poté, co vytáhli… když zdvihli kotvy, směl jsem opět ven.“

„Tak. A kdo je tam venku s vámi?“

„Zde? Jsem tu sám.“

„Ale někdo vás přece vidí, že s námi hovoříte.“

„Ani nikdo… ani živá duše. Lucerny jsou zhasnuty, žádná loď nás nesmí spatřiti, plujeme taj… plujeme nyní zcela potají.“

„A kde je čchuančang?“

„Spí. A ostatní z jeho společnosti též. Jen čuošou stojí u… za kormidlem.“

„A námořníci?“

„Nahoře na palubě jest toliko kormidelník a trojice nočních strážců… stráží. Většina mužstva šla dávno spát, zítra je čeká velmi mnoho práce.“

„A strážní vás neviděli?“

„Ó nikoli. Jedna hlídka stojí na přídi, druhá má své místo na zádi, odtamtud mne viděti nedo… nemohou. A třetí strážník… třetí strážný spí kdesi u hlavního stěžně. Ti dva usnuli patrně též.“

„Zvláštní! To se před námi cítí tak bezpečni, že nepostavili stráž ani k naší kajutě?“

„Nikdo sem nechtěl jíti, vždyť jste stříleli. Zadě… zatarasili však dveře tak, že nemůžete nikterak otevříti a vyraziti proti nim.“

„A přitom na nás chcete, abychom vás pustili sem k nám. Odporujete si, nezdá se vám?“

„Naprosto ne! Jelikož… jelikož mohu odstraniti bambusové ho… bambusové tyče, jimiž pevně zapřeli vchod. Můžete mi zcela důvěřovati.“

„Víte, co s námi vlastně zamýšlejí, nebo spíš: co proti nám mají?“

„Chtějí na vás zaútočiti záhy po… po svítání. Chystají se probořiti… prolomiti strop vaší kajuty a vhoditi dovnitř smrduté hrnce.“

„U všech hromů! A do té doby nepodniknou nic?“ „Zdá se, že nikoli. Jsou toho názoru, že ve dne se budou moci lépe ubrániti.“

„Vida! Tak oni z nás mají strach?“

„Ba dokonce veliký, dá se říci, vždyť jste jich již několik zabili.“

„Hm. A co vlastně chcete vy?“

„Chci vás požá… chci vás poprositi o pomoc, neboť sám jsem příliš slab, abych si… abych se dostal na svobodu.“

„Ale vždyť tu jsme zajati stejně jako vy.“

„Ano, jest to pravda, avšak po všem tom, co jste již do této chvíle podnikli, nadmíru dobře vím, že máte dosti odvaž… dosti odvahy, odhodlání i zbraní, abyste se osvobodili a posléze i zachránili z rukou pirátů. Proto vás co nejpokorněji žádám o pomoc a ochranu.“

„To je všecko hezké, ale jak vám máme důvěřovat?“

„Můžete. Na mou čest! Věřte mi, prosím.“

Tu položil Gottfried studentovi ruku na rameno, ó ty německá měkkosrdcatosti, žel zpravidla vždy na falešném místě, a jen když běží o nicotnost!, a dojatě zašeptal:

„Snad abysme to prubli, né? Ňáko mi ho přišlo líto. Pusté ho sem do tej boudy, šak se uvidi.“

„Vyloučeno! To je příliš nebezpečné.“

„Jakýpak nebezpečny! Jeden proti šesti, dyž počitám tudlenc psa?“

„A víš spolehlivě, že je sám?“

„Inu, to zrovna né, ale holt mi to německy povídáni raflo za vosrdečnici. A esli už jinač nedáte, dyk se mrkněte tim jednim papejrkem, co je to tam venku za jindyvýdujum.“

„Tak dobrá, já se tedy mrknu.“

Šel po špičkách ke dveřím, opatrně sloupl jeden papírek a přiložil oko k otvoru po střele. Hvězdná noc byla natolik jasná, že se mohl poměrně dobře orientovat, neviděl však nikoho. Až když se podíval tou nejdolejší dírkou, spatřil temnou postavu ležící přede dveřmi a přitisknutou k palubě. Pečlivě zase přelepil oba otvory a zašeptal:

„Zkusíme to s vámi. Uvolněte vchod.“

Hned nato se zvenku ozval tlumený hřmot, Metuzalém zvedl závoru a pootevřel dveře na kožených závěsech. Do kajuty vběhl muž, student zase rychle zavřel a teprve pak si jaksepatří prohlédl podivného nočního návštěvníka. Byl to mladík asi pětadvacetiletý, oblečený do mnohem lepších šatů než všichni námořníci a jejich představení, s prázdnýma rukama beze zbraně. Uklonil se Metuzalémovi až k zemi a šťastně, s úlevou vydechl:

„Vřelé díky, vznešený dobrodince! Nyní již mohu vskutku doufati, že opět… že se opět dostanu na svobodu.“

„Hm, hm,“ vrtěl hlavou Metuzalém. „Číňan mluvící německy, a Ještě za takovýchhle okolností, to jsou mi věci! Jste přece Číňan?“

„Zajisté, ctihodný! Rodilý Číňan a nejnepatrnější z vašich pokorných sluhů.“

„Tak proč jste na nás spustil německy? Jak jste mohl vědět, že vám budem rozumět?“

„Má bezvýznamná nepatrnost si dovolila zaslechnouti, co ničemný Američan říkal čchuančangovi, poznal totiž, že jste Němci.“

„Jaké máte vlastně povolání? Čím vůbec jste?“

„Osměluji se býti nicotným… nicotným obchodníkem, Vznešenosti.“

„Hm. Máte upřímnou a čestnou tvář, rád bych vám důvěřoval, jen ten záhadný pan Š‘ Tajnej mi je nějak podezřelý. To přece není čínské jméno?“

„Skutečně ne. Mluvíte čínsky, pane?“

„Pokouším se.“

„Pak tedy ve své moudrosti dozajista víte, že vyslovujeme cizí jména po na… po svém způsobu. Činí nám těžkosti pronášeti jisté skupiny souhlásek. Říkáme například Ťilisutusu místo Kristus nebo Supilitusu místo Spiritus.“

„To vím. Ale vy sám vyslovujete obě jména naprosto a zcela správně, čím to je?“

„Jen proto, že jsem se to mno… že jsem se to dlouhá léta učil, velevznešený. Jméno Š‘ Tajnej je rovněž německé, avšak vyslovováno čínsky. Zní správně…“

„Počkat!“ přerušil ho kvapně Červenomodrý Metuzalém. „Ale to přec není možná! Nebo… že by přece? Hovořil jste o panu Š‘ Tajnejovi z provincie Chunan? Volil jste zřejmě takové slabiky, které se co nejvíc podobají původnímu znění jména. Včínštině není samostatné n, a tak jste užil slabiky nej… Pak se tedy váš pán jmenuje, Stein!“

„Ó ano, perlo mudrců. Pan Stein je vznešený laopan, šéf mé bezvýznamné nehodnosti.“

„A křestním jménem?“

„Taniele, vlastně Daniel.“

To už Richard vykřikl, radostně přiskočil k mladému Číňanovi, chytil ho za ruku a volal:

„Daniel Stein! A z provincie Chunan! Vy tedy znáte mého strýčka! Takové překvapení! Taková náhoda!, Jaké štěstí, že jsme vás pustili sem dovnitř, k nám!“

Číňan se s netajeným úžasem zadíval na chlapce a nechápavě se zeptal:

„Jakže? Vy račte znáti mého pána?“

„Nu ovšem! Vždyť je to můj strýc!“

„Ó nebesa, to tedy znamená, že jste do… že jste obdrželi jeho dopis?“

„Samozřejmě! Vy, vy o tom psaní víte?“

„Jak by ne. Sám jsem ho přece dodal… sám jsem ho doručil do Kantonu našemu zástupci. Před několika dny jsem byl svým vznešeným pánem pověřen, abych ho znovu vyna… vyhledal a zjistil, zda nepřišla odpověď. A právě při tomto poslání jsem nešťastně padl do rukou pirátům.“

„Jestli nepřišla odpověď? Já sám jsem tou odpovědí! Místo dopisu jsme se okamžitě vydali na cestu, strýček Metuzalém nedal jinak. I my jedeme k strýčkovu zástupci do Kantonu. Chtěli jsme se ho pozeptat, kudy a jak dál.“

„Metuzalém? Jest to rovněž váš vznešený strýc?“ podivil se Číňan. „Takové jméno jsem dosud neslyšel.“

„Však je také jaksepatří vzácné!“ vpadl se smíchem Červenomodrý Metuzalém. „Od stvoření světa se tak jmenoval jen jeden jediný, a i ten je už konečně naštěstí dávno v pánu. Nu což, všichni vás tedy co nejsrdečněji vítáme v našem útulném budoáru. Nejsme sice v nijak růžové situaci, spíš právě naopak, ale myslím, že už najdeme cestu i prostředky, jak se odtud co nejdřív vysekat. A pak vzhůru do Chunanu, vlastně do Chuoťingš‘. Jmenuje se tak to místo, což?“

„Ó ano, pane. Nynější své jméno nese od chvíle, kdy se tam usídlil pan Stein.“

„Myslel jsem si to, protože š‘ znamená malé město, tržiště a chuoťing ohnivou studnu.“

„Jaké podivuhodné setkáni! A všichni patříte do… k sobě? Všichni jste příbuzní? A všichni společně cestujete do Chuoťingš‘?“

„Ano, všichni, kromě tohoto pána, ten nás asi sotva doprovodí tak daleko,“ přitakal Červenomodrý Metuzalém a ukázal na kulatého Holanďana, který stejně jako kapitán Turnerstick a Gottfried z Bouillonu sledoval celou tu prapodivnou scénu s němým úžasem; dokonce zapomněli v té chvíli i na nebezpečí, do kterého je vrtkavý osud uvrhl, a na neblahou situaci, z níž bude těžko vybřednout. Kapitán nad tím vším nakonec jen rezignovaně zavrtěl hlavou a jako ve snách řekl:

„U všech brigantin a škunerů, nejedná loď mi už nečekaně zkřížila cestu, ale takovéhle setkání, to jsem tedy, panstvo, věru ještě nezažil!“

„Hrom do špuntu,“ přidal se i Gottfried, „eště že sem uposlechnul tajného voláni svého vosrdi, jinač byste byl zvostal venku jak kul v plotě a my v rejži.“ A mlaskl Číňanovi na každou tvář po zvučném pocelu.

To zas dojalo tlouštíka, že rozpřáhl své krátké paže a nadšeně zvolal:

„Ik ben ook uw vriend, gij alle zijt mijne vrienden, i já jsem váš přítel, všichni jste moji přátelé! Pojezdím s vámi třeba do peklu, i k vašemu strýčekovi, kam budete přát! Tak ať se vám nepoztrácím.“

Podával všem svou baculatou ručku a zářil radostí jak měsíc v úplňku. Jeden přes druhého ho začali horlivě ujišťovat, že budou jen rádi, když je neopustí, když s nimi pojede až k cíli cesty, a co se týče obav, že by se jim mohl někde zakutálet, o to ať proboha nemá strach, to že by se při jeho oblém tvaru mohlo sice lehko stát, ale vzhledem k jeho objemnosti že je zhola nemožné, aby ho zas okamžitě nenašli a nepřikutáleli zpátky. A tak mijnheer van

Aardappelenbosch zářil ještě víc a byl hotov provázet je třebas až na konec světa.

Červenomodrý Metuzalém však usoudil, že radosti už bylo dost, teď že je čas myslet opět na obranu a na to, co dál. Chvíli poslouchal u dveří, opatrně otevřel a odvážně vyšel na palubu. Když se za okamžik vrátil a pečlivě za sebou spustil závoru, překvapeně oznamoval:

„Doopravdy nikde nikdo! Copak si vážně myslí, že nás mají tak bezpečně v hrsti?“

„Přesně, jak jste řekl, květe odvahy,“ přisvědčil mladý Číňan. „Jsme v… jsme na širém moři a jen přetěžko jim můžeme uniknouti.“

„Jenže ani oni nám! Kolik mužů má posádka?“

„Něco přes šedesát.“

„Hrome! Tolik jsem jich neviděl, nu což! Jak jsou vyzbrojeni?“

„Dle vašich měřítek, vznešený cizince, zajisté velice bídně, avšak na naše… na naše poměry znamenitě. O smrdutých hrncích již víte, avšak mají i děla.“

„Co říkáte? Děla? Pokud se nemýlím, viděli jsme jen ta dvě malá na palubě.“

„Ostatní jsou dosud skryty… skryta v podpalubí, v bednách ve skladišti. Za svítání je rozestaví a Královna vod se převlékne do všedního pirátského šatu. Arciť dělům evropských obrněných lodí se rovnati nemohou.“

„A ruční zbraně?“

„Meče, kopí, sekery, nože a dýky, luky a staré… staré bambitky. A pušky nejrůznějších typů: muškety, trojhlavňové, předovky, rovněž brokovnice, a spatřil jsem i fengčchiangy, obávané vzduchovky…“

„Vida, vida, celá zbrojnice!“ zasmál se Metuzalém. „Skoro by se člověk bál. Kde spí námořníci?“

„V podpalubí, pane. Ve skladišti u děl.“

„A čchuančang?“

„Zpravidla zde vedle, v sousední kajutě,“ ukázal Číňan na tenkou přepážku. „Avšak dnes se tam nedo… neodvážil, bát se zřejmě vašich pušek. Spí s majitelem lodi a s knězem v kajutě vza… v kajutě na zádi.“

„Výborně! Ale povězte nám, jak se vlastně jmenujete? Dosud jste se nám ani nepředstavil.“

„Stotisíckrát prosím za odpuštění, nejvznešenější, zbabělý strach a obavy přemohly moji zdvořilost. Mé nehodné jméno je Liang S‘, což znamená Dobré obchody, nechť mi je laskavý osud dopřeje! Mohu si troufnouti a poníženě vás požádati i o vaše vzácné jméno?“

„Mně můžete říkat všelijak,“ odpověděl student. „Většinou slyším na jméno Metuzalém, ale jestli vám to bude příjemnější, říkejte mi třeba čínsky: Chungčching.“

„Chungčching?“ zeptal se překvapeně Číňan. „To přece znamená: Červenomodrý!“

„Nu ano, cožpak nevidíte můj nos? Abyste rozuměl, to je pouze má süe chao.“

„Studentská přezdívka? Ó pane a vládce myšlenek, co jste ráčil studovati?“

„To, čemu tady u vás říkáte: ču.“

„Ó, tedy všecko?“

„Už je to tak. Míval jsem odjakživa pramálo chuti, ale spoustu času; a tak jsem se učil všechno, a neumím vlastně nic. Dovolte mi však, abych vám představil i své přátele.“ Seznámil stručně mladíka s celou výpravou a nakonec řekl: „A teď bych se rád zeptal našeho znamenitého kapitána: kolik námořnických rukou potřebuje zdatný a zkušený

čchuančang, abý mohl provést s džunkou manévr?“

„Záleží na tom, jaký.“

„Nu, třeba obrátit.“

„Obrátit? To přijde na vítr a…“

„Dejme tomu při stejném, jaký je teď.“

„Hm, tedy z pevniny. Taková džunka, rozumíte, to je proklatě neposlušná věc. Křižovat se s ní nedá… je vratká v kýlu… A proč se vlastně ptáte?“

„Poplujeme totiž zpátky do Hongkongu.“

„Do Hongkongu?“ opakoval nechápavě kapitán Turnerstick. „U všech kladivounů, zbláznil jste se či co? Piráti se budou mít zatraceně na pozoru, aby obrátili.“

„To rád věřím. Ale nebudeme se jich ptát.“

„U čerta, už rozumím. Mister Methuselah, to by byl ale kousek! Něco takového tady ještě nebylo.“

„Tím líp! Dělat věci, které ještě nikdo nedokázal, to přece není tak špatná zábava. Tak co: kolik rukou potřebujete, abyste mohl převzít velení nad Královnou vod?“

„Podívám se na to.“

Otevřel potichu dveře, vyšel na palubu a pozorně se rozhlédl; bystré námořnické oko, vyzbrojené zkušeností a navíc

zlatým cvikrem, zahlédlo spící hlídku, uvážlivě zkoumalo loď, odhadovalo moře i vítr; když se vrátil do kajuty, zamyšleně pravil:

„Vítr z pevniny… odliv… takováhle takeláž a těch pár mizerných a těžkých rohoží místo plachet, s tím se namouduši nedá nic moc dělat.“

„Opravdu nic?“

„Ne. Povídám, že ne. Spustit plachty? Nesmysl! Pak nás stejně požene dál na moře odliv.“

„Nedokázal byste aspoň zpomalit?“

„Což o to, postavit se po větru, ale to moc nepomůže. Leda zkusit stočit plachty hranou na vítr… Kdybych šel sám ke kormidlu, snad bych tu zatracenou bečku nějak zastavil. Počkat potom na vítr od moře a na příliv, třeba by nás to šťastně dostrkalo zpátky do Hongkongu.“

„Dobře, uděláme to tak. Za zkoušku to stojí. Kolik lidí k tomu potřebujete?“

„Kolik? U všech kosatek, to můžete sypat námořníky jen tak z rukávu?“

„Samo sebou! Náš přítel Liang S’ půjde teď pěkně potichu dolů do podpalubí a pošle nám sem pod nějakou šikovnou záminkou tolik námořníků, kolik si budete přát. Musí je pochopitelně budit jednotlivě, jeden o druhém nesmí vědět, ostatní ať pěkně spinkají dál. Nu a nahoře každého bez velkých štrapácí přemůžeme, a pak budou tancovat, jak budem pískat. A zbytek jednoduše dole zavřeme, aby se nám tady zbytečně nepletli pod nohama.“

„Znamenitě! U všech kladivounů, vy jste ale vážně skvělý chlapík!“

„Opravdovně,“ přisvědčil i tlouštík, „ukradit jim celou loďu rovně před nosem.“

„Šak právě,“ vpadl zvesela Gottfried. „Hrom do pupku, to budou doma U poštmajstra z Nyníve valit vokukadla, až jim budem leferovat, jak sme v pěti čmajzli celou bžunku a vodnesli ji i se ctěným vosazenstvem v levej kapce vod vesty.“

„Tak tedy domluveno. Náš milý Liang S‘ rychle něco vydumá a my zatím seženeme provaz. Je tu někde poblíž nějaké pořádné lano?“

„Provazy jsou v truhle na přídi.“

„K čertu, tam ale stojí hlídka. I co, promluvím si s tím chlapíkem pár slov, uvidíme, co on na to. Gottfried půjde se mnou

— a nezapomeň kapesník, kdyby se náhodou radostí rozplakal.“

Oba se vyplížili ven. Na palubě vlály ještě ve větru šňůry, na nichž visely zvečera lampióny. Metuzalém kus odřízl a opatrně, po špičkách šli dál. U hlavního stěžně spatřili spícího muže. Student zašeptal:

„Tak je to jasné: já ho teď kapánek polechtám pod krčkem, a až otevře své rozkošné rtíky, aby nám řekl pár něžných slov, vraž mu do klapačky kapesník, jak nejhloub můžeš.“

„S nejvěčim potěšením, mám náhodou čistej, svátečni s mounogramem.“

Neslyšně se dostali až těsně k hlídce. Červenomodrý Metuzalém chytil námořníka zezadu za krk, chlap zalapal po dechu, Gottfried mu zacpal ústa, student mu zkroutil ruce za záda, sluha mu je v mžiku svázal, pak ho popadli za nohy, spoutali mu i ty, a za chvilku ležel první pirát bezmocně na palubě.

„Tak to bychom měli. A teď dál!“

Potichu vyběhli po schůdkách na přední palubu. U předního stěžně spal druhý strážný; v několika vteřinách dopadl stejně jako jeho vypečený kamarád.

Vítězoslavně se vrátili do kajuty a oznámili napjatě čekajícím přátelům, že všechno klape jako na drátkách a přesně podle plánu.

„Teď ještě ty dva, hlídku na zádi a pana kormidelníka,“ prohlásil Turnerstick. „Ale při tom chci být, už kvůli kormidlu, musím ho řádně uvázat.“

Liang S‘a poslali pro provazy, statečného Richarda a Holanďana k průvlaku do podpalubí hlídat s puškou v ruce východ z noclehárny mužstva, ostatní se plížili na záď. Na schůdkách na zvýšenou zadní palubu seděl třetí strážný, a spal stejně tvrdě jako oba předešlí; jedna dvě se vypořádali i s ním. Hůř to půjde s kormidelníkem: ten dozajista bdí, a kromě toho budou muset provést celou akci naprosto potichu, vždyť v kajutě pod kormidlem spí čchuančang, majitel lodi a kněz.

„Co s ním?“ zeptal se Turnerstick. „Snad ho… Ale hrome, vždyť jsem vlastně Číňan! Vsadím se, že mě bude považovat za jednoho z těch svých kumpánů! Dávejte pozor, až ho budu mít, a pak přiklusejte rychle s provazem.“

„Ale zmáčkněte ho jaksepatří, aby ho náhodou nenapadlo spustit křik.“

„Žádný strach! Co padne do těchhle ručiček, to už moc rámusu nenadělá.“

Neslyšně vyběhl po schůdkách a namířil si to rovnou ke kormidelníkovi. Ten se ho mrzutě zeptal, co chce; v šeru ho skutečně považoval za jednoho z pirátů.

„Tak ty seng budeš ještěng ptát? Chci se ting jeng drobátkong kouknout na krček! Tak drž, ty lumpeng zlodějskang!“ Při tomto neslýchaném skvostu čínské zdvořilosti ho chytil za hrdlo a stiskl takovou silou, že se čuošou bez hlesu zhroutil na zem. To už přiběhli ostatní, ucpali mu ústa a pevně ho spoutali.

„Vše se daří vskutku znamenitě,“ usmál se šťastně Liang S‘. „Tak… tak snadno jsem si to nepo… tou měrou snadné jsem si to ani nepředstavoval.“

„To teda prrr, tak velesnadny to zasejc nejni. Ale esli ráčite bejt vopačneho míněni, voprubujte si to s čmuchamčangem, tejkon je na řadě von.“

„Ó díky, díky! Naprosto nikoho nehodlám urdou… zardousiti.“

„Šak my taky ne. My ty malý námořnicky akorát jen kapáneček pošimráme, ale jinač ať maj radost ze života. Někereho zamordovat, jen aby mi bylo dovolíno pohoupat se na voprátce, tydlencty choutky sem v životě neměl. Přej takový houpaniko nejni ani zdravy.“

Kapitán Turnerstick rychle uvázal kormidlo a Liang S‘ je zavedl ke kajutě, kde se na přechodnou dobu usídlila lodní honorace. Skulinami pronikalo světlo, Červenomodrý Metuzalém opatrně nahlédl škvírou mezi prkny: z nízkého stropu

visel lampión a mírumilovně osvětloval tři bezstarostné spáče na slaměných rohožích.

„Namouduši, lehkomyslnost a hloupost těch tří lumpů je doopravdy větší než ta jejich ničemnost. Oni si snad vážně myslí, že nás mají v hrsti!“ nechápavě vrtěl hlavou Metuzalém. „Mužstvo spí tady pod nimi?“

„Ne, vznešený vzore odvahy, více vpředu, v prostředním skladišti.“

„Takže si můžeme dovolit trochu víc rámusu, co? Jinak to asi těžko půjde, dveře jsou zevnitř na závoru. Sežeňte zatím pořádné kladivo a velké hřeby!“

Liang S’ odešel, student zjistil, na které straně je závora, opřel se mohutným ramenem do dveří a vyvrátil je, jako by byly z papíru. Spáči se vturánu probudili a vytřeštili oči, do hlavní revolverů.

„Ani hnout, nebo střelím!“ vykřikl na ně Metuzalém anglicky. „A kdo mukne, ať se loučí se životem! Chceteli nás přivítat, tak hezky potichu.“

Žádný malíř by byl nezobrazil výraz těch tří tváří: zíraly na příchozí jako na trojici trestajících bohů.

„Vy… vy… co chcete?“ vykoktal konečně čchuančang.

„Poděkovat vám co nejsrdečněji za opium, kterým jste nás tak laskavě pohostili.“

„Opium? Jak … jak to myslíte?“

„Však vy víte! Namíchali jste nám to svinstvo do fengťiou, abyste nás omámili.“

„Dovolte, pane! Proč bychom to dělali?“

„Protože jste nás chtěli zamordovat a okrást.“

„Tchienna, nebesa! Copak jsme vrazi?“

„Přesně tak! Myslíte si, že jsme nepoznali, že ta vaše slavná Šuejchou je prachsprostá pirátská džunka?“

„Pane, co to povídáte! Okamžitě nechám přivést všechny svoje lidi, potvrdí vám, že jsme čestní námořníci.“ Chtěl vstát, ale Metuzalém výmluvně zahrozil revolverem a okřikl ho:

Sedte! Jinak bude zle! To rád věřím, že byste chtěl svolat ty své roztomilé hrdlořezy.“

Nebesa a země jsou mi svědky, že jsme poctiví lide. To vy jste se nám krutě odvděčili za naše přátelství, zabili jste nám tři muže a jednoho poranili.“

„Ale vida! Čtyři na tři kulky! Mluvte: Proč jste navrtali díry do dveří?“ Abychom se přesvědčili, zda už spíte.

„Co taková zvědavost? A proč jste pak poslali dalšího po laně k oknu?“

„Protože jste nám nechtěli dovolit podívat se dveřmi.“

„Výmluvy a lži! Měl nám vhodit do kajuty siang jie kuo. Proč jste nezůstali v Hongkongu až do dnešního dopoledne, jak bylo domluveno?“

„Cožpak tam nejsme?“

Zatvářil se přitom tak nestydatě drze, že se Metuzalém neudržel a vztekle zařval:

„Nepřetvařujte se! Takový mizera, jako jste vy, nás jen tak neoblafne! Od samého začátku jste se nás chtěli zmocnit! Proč jste nás nechali špehovat tím vypráskaným Američanem?“

„Američanem? Koho máte na mysli, pane?“

„Toho chlapa, co si tu hrál na Malajce.“

„Ale vždyť to je Malajec, pane.“

„To nám bude muset ještě dokázat! Když vám donesl, co jsme před ním hovořili, mohl ten váš veleslavný duch věru lehce zodpovědět moji otázku.“

„To může vždy, pane, duch je vševědoucí.“

„Neříkejte! A proč nám tedy předpověděl, že se všichni dostaneme šťastně do Kantonu? V tom se nějak zmýlil, nemyslíte, neboť my tam sice dorazíme, ale vy ho neuvidíte už nikdy v životě.“

„Jak to? Proč?“

„Protože vás v Hongkongu tak trochu přioběsí, jak se to obvykle s piráty dělává.“

Čchuančang se ohlédl na své dva společníky, jako by u nich hledal podporu, ti se však vyhnuli jeho pohledu a neodvážili se ani promluvit. Teď, když byli bezmocní, projevila se jen jejich zbabělost. Čchuančang poznal, že je na obhajobu sám, začal proto ujišťovat o to horlivěji:

„Ach pane, všechno, z čeho nás viníte, je nedorozumění, velký omyl, okamžitě se vše vysvětlí, jen mi dovolte přivolat mé lidi.“ „Stačí mi jeden, a ten je tu. Pořád ještě chcete zapírat?“ zeptal se Červenomodrý Metuzalém a ukázal na Liang S‘a, který právě opatrně vstoupil. Sotva ho čchuančang spatřil, jako by oněměl; šlehl po něm jen zuřivým pohledem.

„Tak, a teď mluvte!“ pokračoval student. „K čemu máte ta děla dole ve skladišti?“

„Ó pane, tam je všeho všudy jen pár beden, vezeme je pro lihovar do Kantonu. Že by v nich byla děla? To je nesmysl! Odveďte nás dolů a dokážu vám, že je to lež.“

„Věříte, že k tomu nemám pražádnou chuť? Moc dobře vím, že tam spí ta vaše neviňátka. Však oni vás v Hongkongu už nějak donutí, abyste kápl božskou.“

„Pusťte mne tedy aspoň ven. Loď se zřejmě utrhla a odliv ji zahnal na moře. Dovedu ji zpátky do přístavu a pak budete moci přednést svoji stížnost u singkuana.“

„Račte poslouchat: s vaším mandarínem trestů se o vás bavit nebudu a do Hongkongu se dostáném i bez vašeho laskavého přičinění. Jakmile přistaneme, podáme žalobu přímo konzulovi. A tomu také vydám tuhle vaši povedenou loď.“

Číňané zbledli.

„To nesmíte, pane!“ vykřikl čchuančang.

„A pročpak by ne? Protože vám půjde rychleji a bezpečněji o krk, co? Moc dobře známe to vaše slavné soudnictví!

Ujišťuji vás: nemáme nejmenší chuť čekat na velemoudrá rozhodnutí vašich šesti soudů nižších instancí, abychom se potom jen tak mimochodem dověděli, že vás nejctihodnější tučchajüan, nejvyšší cenzor nebo talis‘, nejvyšší kasační soud nechali nakonec ve vší počestnosti plavat. Jste piráti, a to vám holenku snadno dokážeme! Měli jste v úmyslu zavraždit cizince, proto patří celá záležitost před zástupce země, jejímiž jsme příslušníky. A to mi věřte: konzul se už postará, aby vám co nejrychleji uvázali elegantní nákrčníčky, nemějte strach., Gottfriede, kapitáne! Svažte je!“ dodal ještě německy.

Čchuančang a jeho vyjevení komplicové se už neopovážili ani muknout: Metuzalémovy revolvery je nadobro a jednou provždy přesvědčily.

Teď bylo třeba zajistit dostatek mužstva, aby se kapitán mohl pustit do složitého manévru. Turnerstick nežádal víc než deset mužů; a protože mezi sedmi zajatci byla už pětice námořníků, stačilo jen dalších pět. Ty měl Liang S‘ poslat jednotlivě na palubu pod prostou záminkou, že s nimi chce tajně mluvit čchuančang a majitel džunky. Odvážně sešel do podpalubí, a vše ostatní teď záviselo jen a jen na jeho ostrovtipu. Naši přátelé, zásobeni dostatečnou dávkou provazů, se skryli za koše a bedny kolem průvlaku.

V otvoru se za okamžik objevila šikmooká tvář, první námořník se drápal na palubu. Než se vzpamatoval, byl už přivázaný u předního stěžně. O nic lip to nedopadlo ani s ostatními čtyřmi. Liang S‘ se vskutku vyznamenal.

„A teď rychle kladivo a hřeby!“ přikázal Červenomodrý Metuzalém. „Na poklop pak ještě nataháme bedny a pár plných košů, ať to potom někdo zkusí, chtít si vyjít na špacír a překážet nám na palubě!“

Mocné údery kladiva zřejmě spáče v podpalubí probudily. Poděšeně vyběhli po schodech k východu, poznali, že poklop nejde otevřít, a vturánu spustili divoký řev. Když jim shora pohrozili ostrou střelbou, zastrašeně umlkli a dozajista bez velkého nadšení se odevzdali neblahému osudu. Přesto však tu Metuzalém nechal gymnasistu s puškou na stráži.

Teď se chopil vlády Turnerstick. Nasadil si aspoň na okamžik skřipec, postavil se hrdě ke kormidlu a dal se do práce: tři námořníky nechal odvést k přednímu, tři k zadnímu a čtyři k hlavnímu stěžni, měli tahat lana, upevněná k horním ráhnům, a tím stáčet plachty, aby je nastavili do větru buď plnou plochou, anebo jen úzkou hranou, takže vítr mohl proudit podél nich. Naposledy pronikavým zrakem zkontroloval rozmístění mužstva, naposled se pokusil osedlat cvikrem svůj slavný pršinos, pak přiložil ruce k ústům a bujaře zavelel:

„Hojnou, chlaping! Pozoring, pozorung, pozorang! Ruceng na závětrná lanang, hejruping, rupang, rupong!“ Podaření námořníci zůstali stát jak solné sloupy a nevěděli, co se děje.

„K čertung!“ řval kapitán. „Neumíteng poslouchat? Nerozumíteng snad čínskyng? Návětrná pustitong, závětrná tahatong, tahatung, tahateng!“

Nezbývalo, než aby Metuzalém a Liang S‘ polohlasem tlumočili každý rozkaz velikého sinologa. Povely teď létaly ostošest, student, Gottfried, Holanďan a Liang S’ se zbraněmi v rukou střežili každý pohyb a krok námořníků a uvolňovali jim pouta podle toho, co měli vykonat, a Číňané, zastrašení, ohromení nečekanou změnou situace a třesoucí se o život, plnili rozkazy bez odporu a jako stroje.

Kapitán Frick Turnerstick byl ve svém živlu. Nezdržel se, aby nezavolal:

„Tak co, mister Methuselah, co vy na to? Chlapík, starý Turnerstick, neníliž pravda? Komanduje ve všech čínských dialektech, jen to frčí.“

„Na mou věru, podivuhodné!“ řekl vážně Metuzalém a měl co dělat, aby se nedal do smíchu.

„Vidíte to, a pořád jste mi nechtěl věřit. Konečně jsem našel lidi, kteří dokonale ovládají svoji rodnou řeč. To je potom jiná práce! Jen se račte přesvědčit.“

A hromovým hlasem velel dál:

„Stoping! Dost už, stačing! Uvázatong! Slyšíteng mě? A pevněng, pevňang, pevňong! Takhle je to v pořádku. Koukněme se na ni, už si lehá na pravobok, zatrachtilá džunka stará! Jeng tak dáling, chlapcing, chlapcong, chlapcung, jen tak dál!“

Džunka se konečně zastavila a ležela teď na hladině klidně jako beránek. Turnerstick znova uvázal kormidelní kolo a pomalu slezl dolů na palubu. Námořníky připoutali opět ke stěžňům, kapitán se ještě jednou přesvědčil, že uzly na lanech jsou jaksepatří pevné, plachty správně nastavené hranou na vítr a že teď stačí počkat na příliv a ranní vítr k pevnině, který je vrátí zpátky do přístavu, spokojeně si zamnul ruce, poklepal Metuzalémovi přátelsky na rameno a zvesela řekl:

„Vidíte to, drahý pane, co dokážou koncovky! Kéž byste se s nimi chtěl tak trochu skamarádit…“ KAPITOLA OSMÁ

Konec Mořského draka

Červenomodrý Metuzalém se spokojeně procházel po palubě sem a tam. Vtom došel k Liang S‘ovi, zastavil se, pohodlně se opřel o zábradlí a řekl:

„Když jste k nám přišel do kajuty, víte sám, že nebylo mnoho času na podrobné vyptávání. Ale teď bych se vás velice rád zeptal: jak jste se vlastně seznámil s naším krajanem Steinem? A jak dlouho u něho už pracujete?“

„Podle vašeho kalendáře poskytuji vznešenému pánovi své nepatrné služby přesně čtyři roky.“

„Pocházíte přímo z provincie Chunan?“

„Nikoli, pane. Narodil jsem se v sousední provincii Kuejčou.“

„Vida, to je zajímavé. Míříme totiž právě tam.“

„Do Kuejčou? Ó nejodvážnější z hrdinů, víte, jak to jest nebezpečné?“

„Snad. Ale nic jiného mi nezbývá. Zavázal jsem se k tomu čestným slovem. Znáte to tam?“

„Nyní již příliš ne. Musel jsem totiž před dlouhými osmi lety od… opustiti vlast. Ale ráčil jste myslím hovořiti o svém čestném slově.“

„Ano, o čchiš‘.“

„Dokonce! Kde k tomu došlo? Zde v Číně? Podle všeho se tak zdá.“

„Ne, ještě u nás doma, v Německu.“

„Ó pane, jest to možné? Snad při tom nebyly páleny i posvátné cchan siangy?“

„Samozřejmě. Všechno se dělo přesně a přísně podle starých předpisů.“

„Pak to ale musil býti oprav… rodilý Číňan, který od vás přijal vaše čchiš‘!“

„Také že byl. Obchodník v našem městě. Zřídil si tam svého času krám s čajem a s různým čínským zbožím. Před lety musel prchnout ze své staré vlasti.“

„Měl rodinu?“

„Zajisté, a nezbylo mu než ji bez dlouhého rozmýšlení opustit a zanechat ji zde.“

„Pak ovšem běda jí! Neboť za něho musela dozajista krutě pykati. Potkala mne… potkalo mne totiž podobné neštěstí, i můj otec byl nucen odtud kvapně uprchnouti.“

„Zvláštní věc. Kdy se to stalo? A povězte mi: čím se provinil?“ „Před osmi lety, vznešený dobrodince. Měl jsem… bylo mi tehdy teprv šestnáct let. A nedopustil se ničeho, byl zcela nevinen. Snad Vaše moudrá Ctihodnost ráčí vědět, že tchajpchingové pojali druhdy úmysl založiti nové náboženství a sraziti… a svrhnouti vládnoucí dynastii. Téměř by se jim to bylo podařilo, trvalo dlouhá léta a stálo mnoho krve, než byli posléze přemoženi. Rozprchli se poté v

jednotlivé… do jednotlivých band, loupili a táhli zemí až do jižních provincií. Jedna z těch band se vrhla i na Kuejčou. Kterýsi z jejích podnáčelníků byl kdysi dávno přítelem mého otce, vyhledal nás a bydlil v našem domě, aniž jsme měli tušení, že patří k tchajpchingům. Našli ho u nás, byl zav… byl zatčen a s ním i můj nebohý otec, jakkoli ujišťoval svou nevinou a byť i ze svědectví jeho přítele bylo zřejmo, že zhola o ničem nevěděl. Oba dopravili do ťienju, do vězení a zavřeli do klecí jako divoká… jako divou zvěř. Jeden z úředníků, jenž byl otci zavázán, chtěl mu pomoci. V noci otevřel mříže a nechal ho uprchnouti. Otec se přišel s námi tajně rozloučiti, a od té chvíle jsme o něm neslyšeli…“ Červenomodrý Metuzalém poslouchal mladíkovo vyprávění s neobyčejným zájmem. „Zvláštní, opravdu zvláštní,“ řekl nakonec. „A kde se to všechno stalo?“

„V Sengche.“

„Hm. A jak zní vlastně vaše rodové jméno?“

„Jie.“

„Jie, v Sengche, velice zajímavé! Dovolíte mi, abych se vás zeptal na vaše mléčné jméno, třebas je to ode mne troufalá nezdvořilost?“

„Ó ano, vznešený dobrodince! Vděčím vám přece za svou svobodu, jak bych se na vás mohl hněvati za… pro takovou otázku? Zní: Fuku, což značí Příčina štěstí. Rodiče byli dlouho bezdětní, proto mi jako prvorozenému dali toto dětské jméno na důkaz své velké radosti.“

„To je neuvěřitelné! Pak se ovšem jmenujete plným a pravým jménem Jie Jintung, Laskavost východu a vaše matka se jmenuje Chaokchou, Líbezná ústa, že?“

„A… ano. Odkud to víte?“

„A máte ještě bratra a dvě sestry. Bratr má jméno Jie Jintchien, Laskavost nebe, sestry se jmenují Mejpao, Krásná postava a Sinming, Světlo srdce.“

Mladík couvl a nanejvýš překvapeně zvolal: „Ó pane, co slyší mé nehodné uši? Znáte jméno mé i mých nejbližších!“

„To není všechno. Váš otec je Jie Tinli.“

„Ó ano, ano! Odkud to všechno víte? Kdo vám to prozradil?“ Tu položil Červenomodrý Metuzalém mladíkovi ruku na rameno a vážně řekl: „Váš otec, příteli.“

„Můj… můj otec! Jest to možné?“

„Už je to tak. Právě jemu jsem dal své čchiš‘, že učiním vše, abych mu přivedl jeho rodinu nebo alespoň přinesl poněkud přesnější zprávy o jejím osudu.“

„Znamená to, že žije?“

„Je živ a zdráv a daří se mu dobře.“

„Ó nebesa! Jaká zpráva! Jaká to zvěst! Kterak tomu uvěřiti! Plných osm let jsem nadarmo… jsem marně čekal na sebemenší zprávu, poklá… považoval jsem ho již za mrtvého, a najednou, nečekaně a mimo vše nadání, slyším, že žije u vás v Německu! Jest mi, jako bych snil.“

„I já jsem dojat, příteli, a šťasten, že jsem vás našel, věřte mi. Ušetříme tím aspoň mnoho zbytečného a možná i marného hledání.“

„Ó pane a vznešený zvěstovateli dobrých zpráv, hledání nebudeme ušetřeni ani teď. Nejedná… nejde jen o mne, musíme najíti ještě i matku, bratra a sestry.“

„Pochopitelně. Ale to snad už nebude tak zlé. Doufám, že víte, kde žijí a kde je hledat.“

„Ach běda, právě že nikoli. Neviděl jsem je rovněž celých těch osm let, jediné slovo jsem… jsem o nich neslyšel. Nemám tušení, kde mohou býti.“

„Jak je to možné?“

„Jistěže víte, že u nás často musí… pykati za viníka i jeho příbuzní. Když otec uprchl, zmocnili se nás. I my jsme byli uvězněni, leč každý sá… leč každý zvlášť, abychom se nemohli stýkati a dorozuměti se, o čem by bylo bývalo třeba. Týž přítel, který osvobodil mého otce, pomohl i mně. Věnoval mi něco peněz, dopravil mne přes hranice Kuejčou a… a stanovil místo, kde jsem měl čekati na příchod ostatních. Ti však již nepřišli. Proto jsem… proto se obávám, že matku ani sourozence se mu již osvoboditi nezdařilo.“

„Proč vlastně otevřel ten otcův přítel žalář jen vám, a ne i jim?“

„Nemohl, vznešený dobrodince, byl jsem uvězněn příliš daleko od své rodiny.“

„A to jste pak po nich nepátral?“

„Hned ne. Nemohl jsem se žádnému… nikomu svěřiti a sám jsem se tak brzo do Kuejčou neodvážil. Když jsem se později domníval, že mne již nikdo nepozná, a přijel jsem tajně a pod přezdívkou Liang S‘, abych ani jménem nepřipomínal svůj pravý původ, do Sengche, byl již ten dobrý otcův přítel dávno zemře… byl již dávno mrtev a o rodině nikdo nevěděl. Rozprchli se patrně kdovíkam.“

„To je smutné, a pro nás proklatě nepříjemné. Ale co naplat, své slovo dodržet musím, nezbývá nám než se do

Sengche vydat i tak a pátrat na vlastní pěst. Kromě toho mě váš otec pověřil ještě dalším úkolem, neméně důležitým a odpovědným, pro který je třeba pokračovat v cestě.“

„Oh pane, povězte mi vše!“

„Jie Ťinli mi… Ne, zatím bych o tom nerad hovořil; až přijde vhodný čas, sdělím vám, co bude třeba. Chtěl byste odjet za otcem do Německa?“

„Třeba v té chvíli! Tím spíše, že snad již, přes své chatrné nadání, dosti dobře u… že snad již poměrně slušně ovládám vaši řeč.“

„Naučil jste se německy u pana Steina?“

„Byl jsem tak smělý. Můj vznešený laopan rád kolem sebe slýchá mluvu své staré vlasti a já se od mládí toužil vyu… učiti cizímu jazyku. Vydobyl jsem si patrně jeho vzácné důvěry, zvolil si proto mezi všemi moji nicotnost a začal… a naučil mě řeči svých předků.“

„Je opravdu tak bohatý, jak se všude říká?“

„Ó zajisté, perlo mudrců. Jest nejbohatším mužem v celé provincii.“

„A hodlá zde zůstat?“

„Nic jiného mu zatím nezbývá, nechceli přijíti o všechen velký majetek. Velice touží po svém… po své domovině, ale nenašel dosud nikoho, kdo by byl ochoten odkoupiti prameny a vše, co k nim náleží. Najdeli vhodného kupce, zajisté se okamžitě a rád vrátí domů.“

Gottfried z Bouillonu už dlouho pozoroval, že se ti dva o něčem přenáramně živě dohadují; ne že by byl zvědavý, bůh chraň, ale obcházel kolem jako okolo horké kaše, hned zpovzdáli a hned zas zblízka, pokukoval po nich, tu docela nenápadně, tu zas div mu oči nevypadly z důlků, natahoval uši, jen aby pochytil alespoň slůvko, nakonec mu to už nedalo, přišoural se, jako by šel čirou náhodou kolem, a s nevinným pohledem se zeptal: „Jářku, velevážený, že sem tak smělej, neměl bysem zasejc jednou vypucovat fajfku? Ňáko se nám zacpal troubeles. A vůbecně, copa je to tady za konfekredenci? Eslipa se taky mužů hlásit do dyskluze?“

„Proč ne, starý brachu,“ usmál se Metuzalém nad tou křišťálovou lstí, „čistota půl zdraví. Běž a čisti, nezdržuj se!“ A když se dost pokochal Gottfriedovým zklamaným obličejem, protaženým dobře o půldruhé stopy nad normál, jen tak mimochodem dodal: „Jestlipak víš, že se z tuhletoho mládenečka vyklubal nejstarší syn našeho Jie Tinliho?“

„Hrom do slepice! Snad né starého čajmajstra vod nás z domu? Helejte se, nebude to ňáka mejlka? Ukázal vám aspoň vočkovaci vysvěčeni?“

„Nebylo třeba. Zjištění totožnosti dopadlo znamenitě. Je to on a nikdo jiný.“

„Teda todlencto je náhodička! Vy ste vážně malej Jie Ťinli? Eště řekněte, že máte dole v kufru ctěnou pani matku se všechnějma dětičkama, a vturánu sebou fláknu do bezpovědomi. To mě teda podržte!“

Hulákal radostí jako na lesy, a tak se kolem za chviličku shromáždila celá společnost. Kapitán Turnerstick si nějak zbytečně dlouho a pečlivě čistil skřipec, kterým stejně nekoukal, Richard jen stál a dojatě mžikal a mijnheer van Aardappelenbosch podal Liang S‘ovi obě baculaté ručky, šťastně se smál, pokoušel se ho krátkými pažemi obejmout a srdečně přitisknout k obrovitému břichu, leč marně; a tak ho nakonec k sobě aspoň symbolicky přivinul, jako by to on sám šťastně našel svého dávno ztraceného syna, vytáhl obrovitý kapesník a hlasitě se vysmrkal. Svítalo; vítr od pevniny pomalu slábl, až ustal docela. Zanedlouho zadul znova, tentokrát však z opačného směru. Pro kapitána Turnersticka nadešel čas nových činů: znovu zahnal námořníky ke stěžňům a lanům, hbitě natočili plachty do větru, džunka zaskřípěla, poskočila a bystře vyrazila směrem na Hongkong.

Rozednilo se, slunce ozářilo moře až k obzoru, a tu si všimli, že už nejsou na hladině sami; několik mil od nich se objevila další loď, z mohutných komínů se valila oblaka kouře.

„U všech žraloků, vždyť je to křižník!“ zvolal Turnerstick. „Jako na zavolanou! Do přístavu je to ještě dobrých pár hodin, kdovíco by se tady za tu dobu mohlo semlít. Co říkáte, dáme se radši pod jeho ochranu, ne? Tak se mi zdá, že si nás už všimli. No ovšem, zahýbá k nám, a plnou parou! Hulí jako vy z té vaší fajfky. Zřejmě nám moc nevěří. Nechce, aby nás tu někde na mělčinách ztratil z dohledu. Nebojte se, za chvíli nás má.“

„Vidíte vlajku?“

„Zatím ne. Ale však on se pochlubí, jen co nám popřeje dobrýtro. Dávejte pozor!“

Křižník se rychle blížil. Neuběhlo ještě ani pět minut a z paluby vylétl obláček dýmu; pak zazněl výstřel.

„Musíme odpovědět. Ať hrome vědí, že mají co dělat se slušnými lidmi. Vezměte kormidlo,“ přikázal Metuzalémovi, „a držte ho přesně v kursu! Ani hnout!, No vida, Angličan!“ ukázal na křižník, kde právě vytáhli na vlajkovou žerď modročerveného Union Jacka Velké Británie. Pádil k zadnímu stěžni, kvapně stáhl červenožlutou obchodní čínskou vlajku, svázal ji po délce a znovu vytáhl, mezinárodní signál v nouzi.

Potom popadl nůž a přesekl obě lana zadní plachty; totéž udělal i s hlavní a přední plachtou. Těžké rohože zplihly, vlály ve větru, bily do stěžňů, džunka sténala, ale zůstala stát.

Když se vrátil zpátky ke kormidlu, zastrčil nůž a poznamenal:

„Je to riskantní věc, vím, ale při tomhle větříku si to snad člověk může troufnout. Nechtěl jsem zas dávat odvazovat námořníky. Jen se na ně podívejte! Vidíte ten strach? Setsakramentsky dobře vědí, že to mají spočítané.“

Vtom se už přihnal křižník, prudce proplul kolem nich, dal zpětný chod a zastavil se těsně vedle džunky. Celá palubní

směna se seběhla u zábradlí a zvědavě se dívala dolů, velitel stál na můstku a zostra si měřil oškubané plavidlo; první důstojník vzal hlásnou troubu a ochraptěle křikl:

„Čchuan ahoj! Na tao Šuejchou?“

„Tisíc sardelí a jedna treska!“ vyděsil se Turnerstick. „Tohle má být čínsky, co? Ať se jde vycpat, umělec, vždyť to nemá jedinou koncovku!“

„Nedá se nic dělat,“ poznamenal Metuzalém. „Říká: Loď ahoj! Je to doopravdy Královna vod?“ Potom se obrátil ke křižníku a anglicky odpověděl: „Pirátská džunka Šuejchou, zajatá pěti Evropany! Šedesát mužů v podpalubí, průvlak zatlučen! Prosíme o rychlou pomoc!“

Důstojník se obrátil k veliteli na můstku, vyměnil si s ním pár slov a znovu se zeptal:

„Kdo jste?“

„Tři němečtí studenti, holandský plantážník a Frick Turnerstick, kapitán amerického obchodního loďstva!“

„Turnerstick, Turnerstick… All devils! Kde je ten starý potkan?“ zeptal se náhle velitel.

„Tady, tady jsem!“ odpověděl kapitán, jednu ruku na kormidelním kole, ve druhé slaměný klobouk. „U čerta, je to vůbec možné? Kapitán Beadle, no tohle!“

„Hallo, Turnersticku, namouduši jste to vy! Který čert vám nakukal vzít na sebe takovou maškarádu? Hm, určitě zas nějaký váš kousek, co! Hned jak jsem viděl tu vaši džunku, nechtělo se mi to líbit. Jako bych ji už odněkud znal. Ani tomu vašemu, hm, vím já, co je zač!, jsem nevěřil. Ale když teď vidím u kormidla vás, hm, věřím už všemu. Počkejte chvíli, musím k vám!“

„Račte, kapitáne! Ale vemte s sebou celou předpolední směnu!“

„Damn it! Půl posádky?“

„Jak myslíte. Ale máme dole v podpalubí tak asi kopu zavšivených mládenečků, co se dali na pirátství.“

„Well! Hm, to jsem zvědav, co jste si zas vymyslel! Další Turnerstickův majstrkousek, že je to tak?“

Zazněl povel: „Rise out!“, a za okamžik už vybíhali statní modrokabátníci na palubu křižníku. Spustili člun a můstek, Turnerstick požádal, aby Gottfried s Richardem sklopili i můstek džunky, kapitán Beadle předal velení důstojníkovi a odjel na návštěvu.

Staří přátelé se srdečně objali, bouřlivě si potřásali rukou, a když velitel spatřil svého starého druha zblízka, teprve se jaksepatří rozesmál. Zato Turnerstick si zachoval svou důstojnost a vážnost:

„Co je tady k smíchu, sire? Jsem teď čínský generál, jak račte vidět, a že se ve své funkci vyznám, toho budiž důkazem, že vám slavnostně odevzdávám přes půl stovky živých a zdravých pirátů i s touhle jejich zlořečenou džunkou.“

„Dobrá, dobrá, vždyť vás znám, hm. Ale skutečně je vás jen pět? Řekněte mi, jak je tohle možné!“

„Pět Evropanů a jeden Číňan, sire. Přidal se k nám. Všechno vám to vypovíme, slávu si však nezasloužím já, ale tuhle pan Červenomodrý Metuzalém.“

„Červenomodrý? Metuzalém? Hm!“ řekl Beadle a prohlížel si studenta od hlavy k patě. Bylo vidět, že mu není k smíchu už jen Turnerstick, přemohl se však a dělal jakoby nic.

Turnerstick mu pak stručně vypověděl celé dobrodružství a velitel najednou zvážněl.

„Damned,“ prohlásil nakonec, „to je věru čin, za který vám patři všechna čest! Ve studentské uniformě si přijít do Číny, to je, hm! Nu, vyznamenali jste se, dovolte mi, ať vám pořádně stisknu pravice. Tak, mé blahopřání! Ale něco se mi stejně pořád nezdá,“ pokračoval a zkoumavě se rozhlížel. „Jako kdybych už tuhletu zatracenou džunku doopravdy odněkud znal. Vsadil bych se, že mám pod nohama tuze dobrou známou, která mi už několikrát uklouzla tady v

mělčinách. Hm! To je marné, námořník pozná loď, ať si třeba stokrát změní jméno. Nu co, hned se na to podíváme!“ Zavolal dva ze svých lidí, kteří stáli seřazeni v plné zbroji na palubě. Odběhli a zanedlouho byli zpátky. Vlekli desku s obrazem a jménem Královny vod. Obrátili ji, a na šestici našich přátel cenil zuby ohavný drak s rudou rozšklebenou tlamou a s drápy zaťatými do dvou čínských znaků.

„Chajlung, Mořský drak!“ přečetl student.

„Stačí,“ utrousil kapitán Beadle spokojeně, „věděl jsem to, dalších důkazů už ani není třeba. Hm. Mořský drak je v těchto vodách znám ažaž. S jeho mužstvem uděláme krátký proces. Nu, dáme se do toho! Ale jak to provést? Nechci posílat své chlapce na smrt, ti darebové dole mají dozajista zbraní víc než dost. I prachárna tam nejspíš bude… Hm!“

„Jestli dovolíte, sire,“ ozval se Červenomodrý Metuzalém, „věděl bych, jak na ně: zaútočit jejich vlastní zbraní! Mám na mysli pověstné siang jie kuo.“

„Damned! Co to je?“

„Smrduté hrnce. Je jich tady, jak mi tuhle Liang S‘ prozradil, ve skladišti v přídi celá zásoba.“

„All devils! No to by bylo skvělé! Souhlasím. Hm. Mister Methuselah, zaveďte nás tam. A hned!“

Zavolal si několik svých mužů a sestoupil s nimi do podpalubí; Turnerstick a Metuzalém za ním. Dostali se do nevelké prázdné prostory, sloužila patrně za skladiště uloupeného zboží. Další, mnohem užší schůdky vedly ještě hlouběji až do vlhkého prostoru v kýlu lodi. Beadle zažehl voskovou zápalku a v jejím mihotavém světle objevili v písku, který tvořil zátěž, několik řad uzavřených hliněných hrnců.

„No vida, to nám bude stačit třeba na tři takovéhle džunky!“ řekl spokojeně Turnerstick. Zápalka zhasla. Šmátrali tedy mlčky v písku. Vtom zaslechli slabé zasténání.

„Je tu někdo?“ zeptal se Beadle.

„Tiou min!“ ozvalo se znovu.

„Dash it! To je čínsky! Hm! Rozumíte někdo?“

„Znamená to: Pomoc!“ vysvětloval Metuzalém. „Že by někdo z pirátů? Třeba z trestu.“

„Nebo zajatec,“ odvětil kapitán Beadle obezřetně. „Hm. Zjistíme to.“

Přikázal svým námořníkům, aby opatrně vynesli hrnce, a znovu posvítil. V místě, odkud slyšeli hlas, spatřili nízkou

dřevěnou bednu. Beadle na ni zaklepal a křikl:

„Hm, je někdo vevnitř?“

„Šuej čung ťien?“ přeložil Metuzalém.

„Women liang ke!“ ozvalo se tiše.

„My dva., Nimen š‘ šuej, a kdo jste?“

„Wo š‘ tchungč‘, tcha chepo.“

„Já jsem tchungč‘ a ten druhý je chepo,“ tlumočil svědomitě student.

„Hrome!“ podivil se Turnerstick. „Bylo by to možné? Cheposo, tak se přece říká poříčnímu inspektorátu. Jeho úředníci mají dozor nad lodníky kantonského přístavu. Ze by jeden z nich padl do rukou pirátů? Kdo je ten druhý, nemám zdání. Nevíte to vy?“ zeptal se anglického velitele.

„All devils! No ovšem! Tchungč‘ je přece podprefekt, vysoká magistrátní funkce. Častokrát jsem s nimi měl co dělat. Do jejich kompetence patří velice mnoho povinností. Zákon jim ukládá vybírat daně v penězích i v naturáliích, dozírat na vojsko, řídit policii, kontrolovat poštovní stanice, pečovat o zušlechťování plemen koní, starat se o státní velkostatky, udržovat v pořádku hráze a kanály, sledovat chování dosud ne zcela podmaněných horských kmenů, ale, hm, především si všímat cizinců na hranicích i v nitru říše a dohlížet na vydávání pasů.“

„Probůh! To aby se takový chudák roztrhal!“

„Ba věru, úřad tchungč‘a je velmi obtížný a důležitý., Hm, má ta zatracená bedna nějaký zámek?“ Vtom však zápalka zhasla a kolem se opět rozhostila neproniknutelná tma.

„Damn it! Nu co, pojďme nahoru, musíme teď především zkrotit mužstvo. Tihle dva tu snad ještě chvilku vydrží, ať už jsou kdokoli, hned potom se sem vrátíme,“ rozhodl kapitán Beadle.

Na palubě už stálo připraveno deset dvanáct smrdutých hrnců. Námořníci odtáhli z poklopu koše a bedny, dole vládlo ticho a klid. Těžko uvěřit, že pár loktů pod nimi je tolik lidí. Vyrazili příklop průvlaku, ani teď se neukázala živá duše. Přesto se nikdo neodvážil blízko k otvoru: kulka do hlavy by byla věru nepřišla nikomu vhod.

Jeden z námořníků vhodil do hlubiny první hrnec. Slyšeli, jak se roztříštil na kusy, a v tom se už také ozval zoufalý křik:

„Cao jie, cao jie, siang jie kuo, běda nám, nádoba vonných bylin!“

Za prvním pozdravem poslali dolů ještě dva. Účinek byl neuvěřitelný, cítili ho i nahoře na palubě.

„Damned! Tak rychle, pospěšte si!“ přikázal kapitán Beadle. „Jinak budeme muset prchnout i my.“

Námořníci naházeli do podpalubí zbývající hrnce, s největším spěchem zase příklop pevně zatloukli a navalili na něj, co bylo zrovna po ruce.

Zdola zaslechli pekelný rámus a řev. Piráti bušili do poklopu, padali se schodů, pobíhali po skladišti jako smyslů zbavení sem a tam; pak se ozvaly rány, nešťastníci zřejmě rozbíjeli okénka v boku lodi.

Utišující prostředek pro divoké piráty byl vskutku nadobyče] drastický; účinkoval nejen na pacienty dole v podpalubí, ale dokonce i na lékaře nahoře na čerstvém vzduchu: příšerný, nepopsatelný puch stoupal malými okénky až vzhůru na palubu a zahnal Beadlea, Turnersticka, Holanďana, studenta i gymnasistu na samou záď džunky.

„Hrom do škopku a zasejc ven! Teda kdo todlencto vykoumal a vypruboval, ten musel mit óbrfrňák, to teda jo!“ odplivl si Gottfried, když se sešel na zádi, kde foukal svěží mořský vítr, s celou vzácnou společností.

Opravdu jedině Číňan mohl přijít na takový vynález. Všude jinde na světě nosí lupič na trh vlastní kůži, v Číně stačí k vítězství jen pouhý smrad.

Teprve po hodné chvíli mohli opět sejít na palubu. Beadle dal otevřít poklop, ale hned zas prchal pryč: průvlak jako kdyby chrlil smrdutý dech pekel. Ještě dobrých deset minut uplynulo, nežli mohli znova blíž.

Několik dobrovolníků se přihlásilo, že se spustí dolů a že zjistí, co je s piráty a jak jim prospělo těch tucet pilulek. Vypotáceli se, než by do deseti napočítal. Protírali si oči, kašlali a popadali dech.

„Nu?“ zeptal se krátce Beadle.

„Leží tam bez hnutí a jako mrtví,“ hlásil jeden z námořníků, sotva se trochu vzpamatoval. „Pod skladištěm v kýlu je komora se zátěží. Odzbrojíme je a mužem je tam zavřít.“

„Well,“ schválil kapitán Beadle ten plán. „Hm, ale pospěšte si, než se zase vzchopí.“

Námořníci se pustili do práce a zakrátko si už omámení piráti hověli na vlhkém písku, poskládáni vedle sebe jako špalky dřeva. Zavřeli průvlak, zatloukli poklop a jen malá okénka na bocích džunky nechali otevřená; tamtudy jim vězni neprolezou. Číňany, kteří nedávno tak skvěle osvědčili znalost rodné řeči při manévrech lodi, ponechali připoutané na palubě kapitánu Turnerstickovi k dalším rozkazům.

„No tak vida, a je po ftákách,“ zašklebil se Gottfried z Bouillonu. „Tejkon nebudeme vědít roupama, co dělat.“ Kapitán Beadle ponechal na džunce dvacet svých námořníků pod velením kadeta a začal se loučit.

„Loď je v dobrých rukou, hm,“ plácl Fricka Turnersticka po rameni, „a já popluju napřed oznámit váš příjezd. Královna vod kouzla zbavená musí být přece přivítána se vší slávou. Všichni poctiví lidé budou mít dozajista radost, že už dokralovala. A co teprv, hm, až se dovědí, že ji zneškodnilo všeho všudy šest lidí. Vsadím se, že vám postaví i slavobránu.“

„Jakýchpak šest? Pomohl jste nám i vy.“

„Dash it! To nestojí ani za řeč. My jsme přišli, když už bylo dávno po všem. Odměna patří samozřejmě vám.“

„Nepotřebuju nic,“ ohradil se Turnerstick.

„Vy třeba ne, ale vaši přátelé snad budou rozumnější.“

„I já se všeho s díky vzdávám,“ přidal se Červenomodrý Metuzalém.

„Ik ook, já taky,“ přikývl i tlouštík.

„A já teprv,“ zasmál se Richard.

„Mordyje, tak to já teda ne!“ prohlásil nečekaně Gottfried z Bouillonu, aby jaksepatří pokazil ten svorný projev skromnosti: „Dycinky se řiká: za zásluhy čest a sláva, ber, dokaď ten druhej dává, tak co. Já sem přišel vo svátečni kapesnik, dyž sme přemlouvali jednoho z těch prvních ftáčku, že je moc nezdravý křičet proti větru, já chci taky vodměnu. Člověk musi pamatovat i na zadni kolečka. Nosit fajfku věčně nebudu.“

„No, a je to!“ zasmál se Metuzalém. „Dobrá, svůj podíl ti tedy přenechávám.“

„A já taky, ať vám slouhá,“ přidal se mijnheer.

„Tak ať si to schramstne všecko, krysa suchozemská!“ rozesmál se Turnerstick.

„Ďoura do pytliku, to bude prašulí! Esli mi ta zasmrděná bžunka vynese vic, než si myslim, namoutěkuši že si taky koupím vodni dejmovnici a schrastím si nějakého Gotfrýda druhého, aby mi s ní šlapal za patama.“

„Nu, pánové, vidím, že to tady zvládnete už sami. Na shledanou!“ ukončil tu scénu kapitán Beadle. „Hm, a až se zase někdy uvidíme, Turnersticku, musíte mi povědět, jak jste se tak rychle vyšvihl až na čínského generála. Jinak vám

všem znovu blahopřeji. Hm! All devils, byl to věru kousek, o kterém se bude ještě dlouho mluvit, a nejen tady. Nezapomeňte na ty dva ubožáky dole. Good bye! Hm!“

Podal všem ruku, seběhl se schůdků a za chvíli ho už člun vysazoval u šedého boku křižníku. Sotva se objevil na kapitánském můstku, obrněnec přidal páru a vyrazil; brzo po němzůstala jen černá čára dýmu.

Turnerstick se na ni ještě chvilku zadumaně díval, pak si vtiskl na nos neposedný cvikr, zakoulel očima a s mnoha vybranými kletbami v té nejčistší čínštině nechal odvázat svých deset mužů. Pod dozorem Beadleových námořníků jim dal navazovat přeseknutá lana. Jakmile byly plachty znova plné větru, postavil kadeta ke kormidlu, určil stráže, chvíli spokojeně hleděl na pěnivou brázdu za džunkou, a teprv potom pomalu a vážně sešel na palubu.

„Tak, hotovo, a teď se konečně můžeme jít mrknout na ty dva ouřady v bedně, máteli chuť,“ vyzval studenta. Rozsvítili lampióny a s Gottfriedem, Richardem a s Liang S‘em slezli do podpalubí.

Při pořádném světle se mohli teprv jaksepatří porozhlédnout. Nízký, úzký prostor se směrem od přídě jen trochu rozšiřoval; vlhkého, zatuchlého písku byla zřejmě silná vrstva, člověk se mohl stěží napřímit. Vlevo od schodů stály

smrduté hrnce, bylo jich tam pořád dobře přes kopu; ležely patrně ještě donedávna zahrabány v písku a jen díky tomu unikly pátravým zrakům přístavních úředníků. Bytelná dřevěná příčka oddělovala přední skladiště od středního podpalubí. U ní ležela i zmíněná již bedna z tvrdého dřeva, asi půldruhého metru dlouhá, právě tak široká, ale mnohem nižší; odklápěcí víko bylo opatřeno malými větráky a silnou železnou závorou. Pokud byli uvnitř skutečně dva lidé, zakusili bezpochyby hrozná muka: nezbývalo jim než klečet nebo sedět, nemohli se takřka vůbec hnout.

„Promluvím si s nimi,“ prohlásil důležitě a s nejvážnější tváří Turnerstick. „Jestli je odsoudili k takhle kruťáckému trestu, pak to asi budou hromsky nebezpeční mizerové. Musíme se mít před nimi na pozoru. Ještě že znám dokonale čínsky, však já už z nich vytáhnu, co jsou zač. Na ty jejich řečičky o vysokých úřednících jim tak lehko nenaletím.“ Důstojně přistoupil k truhle, opatrně zaklepal na víko a zařval: „Hallong, halling, tiallung! Kdo jeng tadyng v té bedněng?“ Ozvaly se jen dva vzdechy a bezmocné zaškrabání.

„Neumíteng odpovědět? Kdo jeng v tom prašivém kurníkung?“

„Tioumin! Čching nimen!“

„No vida, konečně! Co říkají?“

„Prosím, pomozte nám!“ vysvětloval Metuzalém. Odstrčil nenápadně Turnersticka, zvedl závoru a otevřel víko. Ze všeho nejdřív spatřili dvě vyholené lebky; tmavá štětka vlasů na temeni nade vše jasně prozrazovala, kde býval cop: a ustřihnout Číňanovi tuhle parádu, to je potupa nad všechny potupy světa. Pak se oba nešťastníci podívali vzhůru, pod vrstvou špíny však nebylo možno rozeznat jejich pravou tvář. Chtěli se zvednout a vstát, ale vyčerpaně klesli zpátky: strašné vězení jim ochromilo údy.

Červenomodrý Metuzalém je opatrně zdvihl a uložil na písek. Byli nazí, jeden z nich plný špíny, druhý si ještě alespoň trochu uchoval lidské vzezření, oba však šířili tak strašný zápach, že se to nedalo snést.

„Nimen pu š‘ chajtchao, vy nejste piráti, což?“ zeptal se student.

„Pu, pu, ne, ne!“ ujišťovali hned horlivě oba dva. „Camen pu š‘ chajtchao, nepatříme k těm lumpům.“

„Nimen š‘ kuan ma, jste úředníci?“

„Š‘, š’, ta kuan, ano, ano, vysocí úředníci. Wo š‘ Jang chepo, tcha š‘ Čou tchungč‘ caj Kuangčoufu, já jsem poříční inspektor Jang a tohle je podpreíekt Čou z Kantonu.“

Zanedlouho se Metuzalém dozvěděl, jak se věci zběhly. Zmíněný tchungč‘ Čou plul na vojenské džunce do Kchesiaťinu, malého přístavu v zátoce Siangchaj; džunka byla přepadena piráty, kteří zlomili odpor posádky

smrdutými hrnci; i tchungč‘ byl při tom omámen. Probudil se až v této bedně. Jak dlouho v ní ležel, nemůže přesně říci; ve tmě odhadoval čas jen podle rachotu ohňostroje, který vypalují na všech lodích vždycky při západu slunce.

Domnívá se, že tady byl uvězněn už celý týden, proto také je tak strašně vysílený a tak špinavý. Aby bylo jasno: jako podprefekt měl dohled nad veškerými vojenskými posádkami provincie Kuangtung, počítaje v to i námořnictvo, které vždycky vedl k přísným akcím proti rušitelům plavby; z toho důvodu byl solí v očích všem pirátům ve vůkolí. Hned po zajetí jim nabídl vysoké výkupné, čchuančang se mu však vysmál: nikdy už prý neuvidí slunce a v této bedně pomalu, ale jistě zahyne. Dostával jen jednou denně doušek teplé vody a půl hrsti shnilých plodů, na znamení potupy ho oloupili o šatstvo i cop.

Chepo Jang se dostal do zajetí teprv předevčírem. Byl to zřejmě velmi svědomitý muž, neboť se prý vydal na inspekci Královny vod docela sám, a dokonce až za soumraku, zatímco jiní úředníci konávají tyto povinnosti ve dne, se vší pompou a pochopitelně za všeobecné pozornosti zvědavého publika. Nikdo kromě něho nevěděl, že šel na kontrolu právě této džunky; když se o tom před čchuančangem neprozřetelně zmínil, byl prý bez milosti jat a uvězněn. Úřad poříčního inspektora mu ukládá postupovat s přísností zákona proti všem nekalým rejdům v přístavech i na řekách, vysloužil si proto u pirátů jenom nenávist. Bez dlouhého rozmýšlení nebožáka přemohli, oloupili o drahocenný oděv i

cop a hodili k prvnímu vězni, jehož osud měl teď sdílet také on.

Poříční inspektor Jang byl ještě schopen vládnout údy, mohl se jakžtakž vybelhat na palubu, podprefekta Čoua museli však vynést. Umyli je, narychlo jim opatřili jednoduchý šat, posadili do pohodlných křesel na vysokou záď, aby se nadýchali čerstvého mořského vzduchu, a kvapně pro ně sháněli něco výživného k snědku.

Gottfried s tlouštíkem slídili v zásobárně i v kuchyni a soucitný mijnheer, obzvlášť dojatý, když si představil tak dlouhý půst, bez ustání vykřikoval:

„Já jim něco uvařuju, ať se zase jednou najedou, chudáčky malí! Takovou dobu bez soustky v ústě!“

„Panenko šmaťhavá! Vy a kuchtit!“ smál se Gottfried. „To vaše zvlastnoručni pošušňáničko bysem chtěl vidět svejma vočima. Děte mi mlaskavě vod valu, jo, to je moje starosť. Vypotil byste mi do kastrolu zbytečně moc sádla, ešte by to mohla bejt vaše smrť.“

A tak se kulaťoučký Holanďan aspoň v jednom kuse motal kolem a sypal z rukávu tisíc nejrůznějších kulinářských rad a pokynů, které ale Gottfried, k jeho lítosti i zlosti, nebral ani za mák na vědomí.

Zatím Metuzalém s Turnerstickem rozmlouvali s oběma vznešenými mandaríny; zachránění hodnostáři doslova překypovali vděčností a díky, želbohu však nemohli svou radost prožívat plnými doušky a bez trpké kapky hořkosti: k úplnému štěstí a dokonalé spokojenosti jim totiž chyběl přiměřený šat a hlavně, řádný cop. Jak se teď budou moci objevit v ulicích Hongkongu bez nejdůležitějších odznaků svých úřadů a funkcí? Po dlouhém dohadování konečně studenta přemluvili, že se okamžitě po přistání postará o jejich pošramocenou důstojnost: v nejbližším obchodě jim nakoupí skvostná roucha a každému dlouhý falešný pienc‘. O peníze ať nemá strach, přebohatě mu je vrátí v Kantonu, kde je dozajista s celým doprovodem oblaží svou velevzácnou návštěvou.

Takovéhle pozvání Metuzalém samo sebou ochotně a velice rád přijal: jejich záměrům a plánům nebude jistě na škodu. Při nejlepší vůli nemohl však mandarínům prozradit skutečný cíl cesty; vysvětlil jim proto, že byli vysláni do hlavního města provincie Chunan, aby pokorně navštívili jistého věhlasného učence, o jehož znamenité moudrosti se doslechli i ve vzdálené vlasti; pro ně, pro studenty, bude toto setkání nepochybně štědrým darem nebes a vskutku rajským požitkem.

Příjemně polichocen ve své národní hrdosti, chepo Jang slavnostně prohlásil:

„Vaše slova mne velice potěšila, vzácný zachránce. Vidím, že pocházíte ze vzdělaného národa, který je hoden učit se osvícené moudrosti od nekonečné Říše středu. Učiním vše, abych podpořil cestu za tak ušlechtilým cílem.“

„I mně se líbí poslání, jímž jste byli pověřeni,“ přisvědčil tchungč‘ Čou. „A přestože patří k mým nejpřednějším povinnostem dozírat na to, aby se cizinci zbytečně nepotloukali po našich městech a krajích a aby zlovolně nezavdávali nekalé příklady našemu lidu podivným šatema cizími mravy, chci u vás učinit výjimku. Vaše skromnost mne sdostatek přesvědčuje, že nehodláte svádět naše věrné občany k cizáckým zvykům. Ani proti vašim oděvům nic nenamítám, třebas dokazují, že jsou šatem země, kterou žel dosud neobšťastnil osvícený příklad Syna nebes, našeho nejvznešenějšího císaře a pána. Vystavím vám písemné povolení pobývat v naší zemi v nezvyklých krojích, jimiž jste přišli přioděni. Opatřím vám i takuankuan, pas nejvyšší vrchnosti; kdekoli ho předložíte, učiní z vás muže hodné vší úcty: nemusíte nocovat v krčmách, stačí přijít do státního paláce v kterémkoli městě a prokázat se tímto dokumentem, nejvyšší úředník města, který tam sídlí, přijme vás vždy jako vítaného hosta; bezplatně vás ubytuje a hojně nasytí a k nejbližšímu cíli obdržíte pohodlná nosidla či spolehlivé koně, jak se vám zlíbí; úředníci budou zavázáni vyplnit každý váš rozkaz, nebudeli v rozporu se zákony říše, a bezvýhradně ručit za bezpečnost vaši i vašich průvodců.“

Nic lepšího si Červenomodrý Metuzalém nemohl přát, cesta k cíli snad přec jen nebude tou měrou dobrodružná a riskantní, jak se obával. Vděčně se proto uklonil až hluboko k zemi. Podprefekt Čou se choulil v křesle čím dál skleslejší a bledší, dlouhá řeč ho zřejmě unavila; po chvíli se přesto jakžtakž vzchopil a naléhavým hlasem pokračoval:

„Dovolte však, abych i já měl malou prosbu: pomlčte o tom, že jste nás zde našli. Živá duše se nesmí dovědět o našem zajetí a o této potupě. Nejvyšší vrchnost by nás dozajista zbavila své přízně i všech úřadů. Můžete mi slíbit, že to ani vy, ani vaši lidé nikomu neprozradí?“

„Velice rád. Tady je má ruka!“

„Děkuji vám. O všem ostatním se domluvíme později, nyní jsem příliš unaven. Jakmile připlujeme do Hongkongu, skryjeme se v kajutě; džunku opustíme až večer a v oděvech, které nám opatříte a jež vám dopodrobna popíši. Avšak pozor! Především nesmíte poplést knoflíky: já jsem podprefekt, úředník páté třídy skupiny A, a mám tedy právo nosit na klobouku modrý kámen; poříční inspektor Jang musí mít kámen bledě modrý.“

„Jen jestli je seženu.“

„Nepochybně, i když třeba nikoli pravé; na krátkou cestu do Kuangčoufu nám však doufám postačí i barevné sklo. A ještě něco: je snad samozřejmé, že ani anglické úřady nesmějí zvědět, co nás postihlo. Pokud jde o piráty, ti nás už neprozradí: životem nevyvázne ani jediný.“

Vtom přinesl Gottfried rýži s masem a dva páry tyčinek. Hodnostáři se s chutí najedli a odešli do kajuty, která až dosud patřila našim cestujícím.

K poledni přistála konečně džunka v hongkongském přístavu Victoria. Rozlehlé přístaviště bylo do poslední čtvereční stopy zaplněno tisícihlavým zástupem, lidé obsadili každé místečko, nahrnuli se dokonce i na lodi, jež kotvily kolem. Pirátské lodici vyplul vstříc malý policejní člun, plný ozbrojených úředníků s kapitánem Beadlem v čele. Přirazili k boku džunky, vystoupili na palubu, Beadle spěchal k Turnerstickovi a radostně hlaholil:

„All devils! Tak vidíte to: sotva jsem stačil oznámit váš skvělý kousek, a celé město je už na nohou. Lidé jsou nadšeni tím smělým činem a raduj! se, že Mořského draka konečně stihl zasloužený trest. Místo k přistání už máte, tamhle u mola, levobokem v té velké mezeře. Pozor! Hm. Paráda začíná.“

Z nejbližší lodi zazněl dělový výstřel, po něm se rozbouchala i děla na ostatních korábech. Všude spouštěli a zase vytahovali vlajky na pozdrav přemožitelům Chajlunga, z tisíců hrdel se ozývalo nadšené volání, stovky klobouků a

čapek vzlétly do výše. Džunka zatím pomaloučku doplouvala k molu. Pak zarachotila kotva a na břeh pleskla poutací lana.

Na palubu okamžitě nastoupili angličtí vojáci, dostavil se i guvernér Jejího Veličenstva britské královny: osobně

hodlal řídit předběžné vyšetřování. Požádal našich pět cestovatelů i Liang S‘a, aby do ukončení výslechů neodjížděli z města a ubytovali se laskavě na státní útraty v hotelu Hongkong; měli být k dispozici pro podrobná šetření. Oba mandaríny představil Metuzalém jen jako dva další náhodné cestující, jež piráti oloupili a kteří opustí loď až večer, jakmile se trochu převléknou; guvernér neměl námitek, o čínské svědky, po pravdě řečeno, nijak zvlášť nestál.

Uplynuly dobře dvě hodiny, ale lidé na nábřeží se dosud nerozešli. Když stráže vyvlekly zajatce z podpalubí a spoutané je odváděly do vězení, přivítal zástup piráty zuřivým křikem a hrozbami; policii se jen stěží podařilo uchránit ničemy před zjitřeným hněvem davu. Hned poté se rozloučil guvernér, kapitán Beadle i policejní úředníci a na džunce zavládl nezvyklý klid. Teď konečně přišla řada i na naše hrdiny; pranic už jim nebránilo opustit loď, jež se jim stala málem osudnou.

„Gottfriede, dýmku!“ zavelel Metuzalém.

Nato se seřadili a kráčeli k můstku: nejdříve mohutný bernardýn, potom Červenomodrý Metuzalém s rukama v kapsách a s náustkem vodní dýmky v zubech, v uctivé vzdálenosti tří kroků Gottfried z Bouillonu s baňkou v levici a s fagotem přes rameno, za ním Richard Stein, tentokrát nikoli sám, ale s Liang S‘em po boku, průvod uzavíral kapitán Turnerstick s obrovským vějířem a kulatý mijnheer Willem van Aardappelenbosch s mohutným slunečníkem. Sotva je zástup uviděl, propukl v jásot, utvořil špalír a provázel důstojný průvod až k vratům hotelu.

Tam se zastavili, Turnerstick využil chvíle zmatku, z ničeho nic se otočil, nasadil si neposedný skřipec na trpasličí nos, uklonil se, přičemž mu cvikr samozřejmě opět slétl, a než mu v tom někdo mohl zabránit, mohutným hlasem oslovil překvapený a pranic netušící dav:

„Velectění pánoveng a spanilomyslné dámyng! Podařilong se ming přemocing pirátyng a zmocniting seng i jejich loding. Přijaling jste měng se všeming poctaming a v triumfung přivedling až sem. Dovolte ming vyjádřiting vám své uctiveng díky a popřáting vám všechnong nejlepší. Doufejmeng, že o nás brzong uslyšíteng ještěng víc. Prozatím vám přejemeng stáleng zdraving a Good morning!“

Znovu se důstojně uklonil, milostivě pokynul zírajícím zástupům a teprve pak zmizel v hotelu.

KAPITOLA DEVÁTÁ

Kdo jinému jámu kopá…

Čína je zvláštní, podivuhodná země. Její kultura se vyvíjela docela jiným směrem a přijala naprosto jiné formy než u druhých národů; je to kultura stará, prastará, ale i stařecká: její cévy již dávno zkornatěly, nervy otupěly, tělo vyschlo a duše vyhasla. Už před mnoha sty lety dosáhla stupně, který je, zdá se, pozvolna překonáván teprve teď, po tak dlouhé době, a ještě násilím, zbraněmi evropských mocností.

Tak jako stařec na sklonku života odmítá loučit se se svými názory, se stejnou tvrdošíjnosti odmítá Čína čerstvý vzduch nových myšlenek. Novoty posledních desetiletí byly Číně buď vnuceny, nebo se jim hamižní Číňané přizpůsobili z touhy po zisku. To však platí jen pro některé přímořské kraje a přístavy; obrovské vnitrozemí se jako vzteklý ježek úporně brání všem cizím dotekům.

Ve velkých přístavech, kde panuje nejživější cizinecký ruch, nechová se Číňan k cizinci a k jeho kultuře tak odmítavě jako v jiných, odlehlejších částech této nekonečné země; poznal, že styk s ním přináší mnohé výhody, chtěl by jich využít, vidí však, že zkostnatělé mravy a zákony říše vytvořily kolem něho neproniknutelnou hradbu předsudků, kterou nelze překonat, nanejvýš si může někdo zvenčí tajně troufnout pomoci mu prolomit v ní aspoň malou skulinku. A takovou skulinkou bylo i to, že tchungč‘ Čou, zavázán Evropanům za spásu života i úřadu, slíbil Červenomodrému Metuzalémovi a jeho přátelům pohostinství a zvláštní pas.

Ještě víc než týden museli však naši cestovatelé zůstat v Hongkongu, dokud řízeni proti pirátům nepokročilo natolik, že dalších svědectví už nebylo třeba; teprve pak se vypravili znovu do Kantonu.

Přístavní město Kanton neboli Kuangčoufu leží asi sto padesát kilometrů severně od pobřeží na Perlové řece a tvoří obrovský nepravidelný čtyřúhelník, obehnaný devítikilometrovou cihlovou zdí. Je postavena na pískovcovém základě, osm metrů vysoká a šest metrů silná, a proražena patnácti bránami. Příčná hradba se čtyřmi opevněnými průchody odděluje Staré, takzvané Tatarské Město od Nového, Čínského Města, k jejichž zdem se tisknou rozlehlá a hustě obydlená předměstí, která však nicméně zdaleka nepostačují početnému a stále bouřlivě rostoucímu obyvatelstvu; proto více než tři sta tisíc lidí žije na prámech, člunech a vysloužilých lodicích, upevněných sice na

březích řeky, ale neustále měnících místo a hledajících vhodnější sousedství, takže pro vlastní vodní dopravu zbývá jen úzký pruh žluté a kalné říční hladiny.

Počet těchto obytných člunů zvaných sampany se odhaduje na více než sedmdesát tisíc; jejich obyvatelům se říká čchuanťia, lodní rodina. Na sampanech panuje tak mnohotvárný a pestrý život, že ho cizinec může pozorovat celé dlouhé týdny, a neustále vidí něco nového jako v obrovském barevném kaleidoskopu. Avšak vstoupit na takový člun, to bývá pokaždé proklatě nebezpečné, zejména v noci nebo bez vhodného doprovodu, neboť pověstná čchuanťia je pronárod, před nímž je třeba mít se na pozoru. Patří k nejchudší třídě, k spodině obyvatel, musí těžko bojovat o holé živobytí, a má proto všechny důvody považovat mandaríny, a nejenom je, za pijavice schopné bezohledně uloupit poslední misku suché rýže, která má ukojit věčný, trvalý hlad. Není potom divu, že bída a nouze je mnohdy silnější než poctivost a čest a že čchuanťia vede zhusta život, jemuž nezbývá než unikat den ze dne neodbytným očím zákona.

Častokrát přiláká takový psanec nejrůznějšími triky cizince na svou loď, a šťasten každý, komu se podaří uplavat jen s trochu oškubaným peřím; tisíce oloupených už zmizelo navždy a dočista beze stopy.

Podél řeky se rozkládají cizí faktorie s velkými pěstěnými zahradami a obrovskými skladišti. Šamien, evropská čtvrť,

leží na malebném ostrově, původně výběžku do proudu Perlové řeky, oddělené pak od pevniny úzkým kanálem. Nyní je to svět sám pro sebe. Tři bytelné mosty, které mohou být kdykoli uzavřeny pevnými mřížovými vraty, spojují

Šamien s Kantonem a elegantní kamenné domy stojí uprostřed zelených trávníků, voňavých pěstěných zahrad a stinných alejí.

Zde také, v evropském přístavu, přistál parník China Navigation Company, na kterém připlulo našich pět cestovatelů, provázených Liang S‘em. Ačkoli se parník vlekl na posledním úseku pouze poloviční rychlostí, přece bylo jen těžko pochopit, že pod ostrým kýlem nepohřbil tucty sampanů, prohánějících se sem a tam a bez ustání mu křižujících dráhu. A což teprv na molu! Na cestující se tam jako supi vrhají sta a sta lidí, aby si vydělali aspoň pár měďáků. A všechno to křičí a řve a ječí a vřeští, že už je zhola nemožné rozeznat jednotlivé volání anebo hlas. Tady se vnucuje kuli s nosítky, tam zase holič, lodník, průvodce, prodavač, tlumočník, a všichni se navzájem překřikují a odstrkují a perou a rvou, jen aby se dostali dopředu a blíž k bezmocným a vylekaným obětem, neschopným odporu.

Červenomodrý Metuzalém prozíravě počkal, až všichni ti potřeštění křiklouni usoudili, že loď je již prázdná, a až si vyhlédli novou kořist ke všem svým tyátrům; teprve potom vyzval přátele, aby se vylodili.

V Šamienu je jenom jeden jediný hotel, i vydala se naše výprava tam, pochopitelně že ve známém již pořadí Cupidem počínaje a mijnheerem van Aardappelenboschem konče. Podivný průvod jako dosud všude přilákal

nespočetné hordy zvědavců. Ze všech stran bylo slyšet výkřiky: „Jang kuej, cizí ďábli!“, odevšad se sbíhali další a další lovci senzací, nikdo se však neodvážil cizince obtěžovat: jednak pro jejich důstojný vzhled, a snad i proto, že v Turnerstickovi viděli přece jen jakéhosi vznešeného a cizokrajného mandarína.

Hostinec, kam konečně šťastně dorazili, bylo však přetěžko nazvat hotelem. Evropané, po celý den zaměstnaní svými obchody, scházívají se po večerech v uzavřených krajanských klubech, a tak mohl portugalský hostinský počítat jen s pramalou návštěvou náhodných cizinců; o to vášnivěji se vrhl na nenadálé hosty. Okamžitě přiběhl, uctivě se klaněl, servilně si mnul ruce a hned jim nabídl ty nejlepší, a arciť nejdražší pokoje; Metuzalém ho však krutě zklamal: ubytování rázně odmítl a ze sáhodlouhého jídelníčku si vybral právě to, co zrovna neměli, pořádnou porci vychlazeného piva pro každého z nich.

„Teda, esli mně neklame tudlencta moje pamětnice, tak ste se, mám takovej dojem, zařek, že bude s pivem utrum, jelikožtě tady leze vo moc vic do športmonky nežlivá do hlavy,“ poznamenal Gottfried, ale teprv když se už na stole objevila úhledná řádka fešných lahví bergedorfského ležáku, pro nějž musel rozčarovaný don Salazar poslat podomka do nejbližšího klubu.

„Máš pravdu,“ zasmál se student, „ale dneska si to snad mužem dovolit. Celý týden jsme si v Hongkongu žili na cizí účet, old merry England, stará veselá Anglie vzala láskyplně své vzácné svědky na stravu i byt, a tak si trochu popřejeme. Škoda že náš rozmilý Liang S‘ nemůže táhnout s námi.“

„Proč ne, pane?“

„Protože musíte ze všeho nejdřív zajít k vašemu zástupci, kam jste měl původně namířeno, a hned potom za váženým podprefektem Čouem; vyřiďte jim, že jsme šťastně dorazili a že tu počkáme, dokud se neohlásí. Uvidíme, jestli tchungč‘ dodrží slovo a pozve nás, jak slíbil.“

Liang S‘ odešel, přátelé dopili a čekali, s jakými zprávami se mladý Číňan vrátí. Metuzaléma brzo omrzely zvědavé pohledy ostatních hostů, zvedl se proto a šel se projít do zahrady za domem.

Ze tří stran ji obklopovala nevysoká zídka, čtvrtou přiléhala k domovní zdi; nerostlo tam nic než zelenina, pouze u ohrady, přímo proti zadní stěně hostinského stavení, nádherně kvetl jakýsi velký exotický keř. Červenomodrý Metuzalém k němu zamířil, aby si prohlédl nevídané květy zblízka, a tu zvenku zaslechl dlouhé tiché hvízdnutí. Mimoděk, spíš z pouhé zvědavosti, opatrně nakoukl přes zeď, kdo to je.

Na druhé straně, kousek od něho, stál bohatě oblečený Číňan, patřící zřejmě k lepší společnosti; ale spatřil i toho, komu byl nenápadný hvizd určen: tento syn Říše středu pocházel naopak nepochybně z té nejnižší chátry. Bos, v kalhotách po kolena, měl na sobě místo kabátu nebo blůzy jen jakýsi přehoz z dlouhých stébel trávy, uvázaný jako límec kolem krku a splývající až k pasu; nepokrytou hlavu zdobil ubohý copánek.

Podél zdi, o hodně níž než zahrada, vedla rovná úzká pěšina; po ní spěchal ten člověk a už z dálky zdravil:

„Čching, čching, laopan!“

Laopan se v Číně říká všem majetníkům, boháčům, obchodníkům nebo kupcům.

„Neřvi tak!“ okřikl ho druhý. „Nikdo o nás nemusí vědět. Proč jdeš tak pozdě?“

„Čekal jsem na starého milostpána o kus dál.“

Chceli být Číňan opravdu uctivý, mluví o sobě jako o mladíkovi, kdežto druhého, jemuž chce vzdát úctu, tituluje jako věkovitého starce; tím starým milostpánem mínil tedy otrhaný chuďas bohatého společníka, ve skutečnosti jen o něco staršího, než byl on sám.

„Tak co, rozmyslel ses?“ zeptal se laopan.

„Rozmyslel. Neudělám to.“

„Co povídáš, hlupáku? A proč?“

„Moc velké riziko za málo peněz.“

„Zbláznil ses?“ vyjel vztekle boháč. „Copak jsi zapomněl kolik jsem ti slíbil?“

„Vůbec ne: dvě šňůry měďáků.“

„A to se ti zdá málo? Za to, že ukradneš z chrámu jednoho boha?“

„Jenže já ho mám nejenom ukrást, ale donést ho až sem, a ke všemu ještě zakopat v zahradě vašeho souseda, a to je, jak ráčí starý milostpán jistě uznat, trojnásobná práce. A tak za ni chci taky trojnásobnou odměnu.“

„Šest šňůr? Ty mizero! Dvě, a ani o měďák víc.“

„Ať starý milostpán ráčí laskavě uvážit, že to není jen tak. Božstvo je z kovu, skorém tak veliké jako já a pořádně těžké.

Do města ho nedopravím jinak než v nosítkách, a k jedněm nosítkám přece patří dva, ne? Jak říkám: čtyři šňůry nejmíň! Ulice teď zavírají hodinu po setmění, pronesem ho teda hnedka za soumraku a budeme mít ještě fůru času zakopat ho tam, kde si můj starý milostpán přeje.“

„Nějak moc si věříš!“ varoval ho nahněvaně laopan. „Nejlíp, kdybys ho dneska ukradl a k mému milovanému sousedovi ho dopravil až zítra.“

„Nemám ho kam schovat. Můj starý milostpán ať si laskavě představí, jaký to bude poprask, až z chrámu z ničeho nic zmizí jeden bůh, celé město bude na nohou. Musím ho zakopat, hned jak ho ukradnu. Přinesem ho ještě za sü š‘ a do konce chaj š‘ to budeme mít doufám všecko šťastně z krku. Člověk musí koukat, aby vyváznul se zdravou kůží.“

VČíně neznají čtyřiadvacet hodin jako my. V noci počítají čas na hlídky zvané keng: první začíná v sedm večer a trvá do devíti, poslední pátá od tří hodin do pěti ráno, a jinak na dvanáct „velkých hodin“ zvaných š‘; první z nich, c‘ š‘ je od jedenácti do jedné v noci, pak následují další dvojhodiny: čchou š‘, jin š‘, mao š‘, čchen š‘, s‘ š‘, wu š‘, wej š‘, šen š‘, jou š‘ jedenáctá sii š‘ a dvanáctá chaj š‘; znamenalo to tedy, že zloděj hodlal přinést svůj lup po sedmé večer, za první hlídky, a za druhé hlídky, ještě před jedenáctou, ho ve vší tajnosti zakopat.

„Můj starý milostpán určitá uzná, že za mizerné dvě šňůry to dělat nemůžu, to dá rozum,“ dodal ještě. „Jestli mě chytnou, bez dlouhých příprav a řečí mě napíchnou na kůl, na takovéhle věci jsou ty nejpřísnější tresty, to moudrý laopan jistě náramně dobře ví.“

„Dobrá, dobrá, tak tedy domluveno: dostaneš čtyři šňůry, ovšem s podmínkou, že to všechno klapne a že na mne nepadne ani nejmenší stín podezření.“

„Milostpán ať se spolehne. Všecka vina bude na jeho sousedovi. Kdy dostanu peníze?“

„Hned jak to skončíš. Ale pamatuj si, musí to být ještě dnes večer!“

„Platí. Čím dřív, tím lip. Ale může mi starý milostpán prokázat tu milost a laskavě mi povědět, proč chce způsobit Chu Ťinovi takovou věc?“

„Urazil mne, lotr. Pěkný soused! Umí k sobě přilákat tolik zákazníků, že já pak sedím v krámě celé dny od rána do večera a neutržím ani wen. Rozzlobilo mě to a hezky na rovinu jsem mu přede všemi pověděl, že má za ženu dceru čchiwanga, krále žebráků. A víš co on? Veřejně mě potupil! Prohlásil, že na mém místě by radši držel jazyk za zuby, ledaskdo z mých předků že prý zemřel rukou katovou, a navíc prý může kdykoli hravě dokázat, že nejsem poctivý zlatník, že pracuji s horším kovem a ještě prý si pomáhám falešnými vážkami. Darebák! A tak mě opustilo i těch pár zákazníků, co mi ještě zbyli.“

„Za takovou urážku je smrt věru málo, takhle vám pohanět předky! Proč ho ale starý milostpán Wang Kang nepošle radši před soud?“

„Neznáš naše podařené soudce, co? Ti jsou stejně nenasytní jako hluboký písek: déšť v něm zmizí, ani nevíš jak, zrovna jako v nich moje peníze. Odsoudili by ho sice, to je pravda, ale mne by to určitě stálo dobře půl jmění, neli celé. A to bych nerad.“

„Jenže když ho neodsoudí, všichni si pak řeknou, že měl nejspíš pravdu on.“

„Právě proto ho musí chytit jako zloděje. A dokonce svatokrádežníka! To bude konec, a nejenom jeho života, i cti. Pak už mi snad každý uvěří, že jen bohapustě lhal. Nu, počkám na tebe večer u zdi své zahrady, teď radši zmiz. Jsme tady sice stranou, ale člověk nikdy neví. Tak jak jsem řekl! A ne aby ses zase opozdil!“

Metuzalém uslyšel, že jeden z nich odchází, jistě ten vznešený laopan: klapat mohly jenom střevíce, a trhan byl přece bos. Za chvíli se ozval jiný, hlasitější šramot. Student se sotva stačil ukrýt za hustý keř, a vtom už nad zdí vykoukla hlava podařeného zlodějíčka: opatrně se rozhlédl, jestli je někdo neposlouchal, a když se přesvědčil, že v zahradě není živé duše, seskočil a bezstarostně spěchal pryč.

To, co Červenomodrý Metuzalém slyšel, byla zřejmě vážná věc. Z chrámu měla být ukradena kovová socha nějakého božstva, a za takový zločin čeká pachatele skutečně smrt v těch nejstrašnějších mukách. To ovšem studenta tolik netrápilo. Mnohem závažnější bylo, že tu měl být ze zločinu osočen a z pouhé zlobné msty zničen docela nevinný člověk. Tomu bylo třeba zabránit stůj co stůj. Ale jak? Je nabíledni, že si okamžitě vzpomněl na podprefekta Čoua: poví mu, co právě vyslechl, o další ať se už potom postará on sám.

Rychle se vrátil do hostince a šeptem sdělil svým společníkům, čeho se právě stal nechtěným svědkem.

„To mi teda podržte, vopravdu vohromná země! Ani pánbu aby si tu nebyl jistej před svejma bohabojnejma vovečkama. No co, jakej pán, takovej krám, co to muže bejt za pámbička, dyž se nechá bez mrknuti voka zahrabat mezi cibuli a kalfijór! Ale zajímavý to teda je, jak povídal ten hluchej, dyž mu zahráli na funglnágl novy

zatraportepyjáno. Čilou náhodou se tady vobjevime a mírnyx dýrnyx padnem na takovoudlenc dědekdívku. Co tejkon s tim, hrom do žbánku?“ kroutil nad tím hlavou Gottfried z Bouillonu.

„Co bys radil?“

„Že sou prostě cesty bóži nevyzpytatovatelny, hlavně v noci v nosítkách, a že ať si ten všemohoucnej pánbu pomůže z tej kryndybryndy sám. Jenže esli do toho má bejt takovymdlenc fíglem namočenej ňákej ouplně nevinnej ubožák, tak že abysme to snad holt někde fofrem vohlásili.“

Vtom se vrátil Liang S‘ a vyřizoval, že zástupce nezastihl, je prý někde na cestách a vrátí se až zítra, a ctihodný tchungč‘ Čou že také nebyl doma, ale přijde co nevidět; majordomus mu však sdělil, že pokoje jsou pro vzácné panstvo již dávno připraveny a že se sám osobně dostaví, aby vznešené hosty dopravil do domu svého pána.

A skutečně: jen Liang S‘ domluvil, objevil se ve dveřích hostinského sálu správce podprefektova domu; blahobytný, skvostně oblečený Číňan se hluboce uklonil a vybranými slovy pozval vzácné pány, aby laskavě nastoupili do nosítek, která čekají před vchodem do hostince.

Stálo tam opravdu sedm nádherně zdobených nosidel s bohatými záclonami, které nosiči okamžitě pečlivě zatáhli, aby vznešení cizinci nebudili svým neobvyklým oblečením pozornost zvědavců a nebyli zbytečně obtěžováni dotěrným

davem. Do posledních nosítek nastoupil majordomus sám a nosiči se rychle rozběhli. Před průvodem klusali čtyři běžci ozbrojení holemi a se vší rozhodností klestili cestu přeplněnými ulicemi, vzadu nesli dva sluhové zavazadla a zbraně

hostů, které se pro svou délku nevešly do nízkých nosítek. Cupido obíhal zvesela kolem a hlasitě štěkal.

V uzoučkých uličkách panoval nevídaný zmatek, ruch a shon. Domy měly povětšině jen přízemí nebo jedno nízké patro a ve všech se tísnily dílničky, obchůdky a krámky otevřené dokořán do ulice, že bylo vidět zboží, řemeslníky i prodavače jako na trhu. Z bláznivě ozdobených střech nejroztodivnějších tvarů visely dlouhé a úzké pruhy látky nebo papíru, vývěsní štíty, z obou stran hustě popsané barevnými čínskými klikyháky, krasomluvně vyvolávajícími nabízené zboží i vznešená jména neméně vznešených majitelů těch bizarních krámků.

Nosítka zabírala téměř polovinu šířky ulice, a přesto se kolem mačkalo a tísnilo a tlačilo a proudilo nepopsatelné množství lidí. Jen slabou představu může střízlivému Evropanu poskytnout konec divadelního představení, když se masa obecenstva vyhrne těsnými východy; tady však stejně, ba mnohem větší zástupy proudily oběma směry a srážely se, promíchávaly a slévaly v jeden jediný neklidný a hlučící tok.

Tu projížděli na vyšňořených koních mandaríni, sledováni houfem sloužících, sedření kuliové jako mravenci vlekli na zádech obrovské náklady, mezi chodci se prodírali vrchovatě naložení oslové a muly, tam zas pobíhali ochraptělí vyvolávači, uspěchaní řemeslníci, podnikaví obchodníčkové a kramáři, pouliční prodavači, zubožení žebráci, pyšní vojáci a spousta, spousta dětí s maličkými cůpky na vyholených hlavičkách. A všichni se strkali, tlačili a vyhýbali, všichni křičeli, vřeštěli, řvali, výskali a smáli se, a do všeho toho zmatku se navíc ozývalo bušení kováře, drmolení prodavačů, cinkot nádobí pouličních kuchařů, sekání a klepot řezníků a nepřeberné množství jiných, stejně dotěrných a neodbytných zvuků, rámusů a hluků, splývajících v mohutný a temný hukot a šum. Všechny vrstvy a stavy obyvatel tu byly zastoupeny v dojemné jednotě; dokonce i ženy se tu a tam objevily, třebas jen zřídka; patřily vesměs k chudině a neměly nohy nenapravitelně znetvořené čínskou módou. Objevilali se přesto nějaká ženská bytost, opírající se ztěžka o hůl nebo o berli a namáhavě hopkající na svých zmrzačených nohách podobných kopytům, pak to byla dozajista zchudlá, a teď dvojnásob nuzná a ubohá osoba, donucená na stará kolena bídou a nouzí k chůzi po vlastních nohou, zatímco dřív se nechávala i jen pár kroků nosit v nosítkách a její maličká nožka, od útlého dětství záměrně deformovaná, bývala vrcholem krásy a neklamným znamením vznešeného původu.

Po obou stranách uliček se na kolemjdoucí šklebily dílny, krámky a boudy prodavačů hedvábí, obuvníků, obchodníků s látkami, kloboučníků a čepičářů, výrobců lakovaného zboží, handlířů s porcelánem, holičů a lazebníků, penězoměnců, pekařů, kovotepců, řezníků, prodavačů ovoce a zeleniny a jiného zboží všeho druhu. Většinou byly obchůdky se stejným tovarem soustředěny do jedné ulice, která pak končila ozdobnou klenutou bránou, na noc pečlivě zavíranou, aby byl starostlivým vrchnostem města usnadněn dozor a zajištěna bezpečnost. A přitom panovalo všude přízračné pološero, neboť uličky byly úzké a často i navíc zakryté rohožemi na ochranu před prudkým deštěm a výhní slunečních paprsků.

Odporný pohled skýtalo neuvěřitelné množství žebráků; postávali všude kolem, opírali se o kdejakou zeď, klečeli,

seděli, potáceli se, kulhali, vrávorali a plazili se na každém kroku chodcům pod nohama; byli postiženi všemi možnými i nemožnými vadami a neduhy, tváře si úmyslně pomazávali krví a špínou, aby ještě více podtrhli krutost přírody.

Opravdu bědní tvorové, a přesto je policie mlčky trpí. Žebráctvo tvoří totiž v Číně početné a mocné cechy, společenskou sílu, o jejímž významu a vlivu nemá Evropan ani tušení.

Konečně se nosiči zastavili v jakési poněkud širší ulici před velkým výstavným domem. Netísnily se v něm ani krámky, nevisely zde žádné vývěsní štíty; takové budovy slouží zřejmě buď úředním účelům, anebo patří zazobaným soukromníkům z místní smetánky. Byli na místě.

Sousední domy, už zase o mnoho menší a užší, prozrazovaly svými strakatě pomalovanými a popsanými vývěskami zlaté či stříbrné barvy, že tady již opět sídlí zdatní koryfejové řemesla a obchodu. Když Červenomodrý Metuzalém vystoupil z nosítek, upoutala ho na sousedním domě široká tabule se znaky: Chu Ťin. Studentovi okamžitě bleskl hlavou rozhovor za zahradní zdí, vždyť to je přece jméno onoho nebožáka, v jehož zahradě měla být tajně zakopána kovová socha uloupeného božstva! „Kdo bydlí tady vedle?“ zeptal se překvapený student. „Vedle zlatníka Chu Ťina? Wang Kang, rovněž klenotník. Jsme v ulici Drahokamů, vznešený veliteli.“

Nebylo tedy pochyb; podprefektův dům nemohl stát v příhodnějším sousedství. Ze široké brány vyběhli sluhové a s mnoha poklonami doprovodili neobyčejné příchozí do velké přízemní místnosti se skvostnýmčínským zařízením z bambusu, s obrovským svícnem a s vysokým zrcadlem od podlahy až ke stropu. Správce domu se znovu hluboce uklonil a jménem nepřítomného pána přivítal vznešené hosty pod jeho skromnou střechou. Pak dal pokyn, aby byl podán čaj. Přinesli ho na těžkých zlatých podnosech v titěrných porcelánových šálečcích; byl znamenitý, nesmírně aromatické chuti, jaké neznalý Evropan u tohoto ušlechtilého nápoje nikdy nedosáhne.

Poté je zavedli do jídelny, kde už čekala hostina z ryb, drůbeže, masa, zeleniny, všudypřítomné rýže a konečně z misky jakési husté kaše, lahodností velice podobné mandlovému mléku: byla to pochoutka z tlučených meruňkových jader. Každý z hostů dostal zvláštní pokoj. Vše nasvědčovalo, že podprefekt Čou označil majordomovi Červenomodrého Metuzaléma za muže hodného nejvyšší pozornosti a úcty; jistě i proto obdržel největší a nejskvostněji zařízenou komnatu.

Teď si konečně mohli naši přátelé jaksepatří odpočinout a dělat, co se jim zlíbí. Pouze o jedno je správce domu pokorně požádal: budouli se chtít vydat do města, nechť laskavě použijí nosítek, jinak by dozajista vzbudili zbytečnou pozornost davu, jenž by je mohl obtěžovat nebo i potupit.

„Ale vedle k zlatníkovi si doufám mohu odskočit jen tak?“ zeptal se Metuzalém.

„Zajisté, ale vznešený milostpán nechť zajde k Chu Ťinovi. Chu Ťin je znamenitý klenotník a naprosto čestný muž, což se o tom druhém říci nemůže. Wang Kang je podvodník, třebas má na štítě chlubivě napsán pravý opak.“

„Dobrá, zajdu tedy k Chu Ťinovi. Gottfriede, dýmku! Jde se!“

Leč i těch několik kroků stačilo, aby se provoz na ulici takřka zastavil; tolik zvědavosti budil u kolemjdoucích podivný zjev pestře oblečeného hromotluka, spojeného gumovou hadicí se stejně strakatým nohsledem ve vysoké bílé čepici. Červenomodrý Metuzalém zašel až ke krámku Wang Kanga, ověšenému množstvím nejrozmanitějších nápisů, z nichž hlavní hlásal: ZDE SE OBSLUHUJE POCTIVÉ, tedy sdělení, jež muselo okamžitě vzbudit nedůvěru všech příchozích. „Poctivý“ majitel seděl u otevřených vrat svého „poctivého“ obchůdku a student v něm okamžitě poznal onoho „poctivce“, kterého nedávno tajně vyslechl. Nenápadně si ho prohlédl, potom se obrátil a vstoupil k Chu Ťinovi.

Klenotník byl člověk v nejlepších letech, urostlý a pečlivě oblečený, s dlouhými kníry, které mu sahaly skoro až na prsa. Jakmile spatřil oba návštěvníky, jako ve snách se zdvihl ze své stoličky a zíral na ně s výrazem nekonečného úžasu: tak cizokrajné zákazníky v životě neviděl.

„Čching!“ pozdravil stručně Metuzalém a vypustil z úst obrov ský oblak dýmu.

„Čching!“ pozdravil i Gottfried tónem, jako kdyby do obchodu vstoupil sám Syn nebes a císař Říše středu.

„Ni ťiao Chu Ťin, jmenujete se Chu Ťin?“ zeptal se pro jistotu student.

Klenotník se jen mlčky uklonil, teď už nadobro ohromený, že oba záhadní návštěvníci hovoří dokonce čínsky. Přesto se však vzpamatoval a s mnoha poklonami je pozval dál.

„Nepřicházím nic koupit,“ pokračoval Metuzalém tlumeným hlasem. „Chtěl bych si s vámi pouze pohovořit.“

„Vy… se mnou?“ zeptal se nechápavě zlatník. „Je… je to něco důležitého?“

„Domnívám se, že ano. Ne pro mne, ale pro vás rozhodně. Jde o váš život.“

„O… o můj život? Tchienna, nebesa! Je to možné?“ vyděsil se Chu Ťin.

„Ano, přišel jsem, abych vás zachránil před jistou smrtí. Máte být popraven.“

„Ó pane, nejsem zločinec!“

„To vím. Avšak stává se přece i to, že je obžalovaný odsouzen zcela nevinně.“

„Obžalovaný? Proč? A z čeho mne chtějí obvinit? Co jsem provedl?“

„Hodlají vás obžalovat, že jste uloupil posvátnou sochu božstva.“ Chu Ťin zbledl a začal se třást:

„Nebesa! Vždyť to je zločin, za který je ten nejstrašnější trest!“

„Nepochybně. A právě před takovou smrtí vás chci zachránit.“

„Ó pane, přece mne nemohou odsoudit pro nic za nic, nespáchal jsem ten čin! Ctím svaté zákony a nikdy v životě jsem si nebyl vědom sebemenší viny.“

„Jenomže uloupenou sochu najdou právě tady, u vás, tím si buďte jist.“

„U mne? A… a kde?“

„V zahradě.“

„Ach, jen ať si hledají! Bezpečně vím, že pranic nenajdou.“ „A já vím stejně bezpečně, že ji tu vykopou hned při první prohlídce.“

„Pak ji tam ovšem musel někdo zahrabat.“

„Váš nepřítel má v úmyslu dát ukrást posvátnou sochu a tajně ji zakopat u vás v zahradě. Hned potom podá oznámení, označí vás jako zloděje, sochu najdou na vašem pozemku a bez milosti vás odsoudí jako svatokrádežníka.“

„Ach, jaké neštěstí! Jsem ztracen!“ zabědoval klenotník, když si uvědomil hrůzný dosah tak ničemného a podlého záměru.

„Klid!“ pravil Metuzalém. „Je třeba se poradit a rozmyslet, co dál. Právě proto jsem přišel. Pojďme někam, kde si budeme moci v tichosti promluvit.“

Chu Ťin zavolal pár slov do chodby za krámem, vzápětí vešel jakýsi mladík a vystřídal zlatníka na nízké stoličce u dveří. Z chodbičky vedly úzké schody do prvního patra; tam byla zlatníkova dílna a tam také zavedl své podivné hosty. V rohu nevelké místnosti stála malá zlatá soška Buddhy, před ní ustrašeně blikala olejová lampička.

Rozčilený Chu Ťin jim nabídl dvě židle, sám si nesedl, nebyl s to ani na okamžik postát nebo posedět, ta strašná zvěst ho příliš vzrušila.

„Říkáte, že to vše ml chystá nepřítel,“ navázal klenotník na přerušený rozhovor. „Pokud vím, mám jen jediného, svého souseda Wang Kanga.“

„Ano, a ten to právě je. Zcela náhodou jsem tajně vyslechl, jak se domlouvá s člověkem, který má vše za odměnu vykonat. Nejmenoval ho, nevím tedy, co je zač. Ostatně, nejsem zdejší, jsem Evropan a přijel jsem do Kantonu teprve dnes. Wang Kang se vám chce pomstít za vaši urážku.“

„On první mne potupil!“

„Vím, prohlásil o vás, že máte za ženu dceru čchiwanga, krále žebráků.“

„Och, vy znáte vše! Pak tedy jistě chápete, jak těžce mne pohaněl. Žádný čestný člověk nehovoří o ženě druhého. Uviděl jsem kdysi to děvče a rázem jsem se zamiloval. Neměl jsem tušení o jejím původu, teprve mnohem později jsem se dozvěděl, že její otec je čchiwang. Přesto jsem si ji vzal, vždyť byla velice krásná, dobrá a měl jsem ji rád. Má někdo právo mi to vyčítat? Ano, byl jsem chudý a přiznávám, že teprve čchiwang ze mne udělal zámožného člověka, neboť je bohatý, nesmírně bohatý. Nemám být proto vděčen jemu i jeho dceři? A mám snad dovolit, aby je kdejaký nepoctivec mrzce urážel?“

„Jistěže ne. V mé vlasti není hanbou, když si někdo vezme dceru žebráka.“

„Vidíte, a já jsem dokonce zeť krále žebráků!“

„U nás nejsou takoví králové.“

„Že ne? Pak tedy běda vám i vaší zemi! Lidé tam nemají možnost, kterak se zbavit dotěrnosti žebrácké lůzy.“

„Mýlíte se. Máme mnohem lepší a účinnější prostředek: naši přísnou policii.“

„Ach pane, co zmůže policie! Říkám vám: nic, naprosto nic. Ať je sebepřísnějšl. Když si žebrák přijde pro almužnu a já mu ji odepřu, vynutí si ji. Pomaže si tvář výkaly, namočí si své špinavé hadry v hnojůvce a posadí se mi ke dveřím, že nemohu vydržet ten hrozný puch a také zákazníci se mi vyhnou na hony. Nebo vezme gong a tak dlouho do něho buší, až mám toho děsivého zvuku dost a dám mu, oč přišel požádat. Anebo přivede celý houí sobě podobných, jako zvíře se s nimi válí v blátě před vraty, perou se, bodají se noži, vřískají a sprostě řvou, až mi lidé pohrozí, že u mne v životě nekoupí ani maličkost. Věřte mi, žebrák dokáže přivést obchodníka třeba na mizinu.“

„A tohle všechno že vaše policie dovolí?“

„Nikdo, ani policie si netroufne vztáhnout na žebráka ruku. Jediná pomoc nám zbývá: pokorně se obrátit na

čchiwanga. Za výkupné dostane od něho člověk potvrzení, malou cedulku, kterou si přibije na vrata, a žebráci si potom jeho domu ani nevšimnou. Čchiwang má nad nimi obrovskou moc, rozděluje mezi ně peníze z výkupného, a jsouli hotovi s jedním krajem, v mohutných zástupech táhnou do sousedního, kde všechno začne nanovo. Zhusta musí s králem žebráků uzavřít smlouvu i vláda a úřady: když třeba po dlouhých deštích zaplaví řeka rozsáhlé oblasti země a statisíce lidí přijdou o živobytí a střechu nad hlavou, tisíce nových žebráků vytvoří cech, zvolí si krále a vydají se na pochod do šťastnějších provincií, kde si milodary, jež si vynutí, opatří alespoň nejnutnější obživu; čchiwang jim vládne, má v rukou jejich život i smrt, musí ho poslouchat; nebýt čchiwanga, zaplavili by bezuzdně celou říši a

způsobili by nevýslovnou pohromu: pálili by, loupili a vraždili, ostatní by se vzbouřili a nikdo z poctivých lidí by si nebyl jist životem ani tím, co nashromáždil pilnou prací. Proto úřady i vláda krále žebráků rády a ochotně uznávají a jednají s nimi jako s vážnými spojenci.“

„Ale to pak má takový čchiwang větší moc než mnohý místokrál celé provincie!“ namítl Červenomodrý Metuzalém.

„Zajisté, pane. Pražádný úředník, ať by stál sebevýš a měl sebevětší vliv a moc, neodváží se urazit krále žebráků. Čchiwang by se mu mohl krutě mstít. Svolal by svůj obrovský cech a zaplavil by jím provincii hůře než povodeň. V

Pekingu by se nakonec jistě dozvěděli, kdo to vše způsobil, a místokrál by byl okamžitě sesazen: přivedl svěřené území do neštěstí, prokázal neschopnost, nemá tedy právo vládnout dál! Ach ano, král žebráků je mimořádně mocný muž. Je tedy rozumné urážet mne, že jsem jeho zeť? Mohl bych se Wang Kangovi nemilosrdně pomstít, a on to ví: proto mne chce předejít a zničit mne i s rodinou. U nás totiž trestají i ženu a děti zločinců, možná že jste se o tom již někde doslechl.“

„Ano, slyšel jsem, že tomu tak je. Abyste rozuměl: nechápal jsem do této chvíle, že je někdo schopen pro nepatrnou urážku dopustit se tak těžkých zločinů jen kvůli pomstě, teď je mi to však jasné. Wang Kang se vás bojí, a ještě víc pomsty vašeho tchána, proto by vás chtěl zneškodnit.“

„A se mnou i čchiwanga, neboť i jeho by stihl přísný a neúprosný trest za můj čin: stal by se přece tchánem zločince. A ani sám král žebráků nebo kdokoli z jeho rodiny se nesmí dopustit zločinu, byť má tu největší moc. Učiníli tak, propadne zákonu jako každý, kdo se proviní, a nemůže od nikoho očekávat ani pomoc, ani milost, ba ani odpuštění; jeho poddaní by se ho zřekli, nechtěli by s ním už nic mít. S ním tedy počítá můj soused, jeli vše tak, jak jste mi řekl.“ Zlatník pochopil, v jak nebezpečné situaci se ocitl, zoufale běhal po dílně jako šílený, bezradně si tahal cop a bez ustání opakoval:

„Co teď? Co teď? Mám běžet k singkuanovi a všechno mu oznámit?“

„Těžko,“ uvažoval Metuzalém, „čin dosud nikdo nespáchal, svému sousedu byste pranic nedokázal, mandarín trestů by vám nevěřil.“

„Ale čekat, až zakope sochu do mé zahrady, je také nemožné. A příliš nebezpečné. Neznáte naše zákony, trestají každého, na jehož pozemku nebo i v blízkosti byl spáchán zločin, a neznají žádného slitování. Přijdeli někdo o život u mého prahu, jsem podle zákona vinen já a mne také stihne trest. Ukryjeli můj soused sochu toho božstva u mne v zahradě, mohu tisíckrát dokazovat, že ho ukradl a zakopal on, byla nalezena na mém majetku a opět podle zákona musím já a nikdo jiný vytrpět odplatu.“

„Hm, tak to je tedy zlé. Horší, než jsem tušil. Když zabráníte činu, který vám hrozí, nemůžete nikomu nic dokázat a váš soused si určitě vymyslí jinou mstu, proti níž budete zhola bezmocný, a jestli dopustíte, aby svůj zločin provedl, padnete do záhuby sám.“

„Ach ano, tak to je! Opravdu nevím, jak se zachránit. Dovedl byste popsat zloděje, kterého Wang Kang najal?“

„Pochybuji, zahlédl jsem ho jen letmo, a vypadal jako kdekterý čchuanťia ze sampanů.“

„Stejně by nám to nepomohlo. Než by ho vypátrali, byl by už zločin dávno dokonán. A pozvat policii, aby hlídala v zahradě a lapila zloděje přímo při činu? Určitě by prohlásil, že jedná z mého příkazu, když přece nese lup na mou zahradu. Ach běda, jsme ztraceni!“ „Tak co tedy aspoň upozornit kněze? Známe přece hodinu, kdy se ta loupež chystá.“

„Máte tušení, kam se chce zloděj vypravit?“

„Bohužel ne.“

„Nepomůže nám tedy už vůbec nic. Víte, kolik je v Kuangčouíu chrámů?“

„Ano, sto dvacet.“

„Ó pane! To jsou ty největší, jenom ty hlavní. Jinak jich tu je mnohem, mnohem víc. Nic už nás nezachrání, je s námi konec!“ A znova začal zoufale běhat po malé dílně.

Leč ani Červenomodrý Metuzalém nevěděl v té chvíli, kudy kam. Mlčel, zuřivě bafal z dýmky a zamyšleně si mnul čelo; nakonec rozhodil rukama a prohlásil:

„Takhle zamotanou a propletenou jsem si tu celou záležitost věru nepředstavoval. Neměl jsem ani zdání, že ten, na jehož pozemku se stane zločin, je také spoluvinen. Divné, prapodivné zákony! Jak to tak vypadá, nesmíme dopustit, aby byl zločin spáchán, ale nemůžeme mu zřejmě ani zabránit, protože by vás potrestali tak jako tak.“

„Ach běda, řekl jste pravdu. Ó pane, poraďte mi, pomozte mi! Budu vám do smrti vděčný a celá má rodina též.“

„Hm! Tady je každá rada drahá. Promiňte na okamžik, poradím se tuhle s přítelem.“

„To není váš sluha?“

„Jak kdy. Většinou však sluha i přítel dohromady.“

„Vždyť ale slyšel vše, tak proč nic neříká?“

„Nerozumí ještě do té míry řeči této země. Ale je to chytrý chlapík, vyzná se. Spravedlnost a právo nám zřejmě nepomohou, snad tedy pomůže mazanost.“

„Ó pane, tak se ho zeptejte, ptejte se!“ úpěnlivě naléhal zoufalý Chu Ťin. Červenomodrý Metuzalém vysvětlil Gottfriedovi, jak se věci mají, a že teď prostě nevědí, co dál. Gottfried z Bouillonu pozorně poslouchal, dělal, jako že myslí, až se mu zpod čepice kouří, potom se zašklebil a řekl:

„No jo, dyž je rozum v koncích, pak holt musej pomoct hlupáci. Ste v tom po krk, že jo, a ani za sto rejnskejch nevite, jak z tej šlamastyky ven. A tak abysem tejkon ždimal šecken fištrón z makovice, kerak vás z toho zaseje vozlomhnátu

vyšupačit. Muj ty svatej Pivolíne! Pučte mi ten mundštuk, ať si bafnu.“ A sáhl po náustku dýmky. „Vono takovejch pár čoudu prorajbuje chlebečni dutinu ouplně jak koště sopouch. Rozoumek je potom jako vykoupanej. Je to sice proti supervordinaci, ale v takovejdlech pádech se to tak moc nepočítá, né?“

„Tu máš, nemluv a kuř!“

Gottfried si dopřál několik mohutných tahů, něco si mumlal pod fousy, stáhl čelo do hlubokých vrásek, zase zabafal, rozkašlal se, bafl znova, div mu dýmka nevybuchla, vyfoukl pár mocných mraků dýmu, vrátil studentovi náustek a řekl:

„Vo to nic, nebylo to špatný, jak povidal ten umrlej, dyž bylo po něm.“

„A dál?“

„A pomohlo to, jak povidal ten vodsouzenej, dyž se utrh vod šibenice.“

„Vymyslel jsi něco?“

„Že se ptáte! Jó holenku, už je to tudlenc vyklubaný, jak povídala šťasná kvočna, když přišel tchoř na vajíčka. Ouplně jednoduchý, jako facka při muzice.“ A zaťukal si významně na čelo.

„Tak k čertu, ven s tím!“

„Trpělivost přináší růže, jak povidal ten kasař, dyž ho po pětadvacíti rokách poctívej zlodějskej fušky šoupli za katr. Teda já řikám tak: Jak ty mně, tak já tobě.“

„Jak to?“

„Kdo jinému ďouru kope, sám do ni hupsne.“

„Hlupáku! Jak se v tom má člověk vyznat! Mluv pořádně a podle gramatiky!“

„Jářku, dyž někdo tahá za jiného horky erteplata z vohně, tak se musi gramotyka řídit podle něj, a né von podle gramotyky. Myslím to tak: dyž ho chce zahrabat v nasej zahradě, proč né, my ho zaseje zahrabeme u něj, teda toho železného pánajána.“

„U všech čertů, Gottfriede, tys na to káp!“ zvolal překvapeně Metuzalém. „To je něco!“

„Abypa né! Starej Gotfrýd má tudle pod čepicej. Timle pádem nepříde aspoň tudlencten copálista k žádnému maléru, anejbrž navopak. Poctívej pan sousněd všecko práskne, policajti sem přimašírujou jako vo bóžim těle, budou kopat jak hostinskej do zadnice, najdou starou belu, a až zvostanou stát jako svatý za dědinou s taklenc dlouhým čenicháčem, prásknem to zaseje my.“

„Skvělé! Jediná správná, jediná možná cesta, jak z toho ven!“ mnul si student spokojeně ruce. Přetlumočil zdrcenému Číňanovi Gottfriedův plán a rychle se zeptal:

„Doufám, že má váš soused zahradu?“

„Ó ano, zrovna jako já. Dělí nás jen zídka.“

„Pak máte vyhráno! Počkáte, až u vás sochu zakopou, honem ji zas vyhrabete a šup s ní k sousedovi.“

„Ale co když mne při tom chytnou?“

„Inu, to by ovšem bylo zlé. Musíte být opatrný. A pak, Wang Kang nemá přece ani zdání, že vy o všem víte. Jakpak by ho mohlo napadnout, že mu přenecháte dárek, který vám hodlal tak velkoryse věnovat.“

„Jenže na to nebudu mít sám dost sil.“

„Samozřejmě že vám pomůžeme. Ochotně a rádi.“

„Ó pane, jsem vám neskonale vděčen. Ale v tom případě vám nezbude než u mne zůstat, později se sem už těžko dostanete.“

„Žádný strach, kdykoli budeme chtít. Ať si zavírají ulice a brány, jak jim je libo. Bydlíme totiž s našimi přáteli hned vedle, u podprefekta Čoua.“

Chu Ťin v té chvíli zůstal jako opařený. Ze samého překvapení a strachu je ani jaksepatří nepřivítal, vůbec s nimi nezacházel s předepsanou uctivostí, a oni jsou to hosté jeho nejvznešenějšího souseda!

„U všemocného tchungč‘a Coua?“ vydechl a pln obav se uklonil až k zemi. „Ó šlechetný zachránce, učiňte s mou nepatrnou nicotností za mou nezdvořilost a nedostatek úcty, co si zasloužím.. Nejsem hoden ani zlomku té nesmírné cti, kterou mi prokazujete. Vznešení cizinci, jež hostí sám náš velký tchungč’, zajisté zaujímají ve slavné vlasti svých ctihodných předků ty nejvyšší úřady, a já se choval jako nezdvořák a hlupec! Jsem příliš nepatrný a příliš těžce jsem se provinil, než abych směl pohlédnout do vašich jasných tváří. A vy ještě přicházíte, abyste mě velkomyslně zpravili o nebezpečí, které mě ohrožuje! Vezměte si mé peníze, můj život a vše, co mi náleží!“

„Jsem rád, že máte tak vděčné srdce,“ pravil student, opatrně vzal chvějícího se klenotníka za ramena a zdvihl ho z poníženého úklonu. „Byl jsem přesvědčen, že jste čestný člověk, a proto jsem vás také přišel zachránit. Máte nějaké nářadí? A ukažte mi odněkud naše večerní působiště, chtěl bych se předemřádně rozhlédnout.“

„Ó milerád! Obtěžujte se sem vedle, uvidíte vše.“

Zavedl je do sousední místnosti s dvěma okny; místo skel byla potažena jemnou průhlednou gázou. Cervenomodrý Metuzalém spatřil nevelkou zahradu, dokonale upravenou po čínském způsobu: trpasličí stromky,

kvetoucí keře, tisové a zimostrázové živé ploty, nad nimiž vyčnívaly koruny stromů, sestříhané do podoby zvířat. Po pravé straně ležela zahrada podařeného souseda, stejně uspořádaná a pěstěná; oddělovala ji jen nízká zeď. Vlevo byla zahrada podprefekta Čoua, právě tak dlouhá, ale mnohem širší. Ani ta nebyla obehnána o moc vyšší zdí. Za zahradami vedla zřejmě pěšina, tamtudy patrně přinese zloděj večer svůj lup.

„Výborně!“ pochvaloval si student. „Půjde to znamenitě. Přelezeme přes zeď k vám, a dál už uvidíme.“

„Mohu tedy počítat s vaší nejmilostivější pomocí?“

„Ale ovšem, spolehněte se. Počátkem sü š‘, hned jak se setmí, nás máte v zahradě. A budeli potřeba, zavoláme další. Teď se však musíme vrátit. Jistě už na nás čekají.“

„Je velký tchungč‘ doma?“

„Teď ne, ale k večeru, než zavřou brány a ulice, se určitě vrátí.“

„Ó vznešený dobrodince, podle toho se on řídit nemusí. Může si v noci odejít a přijít, jak ho napadne. Pro něho jsou všechny pchajlou dokořán.“

Pchajlou se říká zdejším bohatě zdobeným klenutým bránám, které uzavírají ulice. Kromě tomuto bohulibému účelu slouží však i jako památníky významných mužů, k jejichž poctě byly zřízeny. Zasloužíli se nějaký úředník nebo občan o zemi, o provincii nebo o město, postaví mu vděční potomci takovou pchajlou; nese pak jeho jméno a jsou na ní již z dálky viditelnými znaky vypsány i všechny jeho nehynoucí zásluhy. Leč nejen zesnulý, i živý se může honosit touto ctí; jen si musí pěkně do posledního měďáku zaplatit veškeré stavební náklady, což ovšem nikterak nezmenšuje úctu, které pak požívá.

Červenomodrý Metuzalém a Gottfried z Bouillonu se konečně rozloučili a Chu Ťin je s neustálými poklonami vyprovodil až ke dveřím krámku.

„Jdi teď za ostatními,“ přikázal student, když přišli domů, „a řekni jim, že zůstanu ve svém pokoji, že si chci třeba srovnat zápisky a lístky s poznámkami, něco si prostě vymysli, ty už to dokážeš. Nerad bych, aby se dověděli předem, co máme za lubem. A pak hned zase přijď, za chvíli bude tma, nikde se nezdržuj.“

Gottfried odešel a vzápětí se objevil šikmooký sluha, aby rozsvítil lampu a přeptal se, nemáli vznešený milostpán nějaké rozkazy.

„Ne, ne, děkuji,“ odpověděl Metuzalém. „Jen bych rád věděl, zda je dovoleno projít se v zahradě.“

„Po ránu ne, v té době se tam procházívá květ domu, paní mého všemocného pána. Teď je však zahrada prázdná. Starý milostpán si tam přeje odejít?“

„Za okamžik, jeli to možné. Jsem totiž básník a zachtělo se mi chvíli v tichu nerušeně rozjímat.“

„Doprovodím milostí obdařeného tvůrce veršů až k brance a počkám tam na jeho návrat. Bude si třeba během své procházky něco přát.“

„Ne, to není nutné. Můj sluha mě bude doprovázet a oznámí ti, kdybych tě potřeboval. Rád bych, aby mě nikdo nevyrušoval.“ Sluha se uklonil a odešel. Vtom se už vrátil Gottfried, a právě v té chvíli se z ulice ozval gong a volání hlídky: „Sü š‘! Sü š‘!“

Podle našeho času bylo sedm, podle čínského udeřila jedenáctá velká hodina.

„Tak, a jde se na to!“ zvedl se odhodlaně student. „Máš nůž a revolver?“

„V rychtyku. Sem vozbrojněnej jako muj nebožtik praprapředek, dej mu pánbu ječnou vláhu, dyž táhnul na Setsakracény do přesvatej země.“

Venku je čekal sluha, dovedl je až k brance do zahrady a neslyšně se vrátil domů. Rychle se stmívalo, na pár kroků teď bylo stěží rozeznat člověka, za chvíli bude úplná tma.

„Tejkon už nejspíš někde vochuzujou kostelíček,“ prohodil Gottfried.

„Doufám. Držím jim palce, aby se jim to povedlo.“

„Pěkně děkuju za takový přáni! Nechtěl byste náhodou, aby to čmajzli rovnou i s voltářem?“

„Rozuměj, když jim to nevyjde dnes, nezbude než se sem vydat zítra, a to půjde podstatně hůř. Podprefekt už bude doma, a kdovíjak všechno dopadne. Tak do toho!“

Pozorně naslouchali, všude byl ještě klid.

„A teď přelézt! Ale potichu!“ šeptl student.

Vyhoupli se na zeď a opatrně, takřka neslyšně se spustili na druhou stranu. Sotva se dotkli země, vynořila se vedle nich tmavá postava.

„Chu Ťin?“ zeptal se Metuzalém šeptem.

„Ano, já nejubožejší.“

„Obešel jste už zahradu?“

„Dosud ne, urozený dobrodince. Myslel jsem si, že by Wang Kang mohl stát někde za zdí a poslouchat. Nesmí přece vědět, že tu jsem.“

„Správně. A nářadí?“

„Leží tady vedle. Co nyní, vznešený veliteli?“

„Skryjte se oba za tenhle tis. Wang Kang se určitě přijde přesvědčit, jestli vám tady někdo nešlape fialky. Půjdu na zvědy, za chvíli jsem zpátky.“

Vyzul se a tichounce jako kočka se odplížil. Pomalu, krok za krokem se snažil pátrat v husté, neproniknutelné tmě. Pečlivě obešel už dvě strany zahrady, ale nikde živé duše. Třetí tvořila zeď, oddělující pozemky obou zlatníků. Udělal ještě krok, a noha narazila na cosi tvrdého. Obezřetně se shýbl a nahmatal motyku, lopatu a rýč.

Bylo to zřejmě nářadí Wang Kanga, jinak to nemohlo být. Kdoví, jestli není ještě někde nablízku.

Cervenomodrý Metuzalém se skrčil a poslouchal. Napínal zrak i sluch, ale neviděl, neslyšel zhola nic. Skloněn udělal pár kroků, a tu spatřil postavu přitisknutou ke stromu sotva tři čtyři metry před sebou. Nebýt přikrčen, byl by ho dozajista ten muž zahlédl.

Rychle uhnul, přidřepl za zimostráz a čekal, co se bude dít. Hlavně aby Gottfried s Chu Ťinem zůstali na místě, aby je nenapadlo opustit předčasně úkryt.

Naštěstí netrvalo dlouho a zaslechl za zdí uchvátané kroky několika lidí; zřejmě běželi, zřetelně bylo slyšet hlasitý, prudký dech.

Temná postava se odlepila od stromu a přeběhla ke zdi na konci zahrady. Metuzalém za ní, zlehka, potichu, bez nejmenšího šramotu.

„Pst!“ ozvalo se zvenku.

„Pst!“ odpověděla postava uvnitř.

„Je starý milostpán na místě?“

„Neměj strach! Máš ho?“

„Dokonce dva!“

„Dva? Stačil mi jeden.“

„Šlo to jako nic, tak jsme vzali hned párek.“

„To musela být tíha!“

„Ani ne. Jsou jenom ze dřeva.“

„Z kterého chrámu?“

„Z Tchientes‘, chrámu Nebeské ctnosti. Není to daleko a moc tam nehlídají.“

„Nikdo vás neviděl?“

„Zatím ne, ale při nejbližší obchůzce, až udeří chaj š‘ na to určitě přijdou. Do té doby to musíme mít z krku. Vysadíme je na zeď a vy je sundejte.“

Metuzalém slyšel vše. Viděl, jak se na zdi objevily dva velké předměty a jak je zlatník zpola zachytil a zpola nechal padnout dolů do trávy.

„Hned jsme zpátky,“ ozvalo se znova za zdí, „dojdem jen schovat nosítka, někdo by je tady moh lehko objevit.“ Chvíli bylo ticho, nic se nehýbalo, za okamžik přeskočili přes zeď dva muži.

„Všecko v pořádku?“ zeptal se jeden.

„Jsme sami, nebojte se. Dvakrát jsem obešel zahradu kolem dokola.“

„Tak teda začnem. Kde to má být?“

„Kousek odtud. Nářadí tam už je. Vybral jsem místo, kde je měkká hlína. Jdeme, vezměte bohy.“

Oba zloději se dali do práce. Rychle vykopali nehlubokou jámu, položili do ní obě sochy, kvapně je zase zaházeli, šlo přece o to, aby je úřady zanedlouho snadno našly. Neuplynula ani půlhodina a byli hotovi.

„Co udělá teď náš starý milostpán?“ zeptal se jeden ze zlodějů, bezpochyby ten, s kterým zlatník vyjednával za zahradní zdí portugalského hostince.

„Počkám, až začnou vyvolávat loupež, a pak dojdu vedle k tchungč‘ovi.“

„Ale to přece není soudní úředník!“

„Nevadí, ale úředník to je. Lepší nějaký než žádný. Ulice už bude zavřená, a tady poblíž stejně žádný singkuan nebydlí. Ohlásím mu, že jsem se procházel po zahradě a že jsem si všiml, jak Chu Ťin u sebe něco zakopává.“

„Jak starý milostpán ráčí. My jsme hotovi a prosíme o peníze.“

„Tady jsou čtyři šňůry, na každé šest set wenů, připravil jsem je už večer.“

„Doufám, že je to přesně. Když jsem posledně dělal starému milostpánovi ochotnou službu, ráčil se přepočítat o celých šedesát měďáků.“

„Vyloučeno! Přepočítal ses nejspíš ty.“

„Nechtěl by můj starý milostpán radši počkat, než to spočítáme?“

„Zbláznil ses? Kde? Tady v té tmě? Jestli chcete, počítejte, já čekat nemohu. Musím zajít ke známému a povědět mu, co jsem tady viděl. Až uslyší, že vyvolávají loupež těch dvou bohů, určitě mi sám poradí, abych šel podat oznámení, a půjde za svědka. Také nářadí musím pořádně schovat.“

Přehodil lopatu, motyku a rýč přes zeď, potom přelezl do své zahrady i on a za chvilku se už ozvalo vrznutí vrat a kovové cvaknutí závory.

Oba zloději zatím dopočítávali peníze.

„Zase nás ošidil! Mizera! Aby mu ruka zčernala!“ zaklel jeden z nich.

„Já to věděl, že nás veme na hůl, zloděj zlodějská,“ ozval se druhý. „Ale nešť, stejně je to spousta peněz. Nu co, musíme jít, než nám zavřou brány.“

Zamířili ke zdi na konci zahrady. Když šli kolem Metuzaléma, student bleskurychle vyskočil, vrhl se na ně, a už je oba držel za hrdla a tiskl, až mu v kloubech praštělo.

Tlumený výkřik, marné vzepření, zbytečný pohyb rukou, a svalili se na zem jako podťatí. Student však nepouštěl a tiskl dál. Oba jen neslyšně chroptěli. Několikrát sebou sice ještě chabě, křečovitě škubli, ale za okamžik už leželi bez hnuti v trávě: ztratili vědomí.

Metuzalém vytáhl nůž, odřízl jim z nuzného oděvu pár cárů, svázal ničemy zády k sobě a odvalil je kousek stranou. Do úst nacpal každému z nich pořádný kus hadru. Pak se rychle vrátil ke svým přátelům.

Slyšeli všechno a hořeli už nedočkavostí, jak to dopadlo. Stručně, jen pár slovy jim pověděl co a jak a poslal Chu Ťina pro provazy, aby spoutali oba ptáčky trochu pečlivěji. Potom je přehodili k Wang Kangovi, vykopali božstva, jámu pečlivě zasypali a přelezli i s nářadím a oběma sochami přes zeď; po čtvrthodince nehlučné práce se všichni tři vrátili

stejnou cestou do Chu Ťinovy zahrady.

„Tak, tohle bychom měli z krku, teď už to snad nějak dopadne,“ oddechl si spokojeně Červenomodrý Metuzalém.

„Ctihodný pan Wang Kang může běžet podat oznámení, a spadne do jámy, kterou kopal vám.“

„O vznešený dobrodince a šlechetný zachránce! Čím se vám odvděčím?“ usmíval se šťastně Chu Ťin. „Prokážete svému nejubožejšímu sluhovi tu velkou milost, aby mohl zítra znovu uzřít vaši laskavou tvář?“

„Velice rád. Ráno se u vás zastavím. Teď se však musíme umýt a upravit. A pak rychle domů, náš vzácný hostitel se nesmí dozvědět, kde jsme se toulali.“

Klenotník je zavedl do malého altánu, přinesl lampión, vodu a kartáče, Metuzalém s Gottfriedem se dali jakžtakž do pořádku, rozloučili se a přelezli zpátky do podprefektovy zahrady. Gottfried si stoupl jako poslušný sluha k brance, student se jako pravý básník začal zadumaně procházet sem a tam.

Netrvalo dlouho a u domu se objevily lampióny, ozvaly se hlasy a do zahrady vstoupil průvod sluhů s podprefektem Čouem v čele. Vrátil se totiž před chviličkou domů, a když se dozvěděl, že se očekávaní hosté konečně dostavili,

spěchal do zahrady, aby Metuzaléma přivítal.

„A nyní,“ pravil po složitých obřadných pozdravech, „vás musím co nejuctivěji požádat, abyste splnili jedno mé opovážlivé přání. Nikdo se nedozvěděl, co se mi přihodilo na oné neblahé džunce a že právě vy jste mými zachránci. Pověděl jsem o tom všem jenom své choti. Přeje si vás spatřit a vyjádřiti vám uctivý dík. Smím vás k ní dovést?“ Červenomodrý Metuzalém dobře věděl, jaké je to vyznamenání a pocta, a proto zdvořile poděkoval:

„Považujeme toto přání za rozkaz líbezného květu domu a bude nám nesmírným potěšením uposlechnout milého pozvání. Rádi složíme svůj pokorný hold k nohám nejvznešenější spanilomyslnosti a vděkuplné ozdobě tohoto pohostinného domu.“

Tchungč’ Čou se usmál, uklonil se a pravil:

„Pak tedy pojďme. Již dávno vás očekává.“

KAPITOLA DESÁTÁ

… sám do ní padá

Tchungč‘ zavedl Červenomodrého Metuzaléma s Gottfriedem z Bouillonu zpátky do domu, do jakési předsíně, kde už čekali ostatní: kapitán Turnerstick, mijnheer van Aardappelenbosch, Richard Stein i Liang S’, a zmizel v nejbližších dveřích. Student využil příležitosti, rychle vypověděl svůj i Gottfriedův zážitek a zapřísahal všechny své přátele, aby se ani slovem nepodřekli a neprozradili, co právě slyšeli.

Za pár minut se podprefekt vrátil a požádal váženou společnost, aby ho následovala. Přišli do nevelkého, leč vybraně a s opravdovou elegancí zařízeného salónu; tady zřejmě paní domu přijímala své urozené přítelkyně. Všechno

nasvědčovalo, že se tu stýkají skutečné dámy velkého světa, nepříliš chytré, o to však vznešenější: na stole ležely jemné výšivky a jiné přepychové dámské práce, na skvostných římsách se třpytil vzácný porcelán, po stěnách byly rozvěšeny drahocenné hudební nástroje.

Sotva se hosté posadili, objevila se dáma, podpíraná služebnou. A věru že potřebovala tuto oporu, sama by se byla mohla sotva pohybovat, bránil jí v tom znak nejvyšší čínské krásy: liliové květy, malé, znetvořené koňské nožky. Dcerám urozených rodičů ohnou hned po narození prsty na nohou k chodidlům a pevně je přivážou složitými obvazy.

Jen palec si smi zachovat svou přirozenou polohu, ale ani ten se nevyvíjí zcela normálně, neboť celá noha i s ním nesmírně trpí tímto krutým zákrokem. Prsty a nehty zarůstají do chodidla a způsobují zdlouhavé hnisání a nevyslovitelná muka.

Takové nebohé dítě se nikdy nenaučí chodit, do nejdelší smrti se jen belhá, avšak všechno to snáší ve šťastné naději, že se bude honosit nejmenší a nejkrásnější nožkou, jaká jen může být. Tento výlupek krásy sestává přirozeně nakonec jen z pouhé paty a palce, ovšem titěrný pantoflíček, kterým je palec přioděn, není skutečně větší než střevíček dětské panenky. Ostatní hrůzu, o to ošklivější, milosrdně zakryje dlouhý šat.

Za další znak dokonalého půvabu platí u některých Číňanů tělnatost: kdo není pěkně dokulata vykrmený, nemůže být ani krásný; hubený, vyzáblý člověk je pro takové znalce prachobyčejný šereda a ošklivec.

I v tomto ohledu byla tedy paní domu krasavice k pohledání. Čeho nedosahovala na výšku, vynahrazovala si

mnohonásobně šířkou a úspěšně se blížila nejdokonalejšímu geometrickému tělesu, kouli. Není divu, že se mijnheer van Aardappelenbosch neudržel, aby nezvolal:

„Rechtvaardige hemel, spravedlivé nebe, tady asi najdím přece jen to pravé místo pro mne, když se tu uměje takhle znamenitě ztlouštit!“

Černé vlasy měla pomocí mnoha jehlic, ve kterých mihotavě zářily brilianty, učesány do tvaru lesklého motýla, tělo se halilo do drahocenného hedvábí, ruce se ukrývaly v širokých, až ke kolenům splývajících rukávech; kolem krku jí visel těžký zlatý řetěz se spoustou amuletů.

Drobný obličejík byl podle mravu vznešených Číňanek silně nalíčen bělobou a jasnou rumělkou; dodávalo mu to zvláštní nehybnosti strnulé masky, v níž malá, šikmo posazená černá očka tvořila velmi pohyblivou výjimku.

„Čching, čching, sienšengmen, vítám vás, pánové!“ pozdravila tenkým, pronikavým, ale velmi přátelským dětským hláskem a zdvořile se uklonila.

Kapitána Fricka Turnersticka zaplavil v té chvíli jakýsi zvláštní, dosud nepoznaný galantní cit. On, který nejlépe hovoří čínsky, musí se teď přece chopit slova a říci té milé bytosti něco něžného! Vykročil proto rázně o dva kroky vpřed, až dáma leknutím ucouvla, nasadil si pečlivě cvikr, neobyčejně hluboce se uklonil, obratně zachytil skřipec v plavném letu s nosu dolů, šoupl nožkou, jednou dvakrát si odkašlal a s vytřeštěným úsměvem, který považoval zřejmě za vrchol líbeznosti, medově spustil:

„Milostivang paning Číňankong! Mé srdceng je dojatong vašing roztomilosting. Třebaženg jsem staryng mládenec,

dovedung ocenit štěsting, spatřiting na vlastning očing takovoung rozkošnoung manželkung zde přítomnéhong panang mandarínang. Dovolteng ming složiting vám svou poklonung, popřáting vám všehong nejlepšíhong a odevzdating se do vašing blahovůleng. Čching, čching a do třeticeng čching!“

Nerozuměla sice z jeho řeči kromě posledních tří čching ani slovo, ale pochopila, že jí složil hold a něco milého jí řekl. Vděčně se proto usmála a několika šibalskými poklonami mu dala najevo, že není nespokojena s jeho projevem. Zařadil se tedy zase mezi své přátele a pošeptal se zadostiučiněním tlouštíkovi:

„U všech chobotnic a krabů, nóbl dáma, namouduši! Mluví zřejmě plynně čínsky. Rozuměla mi snad každé slovo, všecka čest!“ Potom se okouzlující paní domu obrátila na Červenomodrého Metuzaléma:

„On, vy jste tedy ten šlechetný zachránce mého milovaného chotě! Nebýt vás, perlo odvahy a ctnosti, nebyl by již mezi živými a já bych uvadla žalem. Děkuji vám. Deset tisíc let nechť na vás svítí slunce radosti.“

S ručkama zasunutýma do rukávů a přitisknutýma na prsa se několikrát drobně uklonila a pokaždé se potají, leč přesto obdivně podívala na vousatého studenta, na jeho ducaté tváře a nádherně zbarvený nos.

Poté se stejně zdvořile, jen bez těch obdivuplných pokuků, uklonila i ostatním a ti, třebas to vypadalo všelijak, se co do galantnosti nedali nikterak zahanbit: klaněli se jako o závod, až se jim dělaly mžitky před očima.

Když potom tchungč‘ vyprovázel svoji choť do jejích pokojů, tlouštík si povzdechl:

„Goede God, was dat eene vrouw, dobrotivý bože, že to ale byla ženská! S tou by se mi to jedlovalo, to bych se určitně nahned uzdravěl!“

Vtom zvenku zaslechli jakýsi podivný hluk; blížil se a sílil, zazněly hřmotné údery několika gongů, ozvalo se mužské volání a křik.

Podprefekt Čou se zatím vrátil, chvíli naslouchal a potom řekl:

„Slyšíte? Muselo se stát nějaké velké neštěstí. Anebo zločin. Hlídky to oznamují.“ Otevřel okno, hlasy teď vykřikovaly přímo před domem. Gongy ohlušovaly svým vibrujícím zvukem, jeden ochraptělý hlas naráz překřičel všechen ten hluk a napůl zpěvavě, napůl naříkavě oznamoval cosi, čemu ani Metuzalém nebyl s to rozumět.

„Jaký to čin!“ zvolal najednou podprefekt, uvyklý zřejmě na podobný způsob vyvolávání. „Něco takového se v Kuangčoufu ještě nestalo!“

„Oč jde?“ zajímal se student.

„V Tchientes‘ ukradli dvě sochy bohů.“

„Dnes?“

„Zřejmě před chvílí. Na počátku první hlídky tam ještě byly, teď jsou tytam. Dva muži, kteří nechali stát před chrámem nosítka a pak s nimi zmizeli, jsou podezřelí jako pachatelé. Právě rozhlašují jejich popis.“

Naši přátelé mistrovsky předstírali překvapení a tchungč‘ pokračoval:

„Doufám, že drzé hanobitele chrámu brzy najdou, a pak běda jim! Všechny ulice a náměstí budou okamžitě obsazeny policií, neproklouzne ani myš. Pokud pachatelé neopustili včas město, jsou ztraceni.“

„Ale proč, z jakého důvodu vztáhli ti lidé ruku na posvátná božstva?“

„Patrně aby jim přinesla štěstí a užitek, aby jim lehce dopomohla k bohatství. Tomu, kdo si takového boha přinese domů, musí potom božstvo sloužit. Ale bohové přece nejsou pro jednoho, pro dva chtivé sobce, jsou pro všechen lid. Proto je stavíme do veřejných chrámů, aby jim kdokoli mohl přednést své tužby a přání. Kdo však… Co se děje?“ zeptal se sluhy, který právě vstoupil.

„Tisíckrát prosím za odpuštění, že ruším, nejjasnější starý milostpane, ale nehodný zlatník Wang Kang prosí v nejhlubší pokoře, zda by mohl učinit důležité oznámení.“

„Ten? Ať raději skryje svou krysí tvář před mými zraky, nechci ho vidět!“

„Říká, že je to velice naléhavé a že to našemu vznešenému pánovi přinese největší užitek.“

Stačí jen slíbit prospěch a zisk, a Číňan je okamžitě ochoten natáhnout po něm ruku. A ctihodný podprefekt Čou nebyl zřejmě ani v nejmenším tou čestnou výjimkou.

„Vpusťte ho!“ rozkázal spěšně. „Ale předem mu řekni, že mu nechám rozmačkat prsty na rukou i nohou, jestli mě obtěžuje bez vážných důvodů!“

Wang Kang vstoupil, sklonil hlavu skoro až k zemi a zůstal stát hned u dveří.

„Co chceš tak pozdě? S čím se mě opovažuješ rušit v mém soukromí?“ osopil se na něj tchungč‘.

„Všemocný milostpane,“ odvětil zlatník s otrockou bojácností, „musel jsem přispěchat k paprskům Vašeho slunce, jelikož v ulici nebydlí žádný singkuan.“

„Singkuan? Jde tedy o záležitost soudu?“

„Ó ano, nejvznešenější.“

„O takové věci se nestarám! Vidím, že tě přece jenom budu muset nechat zavřít.“

„Vaše zářící Milost mi zajisté ponechá svobodu, až se dozví, že jde, o uloupené bohy.“

Tchungč‘ seděl v křesle; nesrovnávalo se s jeho důstojností, aby stál při rozmluvě s tímto člověkem. Teď však vyskočil jako uštknutý a zvolal:

„O uloupená božstva? Pojď blíž a mluv! Co víš o tom neuvěřitelném zločinu?“

„Domnívám se, že znám člověka, u kterého by se uloupení bohové snadno nalezli.“

„Cože? Ty? Mluv, kdo to je?“

„Chu Ťin, můj soused, nejvznešenější pane.“ Podprefektovo obočí se hrozivě stáhlo:

„Ten? Tvůj nepřítel, což? Slyš, co ti řeknu: Chu Ťin je čestný muž, a žádný zloděj! Od toho by ses mohl do konce života učit poctivosti i ostatním ctnostem, ten nekrade, tím spíš ne posvátné bohy z chrámů! Uvědomuješ si, co činíš, obviňuješli ho z takového zločinu?“

„Ó ano, vznešený blahodárce, vím to až příliš dobře. Já ho však neobviňuji, vyslovuji pouze, jak jsem již řekl, svou

nesmělou domněnku.“

„A z jakého důvodu se tedy domníváš, že on je pachatelem? Ale střež se říci o jediné slovo víc, než můžeš dokázat! Nejsi z těch, ke kterým bych byl shovívavý!“

Zlatník přijal podprefektova tvrdá slova se vší pokorou a s očima sklopenýma odvětil:

„Nemám v úmyslu nikoho bezdůvodně ani křivě obvinit; považuji však za svou povinnost oznámit Vaší Osvícenosti, co jsem na vlastní oči uviděl. Pracoval jsem dnes dlouho do večera, chtěl jsem se proto po soumraku nadýchat v zahradě čerstvého vzduchu. Byla už notná tma, přesto jsem však postřehl, jak přicházejí dva muži s nosítky. Zastavili se u zahrady mého souseda, dali znamení, on jim odpověděl, zřejmě na ně už čekal, potom vytáhli z nosítek dva těžké předměty a podali mu je přes zeď, pak přelezli i oni a s Chu Ťinem vykopali velkou jámu. Přikradl jsem se blíž, počínání těch lidí se mi zdálo podezřelé. Když jsem se podíval přes zeď, spatřil jsem, že ty dva předměty byly jakési sochy.

Položili je do jámy a opět zaházeli. Oba neznámí muži přelezli zase zpátky, ale Chu Ťin na zahradě ještě zůstal. To je vše, co viděly mé nehodné oči, vznešený dobrodinče.“

„Nebesa! Je tohle možné?“ zvolal podprefekt a dočista zapomněl na svou nedůvěru i nezbytnou důstojnost.

„Nosítka… dva muži… dvě sochy, a právě v té době? Vždyť se to všechno naprosto přesně shoduje! Ale… ale cožpak může být Chu Ťin zločinec?“

„Na tuto otázku neumím odpovědět, vznešená ozdobo spravedlnosti. Vyprávěl jsem pouze to, co jsem považoval za potřebné povědět.“

„Co bylo dál?“

„Rozmýšlel jsem se: Chu Ťin musel zřejmě provádět něco nekalého, když to dělal tak tajně, ale mám to oznámit a přivést toho poctivce do neštěstí? Nevěděl jsem si rady, zašel jsem proto ke svému příteli a všecko jsem mu pověděl. Tu jsme slyšeli oznamovat loupež bohů, a hned mi bylo jasné, jaké sochy to Chu Ťin zakopal. Poznal jsem, že nesmím mlčet. I přítel mi radil, abych spěchal k Vaší Znamenitosti.“

Podprefekt Čou se rozčileně procházel po místnosti a vzrušeně opakoval:

„Chu Ťin! Chu Ťin! Proč zrovna on? Že bych se v něm byl tak velice mýlil?, Doufám, že mluvíš pravdu?“

„Nechť mě dá Vaše Jasnost k smrti ubičovat, jestli jsem si vymyslel jediné slovo.“

„Věř, že bych to udělal, na to můžeš vzít jed. Pamatuješ si místo, kde vykopali jámu?“

„Naprosto přesně.“

„Půjdu tedy k Chu Ťinovi. Ty se mnou. Ale běda ti, jestli tě přistihnu při nějaké lži!“ Wang Kang se hluboce poklonil a co nejpokorněji odvětil:

„Mé svědomí je čisté a moje srdce spravedlivé. Duše se mi vzpírá, že právě já bych měl odhalit pokrytce, plním však přikázání našeho vznešeného náboženství.“

„Počkej tu, hned se vrátím!“ přikázal tchungč‘ Čou. Chtěl odejít, ale ve dveřích se obrátil, přistoupil k Metuzalémovi a zeptal se:

„Jste velký učenec své země. Studoval jste i zákony spravedlnosti?“

„Ovšem.“

„Pak se budete moci přesvědčit, co u nás znamená dopadnout zločince a vydat ho trestu. Chcete se účastnit?“

Nic nemohlo přijít Červenomodrému Metuzalémovi více vhod než tato nenadálá otázka. Když tedy ochotně přisvědčil, tchungč‘ rozhodl: „Dobrá, půjdete se mnou a vaši přátelé též. Pošlu pro policisty a pro vojáky.“

Dal sluhovi rozkaz a zanedlouho se objevili strážníci v kuželovitých čepicích a vojáci se štítky na hrudi i na zádech se znakem: ping, voják.

Vznešený mandarín, jakým byl kantonský podprefekt Čou, musel samozřejmě i těch pár kroků k Chu Ťinovi vykonat s důstojností přiměřenou jeho stavu: v čele kráčeli čtyři běžci, pak následoval ve skvostných úředních nosítkách on, za ním hosté, rovněž v nosidlech, poté žalobce obklopený strážníky a průvod uzavírali vojáci, pochodující, jak se jim zlíbilo, a nesoucí rozmanité zbraně naprosto podle vlastního gusta.

Ulice byla neosvětlená, přesto však nešli úplnou tmou. Kolem se shromáždilo dostatek lidí se zažehnutými lampióny. Pouze vyvolení se smějí v Číně procházet v noci volně městem; obyvatelé jedné ulice mohou se však za jistých podmínek stýkat a navštěvovat, jak je jim libo, i po uzavření ulic a bran, jen musí mít lampión nebo jinou svítilnu. Dozor nad obyvatelstvem je tady vůbec s obdivuhodnou důkladností promyšlen: zvláštní úředníci jsou odpovědni za vše, co se děje v určité části města; jim jsou podřízeni činovníci, dozírající na jednotlivé ulice, v jejichž budovách opět vládnou hlavy domů; a nakonec hlavy rodin zodpovídají za každé hnuti své rodiny. Jeli spáchán nějaký zločin, pak

ovšem nepyká jen zločinec a jeho rodina, ale i příslušná hlava domu, patřičná hlava ulice, ba dokonce podle okolností třeba i náležitá hlava určité části města. Jak důmyslný vynález! Dozajista leckterá vláda v Evropě ráda by si vzala z tak dokonalého systému poučení a vzor, a kdoví, jestli to vbrzku neudělá.

Zpráva o neobyčejné loupeži vylákala na ulici spousty lidí. Postávali v tichých skupinkách a šeptem posuzovali tu strašnou novinu. Hlavy domů starostlivě střehly, aby nevznikl zbytečný hluk nebo nepořádek.

Chu Ťin dostal od Metuzaléma podrobné pokyny, co dělat a jak postupovat. Věděl, že tchungč‘ patrně přijde, a už ho netrpělivě očekával za zavřenými dveřmi. Sotva se ozvalo zabouchání, okamžitě otevřel. Zatvářil se překvapeně, uklonil se před vznešeným úředníkem až k zemi a co nejponíženěji se zeptal, čemu vděčí za tak vzácnou pozdní

návštěvu.

„Hned se to dozvíš,“ odpověděl odměřeně podprefekt, „nejdřív však přiveď svou ničemnou a zapáchající rodinu!“ Dva strážníci popadli klenotníka za cop a vytáhli ho ven. Podprefekt se svým doprovodem se zatím za svitu lampiónů odebral dozadu na zahradu.

Za okamžik přivlekli policisté Chu Ťina s jeho ženou, s vyděšenými dětmi a s celým služebnictvem. Klenotník zůstal mlčky stát v hluboké úkloně, ostatní se vrhli na kolena a odevzdaně leželi před mocným návštěvníkem. Ten se obrátil

na Chu Ťina a přísně, zhurta se zeptal: „Víš, proč jsme přišli?“

„Má bídná a nepatrná ubohost nemá nejmenšího tušení, z jakého důvodu ráčila Vaše Velejasnost ozářit můj tmavý dům,“ odvětil tiše klenotník.

„Lžeš! Nestál jsi snad za dveřmi, už když jsme přicházeli?“ „Slyšel jsem volání a hlasy venku na ulici, chtěl jsem se podívat, co se děje. Pak milostivě vstoupila Vaše nejvyšší Spravedlnost…“

„Tak, moje nejvyšší spravedlnost?“ přerušil ho podprefekt. „Správně jsi to řekl. A této spravedlnosti nyní propadneš. Víš, proč je na ulici tolik lidí?“

„Kvůli dvěma bohům, byli prý uloupeni.“

„Odkud víš o tom zločinu?“

„Slyšeli jsme hlídky, které to oznamovaly.“

„Nová lež! Věděl jsi o loupeži dřív než všichni ostatní, protože jsi ji spáchal ty sám!“ Chu Tin předstíral úlek, nutno říci, že opravdu znamenitě, a se strachem v hlase vykřikl:

„Jaká to slova! Co to říká Vaše Vznešenost! Já že jsem ukradl bohy? Já, nejpravověrnější a nejhorlivější žák velkého a svatého učení? Jaké obvinění! Mohu dokázat, že jsem od rána až do této chvíle neopustil ani krám, ani své obydlí!“

„To možná můžeš. Ale pověřil jsi tím ohavnýmčinem dva muže, kteří ti uloupená božstva přinesli až sem.“

„O nejctihodnější ze všech ctihodných, nevím o tom zhola nic.“

„Nelži! Dal jsi obě posvátná božstva zakopat ve své zahradě.“

„Kdo to řekl? Kdo se to opovážil vyslovit takovou zlolajnou pomluvu?“

„Wang Kang, tvůj soused, který vše viděl a který teď tady před tebou stojí jako žalobce.“

„Ten? Můj pokorný obdiv k vašemu ctihodnému úřadu mi propůjčuje odvahu říci vám přímo, že tento člověk je můj nepřítel. Každý to o něm ví. Vymyslel si tu báchorku v zaslepené zlobě, aby mne přivedl do neštěstí.“

„Žádná báchorka, ale holá skutečnost. Ví přesně, kam jsi ukryl posvátná božstva, a já je dám nyní vykopat.“

„Vaše Vznešenost nechť tak učiní: prokáže se tím alespoň moje nevina.“

Řekl to s takovou přesvědčivostí, že tchungč‘ Čou, který ho znal vždy jen jako čestného člověka, stále ještě nemohl uvěřit v pravdivost všech těch obvinění. Pohlédl mu proto zkoumavě do očí a prohlásil:

„Tvá pověst byla až dosud čistá a neposkvrněná, rád bych tudíž ještě naposledy poskytl víru tvému tvrzení. Však třikrát běda ti, jestli u tebe ta vzácná božstva najdeme! Kupředu! Wang Kangu, ukaž nám to místo!“

Zlatník vykročil, vzal strážníkovi z ruky lampión, posvítil na zem a řekl:

„Tady to je. Vaše Vznešenost zajisté pozná, že půda je tu čerstvě rozkopaná.“

„Začněte!“ přikázal podprefekt strážníkům. „Teď se rozhodne, kdo z vás bude potrestán: zda on jako svatokrádežník, anebo ty jako nactiutrhač a obelhávač vrchnosti.“

Wang Kang si byl naprosto jist, zračilo se to i v jeho tváři; brzy však výraz sebevědomí začal ustupovat a mizel tím víc, čím hlouběji strážníci kopali. Obě sochy byly přece zahrabány jenom nehluboko, ted už ta jáma měřila dobře půldruhého metru, a pořád nic.

Červenomodrý Metuzalém přikročil blíž, podíval se dolů a poznamenal:

„Tady to sotva bude. Vrchní vrstva byla doopravdy kyprá, ale teď už je hlína tvrdá jako kost. Takhle přece nevypadá čerstvě rozkopaná zem.“

„Pravda,“ přisvědčil podpreíekt a obrátil se na Wang Kanga: „Víš jistě, že to bylo zde?“

Ze zlatníkova obličeje se už vytratila poslední stopa barvy; mlčky a s výrazem hrůzy zíral do prázdné jámy.

„Ano, bylo to tu,“ zašeptal konečně.

„Vidíš však, že tady bohové nejsou!“

„Snad… snad je zas někdo odklidil.“

„Nesmysl! Když někdo zakope lup, nebude ho za chvíli zase vyhrabávat. Nemýlíš se? Nebylo to někde jinde?“

„Vím určitě, že to bylo tady.“

„Pak je nad slunce jasnější, že jsi lhal, abys zničil poctivého souseda!“

„Ne, ne! Mluvil jsem čistou pravdu! Na vlastní oči jsem viděl, že sem zakopávali obě ty sochy.“

„Lžeš! A zase lžeš! Znám tě, jsi podvodník, kdežto o Chu Ťinovi ví každé malé dítě, jaký je poctivec.“

„Osměluji se souhlasit, nejvznešenější dobrodince,“ pronesl znenadání Chu Ťin a pokročil vpřed. „Do této chvíle jsem mlčel, pořád jsem nemohl uvěřit, že člověk může být tak špatný a zlý. Teď však promluvím. Nechť Vaše Milost ráčí popřát svého sluchu mým nicotným slovům.“

„Mluv!“ přikázal tchungč’. „Co nám chceš povědět?“

„Pracoval jsem dnes dlouho do večera, chtěl jsem se proto po soumraku nadýchat v zahradě čerstvého vzduchu. A když jsem stál…“

„Začínáš stejně jako on,“ přerušil ho podprefekt a ukázal na Wang Kanga. „Přesně to jsem slyšel od něho. Mluv ale dál!“

„A když jsem stál tiše u zdi a užíval klidu večera, viděl jsem v šeru, jak přicházejí dva muži s nosítky…“

„Přesně jako Wang Kang. Pokračuj!“

„Zastavili se u zahrady mého souseda, vytáhli z nosítek dva těžké předměty a přehodili je přes zeď.“

„To není pravda! Lže!“ vykřikl Wang Kang. „To, o čem hovoří, se stalo u jeho zdi a v jeho zahradě!“

„Mlč!“ zahřměl tchungč‘. „Tvoje lži jsem vyslechl, teď chci slyšet, co říká Chu Ťin., Pokračuj, Chu Ťině!“

„Oba muži odnesli nosítka o kus dál, ještě teď je tam nejspíš najdete, vrátili se a přelezli do sousedovy zahrady. Wang Kang je už zřejmě očekával, slyšel jsem, jak s nimi hovoří. Ozvalo se cinkání lopaty a rýče, kopali jámu, patrně chtěli něco zahrabat. Pak klaply dveře a závora, Wang Kang se asi vracel do domu.

Byl jsem přesvědčen, že nyní odejdou i ti dva, zaslechl jsem dokonce, jak se potichu plíží ke zdi. Tu se však přihodilo

něco, co mne naplnilo posvátnou hrůzou. Uslyšel jsem dva mohutné tajemné hlasy. Nemohl jsem rozpoznat, jestli přicházely z povětří nebo ze země, ale rozuměl jsem docela zřetelně: Stůjte! Už ani krok! Znesvětili jste nás! Zůstanete zde, dokud nepřikvačí pomsta a nechopí se vás na místě drzého zločinu! Nato se ozval zvuk, jako když někoho násilím odvlékají a táhnou po zemi; pak ještě krátké, úzkostné zasténání, a bylo ticho, nikde už ani hlásku.“

Tchungč‘ Čou sklopil rychle zrak a zamyslel se. Věděl samozřejmě příliš dobře, že dřevěné sochy nemohou hovořit lidskými hlasy, nesměl to ale prozradit, musel se tvářit, že věří takovým zázrakům a že je ctí. S největší pravděpodobností v něm vzklíčilo proti Chu Ťinovi nové podezření, přesto však pln zanícení prohlásil:

„Bohové mají všechnu moc, co proti nim zmůže lidská nicotnost! Cos slyšel dál?“

„V sousedově zahradě už nic. Zůstal jsem stát jako zkamenělý. A pak již zazněly gongy a volání hlídky. Nerozuměl jsem a vrátil jsem se do domu, abych se zeptal, co se přihodilo. Dověděl jsem se, že byly z chrámu Nebeské ctnosti uloupeny dvě sochy bohů, a zachvátil mne děs.“

„Proč jsi to neoznámil?“ zeptal se podprefekt.

„Nevěděl jsem přesně, co se u Wang Kanga dělo. Nevěděl jsem ani, co vlastně nesli ti dva, co hodili přes zeď a potom zakopali. A pak, kdekdo ví, že mě Wang Kang veřejně urazil, moje oznámení by se bylo dozajista vykládalo jako nekalá msta. Poradil jsem se proto s rodinou a rozhodli jsme, že půjdu ven, abych se na ulici doslechl něco víc. Právě jsem se chystal odejít, když přišla Vaše vznešená Znamenitost a obvinila mě z té strašné svatokrádeže. Wang Kang udal mne, ale teď je mi nad slunce jasné, že zlodějem byl on.“

Všichni mlčeli; teprve za notnou chvíli přerušil Wang Kang to hrozivé ticho:

„Nebesa! Jaká podlost! Jaká odporná, hnusná lež! On si troufá svalovat vinu na moji nebohou hlavu! Určitě bohy vykopal a ukryl na jiném místě. Nechť Vaše Veledůstojnost přikáže pátrat pečlivěji.“

„Učiním, co já budu chtít a co uznám za vhodné, a ne, co bys chtěl ty!“ okřikl ho podprefekt. „Hned se ukáže, komu uvěřit. Řekl jsi, tuším, že oba nosiči s nosítky už dávno odešli. A Chu Ťin tvrdí, že tu ještě někde jsou. Jděte a hledejte tady poblíží“ Několik strážníků přelezlo zeď a vydalo se pátrat po nosítkách. Vzápětí se vrátili, as nosidly.

„Vida! Chu Tin měl tedy pravdu,“ prohlásil vítězoslavně tchungč‘. „Nosítka jsou na světě, zřejmě ani nosiči nebudou daleko. Vezměte Wang Kanga, aby nám neuprchl, půjdeme do jeho zahrady a budeme hledat tam.“

Zlatník se ani nebránil. Třeba si za živý svět nedovedl vysvětlit zmizení obou božstev, vůbec mu nepřišlo na mysl, že by mohla být u něho. Pln zmatku kráčel mezi dvěma policisty. Průvod došel na jeho pozemek, strážníci osvětlili temnou zahradu, a tu se příchozím naskytla naprosto nečekaná podívaná:

Mezi dvěma trpasličími stromky spatřili rozkopanou a zase uhrabanou půdu, tvořící malý rov; a na něm seděli dva kuliové, spoutaní na rukou i na nohou a zády uvázaní ke dvěma silným kůlům, zaraženým do země; ústa měli zacpaná cáry z vlastních šatů, že nemohli vydat ani hlásku.

Wang Kang div nepadl leknutím na kolena. Byl bledý jako stěna a třásl se na celém těle. Tchungč‘ Cou si oba chlapíky pozorně prohlédl a najednou zvolal:

„Ale to jsou přece ti dva zloději! Podle popisu jsou to určitě oni., Tak, a ted rozvaž svůj jedovatý zmijí jazyk a pověz nám,“ obrátil se hrozivě na Wang Kanga, „jak se dostali sem, do tvé zahrady!“

„To … to nevím, milostivý pane,“ koktal zlatník a zbledl ještě víc.

„Ze nevíš? Lháři! Zato já to vím! Teď už je všechno jasné. Ty sám jsi spáchal ten hnusný a podlý čin a vinu jsi se pokusil mrzce svalit na poctivého člověka. Odvažte ty dva ničemy a kopejte tady na tomto místě!“

Sotva odházeli slabou vrchní vrstvu země, objevily se obě sochy. S posvátnou hrůzou v očích je pečlivě očistili a opatrně postavili na trávník.

Naši přátelé se div nerozesmáli, když konečně spatřili ta ztracená a znovunalezená božstva v celé jejich vznešenosti a kráse; byly to dvě velké, tlusté, dřevěné a bronzovou barvou natřené loutky dvou dřepících tlouštíků, podle výrazu tváře v té nejveselejší náladě: chechtali se totiž od ucha k uchu, že se jim malá mongolská očka takřka ztrácela v ducatých lících.

„Todlenc je mi legrandace,“ poznamenal Gottfried z Bouillonu. „Esli bejvaj šecky pámbičkove v celom Číncku takovydle starý dobrotiska, tak to si to tady nechám líbit. Nejspíš se maj jak prasata v žitě, že sou v jednom kuse taklenc naloženy. Co vy na to, mijnheer?“

„Wat ik zeg, co že říkám? Ze tady bývějí nejen milostpaničky, ale i pánibohy úplně nádherně vyzdravění, dívujte se na ty břichy!“

„Co praví ti dva páni?“ zeptal se podprefekt studenta.

„Podivují se, jak mohl někdo přijít na tak hroznou myšlenku a vytrhnout božstva z jejich klidu a blaženosti,“ odpověděl pohotově student.

„Je to největší zločin, jakého se může člověk dopustit,“ přikývl tchungč‘. „Svažte toho svatokrádežníka! Dostane se mu trestu, jaký zaslouží.“

Tu se před ním Wang Kang vrhl na kolena a pln strachu zaúpěl:

„Milost, milost, můj nejvznešenější pane! Jsem nevinen! Přísahám, že nemám nejmenší tušení, jak se tihle dva a obě božstva dostali do mé zahrady!“

„Propadl bys hrdlem, i kdybys to vskutku nevěděl. Nikdo ti však neuvěří: bohové byli nalezeni na tvém pozemku, vidíš to sám jako my všichni. Dals je uloupit!“

„Ó ne, ne! To všecko ten ničema, aby mě zničil, aby se pomstil!“

Teď považoval Metuzalém za nutné zasáhnout. Nevinný Chu Ťin by sě ještě mohl zaplést a zle by to skončilo. Zeptal se proto zdrceného zlatníka:

„Opravdu neznáš ty dva lotry tady?“

„Ne, pane.“

„Nikdy jsi s nimi nehovořil?“

„V životě nikdy!“

„Opustil jsi dneska svůj dům?“

„Ani na krok.“

„Pak tedy lžeš! Zase a znovu lžeš! Víš dobře, žes byl dneska v Šamienu, za hostincem Fernaa Salazara.“

„Mýlíte se, vznešený pane.“

„Ujišťuji tě, že nikoli. Stál jsem za zdí pár kroků od tebe, když ses domlouval se staršímz těch dvou. Z tvého pověření a za tvé peníze ukradli bohy. Šňůry měďáků mají jistě někde u sebe. Nechť je dá šlechetný a mocný tchungč’ Čou prohledat a přesvědčí se, že mluvím pravdu.“

Tu vzal podprefekt Metuzaléma za rameno, odvedl ho stranou a tiše se zeptal:

„Skutečně jste vyslechl ten rozhovor?“

„Na vlastní uši.“

„A oba je poznáváte?“

„Naprosto přesně.“

„Pak tedy patrně víte, proč dal Wang Kang ukrást posvátná božstva. Jen aby zničil souseda?“

„Ovšem, proč jinak.“

„Zakopal je tedy v zahradě u Chu Ťina a někdo je pak bez jeho vědomí přenesl a zahrabal u něho. V pořádku, zachránil tak nevinného. Avšak ti, kteří to provedli, všichni, rozumíte, i ti, co jenom pomáhali nebo o tom pouze věděli, jsou ztraceni, vyjdeli to vše najevo. A nemýlímli se, vy jste při tom byl nejspíš také. Říkám vám přímo: já osobně jsem

svobodomyslný člověk i úředník a o těchhle dvou dřevěných figurínách si myslím své, jiní však nebudou uvažovat tak jako já, a zákony jsou tu krvavě přísné, věřte mi. Jste mým hostem, vaši přátelé též, a neušel bych zkáze ani já

sám, kdyby vyšetřování vyneslo na světlo celou tu loupež přesně tak, jak se udala. Proto vás zapřísahám: mlčte, mlčte, jinak už nikdy nespatříte svou vlast, byť tu mám jakkoli vysoký úřad a sebevětší vliv a moc. Zmizíte beze stopy, a nenajde se nikdo, koho by bylo možno volat k odpovědnosti. Zachránil jste mi život a jsem upřímně rád, že se vám mohu odvděčit, musíte však mlčet, mlčet jako hrob, rozumíte, jinak budeme všichni do jednoho ztraceni!“

Po tomto varování se podprefekt s vážnou tváří obrátil zase na strážníky a přikázal, aby pečlivě prohledali oba nosiče; peníze našli okamžitě. Nechal jim vyndat roubíky z úst a hrozivým hlasem se zeptal:

„Mám vám dát rozdrtit prsty na rukou i nohou, nebo chcete vypovídat dobrovolně? Uvědomte si, vy nicotní červi, že jsme vás dopadli při činu a že nemá smysl zapírat. A budeteli lhát, stihne vás desetkrát těžší trest.“

Inu, po pravdě řečeno, výběr nebyl velký, a těžký také ne. Oba vyjevení kuliové bez dlouhého rozmýšlení nahlédli, že bude rozhodně lepší přiznat se hned a po dobrém než jít na mučení a přiznat se nakonec tak jako tak. Starší proto sklonil hlavu a pokorně odvětil:

„Velkomocný milostpán nechť se ptá a my nehodní rádi odpovíme.“

„Dobrá! Ale nic než pravdu, rozumíte! To vy jste uloupili a přinesli posvátné bohy z chrámu?“

„Ano, milostpane.“

„A tuhle zlatník Wang Kang vás k tomu navedl a zaplatil vám za to?’

„Ano, milostpane. Jinač bychom to nikdy neudělali, takovou věc, jsme čestní a poctiví lidé.“

„Řekl vám, k čemu potřebuje ta všemohoucí božstva? Dobře to uvažte, vy páchnoucí krysy: váš trest bude mnohonásobně vyšší, jestli se dokáže, že jste mu chtěli napomáhat zničit jiné zbožné věřící!“

Oba kuliové byli natolik mazaní, aby pochopili, že má pravdu, a jakou odpověď si od nich přeje slyšet. Starší se toho ochotně chopil:

„Nejspíš je chtěl mít doma po ruce a modlit se k nim sám, tak jsme mu je přinesli, když jinač nedal. Ale namouduši, že jsme je cestou prosili tisíckrát za odpuštění a dali jsme jim slovo, že je zas co nejdříve vrátíme.“

„Byli byste to učinili?“

„Hned zejtra, velkomožný milostpane.“

„Vaše štěstí, že jste s nimi zacházeli bohabojně a se vší úctou, neboť to zajisté zmírní váš trest. Přelezli jste tedy zeď, abyste mu je donesli až domů?“

„Zrovinka tak, praotce všech nejctihodnějších.“

„Jak se tedy stalo, vy prašiví psi, že jsme je našli zakopané na zahradě a vás spoutané u kůlů?“

„Namouduši, že si to nedokážeme vysvětlit, nejvznešenější z vznešených. Jen jsme vlezli do zahrady, popadli nás bohové za krk, a od té chvíle jsme o sobě nevěděli. A když jsme se pak jakžtakž probrali, byli jsme už tak, jak nás ráčil starý milostpán najít.“

„Sama pohaněná božstva vás přemohla, ničemové, abyste neunikli trestu. Alespoň jste poznali jejich sílu a moc. Jelikož jste se však doznali s takovou upřímností, postarám se, aby vás stihl co nejmírnější trest.“

Wang Kang se pokoušel přerušit ten krátký výslech a popřít výpověď obou svých spoluviníků, tchungč’ mu však nedovolil promluvit. A tak si nakonec uvědomil i on, že by ho potrestali o mnoho přísněji, kdyby přiznal pravé pohnutky svého zločinu, vrhl se podprefektovi k nohám a přiznal se ke všemu, co si ctihodný tchungč‘ Čou přál.

„Dobrá,“ prohlásil vznešený úředník milostivě, „zapomenu, co jsi mi říkal před chvílí v mém domě, setrvášli ve své upřímnosti a budeš vypovídat stejně jako teď i v singpchu, úřadě trestů. Ostatně, není bez důležitosti, k jakému učení se hlásíte. Nejste náhodou přívrženci velkého Laoc‘a?“

„Ano, ano!“ vykřikli všichni tři takřka najednou. Lhali samozřejmě zas, ale správně pochopili, že jim vychytralý tchungč‘ hodil tuhle otázečku jako spásonosné lano do nebezpečného proudu.

„Neuctíváte tedy Buddhu? Pak ovšem nemůžete ve své tupé slepotě ani pochopit, jak mrzkého činu jste se dopustili. Snad i k tomu bude milostivě přihlédnuto a vyváznete s pouhým vyhnanstvím. Řekneteli před soudcem se stejnou

kajícností přesně to, co jste tu řekli mně, pokusím se doporučit vás jeho laskavé shovívavosti.“

Aby nevzbudili v ulici zbytečný vzruch, přikázal podprefekt Cou odvést zatčené zadní cestou podél zahrad. Obě sochy usadili do nosítek, všechny tři darebáky obklopili policisté a vojáci a za chvíli už průvod zmizel v noční temnotě.

Potom se podprefekt obrátil k Chu Ťinovi:

„Nuže, tvá počestnost byla potvrzena. Jsi nyní spokojen? Radím ti, abys neříkal víc, než přiznal Wang Kang a oba nosiči. Nevím, jak se bohové dostali do tvé zahrady a pak do jeho, a ani to nechci znát. Vím jen, že jsi byl ve velikém nebezpečenství a že pouze tento cizí hodnostář zachránil život tobě i tvé rodině. Pokloň se před jeho dobrotou a mysli na něho s vděčností, jíž jsi mu navždy povinen.“

Poté se obrátil a mlčky zamířil k domu, ostatní v uctivé vzdálenosti za ním. Chu Ťin uchopil Metuzaléma za ruku a naléhavě se zeptal:

„Dodrží můj vážený a přelaskavý dobrodinec své slovo a navštíví mě zítra, jak slíbil?“

„Ovšem, určitě přijdu,“ ujistil ho Červenomodrý Metuzalém, „zastavím se u vás hned po ránu, chceme si pak prohlédnout město.“

„Nevím, proč jste ráčili přijít do Kuangčoufu, ale přesto vám možná budu moci být užitečnější, než by se mohlo zdát. Velkomocný tchungč‘ Čou má pravdu, zachránil jste nás všechny před jistou záhubou. Rád bych vám odevzdal dárek, který vám snad bude k prospěchu.“

Když se konečně vrátili domů, pozval podprefekt Metuzaléma do své pracovny; posadil ho do nádherného křesla, sám si sedl proti němu, na tvář nasadil důstojný, slavnostní výraz a vážně pravil:

„Než se odebereme k wangfanu, večerní rýži, jak u nás nazýváme večeři, chtěl bych vám ještě něco říci. Zavázal jste si mne vděčností, ale zároveň jste mne málem připravil o úřad, o všechen majetek i o holý život. Radím vám: již nikdy nebuďte tak neopatrný jako dnes!“

„Odpusťte,“ řekl student, „a já si přitom myslel, že jednám nanejvýš opatrně.“

„Naopak! Měl jste mi všechno raději nejdřív oznámit. Nu což, co se stalo, stalo se. Doufejme, že ti tři nezmění svoji výpověď. Potom se ani vám, ani mně nemůže nic stát. Kdyby je však napadlo povědět pravdu, budete do této záležitosti šeredně zapleten a i mně bude hrozit záhuba a smrt: jste můj host a zodpovídám za vás dokonce i svým životem. Pak by nezbývalo než uprchnout. Dám vám proto, jak jsem slíbil, takuankuan, průvodní pas, podepsaný nejvyšší vrchností a vydávaný podle zákona pouze vysokým úředníkům a mimořádně vznešeným cizincům. Pevně doufám, že vás bude schopen zachránit z každého nebezpečí, jako jste zachránil vy mne.“

Otevřel skříň, zamčenou na mnoho zámků, a vyňal velký list papíru, potištěný čínskými znaky a opatřený spoustou pečetí. Do volných sloupců vepsal jméno Metuzaléma a jeho společníků, jak mu je student složitě diktoval, a potom mu dokument slavnostně přečetl:

„Jménem a z nařízení

KUANGSUA, všemocného vládce Říše středu, světla moudrosti, studnice spravedlnosti, pramene milosti a slitování, dává se tímto všem Našim zemím, všemu úřednictvu a všemu Našemu lidu na vědomí, že

Matucaleme Tekenafejlete,

velký, slavný a mocný vyslanec říše Tekuo, obdržel od Nás povolení cestovati po všech Našich provinciích, kterak a jak dlouho se mu zlíbí.

Jeho vznešenými průvodci jsou Tuerningš‘tiku,

Kuotofoliti,

Alatapelenepošo, Š‘ Tajnej a

Líang S‘,

všichni s vysokými úředními hodnostmi učenců, kteří se ctí obstáli ve všech zkouškách.

Jest Naší vůlí, aby ve své zemi s hrdostí a zadostiučiněním mohli podati zprávy o vzdělanosti a přednostech Našeho lidu, pročež vydáváme všem vrchnostem a úředníkům nejvyšší rozkaz jako Našich mimořádných vyslanců si jich vážiti, jejich rozkazů bez váhání dbáti a ve všech jejich záležitostech jim nápomocnu býti.

Obzvláště tomu, kdo by nejprvněji jmenovanému jakožto Našemu mimořádnému vyslanci povinnou úctu odepříti se opovážil, hrozí Náš okamžitý trest.

Aby Nám mohl neprodleně a bez překážek podávati všechna svá oznámení, obdarujeme ho tímto právem kamkoli jíti a vstoupiti, kdekoli dlíti a v kterýkoli denní i noční čas i nejvyššími úředníky říše přijat, pohoštěn a vším potřebným zaopatřen býti, aniž ho nutíme odložiti šat své země a odznaky dosavadních hodností.“

Tento znamenitý průvodní list podepsal sám tašüeš‘, velký sekretář úřadu Nejkche v Pekingu, který jako kancléř a první ministr vystavuje panovníkovy výnosy a rozhodnutí; lepší legitimaci si tedy Metuzalém nemohl přát.

„Myslíte, že mi ten kuan bude doopravdy platný stejně jako nějakému zdejšímu úředníkovi nebo šlechtici?“ zeptal se nedůvěřivě podprefekta.

„Beze vší pochyby. Od nynějška vám podléhají i nejvyšší úředníci a to, že jste cizinec, nemění pranic na úctě, jež musí být tomuto kuanu i jeho pánovi prokazována. Každý váš rozkaz bude okamžitě vyplněn a všichni hodnostáři se před vámi budou klanět až k zemi.“

„A buduli přece jen žádat něco, co je proti zákonům této země?“

„I pak vás uposlechnou, pokud budete v nebezpečí a nemohli by vás zachránit podle zákona, ale jen proti němu. Právě proto jsem vás musel vyzbrojit mocí, jež stojí nad zákony naší země.“

„Nebudete však jednou volán k zodpovědnosti za to, že jste mi vydal tenhle pas?“

Podprefekt Čou hleděl chvilku mlčky před sebe a potom trpce řekl:

„Rozumějte mi, žijeme v jiné zemi. Tady každý baží jenom po bohatství, a nejsnáze je může získat od svých podřízených. Nashromáždil jsem si jakýs takýs majetek, ale věřte, že nevím dne ani hodiny, kdy mne některý můj nadřízený obviní z nějakého zločinu, ať už jsem se ho dopustil či ne, dá mne popravit a shrábne nakonec celé moje jmění. Pro podobný případ je pak nadmíru užitečné mít u sebe takový kuan. Jen s jeho pomocí se může člověk v nouzi zachránit rychlým útěkem.“

„A tyto kuany dostáváte přímo z Pekingu?“

„Zajisté. Ovšem… neoficiálně. Jste jistě natolik chápavý, abyste mi jaksi… rozuměl.“

Metuzalém mu rozuměl výtečně: blanket kuanu byl tedy odcizen, ukraden, A slavný pan podprefekt jich měl bezesporu víc, jednoho jediného by se byl jistě nezřekl jen proto, aby pomohl neznámému cizinci, jakkoli mu byl zavázán.

„Vidíte tedy,“ pokračoval tchungč‘, „že případné odpovědnosti se není třeba příliš obávat. Jistě nikomu neprozradíte, že jsem vám kuan vystavil já, jedině velký sekretář v Nejkche má totiž právo vydávat tyto pasy, kterých je každý povinen dbát. A i kdyby třeba někde nějaká vrchnost zapochybovala o jeho pravosti, musí se dotázat v Pekingu, a já vás ujišťuji, že nežli by přišla odpověď, byl byste dávno tentam.“

„Ovšem u nás, v naší zemi, není dovoleno užívat falešných dokumentů.“

„Však u nás také ne. Tenhle pas ale není falešný. Tiskopis je pravý, pečetě také, jsou v něm vaše pravá jména, dostal jste ho od skutečného vysokého úředníka, a zda a jak ho použijete, to už je pouze vaše věc. Opakuji však znovu: poskytne vám všemožné výhody a otevře vám dnem i nocí všechny dveře i brány, kromě vrat vězení.“

„K tomu je zapotřebí jiného dokumentu?“

„Ano, tohohle.“ A ukázal na stěnu, kde viselo několik velkých zlatých mincí s obrazem draka a drobnými čínskými znaky. „Kdo se prokáže tímhle nejvyšším znakem, má kdykoli přístup i k nejtěžším zločincům. Pomocí téhle mince dopomohu snad i našim třem dnešním vězňůmz ťienju do vyhnanství.“

Podprefekt se zdvihl a rozloučil se:

„Nuže, teď máte kuan, a nechť se přihodí cokoli, nemusím mít o vás žádný strach. A nyní račte ke stolu, jistě už na vás čekají. Mne doufám laskavě omluvíte, že vás nedoprovodím a nepovečeřím s vámi, mám ještě neodkladnou práci.“

Po večeři zůstali naši přátelé pospolu; seděli v jídelně v pohodlných lenoškách, pokuřovali vonný čínský tabák, probírali události dnešního dne a Liang S‘, který přišel k tabuli o něco později, vyprávěl teď, co před chvílí spatřil v zahradě jejich vzácného hostitele:

„Dozajista jest vám známo, že u nás majetek odsoudi… odsouzeného propadá státu. Zdá se však, že tchungč‘ pracuje rychleji než soud i stát: Wang Kangův dům je nyní prázdný, a tak svědomitě a se vší horlivostí vykrá… vyklízí jeho krám.“

„Cože? On sám?“

„Ó ne, to by přece jen bylo pod jeho… pod jeho důstojnost. Avšak sluhové odnášejí kdejakou cennější věc. Až přijde ráno do zlatníkova domu soudní úředník, nalezne nepochybně již jen pár drobných nicotností.“

„Tak vida, to je ta jeho neodkladná práce! Ale cožpak tam není Wang Kangovo služebnictvo? A také zlatník přece může kdykoli říci, co všechno měl a co tam teď chybí!“

„Ach pane! Služebnictvo dal tchungč‘ zavříti jistě hned po jejich pánovi, a toho se také nebude nikdo ptáti. A i kdyby něco pověděl, stejně by to drželi… stejně by to považovali za lež a výmysl. A pak: zítra již bude sotva mezi živými, aby snad náhodou nevyšlo najevo, že náš šlechetný tchungč‘ již večer o něco zbohatl.“

„Ale vždyť ho chce přece nechat uprchnout!“

„To že řekl? I tomu věřím. Neboť vězeň může prchnouti jedině tehdy, přene… ponecháli celý svůj majetek osudu. A jakmile bude jednou pryč, nikdo už tchungč‘ovi nedokáže, že dnes v noci vylou… vyraboval dobře půl zlatnického krámu. Ach ti úředníci! Všichni kradou jako… jako straky!“

„Hrom do puklice, todlenc je mi vypráskaná hystóryje!“ vrtěl nad tím Gottfried hlavou. „Náramný štěstí, že v mej milovanej vlasti sou takový poctivcové. Krade u nás sice každej druhej, ale že by kradli taky mandarýni, to teda ne, vo žádnom sem se to eště nedoslejchnul, nejspíš, že u nás žádny nejsou a že to zastanou naši páni ouřadove sami.“ Bylo už dlouho po půlnoci, když se naše šestice po perném dni rozcházela do svých pokojů.

Červenomodrý Metuzalém ležel pod lehkými kmentovými nebesy v nízké lakované posteli pomalované pestrými květy, na hedvábném prostěradle, pod hlavou válcovitou podušku naplněnou voňavými bylinami, přikryt hedvábnou vyšívanou přikrývkou s vložkou z jemné kozí srsti, a ospale hleděl do plamene svíce za průsvitným stínidlem s obrazem noční krajiny; pak se mu obraz pomalu rozplýval, zakolébal se, a zmizel docela. Metuzalém tvrdě spal.

KAPITOLA JEDENÁCTÁ

Návrat bohů

Hosté spali dobře a jaksepatří dlouho; když se konečně pozdě po ránu probudili a s výborným apetitem posnídali venku ve stinném zahradním loubí, majordomus jim s velkými omluvami oznámil, že jeho pán musel dnes záhy odejít za úředními záležitostmi a že ho pověřil, aby ho u vznešených pánů zastupoval a byl jim ve všem nápomocen. Protože bylo víc než jisté, že se tchungč‘ hned tak nevrátí, rozhodli se naši přátelé porozhlédnout se trochu po městě. Požádali hofmistra, aby jim dal připravit nosítka, a Červenomodrý Metuzalém s Gottfriedem z Bouillonu se zatím vydali na slíbenou návštěvu.

Klenotník Chu Ťin, pln upřímné radosti, že přece jen poctili jeho dům, je srdečně přivítal a uvedl do rodinné jizby v přízemí. Byla to nízká, leč prostorná a světlá místnost, jež se dala libovolně rozdělovat pohyblivými příčkami na menší zákoutí. V jednom seděly u malého stolku Chu Ťinovy děti: děvčátko a dva chlapci, starší asi dvanáctiletý, a četly si v

obrázkové knížce; sotva zahlédly oba podivné cizince, vyskočily jako čertíci ze škatulky, srdnatě k nim přistoupily a vysekly poklonu, až chlapcům švihly malé tenké cůpky do čela; všechny tři se přitom tvářily tak nesmírně slavnostně a vážně, že se Metuzalém nezdržel úsměvu. Za jinou příčkou se objevila paní domu, kterou viděli zpovzdáli už včera večer na zahradě při mdlém světle lampiónů; měla příjemné, mladistvé a velice něžné rysy, půvabně se uklonila a roztomile pozvala hosty na šálek čaje.

Stůl, k němuž se posadili, byl daleko nižší, než mívají ve zvyku obyčejné stoly u nás, a také stoličky se zřejmě dobrovolně přizpůsobily neobvyklé výšce tohoto podivínského kusu nábytku; vyžadovalo beze vší pochyby dlouhého cviku a zvyku, aby se na nich člověk cítil iakžtakž pohodlně a neumíral neodbytnou touhou vstát a co nejrychleji se poroučet. Rozhovor se pochopitelně točil kolem událostí včerejšího večera; Červenomodrý Metuzalém nestačil odmítat díky a jen znova a znova zapřísahal šťastného klenotníka, aby nikde ani slůvkem nedal k lepšímu, jak se všechno doopravdy zběhlo.

Chu Ťin horlivě přikyvoval, že se nepodřekne, a pořád ještě nevěděl, jak nejlíp vyjádřit svou vděčnost za záchranu před jistou záhubou; nakonec přinesl z krámku okovanou skříňku s rozmanitým klenotnickým zbožím a upřímně poprosil vážené hosty, aby si vybrali jakoukoli drahocennost na památku tohoto šťastného dne. Metuzalém se zdráhal, Gottfried to alespoň se zdarem předstíral, ale když viděli, jak velkou lítost by tím těm hodným a upřímným lidem způsobili, dali si říct a souhlasili.

A tak student dostal jednu z těch pověstných drobnořezeb ze slonové kosti, jaké dokáže zhotovit jen nekonečná čínská trpělivost: maličký domek, na palec vysoký, stejně široký a asi z poloviny tak hluboký, přesto však naprosto věrný se vším všudy až do poslední nepatrné věžičky bohatě zdobené střechy; v přízemí byla čtyři okna: za prvním seděl droboučký Číňan u jídla, ve druhém pokojíku četla trpasličí Číňanka v takřka neviditelné knížce, ve třetím bylo vidět blahobytného mandarína s nepatrným štětcem v ruce, kterak vyřizuje jakési úřední písemnosti, a za čtvrtým

okénkem si hověl v lenošce vypasený statkář a blaženě pokuřoval; v podkroví byly jen dvě jizby: v první seděli muž a žena při domácí práci, ve druhé spaly čtyři děti v maličkých postýlkách; a všechny ty postavičky i předměty byly přes svou filigránskou titěrnost propracovány tak jemně, přesně a s takovým uměním, že neznámý řezbář musel být nepochybně mistr svého řemesla a dozajista potřeboval celá nekonečná léta, aby zdárně dokončil to dokonalé umělecké arcidílko.

Gottfrieda zlatník obdaroval umně provrtanou dýmkou, ze které bylo možno maličkými dírkami vyfukovat při kouření dým v podobě roztodivných ornamentů.

Dostali však ještě jeden dar, mnohem cennější než oba předešlé, byť se zdál napohled zhola obyčejný. Klenotník podal překvapenému studentovi pouzdro z hedvábného brokátu, pouhé tři coule na šíř i na výšku, s jedním jediným listem uvnitř, popsaným po obou stranách zvláštními znaky a s velkou červenou pečetí, které v Číně platívají víc než sebevětší množství nejvlastnoručnějších podpisů. Ať to však Metuzalém obracel a zkoumal jakkoli, ne a ne rozluštit, co by to asi mohlo být. Nechápavě zavrtěl hlavou a tázavě pohlédl na Chu Ťina.

„Držíte v ruce neobyčejně vzácnou věc,“ ukončil Chu Tin jeho rozpaky, „je to čchiwangkuan.“

„Cože? Pas krále žebráků?“

„Ano, vznešený dobrodince a příteli, pas mého tchána, ať je deset tisíc let živ a zdráv. Nemyslíte, že by vám mohl být cestou k užitku?“

„Nechápu, jak by mi mohl prospět, nejsem přece, aspoň zatím ne, čchiwangův poddaný,“ usmál se student a znovu zvědavě otevřel ten neobyčejný dokument.

„Však také není pro jeho lid, je určen těm, kteří nepatří do cechu žebráků. Máte už nějaké doporučující listiny na další cestu, neníliž pravda?“

„Ano, ctihodný podprefekt Čou mi dal jakýsi obzvláště výhodný pas.“

„Nechť je tedy náš vznešený přítel a zachránce rád, protože mocný tchungč‘ má za úkol dozírat na cizince, a koho vezme pod svou laskavou ochranu, tomu se nemůže nikde nic zlého stát. Ovšem, co to je proti kuanu mého tchána!“

„Skutečně? Jak tomu mám rozumět?“

„Protože… Už včera jsem si vám dovolil vysvětlit, kdo to je vlastně král žebráků a jaký má vliv. Má skutečně větší moc než ten nejvyšší úředník země: každého, doslova každého opřádá svou neviditelnou silou a může člověka zasáhnout jako smrtící blesk z čistého nebe, kdy a kde to nejméně tuší. Pochopte: rozkaz úředníka vzbuzuje úctu, avšak rozkaz čchiwanga skutečnou hrůzu a strach., Patrně nezůstanete jen tady v Kuangčoufu, hodláte, nemýlímli se,

cestovat ještě dál a hlouběji do vnitrozemí?“

„Máme to v úmyslu.“

„Nuže, pak dozajista narazíte na mnohé, kteří se příkazům vrchnosti drze vysmívají, zato rozkazu krále žebráků dbají tak, jako kdyby byl vydán samotným Synem nebes, naším nejmilostivějším císařem a pánem.“

„Rozumímli dobře: tenhle kuan,“ zeptal se Červenomodrý Metuzalém a pečlivě si prohlížel dokument ze všech stran,

„to je ta divotvorná cedulka, o níž jste hovořil, a kterou může člověk za patřičné výkupné získat a přibít na vrata na ochranu před žebráckými obejdy?“

„Ó nikoli, šlechetný ochránce. To, co máte na mysli, je pouhé znamení, aby se žebráci vyhnuli domu, který se vykoupil. Čchiwangkuan je však průvodní list k ochraně jeho majitele. Bývá vystavován jen velmi zřídka, a především osobám, jimž je král žebráků mimořádně zavázán. Kdo by se tomuto pasu a jeho pánovi opovážil jakkoli protivit, vystavuje se nedozírnému nebezpečí. Čchiwang se třeba dozví, že vám některý místokrál odepřel pomoc a ochranu, přestože jste mu předložil svůj čchiwangkuan; pošle mu tedy na krk celou hordu svých nejdotěrnějších poddaných a ti ho budou trápit a soužit tak dlouho, dokud se neomluví a nepoklekne před vámi s prosbou o milost. Tenhle pas jsem od tchána dostal já sám, ale přijměte ho, prosím, na důkaz mé vděčnosti a díků. Budu velice rád, jestli se dozvím, že vám byl k prospěchu.“

„A smíte ho vůbec dát?“

„Jen tomu, kdo mi prokázal nějakou velikou službu a komu jsem za ni zavázán, a tím vy přece jste, vznešený dobrodince. Jsem však povinen okamžitě to tchánovi po rychlém poslu oznámit; čchiwang musí totiž kdykoli přesně vědět, v čích rukou je každý jeho pas. Jistě mu pak obratem pošle jiný. Doufám, že neodmítnete mou prosbu, budu to moci považovat alespoň za nepatrnou splátku svého nezměrného dluhu vůči vám.“

Červenomodrý Metuzalém přijal ten dar s upřímnou vděčností; opravdu, kdoví, nepřijdeli jim někdy vhod vedle nejvyššího císařova pasu i tenhle podivný pas králův. Rozloučili se a Chu Ťinova rodina se rozplývala zdvořilostí až k poslednímu pozdravu. Když vyšli na ulici, spatřili před Wang Kangovým domem houfec strážníků a dlouhou řadu kuliů, naložených balíky, až se prohýbali: to se už zřejmě projevila starostlivá péče slavných úřadů o klenotníkův

majetek, ovšem bez těch nejtučnějších soust, o která se včas, a hlavně potají!, ochotně postaral už včera večer přičinlivý pan podprefekt.

Správce mandarínova domu připravil zatím nosítka a naši přátelé, vpředu dva běžci, vzadu dva sluhové, vyrazili v plné parádě na prohlídku města; jen bernardýn, fagot a vodní dýmka zůstali tentokrát doma.

Zvídaví cestovatelé vystoupili nejdříve před chrámem Pěti set Lochanů. Sotva prošli krytou bránou, střeženou dvěma kamennými obludami, vyšel jim vstříc usměvavý mnich; chrámoví kněží v Číně neholdovali zřejmě nadměrné askezi těla: byl dobře živený, kulaťoučký, plných tváří a už z dálky hlaholil přátelské: „Čching! Čching!“ Nabídl se jim za průvodce a zavedl je rovnou do svatyně.

Při stěnách dlouhé síně stálo pět set pozlacených soch nejpřednějších Buddhových učedníků a žáků. Na první pohled působilo to množství strnulých postav takřka skličujícím dojmem, ale po bedlivější prohlídce se mohl člověk s tou němou společností docela dobře spřátelit: ani jedna ze všech těch soch nevypadala totiž jako zuřivé božstvo, sveřepě dychtící po obětech a krvi.

Byla to spíš zajímavá galérie těch nejrůznějších lidských typů: od vychrtlých asketů, podobných hubenému Gottfriedovi z Bouillonu, až po vypasené tlouštíky, dosahující proporcí, jež se víceméně úspěšně blížily rozměrům mijnheera van Aardappelenbosche, ba tu a tam ho i hravě předstihly; tváře všech bez výjimky měly nadmíru dobrácké rysy, většina se dokonce smála, někteří od ucha k uchu, až se jim šikmá očka ztrácela buď ve vráskách, nebo v ducatých lících a člověk měl dojem, že se celá ta obrovská veselá sešlost co nevidět nezřízeně rozchechtá.

Naši cestovatelé se nejdřív důstojně rozhlíželi, jak se na řádné turisty sluší a patří, ale když se podívali na to rozesmáté okolí blíž a pozorněji, mizela i z jejich tváře čím dál více vážná uctivost: v očích Gottfrieda z Bouillonu to jen hrálo, mijnheer se hryzal do rtů, kapitán Turnerstick povážlivě dlouho skrýval svůj maličký nos do obrovského kapesníku, ani Červenomodrý Metuzalém s Richardem už nebyli s to zdržet smích; mnich si toho samozřejmě všiml a nakazil se i on, přimhouřil očka, roztáhl ústa a ukázal na jednoho z Lochanů, který se smál nejvíc ze všech, sice nehlasně, ale tak, jako by mu až slzy tekly. To už byl vrchol. Všichni vyprskli a smích se vyhrnul jak příval z otevřených stavidel: řehtali se, smáli a chechtali, sotva popadali dech. A když se podívali po mnichovi, jak se asi tváří při takovém znesvěcení božské svatyně, viděli a slyšeli, že upřímně a z celé duše hřeší s nimi i on.

Chrám Pěti set smíšků obklopovala obydlí chrámových kněží. Průvodce zavedl své cizí hosty do několika cel, patrně aby poznali, jak se tu žije pokorným strážcům božských bytostí, ale hlavně asi proto, že byl přes své svaté poslání především a v první řadě Číňan, a tudíž každým coulem obchodník. Boží služebníci se totiž na překvapené

návštěvníky vrhli jako hejno supů a svatost nesvatost jim cpali do rukou vonné zápalné tyčinky, pestré lístky s modlitbami, amulety a spoustu nejroztodivnějších suvenýrů. Zdálo se, že obchodu sloužili ti kněží horlivěji než všem pěti stům světců dohromady. Metuzalém je podělil hrstí měďáků, dal tučné spropitné i podnikavému průvodci a vysloužil si pro sebe i pro své druhy steré poklony a mnohohlasé: „Čching!“ Odtud se labyrintem spletitých uliček dostali do jakési šeré budovy podobné zatuchlému tunelu, po křivolakých schodištích na mohutnou městskou hradbu a kolem starých zrezivělých kanónů k vysoké červené pagodě, mohutné čtverhranné a těžkopádné stavbě o pěti poschodích s přečnívajícími, bohatě zdobenými římsami, z níž byl překrásný pohled na celé město i daleké okolí.

Na jihu se rozprostíralo nekonečné moře domů, na každém džbány s vodou na ochranu proti ohni, nad tím vším se vypínaly pagody a střechy nespočetných chrámů a vysoké dřevěné věže strážních a požárních hlídek; na východě čněly vrchy Jíintchajšanu a na jihozápadě výšiny TajenŠanu, k severu se táhla širá, bohatě zavodněná a osídlená rovina, která přecházela poblíž města do zvlněné pláně, kde už celá tisíciletí pohřbívá Kanton své drahé zesnulé.

Další cesta zavedla naši výpravu do singkuanfu, kantonského soudního dvora. Vystoupili před otevřenou bránou, střeženou hlídkou kopiníků, prošli těsným nádvořím a dostali se do rozlehlé soudní síně se střechou na dřevěném sloupoví. Množství lidí okamžitě upřelo pozornost na prapodivné příchozí, ti však, nevšímajíce si zvědavých pohledů, snažili se prodrat zástupem co možná dopředu. U stolu tam seděl stařičký mandarín s obrovskými brejlemi na maličkém nose a s copem až skoro na zem, zřejmě tedy mudrc nad mudrce. Nějaké spisy, zákoníky nebo

aspoň psací náčiní považoval nejspíš za zbytečné a zhola nepotřebné haraburdí, vyřizoval totiž i ty nejsložitější soudní případy a pře takříkajíc z místa a doslova na počkání.

Právě před ním stálo šest Číňanů: dva jako žalobci, čtyři jako obžalovaní. Bleskový výslech přinesl zjištění, že ti první byli majiteli obuvnické dílny, ostatní odhalil jako liknavé zákazníky téhož závodu. Dlužníci ochotně přiznali, že sice zůstali skutečně dlužní, že jsou však příliš chudí, než aby kdy mohli zaplatit. Po stejně bleskovém zamyšlení uznal velemoudrý soudce vinnými všech šest: dlužníky je třeba ztrestat za nesplacený dluh, žalobce za lehkomyslnost v obchodě, kterou způsobili sobě ztrátu a úřadům zbytečnou agendu. Zašeptal několika statným soudním sluhům výši trestu, jedni se bleskově chopili bambusových holí, druzí odsouzenců a hned na místě učinili zadost bleskově fungující spravedlnosti. Každý delikvent dostal po patnácti ranách, ale ani nemukli, byli zřejmě na takovou spravedlnost zvyklí, potom vstali, poklonili se mandarínovi až po pás a ozlomvaz pádili pryč, aby náhodou nedostali přidáno.

Ještě ani nezmizeli, a už bylo zahájeno řízení ve věci úmyslného ublížení na těle či spíše na hlavě, neboť jeden z mužů,

kteří předstoupili před soudnou stolici, honosil se okem ozdobeným modřinou všech barev duhy. Druhý, zřejmě pachatel, jelikož byl v tváři bez poskvrnky, jakkoli měl nejspíš duši černou hříchem, tvrdošíjně zapíral a mocí mermo

sváděl vinu na prvního, že prý ho k činu vyprovokoval nectnou urážkou ctihodných předků. V mžiku bylo jasné, že se měli oba lépe poučit z předchozího sporu: stihl je stejný osud v podobě bambusové hole, ovšem trest byl úměrně tvrdší, aby pochopili, že zapírat před tváří soudu se nikdy nevyplácí, že se pak totiž vyplácí o to víc. Dostali čtyřicet ran přesně napolovic, uklonili se stejně vděkuplně a odkvačili, chválíce osvícenou rovnost před zákonem.

„Snad abysme radši zmizli, né?“ poznamenal Gottfried z Bouillonu. „Tendlencten hůlmistr to mastí ňák moc šupem, sice furt na jedno brdo, ale zvostra. Ňákym pádem se mu připleteme pod to jeho pádný raminko spravedlnosti, a já si, dyž

sem ušlej, docela rád sednu na zadek. Nejni nad zábavu, ale šeho moc škodi, jak povidal ten šťasnej pantatinek při třináctej ceři.“

Odešli poněkud rychleji, než připouštěla jejich důstojnost, a dali se donést do Singmiao, chrámu Hrůzy trestů, nejnavštěvovanější svatyně města a ochránkyně Kantonu. Prošli nákladně zdobenou bránou na prostorný dvůr, a okamžitě byli i s nosítky obklopeni stovkami vyjících, naříkajících a bědujících žebráků; kvílející nebožáci se na ně vrhli jako supi na chutnou zdechlinku, že nemohli ani jaksepatří vystoupit.

Tu Metuzaléma napadlo vyzkoušet sílu a moc nového kuanu. Vytáhl miniaturní knížečku, doširoka ji rozevřel a beze slova ji nastrčil nejbližším špinavým otrhancům před ukoptěný nos. Výsledek byl vskutku nečekaný. „Čehiwangkuan ťünpán pasu krále žebráků!“ vykřikl jednoruký podsaditý chlap.

„Čchiwangkuan ťün!“ křičeli po něm i ostatní. Nádvoří se okamžitě uvolnilo a žebráci se poníženě stáhli až ke zdi. Po všem tom halasu a křiku bylo najednou hrobové ticho, špendlík by bylo slyšet upadnout.

Červenomodrý Metuzalém se dokonale přesvědčil, jak zázračně působí jeho nový kuan, i když nikterak nezamýšlel odehnat prosebníky, aby se vyhnul almužně. Zavolal si proto jednoho z nich a zeptal se ho, majíli mezi sebou nějakého náčelníka nebo vůdce. Žebrák se hluboce uklonil a přivolal právě onoho jednorukého pořízka. Metuzalém mu podal stříbrný dolar a požádal ho, aby ho někde rozměnil a rozdělil mezi své druhy. Jednoruký poděkoval s takovou uctivostí, jako by měl před sebou samotného krále, a odcouval na znamení bezmezné pokory pozpátku až do nejhustší tlupy žebráků.

Kromě tohoto pronároda obsadili však nádvoří i jiní výtečníci: mastičkáři, kejklíři, kouzelníci, věštci, prodavači koláčů, pouliční kuchaři a spousta všelijakých kramářů, u nichž se dalo těžko rozhodnout, co bylo pochybnější: zda jejich tovar a plytké výkony, či jejich prostá existence.

Vlastní svatyně však dostala své jméno od galérie všech děsů a hrůz, které očekávají hříšníky až po smrti, a ne, jak by se snad zdálo, už tady na nádvoří chrámu. Bohabojný návštěvník tu mohl najít každý trest, jaký si dovede vymyslet rozpoutaná a ničím nekontrolovaná lidská fantazie.

Byl tu hříšník, zavěšený místo srdce zvonu a odsouzený k smrti uzvoněním; tělo jiného nebožáka bylo zkrouceno do živé vývrtky; třetí ležel mezi dvěma prkny, rozmačkán na kaši; někteří nešťastníci se smažili ve vřelém oleji nebo byli pečlivě rozřezáváni na úhledné kousky, jiné trhalo vejpůl spřežení buvolů; další byli zazděni v maltě až po krk, naraženi na kůl, opékáni na obrovských rožních, pověšeni hlavou dolů nad šlehajícími plameny nebo lámáni kolem. Pohled na to vše vzbuzoval takovou ošklivost, že Metuzalém vnutil průvodci spropitné a kvapně opustili to místo posmrtných hrůz. Poslední zastávkou na jejich dopolední cestě městem byl chrám Nebeské ctnosti, odkud byly včera večer ukradeny ony dvě sochy posvátných božstev; pak se chtěli pohodlně naobědvat někde v hostinci a odpoledne, zbudeli ještě čas, prohlídku v klidu dokončit.

Nádvoří chrámu bylo prázdné, jen jeden jediný mnich tam stál; překvapeně je uvítal a zeptal se jich, zda si také přišli prohlédnout místo včerejšího zločinu.

„Chrám byl dneska od samého rána plný,“ vysvětloval podivným návštěvníkům, „teprve teď všichni odešli, aby doprovodili zpět oba naše bohy, které za okamžik přinesou v procesí moji svatí bratři. Bude to skutečně slavný návrat. Jen stotisíckrát blahořečený tchungč‘ Čou, jemuž vděčíme za pohotové dopadení svatokrádežníků, je uvnitř ve svatyni. Přišel se podívat, jak jsme se připravili na přijetí průvodu.“

Chrám pozůstával ze dvou částí: v zadní velké svatyni stála většina posvátných soch, Metuzalém se svými přáteli vstoupil nejdřív do přední, mnohem menší a určené pouze pro osmnáct bohů; dva podstavce, na nichž zřejmě ještě včera trůnily uloupené sochy, byly teď prázdné. Poblíž spatřili podprefekta Čoua, který jim potěšeně spěchal vstříc:

„Vy zde? Jaké to překvapení! A jaké shledání! Byli jste ve městě?

„Ledacos jsme si už prohlédli a po obědě bychom chtěli pokračovat.“

„Správně, v Kuangčoufu se dá přemnohé uvidět. Jistě mi však odpustíte, že vás nedoprovodím, stále ještě mám plné ruce práce s tou drzou loupeží. Ale přicházíte jako na zavolanou, za chviličku můžete být svědky slavnostního návratu. Pojďte, ukáži vám zatím hlavní chrám.“

Vedl Červenomodrého Metuzaléma do velké zadní svatyně, Richard s Liang S‘em a s Gottfriedem šli za nimi, vzadu mnich. Kapitán Turnerstick s mijnheerem van Aardappelenboschem se obyčejně loudávali poslední a také tentokrát se ještě pozdrželi někde na nádvoří; do přední síně chrámu vešli sami, ostatní už byli dávno v hlavní svatyni.

Rozšafně a s moudrým pokyvováním si prohlíželi sochy bohů, a když zčistajasna narazili na dvě prázdná místa, znalecky oceňovali ozdobné podstavce.

„Nu což, není to špatné křeslo, už jsem seděl na horších, však taky nejsem pánbůh,“ poznamenal Turnerstick a přejížděl zkoumavě rukou po hladké ploše i po bohatých řezbách. „Náramně by mě zajímalo, jaký je to pocit, být takovým

svatým. Možná že ne špatný: poklonkují před ním, podkuřují ho, strkají mu pod nos všelijaké voňavé tyčinky… Co říkáte?“

„Nemusá to být zle,“ souhlasil tlouštík.

„Můžeme to zkusit, takováhle příležitost se nám hned tak nenaskytne. Posadím se tuhle na podstavec a budu si

představovat, že jsemčínský pánbůh. U všech kladivounů, jsem moc zvědav, co na to řeknou ti ostatní pámbíčkové.“ Stejně rychle, jak ho to napadlo, to taky udělal; vylezl na podstavec, pohodlně se posadil, zkřížil nohy jako druhé sochy a samolibě se zeptal:

„Tak co vy na to, mijnheer, jak se vám líbím?“

„Dočistě znamenitně.“

„Teď ještě tuhle vějíř, tááák… Věčná škoda, že jsme tady sami. Kdyby tak chtěl přijít nějaký ten čínský františkán! Jestlipak by mě považoval za Buddhu, anebo za starého Fricka Turnersticka? A to překvapení, kdybych tak na něj spustil tou svou plynnou čínštinou! Do soudného dne by se mi nepřestal klanět.“ Rozevřel svůj obrovitý vějíř, uchopil ho do pravice, levou rukou si zálibně hladil svůj falešný cop, na maličkém nose trůnil teď aspoň na chvíli neposedný cvikr. Tlouštík před ním vysekl poklonu a pravil:

„Mijne komplimenten, mijnheer Buddha, má ploklona, pane Buddha, jak vám slouhá zdravíčko?“

„Děkuju za optáni, jde to, jde to, hlavně od té doby, co jsem jeden z nebespánů a klanějí se před mou ctihodností takovéhle vypasené ovečky. Ale vážně, mijnheer, jako pámbíčkovi se mi sedí znamenitě, nechcete to taky zkusit?“ Mijnheer van Aardappelenbosch si zamyšleně podrbal bradu a rozpačitě se zeptal:

„Mysláte, že se to můží?“

„U všech ráhen a stehů, proč ne? Že se ještě ptáte! Vidíte přece, jak si tady hovím. Tak hop! Hačněte si pěkně tuhle vedle, ať vás taky jednou vidím jako pánaboha.“

„No, jak chtíte, já to teda zkusám.“

Ani si nevšimli vzdáleného hluku, který se však rychle blížil. Už bylo slyšet zvuky gongů, píšťal, rolniček a zvonků: přicházela zřejmě čínská kapela.

Tlouštík se s hekáním a vzdycháním pracně vyšplhal na sousední podstavec, uvelebil se do správné pozice, ačkoli mu nešlo na rozum, jak může Buddha s břichem o nic menším, nežli bylo jeho, složit nohy křížem pod sebe, znehybněl a

pyšně se zeptal:

„Ziet gij mij, mijnheer Turnerstick, vidíte mě? Ze vypadím jako čínský pámbu?“

„Jako živý! Ale roztáhnout si takhle ještě slunečník, pak byste byl dokonalý.“

„Milerádně, s největší radosťou, dat kan ik maken, to můžu udělat, derhalve neb ik het parasol ook meegenomen, proto jsem si ten slunečník taky vzal.“

V mžiku nad sebou rozbil svůj příruční rodinný stan a hrdě se rozhlížel.

Zatím ty rámusivé zvuky zesílily tak, že si toho už museli chtě nechtě povšimnout.

„Slyšáte to? Kdo to tady hrává?“

„Hm! Nejspíš průvod, asi zdejší hasiči nebo ostrostřelci, co já vím, mají zřejmě nějakou tu slávu s muzikou. Táhnou kolem kostela jako u nás o Božím těle. U všech škeblí, škoda že nejdou sem k nám! A hele, zrovna hrajou tuš. Myslete si třeba, že to je na naši počest. Slyšíte, teď jdou dál. Hrom aby do nich!“

Venku před bránou se průvod zastavil; tvořili ho chrámoví kněží a mniši v čele s taočengem, představeným chrámu, spousta úředních osob a stovky zvědavců. Bohy, ověnčené množstvím květů, nesli kněží na mohutných nosítkách, vystlaných drahocennými koberci. Hudebníci, kteří vedli celý průvod, zůstali stát venku na ulici, spustili vřeštivou íanfáru a potom jakýsi prapodivný pochod, aby procesí mohlo projít kolem nich a bránou do chrámu. Proto se hudba neblížila a proto si bláhový kapitán myslel, že božíhodoví ostrostřelci táhnou dál.

Čínská kapela se dá těžko srovnat s naším orchestrem, ba dokonce i vojenská kutálka je proti ní jen neduživý šraml. Jsou v ní gongy, rolničky a zvonky, triangly, kovové desky, tympány a bubny, řehtačky, flétny, píšťaly a kastaněty, vřískavé trubky a bambusové cinkačky prazvláštních tvarů, ověšené malými rolničkami; každý hudebník týrá svůj nástroj ze všech sil, avšak bez not a zdánlivě bez taktu, o nějakém souzvuku v našem slova smyslu nemůže být ani řeči, a čím kdo hraje hlasitěji, tím platí za většího umělce.

Nebylo proto divu, že v takovém nekřesťanském rámusu dočista zanikly kroky blížícího se průvodu, že jeho čelo už dávno došlo ke vchodu do svatyně, a naše dvě samozvaná božstva pořád ještě netušila nebezpečí, které jenjen udeřit. Svatořečený Frick Turnerstick se naopak zatetelil štěstím a spokojeně šeptl:

„No to je dost! Už někdo jde!“

„Sláva, aspoň že nás troška uviďujou!“ zaradoval se i blahoslavený tlouštík.

„Ticho! Ani slovo! A nehýbat se! Seďte jako socha. Uvidíme, jestli jsou tak mazaní a prokouknou nás,“ dodal kapitán pobaveně.

Trůnil na svém svatém postamentu jako zkamenělý a strnule zíral do jednoho místa. Tlouštík zrovna tak. Ani ve snu by je bylo nenapadlo, že neštěstí, zkáza a zmar jsou už na dosah. Teprve když vešlo osm strážníků a za nimi představený chrámu s kněžími, mnichy a s oběma božstvy na nosítkách, pochopil Turnerstick svůj osudný omyl s ostrostřelci. Teď už viděl, kolik uhodilo, co se chystá a že je zle. V mžiku mu bylo pod samurajským kloboukem jaksepatří horko.

„U všech makrel a platejsů!“ pošeptal vypasenému spolupánubohu, ukryt za vějířem. „Vždyť to nesou zpátky ukradené sochy! Co teď?“

Mijnheerovi bylo také úzko; na vlastní kůži poznal, že i všemohoucí bohové mohou mít chvíle, kdy chtějí být radši docela prachobyčejnými smrtelníky, a navíc sto tisíc mil od všech chrámů světa.

„Slyšíte mě?“ šeptal Turnestick a hlas mu přeskakoval vzrušením. „Mužem dělat jenom jedno: sedět, držet jazyk za zuby a ani se nehnout! Třeba ty zatracené panáky nebudou chtít postavit zrovna sem, tak klid!“

Nehybně hleděli před sebe jako opravdové sochy, jen v duši jim bylo úzko, co se stane dál.

Strážníci už přešli kolem nich a kupodivu si ani nevšimli, že ve svatyni je o dva bohy víc. Zato kněží, kteří v chrámu znali každou píď, upřeli zrak mimovolně tam, kde se měla konat slavnost návratu, a zůstali, jako by je do země vrazil. Průvod se však nezadržitelně valil dál, tlačil se na ně, hrozil je ušlapat, postavili tedy nosidla na zem a v němé hrůze

ukazovali na cizí bohy.

Je to možné? Ze by se nebešťané uvolili sestoupit ze svých nadoblačných výšin, aby odškodnili chrám za uloupená božstva? Ze by se sami posadili na dvě osiřelá místa? Mráz přeběhl po zádech těm zbožným věřícím. Neodvážili se ani o krok dál, dav je však přistrkal, že teď už stáli zázračným bytostem tváří v tvář.

Zvěst o neuvěřitelném zázraku se šeptem rozšířila až k těm, co dosud stáli venku před svatyní. Každý chtěl aspoň koutkem oka uvidět ten div. Mohutný zástup zašuměl, pohnul se vpřed, nastala divoká tlačenice a mnichům se jen s velkým úsilím podařilo zavřít těžký chrámový vchod.

Teď zůstali ve svatyni jen strážníci, kněží, mniši, mandarlni a představený chrámu, ti, kdo kráčeli v čele procesí a kolem nosidel. Hudba venku zmlkla, jako když utne, potlačované mumlání zaléhalo dovnitř jako tichý šum, v síni však dosud panovalo slavnostní ticho a klid.

Kněží si šeptem vyměnili pár slov: radili se, co dál. Pak předstoupil taočeng, představený chrámu před oba bohy, hluboce se uklonil a uctivě se zeptal:

„Šenšeng, nimen chečchu laj, vznešení světci, odkud jste přišli?“ Nic. Žádná odpověď.

„Šenšeng, che jin laj, vznešení světci, co vás přivádí?“ zeptal se znovu taočeng.

Novopečení bohové tajemně mlčeli. Ani mrknutím nedali najevo, že jsou jen obyčejní a smrtelní lidští červi. Pouze tlouštíkovi se hrůzou skutálela s čela těžká krůpěj potu, naštěstí si jí však nikdo nevšiml.

Kapitán Turnerstick dokázal sedět takřka bez hnutí, zato vyděšený Holanďan se nedovedl zdaleka tak dobře ovládat: rozrazila ho horkost, na obrovské lysé hlavě, kterou ani přes největší snahu nemohla zakrýt mrňavá skotská čapka, se mu perlil pot a v divokých ručejích mu stékal po čele, kolem uší i po zátylku za krk, ruka se mu třásla, až se slunečník nepatrně sice, ale přece jen znatelně chvěl. Jeden z mandarínů, napohled nejmladší a nejenergičtější, podle svěží tváře a jiskrných oči mu nemohlo být mnoho přes dvacet, to okamžitě zpozoroval. Přistoupil blíž, odstrčil neuctivě překvapeného taočenga a tvrdě prohlásil:

„Wo che tchamen šuo, promluvím s nimi.“ Zkoumavě si prohlédl obě podezřelá božstva, pak si z oltáře v rohu svatyně přinesl dýmající vonnou tyčinku a strčil ji tlouštíkovi pod nos.

Mijnheer van Aardappelenbosch se snažil, seč byl, aby odolal ostré, byť jinak příjemné vůni, lač marně. Dým mu vnikal do nosu, šimral ho a dráždil, až z něho najednou vybuchlo jako ze soptícího vulkánu nádherné:

„Hehepšíííííích!“

„Tchienna, šen miao, ó nebesa, jaký zázrak!“ vykřikli kolem.

„Mladý mandarín opakoval teď svůj pokus na Turnerstickovi. Kapitán stiskl statečně zuby a umínil si, že nesmí za žádnou cenu kýchnout, i kdyby se měl třeba udusit, nakonec to však nevydržel ani on a explodoval se stejnou razancí jako nešťastný Holanďan.

Znova se ozvaly výkřiky nadšení, obdivu i posvátné bázně. Turnerstick byl oblečen do skvostného orientálního kroje, považovali ho zřejmě za domácího boha, kdežto mijnheera za cizokrajné božstvo dosud neznámého nebe; a to, že oba kýchli, byl pro ně stejně zázrak jako znamení, že milostivě přijali zápalnou oběť a souhlasili s ní. Taočeng si už v duchu představoval věhlas a slávu, kterou si svatyně získá dvěma zbrusu novými a nevídanými bohy, i bohaté příjmy, jež z toho chrámu, a tím i jemu, poplynou. Vtom mu však mladý mandarín krutě a na střepy rozbil líbezně sladké sny.

„Tchamen pu š‘ šenšeng, tchamen š’ žen, to přece nejsou nebešťané, ale pozemští smrtelníci!“ prohlásil bezohledně, vzal tlouštíkovi z ruky slunečník a bez jakékoli posvátné úcty ho píchl špičkou do olbřího břicha.

„Ouvej! Co to prováďuje?“ vykvikl mijnheer a hladil si potrefené místo. I kapitán dostal plný zásah, ohnal se na drzouna a vztekle vykřikl:

„Tisíc kulí a láteř! Co to děláš, dávej přece pozor, chlape nešikovná!“

Nato se v chrámu rozpoutala nepopsatelná vřava. Všichni poznali, že mají před sebou obyčejné pozemšťany, že svatyně byla znovu hrubě znesvěcena, a vrhli se na ně jako rozlícené šelmy na bezbranné beránky.

„Rechtvaardige hemel! Dat Got verhoede, spravedlivé nebe! Pánbůh s námi!“ pištěl mijnheer, bleskurychle se svalil z podstavce a hledal útočiště za kapitánovými zády. Z toho, tváří v tvář skutečnému nebezpečí, vturánu spadl všechen ochromující strach, hbitě vyskočil, zaťal pěsti, neohroženě se postavil proti útočníkům a výhružně zařval:

„Zpátkyng, drzouning! Neopovažujteng seng na mě sáhnout! Umíteng boxovat? Jeng pojďteng, náramně brzong poznáteng moje pěsting!“

A překvapení útočníci skutečně poděšeně couvli.

KAPITOLA DVANÁCTÁ

Dalajláma ve skotské čapce

Podprefekt Čou provedl zatím své hosty po hlavní svatyni a vyšel s nimi zadní bránou do dvora, obklopeného celami chrámových mnichů.

„Říkáte, že přinesou bohy. Dobrá, ale co je s těmi třemi zloději?“ zeptal se naschvál Červenomodrý Metuzalém a pátravě pohlédl na mandarlna.

„Chtěli je sem vlastně také přivést, aby lid viděl ty podlé zločince, ale kdoví, rozlícený dav by je tu možná ukamenoval.“

„Takže jste to nedovolil?“

„K tomu bych neměl právo ani moc. Jenže se stala prapodivná, nevysvětlitelná věc: všichni tři zloději přes noc zmizeli.“

„Cože? Jsou pryč?“

„Beze stopy pryč, jako by se rozplynuli,“ přikývl podprefekt s lišáckým úsměvem.

„Rozumím,“ usmál se i Metuzalém, „jsou už dávno ve vyhnanství, jak jste jim to včera slíbil, že?“

„Tak jest. V noci uprchlí.“

„Nepochybně s cizí pomocí.“

„Zcela jistě, byli přece pevně za mřížemi. Správce věznice teď za to bude pykat.“

„Hm. Včera jsem viděl zvláštní zlaté mince… Otvírají prý lehce všechny brány vězení… Ale cožpak se opravdu neví, kdo je osvobodil?“

„Nikoli, nejvyšší znak otevírá dveře každému, i neznámým, stačí se jím jen prokázat a nikdo nepátrá, kdo je jeho nositelem. Nu což, je to za námi, nemluvme již o tom. Ale o jedno vás ještě znovu prosím: pokud budete mým hostem, nedělejte nic, o čem bych nevěděl, nechtěl bych se znovu dostat do nesnází. Zítra vás navštíví poříční inspektor Jang, kterého jste zachránili zároveň se mnou, jistě se na něho ještě pamatujete. Dosud neví, že jste tu. Dnes musí na inspekci po řece až k ostrovu Luťin, budeli však hotov dřív, přijde ještě dnes. Pokud byste hodlali opustit

Kuangčoufu po vodě, může vám být velmi nápomocen. Ach, slyšíte tu hudbu? Průvod přichází.“

Kývli na Gottfrieda, Richarda a na Liang S‘a a vrátili se zpátky do chrámu. Hlavní svatyně byla dosud prázdná, zato z přední síně se ozýval mnohohlasý zmatený křik.

„Nebesa!“ vykřikl student v neblahé předtuše. „Průvod je tu, a Turnerstick s Holanďanem bůhvíkde. Určitě zůstali někde vzadu. Ještě aby tak něco vyvedli!“

Chtěl je jít hledat, ale tchungč‘ ho pevně chytil za rameno:

„Stůjte! Ani krok! Jestli se něčeho dopustili, dozajista bude lepší, když se zatím nikdo nedozví, že patříme k nim. Podíváme se tudyhle.“

Po obou stranách dveří byly bambusové mříže a jimi bylo možno nepozorovaně nahlédnout do přední svatyně. Co však uviděli! Metuzalémovi až vstaly vlasy hrůzou…

Spatřil kapitána Turnersticka, jak ve výhružném postoji, se zaťatými pěstmi, s cvikrem houpajícím se na černé

sametové stužce a s vyděšeným mijnheerem za zády čelí u posvátného podstavce útoku mocné přesily. Okamžitě pochopil, co se stalo, i jaké nebezpečí hrozí teď oběma nešťastníkům.

„Proboha! Taková neopatrnost!“ vykřikl polekaně. „Pusťte mě, musím k nim!“

„Neopovažujte se!“ zadržel ho podprefekt. „Ti lehkomyslnící zaujali svaté místo bohů, a byli při tom těžkém prohřešení zřejmě přistiženi. Půjdeteli jim na pomoc, budete ztracen i vy, my všichni. Snažme se je zachránit odtud, nenápadně a zpovzdáli.“

„Zkusím to tedy já!“ prohlásil Liang S‘, a než mu v tom mohl někdo zabránit, skočil ke dveřím a pak pomalu a vážně vešel do přední svatyně, jako by ho byl z hlavní síně přilákal ten zmatený křik a hluk.

Kapitán Turnerstick pořád ještě řečnil; chtěl zřejmě rozdrtit útočníky silou svého hlasu jako Jozue a Izraelští hradby Jericha, nikdo mu však nerozuměl ani slovo.

Mladý mandarín si okamžitě všiml nového příchozího a nevraživě se zeptal:

„Co tu pohledáváš?“

„Přišel jsem navštívit svaté místo bohů. Nebo se snad v Kuangčoufu nesmí věřící pomodlit v chrámu?“ odpověděl jakoby nic Liang S‘.

„Teď ne! Žádný cizinec nemá právo sem nyní vkročit. Odejdi!“

„Ale tihle dva jsou také cizí,“ ukázal Liang S‘ na falešné bohy.

„Tak ty je znáš?“

„Ne, ale slyšel jsem je mluvit a rozumím jejich řeči. Hovoří tibetsky.“

„Dobrá, zůstaň tu, budeš nám tlumočit.“ Teď konečně dokončil Turnerstick svou plamennou promluvu; Liang S‘a si vůbec nevšiml. Ten však zavolal svou přesnou školní němčinou:

„Kapitáne! Chceteli se zachrániti, předstírejte, že mne neznáte. Jinak jste ztraceni!“

Kapitán Turnerstick se otočil, ledabyle procedil mezi zuby: „A heleme se, tak přece přišla posila, to je dost!“ a hrdě dodal: „Žádné strachy! Mám přece revolver, jen ať si na mne ti copatí opičáci troufnou! Pro nic za nic se do nás pustili, dočista jako smečka pominutých paviánů.“

„Mýlíte se. Dopustili jste se těžkého zločinu, a i když… a i kdybyste se odtud probili, budou vás pronásledovati a pykali bychom pak všichni.“

„U všech olovnic a uzlů, hm, to je hloupé!“

„Pokusím se vás z toho vy… z toho dostati. Dobře mne poslouchejte! Posaďte se zpět, jako kdybyste měli úplné… jako byste měli plné právo seděti na místech bohů. Vy též, mijnheer, mohuli vás poprositi.“

„Dobrá, ale jestli mi zase začne nějaký ten šikmooký lump čoudit bůhvíjakým svinstvem pod nos, vrazím mu takovou, že si to bude nadosmrti pamatovat, to vám zaručuju. No tak, mijnheer, račte opět přijmout místo.“

„Znově se posadnit?“ drkotal zuby dokonale vystrašený tlouštík. „Už je to tak, slyšíte přece, že to prý s námi může šeredně dopadnout.“

Znova se usadil a skryl se za obrovský vějíř, také Holanďan se s vypětím všech sil uvelebil na opuštěný podstavec. Liang S‘ vzal nenucené mandarínovi slunečník z ruky, vrátil ho tlouštíkovi a řekl:

„A nyní se snažte nehýbati a hleděti před sebe jako mrtvé… jako neživé bytosti. Mám jistý plán, snad se mi ho podaří uskutečniti.“

Přítomní pozorovali Liang S‘ovo počínání bez jediného slova, v němém údivu. Leč ani mladému mandarínovi, ať podnikl cokoli, nikdo nebránil, třebas byl ze všech nejmladší: zřejmě ho velmi dobře znali a byli přesvědčeni, že záležitost je v dobrých a patrně i nejpovolanějších rukou. Obrátil se teď na Liang S‘a a rozzlobeně vyjel:

„Jak se opovažuješ brát mi slunečník?“

„Protože není tvůj.“

„A jakým právem mi tykáš?“

„Protože tykáš ty mně.“

„Jsem úředník a ťinš‘, doktor všech věd!“

„Můžeš tvrdit, že jím nejsem i já?“

„K smíchu! Jak chceš být úředník, když ani nenosíš předepsaný šat?“

„Kdo se zavázal posvátným slibem, musí odložit všechny odznaky své moci, dokud ho nesplní, to snad víš, jsili tak moudrý, jak tvrdíš.“

Liang S‘ rozehrál odvážnou hru; ale když už začal, nezbývalo než ji dohrát do konce. Mladý mandarín si ho nedůvěřivě přeměřil a řekl už mnohem mírněji:

„Říkáš slib? A jaký?“

„Jsi snad kněz, abych se ti mohl svěřovat?“

„Nejsem, neříkej mi to tedy. Ale jedno mi prozradit můžeš: odkud přicházíš?“

„Z Čchengtu v provincii S‘čchuan. Moje vlast leží v horách blízko Tibetu, a tak jsem se nejednou dostal i tam a naučil jsem se řeči této země. Můj slib mi přikazoval odejít do Kuangčoufu a třikrát denně navštěvovat chrám Nebeské ctnosti. Modlil jsem se právě ve svatyni, když jsem uslyšel hlasy, a mezi nimi i hlas hovořící jazykem Tibeťanů. Přišel jsem se proto podívat, kdo to je. Neudělal jsem nic špatného, a ty se mnou mluvíš jako se zločincem.“

„Víš, co se tu včera stalo? Dva ze zdejších bohů byli uloupeni a teď, když je ve slavnostním průvodu přinášejí zpátky, byla svatyně zneuctěna podruhé. Podruhé ve dvou dnech, taková drzost!“

„Zneuctěna?“ zeptal se Liang S1 s předstíraným údivem. „Kdo tak učinil?“

„Tito dva cizinci!“

„Ti?“ zadíval se Liang S’ na své přátele a pak se vážně obrátil k mladému úředníkovi: „Rád bych se tě zeptal, jestli víš, kdo je to láma.“

„Ovšemže vím. Tibetský kněz.“

„Ó nebesa! To říkáš ty, který dosáhl doktorské hodnosti? Opravdu nevíš, že láma je nejvyšší převtělenec Buddhy? Neslyšel jsi nikdy slova dalajláma a pančenláma, kteří se oslovuji chubilchan čili živý Buddha a pančchen rimpočhe neboli velevážený velký učenec? Neznáš jméno velkého světce Congkhapy? Nevíš snad, že je Lhasa město boží? A že v daleké Urze v Mongolsku za Velkou zdí je shromážděno třikrát sto tisíc mnichů, kteří nikdy nezemřou, neboť jejich

nesmrtelný duch putuje z jednoho těla do druhého?“

To vše řekl povýšeným hlasem a s jemnou výčitkou. Červenomodrý Metuzalém, sledující za mřížemi celou rozmluvu, hleděl na Liang S‘a jako očarován, a z té duše ho obdivoval, nikdy by byl nehledal v tom mladém, nenápadném čínském obchodníkovi tolik vědomostí a takovouhle odvahu; jako by se zčistajasna stával docela novýmčlověkem, bojácnost, na pirátské džunce ještě zřetelná, byla tatam a na její místo nastoupila mužná rozhodnost. Samozřejmě že mu pomáhaly i chabé zeměpisné vědomosti Číňanů, jimž národní hrdost brání obírat se každým jiným národema cizí zemí, to však nikterak nezmenšovalo jeho mimořádnou smělost a vtip.

Mladý mandarín byl zjevně v rozpacích; odpověděl také mnohem uctivěji:

„Znám tato jména již dlouho.“

„Jména snad ano,“ pokračoval se stejnou příchutí pohrdání Liang S‘, „ale vztahy zřejmě ne. Uniklo tvé doktorské hloubavosti, že dalajláma není vlastně skutečným poddanýmčínského Syna nebes, neboť právě s ním si náš císař a pán každoročně vyměňuje vzácné dary na důkaz vzájemné úcty? Každý láma je božská bytost, ten, který nemá vyššího, a má i božská práva. Může si dát ještě za života postavit chrám a po smrti se v něm nechat uctívat. A za Velkou zdí, v Mongolsku a v Tibetu, jsou i tak slavní a svatí lámové, že k nim putují statisíce lidí, aby si od nich vyprosili odpuštění hříchů a zajistili si věčnou nesmrtelnost. Věz, že k těmto bytostem patří dozajista i tito dva svatí lámové. Proč přišli do Kuangčoufu, to dosud nevím, ale nehodlají tu prý zůstat, jelikož zde nenalezli úctu, která jim právem náleží.“

„Usedli na místa našich bohů!“

„A kdo by se jim v tom opovážil zabránit, když i oni jsou bohové? Optej se a jistě se přesvědčíš, že mluvím pravdu. Láma nesmí jíst se žádným smrtelníkem a nikdo nesmí spatřit, jak se umývá. Koho se dotkne svou posvátnou rukou, ten je posvěcený na celý zbytek života. I místokrál, když vstoupí láma, musi ihned vstát a nabídnout mu své místo.“

„O tom jsem se v Knize obřadů pranic nedočetl.“

„Protože v této zemi lámové nejsou. Ale zalistuj v Knize mravů národů za Velkou zdí, najdeš to tam hned.“

„Díky za radu, poučím se rád. Ale čím to, že jsou tak rozdílně oblečeni?“

„Každý je patrně z jiného kláštera. A pochybuješli stále ještě o tom, že tito světci jsou rovni bohům, pohlédni na ně, jak hluboce jsou pohříženi do nekonečného všehomíra.“

„Snad,“ připustil mladý mandarín. „Zdá se vskutku, že jsou duchem nepřítomni. Ale přesto se jich zeptej, proč poctili právě Kuangčoufu svou vzácnou návštěvou.“

„Nutíš mě, abych byl nezdvořilý k bohům? Bylo by neodpustitelné vyrušovat je teď z jejich rozjímání.“

„Nezeptáš se jich tedy? Nu což, učiním tak sám.“

„Nerozuměli by ti,“ zadržel ho kvapně Liang S‘. „Počkej, pokusím se to nějak vyzvědět. Snad mi prokážou tu božskou laskavost a dají mi žádané vysvětlení.“

Přistoupil k oběma podezřelým božstvům, hluboce se před nimi uklonil a řekl německy:

„Neodpovídejte mi ihned, nehýbejte se a dívejte se stále do jednoho místa. Teprve po chvíli se tvařte… se zatvařte, jako kdybyste se pomalu probouzeli z hlubokého přemýšlení. Poté se mnou musíte mluviti zu… hněvivým hlasem.“ Turnerstick a Holanďan se ani nepohnuli. Liang S‘ se obrátil na mladého mandarína a zašeptal:

„Hle v jak dalekých sférách se toulá jejich duch! Neslyší ani můj hlas. Promluvím na ně znovu a hlasitěji, třeba k nim zalehne.“ Stručně jim sdělil, o čem hovořil s dotěrným mladým úředníkem, a vyjádřil naději, že se mu snad podaří, aby

mohli beztrestně odejít. Potom přinesl zápalné tyčinky a dal oběma přivonět. Turnerstick zhluboka vdechl, pomalu složil vějíř, rozhlédl se a dopáleně se zeptal:

„Tak bude už jednou konec té pitomé komedii? U všech herynků a sardelí, už mě ani nenapadne dřepět tady dál. Brní mě nohy. A mám hlad. Vy ne, mijnheer?“

Tlouštík se zatvářil, jako by právě teď procitl, vytřeštil oči a horlivě přitakal:

„Ja, het is tijd, dat wij aan tafel gaan, jakpak by ne, už je načase sednout k obědu.“

„Slyšíte to, u všech ďasů!“ hromoval kapitán Turnerstick. „Hlavně se postarejte, ať už mužem zmizet. A vůbec, kdepak je náš čacký Metuzalém?“

„Nablízku, nemějte strach. Učiní potom jistě vše na vaši o… pro vaši záchranu.“

„Říkáte záchranu? A hrome! To to s námi vážně vypadá tak bledě?“

„Doufám, že nikoli. Avšak dosud je… dosud se neví, jak rozhodnou kněžl a tito úředníci. Mám se vás zeptati, proč jste sem přišli.“

„Co já vím! To si račte vymyslet vy, vy jste s tím začal. Nakukejte jim třeba, že se tady chceme učit chodit po provaze. Že je to tak, mijnheer? Nebo že zrovna roupama nevíme, co s penězi, a tak že jim tu postavíme desetipatrovou pagodu a pak je na ní všechny pověsíme.“

„O tom posledním raději pomlčím, avšak s tou pagodou to není tak zlý… tak špatný nápad.“ Rychle se obrátil k mladému mandarlnovi a slavnostně mu oznámil:

„Svatí lámové jsou velmi rozhněváni, že jsme je znovu vyrušili, leč přesto se ráčili uvolit podat nám žádané vysvětlení: praví, že přišli do tohoto požehnaného města, aby tu dali postavit velký chrám Dobrých skutků, kam bude možno přijmout na tisíc chuďasů.“

„Tchienna! To tedy musí být velice bohatí. Ale mohou nám . také dokázat, že je to opravdu jejich úmysl?“

„Čím lépe dokázat záměr než skutkem? Teď odtud chtějí odejít, neboť zde nenalezli klid, a vyhledat jiné místo, kde by je nikdo nerušil z blaženého rozjímání.“

„Odejít?“ zeptal se mladý mandarín se zvláštním úsměvem. „Jsouli to skutečně tak význační a svatí lámové, jak jsi pravil, bude nám velice líto muset se s nimi rozloučit. Mohl by ses jich zeptat, kdy a kde je zas opět spatříme?“ Mluvil teď velice přívětivě a Liang S‘ byl skálopevně přesvědčen, že má vyhráno. Někomu se však přece jenom nechtěl líbit ten zčistajasna přátelský tón, a tím nedůvěřivcem byl Červenomodrý Metuzalém. Slyšel každé slovo a sebemenší změnu hlasu, sledoval každé hnutí, a ze všeho nejvíc každý výraz mandarínovy tváře. Zpočátku se pozastavil nad jistou podobností některých rysů mladého mandarína a jejich čínského přítele, zvláštní náhoda! Ovšem Evropanům se zdají všichni Číňané stejní jako vejce na ošatce. Mnohem důležitější bylo však chování toho sebevědomého úředníka, který se honosil navzdory svému nápadnému mládí již nadmíru oslnivým titulem ťinš‘a.

Nezdálo se, že patří k těm, kteří se dají příliš lehko oklamat; nehledě na okamžitou vlídnost, bylo v něm cosi silnějšího, vyčkávajícího a číhavého, co nedovedl docela utajit; Červenomodrý Metuzalém měl pocit, že ten mladík drží v ruce neviditelnou smyčku, kterou znenadání lstivě stáhne, aby Liang S‘a polapil; a dokonce i tušil, jaká smyčka to asi je. Jakkoli obratně si Liang S‘ vedl, přec jen se dopustil riskantní neopatrnosti: oslovoval tlouštíka mijnheer a také kapitán Turnerstick použil párkrát toho titulu. A v Macau, v Hongkongu i v Kantonu bylo vždycky dost Holaďanů, s nimiž tam může Číňan přijít do styku, a pak se už vždycky vyskytne několik slov a vět, které uvíznou v paměti a jichž se dá leckdy a lecjak využít.

Liang S‘ vyhověl mandarínově žádosti. Obrátil se na Turnersticka a sdělil mu:

„Oznámil jsem všem přítomným, že hodláte ve městě postaviti ze svých prostředků ku blahu zdejších chudých veliký chrám. Získalo vám to, Jak se zdá, jejich úpl… jejich plný respekt a uznání.“

„Ts, ať se moc netěší, kočkodani copatí,“ utrousil kapitán, „peníze mi zrovna nepadají do klína, abych je vyhazoval z okna kvůli těmhle tady a jejich ubožáčkům. Co vy na to, mijnheer?“

„Neen, mij ook niet, kdepak, mně taky ne,“ přisvědčil horlivě tlouštík.

„Oni tomu však uvěřili,“ pokračoval Liang S‘, „a nechají vás nyní volně ují… svobodně odejíti. Nejdříve ovšem chtějí věděti, kdy a kde se s vámi budou moci znovu setkati a složiti vám svůj hold.“

„Na svatýho Dyndy!“ odsekl Turnerstick. „Nemám pravdu, mijnheer?“

„A když ne, tak jindy. Správně jste to vypovědil, kapitáne,“ souhlasil tlouštík a spokojeně se zasmál svému nečekanému vtipu.

„Dobrá. Nyní však vážně,“ přerušil je Liang S‘. „Jakmile odtud šťastně vyvázneme, bude pro nás pro všechny dozajista nejlepší okamžitě se zmi… okamžitě se ztratiti. Až vám… až vám dám pokyn, sestupte co možno nejdůstojněji a zcela nevšímavě ze svých… ze svých podstavců.“

„A venku rovnou do nosítek a hurá pryč!“ doplnil rychle Turnerstick.

„Ó ne, nikoli. Rázem bychom se prozradili, že patříme k sobě, neboť nás budou bezpochyby sledovati. Půjdete z chrámu nejdříve napravo, potom do první uličky vlevo, zahnete ještě jednou doprava, pak vás již odtud zcela jistě nebude viděti. Při… pošleme pro vás dvě… dvoje nosítka, rychle nastoupíte a vrátíte se do tchungč‘ova domu.“

Mladý mandarín sledoval tuto rozmluvu s napjatou pozorností. Když se pak obrátil na Liang S‘a, pohrával mu na rtech lehký, leč nebezpečný úsměv:

„Nu, odpověděli vznešení lámové na mou opovážlivou otázku?“

„Ano, dosud sice nevědí, kam se odtud odeberou, ale budou sem chodit každý den.“ Mladý mandarín přívětivě, ale zároveň lstivě přikývl a pokračoval:

„Dovolí mi svatí lámové nabídnout jim obydlí, jež by bylo hodno jejich vznešenosti?“

„Jistě si nebudou přát být ti na obtíž.“

„Jaká to řeč! Jejich přítomnost bude pro mne dozajista vrchol radosti. Můj dům je velmi pohostinný a pod jeho

střechou je vždy místo pro mnoho lidí. Bydlívá u mne častokrát i více než sto hostí z nejrůznějších kruhů, i z těch nejvyšších. A kdyby snad vznešení lámové považovali moji doktorskou hodnost za příliš nepatrnou, řekni jim, kde bydlím a kdo jsem: můj dům je ťienjii, to jest věznice, a já jsem s‘ju, správce všech zdejších vězení.“

Liang S‘ o krok couvl a nejistě pozoroval mladého úředníka. Protože však v jeho obličeji našel stejnou přívětivost jako dřív, uklidnil se a odpověděl:

„Zastáváš velmi důležitý úřad, zabere ti bezpochyby nemálo času, nesmějí tě tedy obtěžovat nenadálí hosté.“

„Ó nikoli, můj dům je otevřen každému, komu se jinde nelíbí; ale nechtějili svatí lámové přijmout mé skromné pohostinství, prosím je, aby se alespoň přizpůsobili mravům a zákonům této země. Přijdeli někdo z takové dálky, musí mít dozajista průvodní list, vystavený a podepsaný čínským guvernérem v Lhase. Mohl bych do něho nahlédnout?“

„Jaký to nápad! Já že bych se měl ptát svatých lámů, jimž náleží božská úcta, po nicotných kuanech nepatrného místokrále? To je přec zhola nemožné.“

„Nu, jak myslíš. Ale ty sám přece nejsi láma. A říkáš, že pocházíš ze S‘čchuanu. Přišel jsi přímo odtamtud?“ Červenomodrý Metuzalém opět postřehl lstivou jiskru v mandarínově oku a znovu slyšel v duchu zasvištět tu zrádnou smyčku. Napjatě, v tiché bezmocnosti sledoval, co bude dál a kdy se léčka zadrhne.

„Ovšem, proč se ptáš?“ odpověděl zatím Liang S‘.

„To je provincie dosti vzdálená. Jistě ses vybavil na cestu vším, čeho je třeba. A nejdůležitější je samozřejmě pas. Kdo cestuje z jedné provincie do druhé, musí mít přece čím se prokázat. Jsi úředník a nepochybně znáš ten zákon. Vystavil ti cungtung, generální guvernér v S‘čchuanu řádný kuan? Ptám se dozajista zbytečně, určitě ho máš.“

„Nemám. Můj slib mi v tom bránil.“

Napětí teď dostoupilo vrcholu. Nejen Metuzalém, i Liang S‘ cítil past takřka na dosah.

„Hm, velmi nebezpečný slib. Nu, myslím to s tebou dobře, uznávám tvoji hodnost, i když ji nemůžeš dokázat. A jsem ti nesmírně vděčen za laskavost, žes nám dnes dělal tlumočníka. Nebudu tě už déle zdržovat. Ale nejdříve ještě řekni oběma světcům, že i oni mohou opustit náš chrám.“

Student za mříží si ulehčené oddechl. Přesto však cítil, že není vyhráno, smyčka pořád ještě visí v povětří a číhá … číhá

…

Mezi kněžími a mandaríny se ozvalo rozhořčené reptání; nesouhlasili, aby lámové byli jen tak’beze všeho propuštěni. Slova se ujal taočeng:

„Vaše mladá hodnost zapomíná, že i já jako představený chrámu mám právo promluvit s těmito záhadnými cizinci. Musím se přesvědčit, jsouli to skutečně světci. V opačném případě zneuctili naši svatyni a nesmějí odejít.“

„Prosím Vaši zbožnou Důstojnost, aby dala otevřít bránu. Nemůžeme dokázat, že nejsou svatými lámy, nemáme tedy ani právo bránit jim, chtějíli putovat dál.“

Liang S‘, kterého nenadálá taočengova námitka jaksepatří vyděsila, se po těchto slovech znova uklidnil. Obrátil se na kapitána Turnersticka a řekl:

„Můžete jíti. Otevrou bránu a jsme volní. Odejděte však co možná nejdůstojněji.“

„Žádný strach,“ ušklíbl se kapitán, „já jim předvedu, co to je důstojnost, že budou valit oči. Jdeme, mijnheer, už mám tady té komedie plné zuby!“

„Ik ook. Ik neb honger, já taky. Mám hlad,“ souhlasil ochotně tlouštík a namáhavě slezl z podstavce.

Pomalu a odměřeným krokem, s hlavami vzhůru a bez jediného ohlédnutí kráčeli oba lžilámové ke dveřím. Mladý mandarín se Turnerstickovi hluboce uklonil a nechal ho projít, zato v okamžiku, kdy kolem kráčel tlouštík, položil mu zlehka ruku na rameno a přívětivě se zeptal:

„Mijnheer, gij zijt een Nederlander, niet?“

A nešťastný tlouštík ve své důvěřivé dobráckosti ani nemrkl a dal se nachytat. Zůstal stát a přátelsky přikývl:

„Gewisselijk, ik ben een Hollander, samozřejmě že jsem Holanďan.“

Červenomodrý Metuzalém poznal, že je konec, definitivní konec. Smyčka teď našla cíl, a utáhla se pevně, přepevně. A její konec svíral v ruce ten mladý mandarín.

Vtom už také tlouštíka odstrčil, popadl Turnersticka za cop, aby ho zadržel, a hrozivě vykřikl:

„Nepouštějte je! Jsou to podvodnícil Zhanobili svaté místo bohů!“

Kapitán sice nerozuměl, pochopil však, kolik uhodilo. Chtěl skočit k vratům, ale klobouk mu sletěl s hlavy a nádherný cop zůstal mandarínovi v ruce. Mniši se okamžitě vrhli na uprchlíka. Kapitán rozdával rány vpravo vlevo, ale kupředu se neprobil ani o krok, přesila nepřátel byla přece jen příliš veliká.

Ani mijnheer van Aardappelenbosch se nedal zadarmo; bránil se, seč byl: odhodil slunečník, zaťal pěsti a vrhl se na představeného chrámu, který stál nejblíž, s takovou silou, že suchý a malý taočeng odlétl na nosítka, shodil z nich jednoho boha a jak široký tak dlouhý sebou plácl na jeho místo. A to už se Holanďan pustil do mandarínů a mnichů, až se poděšeně rozprchli jak vrabci před jestřábem.

„Dapper, maar gedurig dapper, mijnheer Turnerstick, do toho, a statečně, však my jim to ukážíme!“

Že prohrál, pochopil Liang S‘ už v okamžiku, kdy zaslechl mandarínovu lstivou otázku a mijnheerovu bezelstnou odpověď; teď se musel hledět zachránit především sám— je Číňan, s ním se mazlit nebudou. Ke dveřím se však nedostal. Několik strážníků se vrhlo na Turnersticka, zbytek na něho, celá horda mnichů a mandarínů zaútočila na tlouštíka a povalila ho na zem. Po podlaze se válel slunečník, skotská čapka, vějíř i falešný cop. Bylo po boji.

Červenomodrý Metuzalém byl jen bezmocným svědkem zápasu, podprefekt ho chytil za ruku a zašeptal:

„Teď rychle pryč, než přijdou sem!“

Vyběhli z chrámu zadním vchodem, Gottfried s Richardem za nimi. Na dvoře bylo zatím pusto. Mezi obytnými celami mnichů vedla úzká ulička do zelinářské zahrady, která přiléhala k zahrádce sousedního domku v postranní uličce, rovnoběžné s ulicí, kde stál chrám. Čtyři uprchlíci proběhli zahradami a teprve v uličce se zastavili.

Tady jim už nebezpečí nehrozilo. Teď půjde o to, dostat se k nosítkám na hlavní ulici a nevzbudit přitom zbytečnou pozornost. Nejbližší příčnou uličkou zamířili k prostranství před chrámem. Spatřili hudebníky, nosiči s jejich nosítky stáli opodál. Jeden z nich se náhodou ohlédl, všiml si podprefekta, jak na ně mává, dloubl ostatní a za chvilku už byla nosítka u naší čtveřice.

„Domů?“ zeptal se Metuzalém.

„Vy ano, já ještě ne,“ odpověděl tchungč‘. „Nastoupím s vámi, nechám se však odnést jen kousek dál. Pak počkám, až povedou zadržené do vězení, zjistím, co s nimi hodlají učinit, a podám vám zprávu. Několikrát jsem vás důrazně žádal, abyste nepodnikali nic, co by mohlo uškodit vám a tím i mně, a věřte mi: to, co se stalo teď, je mnohem horší a nebezpečnější než včera. Nezbytná a zcela přirozená opatrnost by mi přikazovala zavřít před vámi nadobro svůj dům. Ctím však nadevše zákony lidskosti a zachránci života jsem příliš zavázán vděčností a díky, než abych vás teď nechal na holičkách, bez pomoci a rozdrážděnému městu napospas.“

„Je nebezpečí opravdu tak velké?“

„Horší, než si dovedete představit. Ti tři nemají proti sobě jen zákon, ale i pobouření kněží a lidu. Bude štěstí, dopravíli je do vězení, aniž se na ně vrhne rozlícený dav.“

„Tím větší zbabělost, že jsme je opustili! Musím za nimi, nemohu je ponechat osudu.“

„Pak ale zničíte sebe i mne. Kvůli vám jsem ochoten vrátit se do chrámu. Nebude to tak příliš nápadné, mám totiž právo zúčastnit se návratu bohů, když se mi podařilo pohotově dopadnout jejich lupiče. Doufám jen, že vaši přátelé neprozradí, že už se s nimi znám.“

„Snad budou opatrnější. Liang S‘ jim ostatně řekl, že se k nám nesmějí znát.“

„Nechte se tedy klidně odnést domů, ze všeho nejdříve se je pokutím uchránit před možným násilím. Získámeli čas, bude vyhráno a snad je zachráníme.“

Červenomodrý Metuzalém uznal, že se musí podvolit. Nasedli do nosítek a vrátili se do podprefektova domu, tchungč‘ se odebral zpátky do chrámu.

Hudebníci i dav zvědavců u brány mu uctivě uvolnili cestu. Uklidnilo ho, že vrata svatyně jsou dosud zamčená. To bylo dobré znamení: lidé venku patrně ještě nevěděli, co se tam stalo. Pro jistotu se zeptal těch, co stáli nejblíže:

„Proč je brána zavřená? Nesmí se dovnitř?“ Hluboko se uklonili a jeden z nich pokorně vysvětlil:

„Vaše Velkomyslnost nechť ráčí vědět, že přišli vznešení cizí bohové. Nechtějí zřejmě pustit naše uloupená božstva na jejich místa, slyšeli jsme totiž velký hluk a křik, a nezněl zrovna moc přátelsky.“

Tchungč‘ chviličku naslouchal; poznal silný hlas mladého úředníka. Zabušil na bránu, pak znovu, teprve potom se zevnitř ozvalo:

„Šuej, kdo je?“

„Ta kuan Čou tchungč‘!“

Brána se otevřela, ale hned za ním zase zabouchla. Bleskurychle obhlédl situaci: zajatci, drženi houfem policistů, stáli před mladým mandarínem, který je přísným hlasem vyslýchal.

Protože tchungč‘ zastával vyšší úřad než všichni přítomní, mandaríni se mu uctivě poklonili a mladý s‘jü ustoupil, aby mu přenechal své místo.

Sotva kapitán Turnerstick spatřil vznešeného hostitele, pošeptal svým spoluzajatcům:

„Díky bohu! Podprefekt je tu. Ale pozor! Musíme se tvářit, že ho neznáme.“

Tchungč‘ nedal ani pohledem najevo, že ví o všem, co se přihodilo, a překvapeně se zeptal:

„Proč je chrám na zámek? Co se tu děje? Slyšel jsem, že prý nás navštívili cizí bohové.“

„Vydávali se za ně,“ odpověděl mladý mandarín, „a zpočátku jsme jim bláhově uvěřili. Avšak Vaše Důstojnost záhy pozná, že to jsou podvodníci.“

A podrobně mu vypověděl celou záležitost. Podprefekt Čou pozorně poslouchal, pak se přísně podíval na zajatce a řekl:

„Tihle lidé tedy předstírali, že jsou svatí lámové a přitom hovoří jazykem Chelanů? Nezmýlil se můj horlivý mladý kolega?“

„Ne, pane. Přicházím s Holanďany velmi často služebně do styku a ledacos jsem si zapamatoval z jejich barbarské řeči. A tenhle cizinec zaslouží dvojnásobný trest, neboť si proti právu přivlastnil i pienc‘.“

„Nerozumím.“

Mladý mandarín stáhl Turnerstickovi klobouk i s copem, zamával tou falešnou ozdobou a řekl:

„Jsou tyto vlasy jeho? Nechal si oholit hlavu, jak se na syna Nebeské říše sluší a patří, zvlášť jeli hodnostář? Nikoli, nosí tuto hanbu vlasatosti jako barbar a na ní cop, který mu nevyrostl z hlavy. Není to tedy ani úředník, ani Číňan, natož láma a božská bytost, která by měla právo posadit se tady v chrámu mezi zbožňováníhodné.“

„Kdovíjaký slib ho vedl, že se takhle přestrojil a opatřil si falešný pienc‘,“ poznamenal tchungč‘ diplomaticky.

„Možná že je to přece jen láma.“

Turnersticka strašně rozzuřilo, jak ten mladík zachází s jeho vzácným copem.

„U všech platejsů, co vlastně chce ten cucák? Co má pořád s tou mou parukou? A co to v jednom kuse mele?“ zeptal se Liang S‘a; Číňan mu to rychle polohlasem vysvětlil a kapitán hromoval dál: „Aby ho čert spral! To mu mám

vysvětlovat, že to je moje hlava a že si s ní můžu dělat, co já chci? Ten cop stál dva dolary, rozumíte, moje dva dolary, a nedovolím, aby mi s ním mával jak s oslím ocasem!“ Skočil k mandarínovi, vyrval mu dvoudolarový cop a zařval:

„Dáš tong sem! Tong jeng můj majeteng, nesahej ming na tong. Můžung nosit, co chcing, falešné copyng stejně jakong falešné očing, jak se ming zlíbing! No, koukej, ty zelenej rejnoku! Cong tomung říkáš? Nechceš ming dát takyng to svojeng kukadlong?“

Vtlačil si palec do koutku oka, vytlačil si je z oční jamky, vzal skleněnou bulvu mezi dva prsty, příšerně se zašklebil a strčil ji mladému mandarínovi rovnou pod nos.

Všichni v hrůze couvli. Oba strážníci ho okamžitě pustili a zděšeně uskočili.

„No tak?“ chechtal se Turnerstick. „Kdo tong chceng zkusit po mněng?“

Nikdo z nich něco takového dosud neviděl. Stáli tu dočista oněmělí strachy a jako u vyjevení. Představený chrámu se vzpamatoval první a vykřikl:

„Tchien, ti, žen, ó nebesa, ó země, ó lidé! Miao jie, miao jie“, zázrak, zázrak! On si může vypůjčit své vlastní oko! Hotový zázrak!“

,Šenmiao mu, šenmiao mu, zázračné oči, zázračné oči!“ přidali se vyděšeně ostatní.

„Tcha šuo šenmo, co to říkal?“ ptal se neméně vylekaný mladý mandarín.

Liang S‘ byl dosti dlouho u pana Steina, aby se dověděl ledacos o mravech, životě a vynálezech Evropanů; věděl i o tom, že se v těch dalekých zemích vyrábějí a používají rozličné umělé údy i skleněné oči, k nerozeznání od pravých. A tak, aby využil všeobecného úleku, klidně odpověděl:

„Chce zřejmě dokázat, že je skutečný svatý láma. To, co udělal se svým okem, chce teď udělat nám všem. Dokáže nám vytrhnout nosy z obličejů a vytáhnout údy z těl. Ptá se, kdo je ochoten dát se přesvědčit o jeho zázračné moci.“

„Wo pu, wo pu, já ne, já ne!“ ozývalo se kolem a vyjevení mnichové i mandaríni couvli ještě dál od rozzuřeného Turnersticka.

„Nikdo? Žádný strach! Každý úd, který svatý láma vytrhne, vsadí zase zpátky,“ pokračoval Liang S’ a zašeptal německy kapitánovi:

„Nasaďte si zase oko zpět a čiňte… a dělejte, jako byste chtěl taočengovi vytrhnouti nohu.“

Turnerstick si zase vsadil bulvu do oční jamky, přiskočil k představenému chrámu, shýbl se a popadl ho za nohu. Taočeng vyděšeně uskočil: „Co chce? Co chce udělat?“

„Hodlá Vaší Svatosti dokázat, že dovede vše, co říkám. Chystá se vám vytrhnout obě nohy z kloubů.“ Taočeng se vtiskl do nejvzdálenějšího kouta za sochy bohů a zoufale bědoval:

„Pu, pu! Wo pu jao, wo pu keng, wo jao ťiao, ne, ne! Nechci, nepřeji si to, budu křičet!“

Ani tchungč‘ nevěděl, co říci na takový div; nedovedl si to jaksepatří vysvětlil, byl však přesvědčen, že o nějakém zázraku nemůže být řeč. Leč hrůza, jež všechny zachvátila, přišla mu docela vhod.

„Řekni mu,“ požádal Liang S‘a, „že nemáme v úmyslu zkoušet ty jeho zázraky. A že mu věříme, neboť nás o tom přesvědčil na sobě samém.“

Liang S’ na kapitána kývl, aby prozatím přestal se svým hrůzyplným představením, a naprosto vážně vysvětloval zaraženému podprefektovi:

„Taočeng měl štěstí, že před ním uprchl. Zdejší kněží a úředníci nezacházeli se svatým lámou příliš uctivě. Za trest chtěl taočengovi nasadit nohy obráceně: levou místo pravé a patami dopředu.“

„Pu, pu, ne, ne!“ vykřikl představený chrámu z kouta svatyně. „Wo pu jao, wo pu jao, nechci, nechci to!“ Tchungč‘ se obrátil s vážnou tváří k mladému doktorovi a správci věznic a pravil s jemnou výčitkou:

„Můj mladý přítel postupoval zřejmě poněkud unáhleně. Byl už někdy v Tibetu?“

„Nikoli, nejvznešenější pane,“ odpověděl mladý mandarín stísněným hlasem.

„Nebo viděl již někdy v životě alespoň skutečného svatého lámu?“

„Zatím ne.“

„Snad tedy zná svaté zákony, podle nichž lámové žijí, a učení, kterým se řídí?“

„Nečetl jsem dosud tyto knihy, vznešený učiteli. Avšak Vaše slavná a osvícená Moudrost nechť laskavě nahlédne, že mi nezbylo než považovat tyto cizí bytosti za barbarské Holanďany, když jeden z nich hovořil řečí Chelanů.“

„To se dá ovšem snadno vysvětlit. Zatímco seděl zahloubán na svém místě a hroužil se do hlubin všehomíra, jeho duch spěchal cizími zeměmi a slyšel jazyk Chelanů; a právě v okamžiku, kdy jste jeho ducha přinutili, aby se vrátil, měl ještě v uších i v ústech tu cizí řeč. Avšak i kdybychom nakrásně připustili, že oba tito úctyhodní jsou vskutku Holanďané, rád bych se svého mladšího bratra zeptal, máli právo je vyslýchat? Může mi to můj kolega říci?“

Mladý mandarín mlčel, zahanbeně hleděl k zemi a v rozpacích si potahoval dlouhý cop.

„Jste sice ještě mlád, ale jako úředník a ťinš‘ musíte přece přesně znát hranice různých pravomocí. Každý Chelan je pro nás ižen, cizí muž a doufám, že víte, do čí úřední moci patří cizinci?“

„Do pravomoci Vaší Znamenitosti.“

„Proč jste tedy pro mne okamžitě neposlal, zejména když se jednalo o tak mimořádný případ?“ zeptal se důrazně podprefekt.

Tón jeho hlasu se velmi přiostřil, ve svatyni teď panovalo ticho nejhlubších rozpaků. S‘jü tu stál jako spráskaný pes a ani ostatní mandaríni se neodvažovali zdvihnout zrak. Mladík se nicméně pokoušel nějak ospravedlnit:

„Právě když Vaše Vznešenost vstoupila, byl jsem rozhodnut vyslat k vám posla a požádat Vaši Moudrost, aby se ráčila obtěžovat sem k nám. Nejprve však jsem chtěl cizince vyslechnout, abych mohl zodpovědět otázky Vaší Uvážlivosti.“

„Nicméně jste na ně vztáhli ruku, a to se věru nemělo stát. Cožpak jste zapomněl, že nemáme právo potrestat žádného cizince? Prohřešíli se některý proti zákonům naší říše, je třeba ho předat k potrestání vyslanci jeho země. A i když jsou tito cizinci jenom Chelanové, budou si na vás stěžovat u zástupce svého panovníka a ztratíte nejen své úřední postavení s‘jüa, ale možná i důstojnost doktorské hodnosti. Ze zvláštního ohledu k vašemu mládí jsem však ochoten požádat tyto pány, aby od podobné stížnosti milosrdně upustili, a doufám, že se k nim od této chvíle budete chovat šetrně a s náležitou zdvořilostí. Musí totiž prozatím zůstat pod vašim dozorem.“

A když se na něho mladý mandarín tázavě podíval, shovívavým tónem pokračoval:

„Můj mladší kolega považoval zřejmě vinu těch vznešených pánů za větší, než ve skutečnosti je. Jsouli to opravdu svatí lámové, pak jsou zcela bez viny, neboť jejich svatost je opravňuje usednout na místo bohů v kterémkoli chrámu; a jsouli to Holanďané, i potom je jejich provinění směšně nepatrné, jelikož nemohou vědět, že to, co učinili, je u nás zločinem a přísně se trestá. Osobně a s největší důkladností přezkoumám tento případ a do té doby vám tyto vážené cizince svěřuji. Dejte jim ve věznici dobré obydlí a postarejte se o vše, co si budou přát. Nesmíme s nimi ještě před výrokem spravedlnosti jednat jako s viníky. Zavolejte nosítka pro ně i pro tohoto mladého muže, který se osvědčil jako tlumočník a kterého budeme potřebovat i nadále, protože nerozumíme jejich podivné řeči. To vše učiňte potají, aby je neobtěžoval dav venku před chrámem. Sám půjdu napřed a počkám v singpchu, úřadu pro tresty, abych se

přesvědčil, zda budou dobře zaopatřeni a nebudouli mít důvody si na nás v ničem stěžovat. Splňte, co jsem vám nařídil.“

Potom, provázen hlubokými poklonami všech přítomných, důstojně odešel.

Turnerstick pořád ještě těžil z bázlivé úcty, které si vydobyl svým smělým kouskem. Ani jeden z policistů se ho neodvážil chopit a postavit k ostatním dvěma zajatcům. Také představený chrámu se dosud krčil v koutě za sochami. Až za hodnou chvíli se ozval a vyděšeně pokukoval po hrůzyplném cizinci:

„Tak slyšeli jste, co přikázal vznešený tchungč‘? Odveďte je, pošlete pro nosítka, mohou odejít zadní uličkou, aby je nikdo neviděl. Jen ať už jsou pryč!“

Hlavně Turnersticka aby měl z očí! Dát si vytrhnout a nasadit nohy obráceně, to se mu zdálo tím největším neštěstím, jaké by ho mohlo v životě potrefit.

Mladý mandarín přistoupil zatím k naší trojici, poklonil se a zdvořile pravil:

„Nejvznešenější pánové jistě slyšeli, co ráčil poručit ctihodný tchungč‘ Čou. Prokažte mi tu velkou laskavost a následujte mne.“

„U všech ančoviček, co zase chce ten rejnok?“ zeptal se kapitán. „Chystá se nás patrně odvésti do vězení.“

„Do vězení? U všech kambal, ani mě nenapadne! Jestli se chce dát zavřít on, pánbůh s ním, ale já za mříže nepůjdu. Co vy na to, mijnheer?“

„Neen, ik ook niet, ne, já taky ne, umřívám hladem, musím se najedovat.“

„To budete zajisté moci,“ ujišťoval ho Liang S‘, „ve vězení vám nebude zle, dostanete pohodlné ce… pohodlné jizby a dobrou stravu.“

„Opravdovně?“

„Zajisté. Tchungč‘ Čou přikázal, aby se o nás dobře postarali. Odpor by byl zby… by byl marný. Jen když se podrobíme, můžeme uniknouti. Pan Metuzalém nás jistě nenechá v té… v téhle kaši.“

„Tak dobrá,“ souhlasil nakonec kapitán. „Ale nejdřív ještě drobátko postraším to jejich vyjukané kněžské kápo. Kouká na mne jako nastydlý králík na ledního medvěda. Musí mít jaksepatří nahnáno. Jak se řekne v tom vašem nesrozumitelném nářečí: Dej mi svoje oko?“

„Wo jao ning jen,“ napověděl mu Liang S‘.

„Hm, kapánek složité, ale snad si to tu chvíli budu pamatovat.“

Nepozorovaně se připlížil k taočengovi, vyňal si oko, rychle si ho vložil zase zpátky, napřáhl obě ruce a houkl na nebožáka, chvějícího se strachy:

„Wo jao ning jen!“

„Wo ti jen! Tchienna, moje oči! Ď nebesa! Tiou ming, pomoc!“ vykřikl taočeng a prchl ze svatyně.

A tak kapitán Turnerstick opustil bitevní pole jako vítěz. Teprve potom šel za svými druhy k nosítkám, v kterých je odnesli do vězení.

KAPITOLA TŘINÁCTÁ

Svatí za mřížemi

Podprefekt Čou skutečně zařídil, že naše zajatce ubytovali v pohodlných místnostech pro vysoké státní vězně, a mladému s’juovi důrazně přikázal, aby jim poskytl vybranou stravu a vše, co si budou přát. Dodal ještě, že dnes je sice zaneprázdněn, ale zítra že určitě přijde a s vysokými úředníky vyšetří stav i původ zajatců; do té doby mají být pečlivě střeženi a nesmí jim být zkřiven ani vlas.

„Nespustím je z očí, Vaše Vznešenosti,“ ujišťoval ho mladý mandarín. „Můžete se spolehnout, nestane se mi to, co mému zástupci, který včera nechal uprchnout trojici svatokrádežníků, usvědčenou z loupeže posvátných božstev, a teď za to sám pyká ve zdejším vězení.“

„Ničema! Zaslouží si ten trest. Taková nedbalost!“ pravil tchungč‘ přísně.

„Tvrdí však, že je zcela bez viny. Nemá prý nejmenší tušení, jak mohli uprchnout. Vyšetřoval jsem dneska ten případ a vím už, jak se dostali na svobodu.“

„Nuže jak?“

„Včera pozdě večer sem stráže kohosi vpustily, vykázal se prý nejvyšším znakem…“

„Musel to tedy být nějaký vysoký úředník!“ vpadl mu do řeči tchungč‘.

„Nebo podvodník!“ doplnil bezohledně horlivý správce kantonských věznic. „Osvobodil vězně, a to by řádný služebník Syna nebes nikdy neučinil.“

„Podvodník? Vyloučeno! Nejvyšší znak může mít jen vysoce postavený hodnostář.“

„Snad máte pravdu, Vznešenosti. Ovšem je také možné, že znak byl falešný, večer se to dá jen těžko rozeznat. Můj zástupce se na onoho neznámého neodvážil dohlížet, proč také podezírat toho, kdo se řádně prokáže, a prosím, nakonec jsem zjistil, že to byl právě on, kdo odvedl vězně oběma bránami docela bez překážky.“

„Pak jsou přece jen vinny stráže.“

„Ujišťuji vás znovu, že mně se to nestane. Prohlédl bych si nejvyšší znak pečlivě a se vší důkladností. Opatrnosti nikdy nezbývá, zvlášť u takových vězňů, jako jsou ti, které jsem právě přivedl.“

Podprefekt mu s vážnou tváří popřál, aby toto předsevzetí zdárně vyplnil, a odebral se domů, kde ho už netrpělivě očekával ustaraný Metuzalém.

„Nemějte obavy, vyslýchat je budou teprve zítra dopoledne,“ uklidňoval tchungč‘ studenta, „a do té doby máme času dost, abychom něco vymysleli.“

„Ovšem, přemýšlet musíme také,“ souhlasil student, „ale hlavně a především jednat! Kdo povede výslech?“

„Já a sünfu, nejvyšší úředník města a guvernér celé provincie.“

„Hrome! Pak jsou ztraceni. Cožpak ten uvěří, že jsou to lámové?“

„Jistěže ne. Byl v Tibetu i v zemi Mongolů a velmi často se tady stýká s cizinci. Bezpochyby okamžitě pozná, koho má před sebou.“

„Nesmíme tedy výslech dopustit! Naši přátelé musí být už zítra ráno na svobodě. Nezbývá než dostat je z vězení již dneska v noci.“

Podprefekt se zamyslel a klidně řekl:

„Nejlepší, co vám mohu poradit, je čekat, jak se celá záležitost vyvine. Stát se jim nemůže nic, tak jako tak je musí vydat zástupci vaší země.“

„Ale co do té doby? Jak s nimi budou zacházet! A trestu se stejně nevyhnou.“

„Nebude to tak zlé, ovšem vaše další cesta, nevím, nevím. A pak: kdo mi zaručí, že do toho při vší opatrnosti nezapletou nakonec i mne?“

„Máte pravdu, nemohu bohužel nepřiznat, že ti dva podivíni jsou skutečně neopatrní.“

„Nejen neopatrní, ale i svévolní a lehkomyslní až běda, navzdory všemu nebezpečí. Měl jste vidět toho Tuerningš‘tikua, jak si vyloupl oči!“

„Snad jenom jedno, proboha, ne?“

„Nu ano, prosím, ale stačilo i to. A ke všemu se pak ještě žene taočengovi po noze, že prý mu ji vytrhne a nasadí zpátky patou dopředu. Řekněte, kdo jiný by se toho odvážil v tak beznadějné situaci?“

„Doopravdy trestuhodná nerozvážnost!“ přisvědčil Metuzalém, ale v duchu se musel smát, třebaže situace nevypadala nikterak vábně. „Musíme je osvobodit, už kvůli vám., Mohu počítat s vaší pomocí?“

„Hm. Chápejte mne, jsem úředník…“

„Jste dokonce tchungč‘, a přece jste minulé noci pustil na svobodu ty tři zloděje.“

„Proto právě to nemohu učinit den nato podruhé, a stejným způsobem. Nemyslete, ten mladý s‘jü je přes svůj nevysoký věk velice svědomitý úředník, a ujišťuji vás, že se nedá jen tak lehko oklamat.“

„A přesto se o to musíme pokusit!“

„Odvážíteli se toho, vydáte se do velikého nebezpečí. Bránit vám v tom ovšem nemohu, a také nebudu: dokážete mlčet a neprozradíte mne, to vím. Ale nežádejte na mně, abych se toho osobně účastnil. Udělejte, co je třeba, ale tak, abych zůstal mimo jakékoli podezření. Půjdu teď do své pracovny a všechno rozvážím. Přemýšlejte také. Jen to bych vám rád řekl už teď: dokud nenastane noc, neopovažujte se pranic podniknout. Myslím to vážně. A do té doby určitě na něco přijdeme.“

I Červenomodrý Metuzalém odešel do svého pokoje; neklidně chodil sem a tam, nebyl s to se řádně soustředit. V prostorné místnosti mu bylo těsno a dusno, zašel si proto do zahrady, a zastihl tam Gottfrieda s Richardem, jak rozvažují přesně o témže, čím se trápil i on. Usadili se do stinného loubí a společně promýšleli nejvhodnější plán.

„Nejde jen o Turnersticka a o Aardappelenbosche,“ uvažoval nahlas Metuzalém. „Těm dvěma starým bláznům nebude takováhle zkušenost vůbec na škodu; upřímně řečeno: vrchovatě si ji zaslouží za takovou pitomost. Horší je, že se s nimi do téhleté bryndy dostal i Liang S‘.“

„Počkat, nikdo přece neví, že patří k nim,“ namítl pohotově Richard.

„Zatím ne, ale jistě na to přijdou. Až je zítra přivedou před sünfua, pak budou všechny výmluvy marné, to vím už teď. Tomu nic nenamluví.“

„Řek bysem ouplně to samy, jak povídal ten falář, dyž slyšel druhého, jak říká po mši: Víte mísa jest,“ přikývl Gottfried.

„Nejlepči, dybysem je moh vyslejchnout vosobně já. Muj rozsoudek by nejspiš dopad: Každému řáckejch pár slov na citlivý misto vzadu, a pak ať běžej, kam je srce táhne. Panenko šmaťhavá, taková konina, hrát si v tejdlenc bláznivej sedminebeskej říši na pámbičky! To se snad vážně eště nevylihlo v žádnej makovnici. Čert vi, kde se to v nich vzalo!“

„V tom má prsty určitě Turnerstick, mijnheer k tomu nejspíš přišel jako slepý k houslím. Vsadím se, že nemají ani zdání, co si nadrobili a jak to všechno může dopadnout. Kdyby se jich nebyl Liang S‘ tak statečně ujal, a nevrátit se tchungč‘ zpátky do chrámu, dav by je na místě roztrhal. A až zítra vyjde najevo, že k nim chudák Liang S‘ přece jenom patří, má to spočítané. Je to Číňan, a Číňana z toho nevyseká žádný konzul ani velvyslanec. Ten to schytá za

všecky. Rozumíte, už proto je musíme osvobodit.“

„Ať to stoji, co to stoji, jak povídal ten flašinetář, dyž si přišel koupit za šesták varhany. Snad na něco k sakru přídem, copak máme kebule už dočista vyšahany?“

„Nejjednodušší by asi bylo,“ prohodil zamyšleně Metuzalém, „kdyby… Ne, to nejde… Náš milý podprefekt Čou by sice mohl ledacos, ale žádat ho o tuhle věc by byla přece jen troufalost. Riskovat kvůli nám, ba vlastně kvůli dvěma lehkovážným fanfarónům všechno: úřad, hodnost, majetek i život, ne, to věru nelze.“

„Leda že bysme to prubli my, dyž se tomu copatému ouřadovi nechce strkat hlavu do voprátky,“ poznamenal Gottfried, jako kdyby četl Metuzalémovy myšlenky. „Teda, to s tou voprátkou samo sebou ne, tej mám po krk eště dřívějc, než ji cejtim na krku, ale že bysme si třeba jako vozkoušeli zahrát na vosvoboditele sami.“

„Kdo?“ zeptal se udiveně Metuzalém.

„No kdo jinej než vy a tudlenc moje maličkost, my už přece máme v podobnejch radovánkách ňáke zkušenosti, nebo né? Vostatni panctvo na nás počká někde za bukem a potom zdrhnem ve společnom nerozlučnom bratrství.“

„Hm, ani to nepůjde, milý zlatý,“ mnul si Červenomodrý Metuzalém modročervený nos. „Toho zázračného Sezama, tu minci, která spolehlivě otevírá brány vězení, tu nám tchungč‘ sotva půjčí. A pak: kde tak honem seženeme mandarínský šat, nosítka, a potřebujem nejmíň šestery, dvanáct nosičů… Copak tu cizinec najde tolik spolehlivých, a hlavně mlčenlivých lidí, kteří, až je zasvětíme do tohohle riskantního plánu, nepoběží horempádem k singkuanovi anebo rovnou k mladému s‘jüovi a vturánu mu nevyklopí, co se chystá?“

„To teda dovopravdy nevim. Ale jinač to mám tudlenc sesumirovany do nejposlednějšího ždibku,“ poklepal si Gottfried na čelo. „Já sem vo kapánek tenči než náš velevzácnej pohostitel, tadydle pan Metuzalém zasejc vo pár coulu širši, a tak nám myslim jeho kalderóba padne jako ulitá. To už bysem si bez velkého šumotu dovolil vobstarat, dyby náhodou pan šmajdarýn nemráčil vyhovět naši nejuctivější prosbě. A s tym zázračným zlaťákem, s tim to sfouknu jakbysmet.“

„Gottfriede, Gottfriede, to už jsi dočista zapomněl na sedmé přikázání?“

„Abysem pravdu řek, pro tendletenc vokamžik se mi zdá, že ňáko jo. Dyž de vo krk, to se holt člověk muže těžko řídit nachlup podle katejchyzmu.“

Červenomodrý Metuzalém uzavřel debatu tím, že nejdřív musí počkat, s čím přijde tchungč‘; tahle nová nepříjemnost mu jistě také nedá klidně spát a dozajista i on hledá nejschůdnější východisko, jak z toho ven.

Avšak uběhl zbytek odpoledne, nastal večer, a podprefekt se ani neukázal. Když zasedli v domě k večeři, dozvěděl se student od sdílného sluhy, že jejich hostitele navštívil urozený chepo Jang a že právě sedí s pánem domu u večerní rýže.

„Cože? Chepo Jang? Kdy přišel?“

„Před půlhodinou, vznešený milostpane.“

Půlhodinka, to je v Číně právě naše hodina, byl tu tedy poříční inspektor už pěkně dlouho! Večeří si s podprefektem, hostům se ani neukáže, doopravdy zvláštní jednání. A když nakonec uslyšeli kroky a hlasy, míjející dveře do jídelny, a když jim sluha oznámil, že návštěva je pryč, vrtala už studentovi hlavou vážná pochybnost.

„Namouduši, divný vděk! Podprefektovi řekne, že nás zítra nebo možná ještě dneska navštíví, že nás chce vidět a pozdravit a kdesi cosi, a pak klidně zmizí jako duch, ani se neukáže. Co si o tom máme myslet?“

„Jářku, na tom nejni ani žejdlík záhadnosti. Domáknul se, co se stalo, a vzal štandopede nohy na ramena. Vytáhnout ho z bryndy, na to sme mu byli dobry, jenže tejkon, dyž sine v tom po ušadla my, de vod toho raci na dvě mejle dál.

Takovej už je holt světa běh a vděčnost znešeneho panctva.“

Vtom se otevřely dveře a do jídelny vešel tchungč‘; se všemi se srdečně pozdravil a s úsměvem jim sdělil, že tu byl právě ctihodný chepo Jang a že zrovna před chviličkou odešel. Metuzaléma to překvapilo; věru nečekal, že se o té trapné záležitosti pan podprefekt zmíní.

„A to se na nás nepřišel ani podívat?“ zeptal se proto naschvál.

„Velice se těšil, že vás uvidí. Vzpomněl si však náhle na nějakou neodkladnou záležitost, a tak musel nakvap odejít; snažně mne prosil, abych ho u vás omluvil, byl by se s vámi skutečně rád setkal.“

„Jaképak omluvy! Nehodláme přece zdržovat vážené úředníky od státnických starostí.“

Podprefektovou tváří se mihl jemný úsměv: velmi dobře pochopil, jak to Metuzalém míní, nedal však na sobě nic znát. V dobré míře přisedl ke stolu, požádal o dýmku, šikmooký sluha mu zažehl dlouhou porcelánovou faječku a na pánův pokyn neslyšně odešel, aby chránil vznešenou společnost před sebemenším vyrušením.

Metuzalém byl přesvědčen, že teď se konečně tchungč‘ rozhovoří o tom, zda mluvil se zadrženými a vymyslelli nějaký šikovný plán. Zklamal se však; podprefekt Čou začal znovu, jako by se nechumelilo, o poříčním inspektoru Jangovi:

„Snad je vám známo, že ctihodný chepo Jang má na starosti zdejší přístav a všechny řeky kraje. Bez jeho souhlasu

nesmí přistát nebo odplout ani jedna loď. Právě před chvílí si vzpomněl, že kapitán jisté čchienťiao žádal o vyplutí, džunka má být zítra ráno už daleko odtud. Proto ten náhlý spěch, aby dohonil, co zmeškal.“

Čchienťiao znamená doslova: stonožka. Tak se totiž říká lehkým válečným džunkám, plujícím zejména po řekách a kanálech vnitrozemí. Kromě plachet jsou poháněny množstvím dlouhých vesel; jejich rychlý pohyb po obou bocích dodává lodici skutečně vzezření běžící stonožky.

„Viděli jste už vůbec někdy, pánové, takovou čchienťiao?“ optal se podprefekt Čou, jako kdyby právě to, nějaká kocábka, která má dneska v noci odplout po řece bůhvíkam ke všem čertům, bylo tím nejdůležitějším námětem k dnešnímu rozhovoru. „Neli, pak byste se jistě podivili, v jak neuvěřitelně krátkém čase dokáže překonat i sebevětší vzdálenosti.“

„Dobře, dobře, to je nepochybně zajímavé, ale teď bychom snad měli přece jenom mluvit o docela jiných věcech!“ neudržel se už Metuzalém.

„Ó prosím, jak si můj velevážený přítel přeje, přesto se však divím, že si nechcete trochu pohovořit o tomto pozoruhodném plavidle. Má odplout o druhé hodině s půlnoci, ale může vyrazit třeba i dřív.“

„Tááák?“ protáhl student ironicky; ani za mák ho totiž nezajímal odjezd jakési veslice, měl plnou hlavu jiných starostí.

„Musí vyplout ještě v noci, aby dopravila cuocaa, výběrčího daní do Čchingjüanu. Víte, kde leží to město? Vysoko na řece Pejťiang směrem na Šaokuan.“

Teprve teď zbystřil Červenomodrý Metuzalém pozornost; vždyť to bylo přímo na cestě, kudy měli namířeno dál. Proč se vlastně podprefekt zmínil právě o tomhletom městě? Že by snad měl přece jen nějaký důvod mluvit o stonožce?

„Ta loď,“ pokračoval tchungč‘ a potměšile pomrkával maličkými očky, „je nejrychlejší, jakou znám. Vyrazíli dneska za čchou š‘, bude pozítří před polednem daleko na Pejťiangu u Jinte, a k tomu by jiná potřebovala dobře dva dny.“

Teď už bylo nad slunce jasné, že o tom všem nemluví tak dopodrobna pro nic za nic. Měla to být rada, kterou jim chtěl dát? A nechtěl ji snad jako vysoký úředník vyslovit přímo, ale pouze naznačit? Nejspíš ano, a tak se Metuzalém stejně zdaleka a jen jakoby mimochodem zeptal:

„Zajímavé. A bere taková válečná džunka na palubu také cestující?“

Podprefekt na studenta takřka neznatelně, leč přesto pochvalně mrkl a živě odpověděl:

„Ale ano, ovšem, proč ne, pokud mají pro kapitána doporučení.“

„Cizince také?“

„Každého, kdo má řádný doporučující list. Nebo ještě lépe: kdo je předem, dejme tomu poříčním inspektorem nebo jiným vysokým hodnostářem, ústně ohlášen. Pán nejvyššího kuanu, jaký jsem včera vystavil třeba já vám, nepotřebuje ovšem ani to. Bylli však přesto ještě doporučen, ať již listem, nebo osobně, Pak může na lodici vládnout doslova jako její majitel a pán.“

„Nevím, nevím, to by si asi kapitán nedal příliš dlouho líbit.“

„Ach, co znamená takový kapitán na říční džunce! Nic, zhola nic. Jistě je vám známo, že u nás vlastně nemáme řádné námořnictvo. A pokud existují námořní kapitáni, pak skutečně jen podle jména. Voják musí sloužit stejně na souši jako na vodě, jak se nadřízeným právě zamane. A tak pozemní důstojníci velí na džunkách a námořní rozkazují pozemním vojskům, a přitom nerozumějí ani tomu, ani onomu. Pochopte, jsem Číňan a pyšním se tím, znám však všechny naše nedostatky a příliš dobře vím, proč jsme každou válku, kterou jsme kdy vedli s cizinci, krutě prohráli i proč se tak muselo stát. Kapitánem této stonožky je obyčejný pacung, seržant, a toho asi vojáci sotva poslouchají. Vlastní vedení lodi připadá stejně jako na obchodních džunkách zkušenému čchuančangovi.“

„A co cuoca, ten tam nemá právo rozkazovat?“

„Výběrčí daní? Tihle nicotní lidé vystupují sice vždy a všude pánovitě jako kdovíjak vysocí úředníci, moc však mají jedině nad liknavými poplatníky, nad nikým jiným ne. Na kdekoho řvou, ale hned se zase plazí v prachu, sotvaže je někdo trochu hlasitěji okřikne.“

„Pak ale musí být plavba s takovými lidmi víc než zajímavá!“

„Dozajista. Možná že k ní budete mít brzo příležitost. Zmínil jste se přece, že míříte vzhůru po Pejťiangu?“

„Chceme tím směrem. Rád bych se však zeptal: vy račte znát kapitána oné stonožky?“

„Ano, ctihodný chepo Jang mi řekl, kdo to je.“

„A výběrčího daní?“

„Dokonce osobně. Bezvýznamný malý človíček, myslí si ovšem, že je hotový obr co do rozumu a moci. Kromě dlužníků se mu však každý vysměje. Na té stonožce je, abych pravdu řekl, také nějaké zboží, které bych si rád vyzvedl.“

„Vyzvedl? A kdy?“

„Snad někdy po půlnoci.“

„Proč tak pozdě? To jsou už přece všechny ulice a brány zavřené.“ Ctihodný podprefekt Čou jen znovu lstivě zamžikal šikmými víčky:

„Protože… nu, vám to mohu směle svěřit: protože to je zboží, o kterém se nesmí nikdo dovědět.“

„A budou moci nosiči volně po ulicích? Otevřou jim všude jen tak beze všeho brány?“

„Zcela určitě. Povede je totiž někdo, kdo má nejvyšší pas Syna nebes.“

„Takový člověk že s nimi půjde?“

„Ó nikoli, nepoběží přece pěšky, ponesou ho v jedněch nosítkách. Také náklad bude samozřejmě v nosidlech, aby ho náhodou nezahlédly stráže.“

Teď už tedy Metuzalém chápal vše. Zejména když tchungč‘ pokračoval:

„Šestero nosítek a jedna dvojitá na náklad, to snad postačí. Na stonožku dopraví zavazadla a nějaké zbraně a z lodi přinesou pár kusů šatstva. Pevně doufám, že se ten tajný obchůdek podaří.“

Tak takhle to tedy bylo: podprefekt jim zřejmě hodlal zapůjčit oděv, aby se mohli převléknout a v přestrojení osvobodit zajatce, pak je měli spolehliví služebníci všechny společně i s jejich zavazadly a celou výzbrojí dopravit na loď a vypůjčené šaty přinést zase zpátky. Naplno to však tchungč‘ nevyslovil a těžko asi vysloví, opatrnost byla právem na místě.

„Ale nepoznají hlídky nosítka a nosiče?“ vyzvídal student dál. „Naprosto ne. Budou samozřejmě oblečeni jako prostí kuliové a nosítka ponesou také obyčejná. Jen jednou se cestou zastaví, aby si oddechli, pán nejvyššího kuanu jistě nejlíp určí, kde se to má stát. Nosičům jsem ostatně dal přesné pokyny, není to daleko odtud.“

„Těch šatů bude dost?“

„Jen dva oděvy vysokých úředníků. Chce se jít můj vzácný dobrodinec podívat?“

„Velice rád.“

Tchungč‘ zavedl Červenomodrého Metuzaléma do místnosti právě vedle studentova pokoje; visely tam dva kompletní obleky včetně čapek s patřičnými knoflíky a pávími pery, odznaky vysoké císařské milosti a uznání. Nechybělo nic. Podprefekt sáhl do rukávů, vytáhl dvě zlaté mince, ukázal je studentovi a pečlivě je zase uložil zpátky do přichystaných oděvů. Přitom s úsměvem poznamenal:

„Abyste rozuměl: tyto šaty a mince jsou pro mé dva dobré přátele. Chtějí si jednou zkusit, jaké to je, být na chvíli vysokýmčínským úředníkem. Je to samozřejmě jenom pouhý žert, všecko zase řádně vrátí, zejména za nejvyšší znaky jsem osobně zodpovědný.“

„A kdy se ti vaši přátelé budou moci přestrojit?“

„Těsně před odchodem. Vlastní šaty si vezmou do nosítek a pak se převléknou.“

Všechno tedy bylo připraveno do poslední maličkosti, jako kdyby byl tchungč‘ tajně vyslechl Gottfriedovy záměry a plány. Teď šlo jenom o to, dostat všechny tři zajatce šťastně z věznice a do nosítek, k tomu ovšem podprefekt už

přispět nemohl. Přesto však udělal víc než dost. Sotva se vrátili do jídelny, zavedl rozhovor na zajatce a popsal při té příležitosti tak zevrubně a dopodrobna vězení, že se tam teď Metuzalém mohl vyznat jako v rodném domě.

Něco málo před půlnocí se tchungč‘ omluvil; musí prý ještě leccos zařídit a pak už bude netrpělivě čekat na slíbené zboží z lodice. Rozloučil se bez zbytečných řečí, jako by se loučil jen pro tuto noc, ve dveřích se ale přece jenom znovu obrátil a dojatě řekl:

„I lu pching an, šťastnou cestu!“ Od této chvíle ho už nespatřili.

Červenomodrý Metuzalém pak zavedl oba své druhy do pokoje vedle svého; sotva Gottfried spatřil mandarínské oblečení, spráskl ruce jako na divadle:

„Hrom do flašky, blesk do špuntu! Ten pan šluskvámperfekt je snad ševědoucnej, nejrači bysem mu zahrál pod vokynkem fagotovou serenandu, dyby nebylo tak nakvalt. Todlencto je velevážně jak v tej poháce, šecky přáni vyplněny. Akorát že na copany pozapomněl.“

„Představ si, i na to myslel; opatřil nám čapky s kapucemi. Připravil to dokonale, všechna čest! Teď se ještě půjdu poohlédnout, jak je v domě, jestli všechno spí a kde čekají nosítka.“

V poschodí svítila jediná lampa, dole v chodbě mezi předním vchodem a vraty do zahrady druhá, jinak panovala všude tma; hlavní dveře byly na zámek, zadní dokořán. Hned za nimi, na prostorném dvoře před zahradou, spatřil Metuzalém nosidla. Jeden z nosičů se okamžitě zvedl, hluboce se uklonil a zašeptal:

„Kdy rozkáže Vaše Vznešenost, abychom vyrazili?“

„Víte, koho máte odnést a kam?“

„Vznešené pány do přístavu na loď.“

„Přímo?“

„Nikoli, ctihodný milostpane, s jednou zastávkou. Dva vznešení milostpaní vystoupí a mladý milostpán zůstane sedět. Pak se oba vznešení páni vrátí s třemi ctihodnými zpátky, nastoupí a my je doneseme k řece.“

„Rozkazy máš přesné. Jenom jestli také víš, kde bude zastávka?“

„Poblíž věznice jsou otevřeny dveře u jednoho domu, ve dvoře budeme čekat.“

„Čí je to dům?“

„Oddaného služebníka našeho mocného milostpána.“

„Dobrá. Za chvíli se dáme na cestu. Buďte připraveni!“ nařídil jim Červenomodrý Metuzalém, vrátil se do svého pokoje a zahrnul Gottfrieda z Bouillonu záplavou příkazů, rad a pokynů. Když konečně skončil tu nekonečnou litanii, poškrabal se sluha za ušima a zazubil se:

„Šecko je to přenáramny, vo to nic, ale tejkon jen esli to výde. I dyž třeba nejde vo hlavu, vo krk jo, jak povídalo to jisty Veličenctvo, dyž si kleklo ke špalku. Ále co, šak se ukáže, že kdo se vodváže, ten něco dokáže. Hodime se teda do pucu a pustíme se do nového žertovného dobrodružství. Legranda musí bejt, dyby čert na kobyle jezdil.“

Převlékli se do čínských hábitů, Richard zatím snesl do nosítek věci všech tří uvězněných, popadli zavazadla, Cupido dostal svou tornu a sešli na dvůr. V domě vládlo hluboké ticho, nikde ani človíčka. Průvod klusem vyrazil.

Ulice byla ponořena do tmy, jen vpředu, kde ji od další dělila brána se spuštěnou mříží, blikal lampión; pod ním stála ozbrojená stráž.

„Šuej, kdo je?“ zeptal se strážný, když nosiči s Metuzalémem v prvních nosítkách zastavili u mříže.

Student předložil svůj pas, strážný si posvítil na složité znaky, ale sotva spatřil prvních pár a velkou pečeť na konci, otevřel bránu dokořán a beze slova se vrhl na zem. První překážka byla šťastně za nimi.

Prošli ještě bránami čtyř ulic, pak nosiči náhle odbočili do vrat jakéhosi domu, vběhli na dvůr a zůstali stát. Metuzalém, Gottfried a Richard vystoupili. Kolem byla černá tma a ticho.

„Chtěl bych tam jít s vámi, strýčku,“ zašeptal gymnasista. „Mám… mám o vás strach. Co bych si počal, kdyby zavřeli i vás?“

„Co? Klidně by ses nechal zanést zpátky. Náš pan podprefekt by se určitě neudržel smíchy. Ale nic se neboj, to se nestane. Máme právo vstoupit do vězení v každý denní čas i v noci, nikdo nám nesmí zkřivit ani vlas. A až budem v base, uvidíme co a jak. Nu, a kdyby to snad nešlo vůbec, odejdeme s nepořízenou, a konec. Zkusili bychom to jinak. Hlavu vzhůru, hrdino! Za čtvrt hodinky jsme tu.“

Červenomodrý Metuzalém s Gottfriedem vyšli opatrně na ulici. I tam vládla černočerná temnota, jen v rozlehlém domě za zdí přímo proti nim bleďounce blikala okna, potažená naolejovaným papírem.

„To bude věznice!“ rozhodl student. „Podle podprefektova popisu to jinde nemůže být. Nu což: s chuti do toho a půl je hotovo! A jak jsem řekl: mluvit budu já, ty se svou čínštinou radši jen čínsky mlč.“

„Copang vo tong, tong snad svedung, jen aby sem přitom nekokoktal.“

Přeběhli na druhou stranu a zastavili se před bránou ve vysoká silné zdi. U vrat visel gong. Metuzalém do něho zlehka udeřiL

„Šuej naer, kdo tam?“ zeptal se kdosi.

„Liang wej ťünc‘, dva úředníci,“ odpověděl Červenomodrý Metuzalém řízně.

Zevnitř bylo slyšet vrznout závoru, pak se brána pootevřela, vykouklo kopí, za ním ruka s lucernou a nakonec hlava vojáka.

„Lao jie pu neng ťin laj, vznešení milostpaní nemohou vstoupit,“ řekl uctivě.

Oba noční návštěvníci mu ukázali zlaté mince; okamžitě ustoupil, beze slova je pustil dál a uklonil se před nimi až k zemi.

Z podrobného popisu, jak jim ho vštípil tchungč‘, dobře věděli, kam teď. Přeběhli nádvoří a octli se před vraty vlastního vězení. Jednopatrová budova se táhla na obě strany a ztrácela se ve tmě. I tady museli dát znamení úderem

gongu. Stejná ceremonie, stejné poklony, a stáli v dlouhé úzké předsíni, osvětlené dvěma lampióny. Napravo i vlevo vedly dvoje dveře. Metuzalém zaklepal na ta doleva a obřad s ukláněním se opakoval potřetí.

Teď byli konečně v chodbě, odkud vedly četné nízké vchody do cel pro vznešené vězně. Vtom padla do tmy ostrá zář a v jasném obdélníku dveří dokořán se objevila tmavá, nehybná silueta mužské postavy: byl to mladý mandarín. Počkal, až oba noční hosté vejdou do pruhu světla, nedůvěřivě si je prohlédl, nepatrně se uklonil a řekl:

„Ťünc‘ š‘ šuej, kdo ráčíte být?“ Beze slova mu ukázali nejvyšší znak.

Znovu se zdrženlivě uklonil a zavedl je do malé místnosti, kde byl jen stůl, křeslo a nízké lehátko; na stole hořely dvě lojové svíce, pod nimi ležela otevřená kniha. Mladý s‘jü se sklonil ke světlu, pečlivě a do všech podrobností si prohlédl obě zlaté mince, uklonil se o poznání hlouběji a mnohem uctivěji pravil: „Čemu mohu děkovat za vzácnou

návštěvu svých starších bratří?“

Stále to však nebyla ona zdvořilost, kterou Metuzalém očekával; odpověděl proto nevlídně a zostra:

„Jste s‘jü tohoto domu?“

„Ano, a nejen tohoto, nýbrž všech v Kuangčoufu.“

„Jsou zde v tuto dobu ještě jiní úředníci?“

„Jsme sami, pane.“

„Byli sem dnes dopraveni dva svatí lámové se svým tlumočníkem?“

„Nikoli, pane. Nejsou totiž těmi, za které se podvodně vydávají. Jeden z nich je Holanďan, druhý Němec; jen třetí je Číňan.“

„Jak to ví náš mladší bratr?“

„Přesvědčil jsem se o tom. Povolal jsem ze Šamienu tlumočníka a ten mi dal potřebné vysvětlení.“

„Mluvil s nimi?“

„Ovšemže nikoli. V takovém případě by se jistě nebyli prozradili. Naslouchal nepozorován za dveřmi a slyšel každé jejich slovo.“

„Ti tři jsou zde?“ ukázal Červenomodrý Metuzalém na zavřené dveře vedle stolu. S‘jü přikývl.

„Pak tedy otevřte! Přeji si s nimi promluvit.“

Mladý mandarín neuposlechl; místo toho si Metuzaléma znovu pozorně prohlédl a pravil:

„Toto přání nemohu splnit, Vznešenosti.“

„Přání? Nejde o žádné přání, je to můj rozkaz. Přikazuji vám to!“

„Pak musím odepřít. Nemohu žádost Vaší Vznešenosti považovat za rozkaz, neznám vás.“

„Náš oděv i naše odznaky vám snad sdostatek jasně dosvědčují, že patříme do páté hodnostní třídy, kdežto vy sám jenom do sedmé. Se vším důrazem proto vyžaduji náležitou poslušnost, Jíž jste nám povinován.“

Mladý muž nejevil kupodivu nejmenší známky strachu. Hleděl Červenomodrému Metuzalémovi pevně do očí a stejně pevně také odpověděl:

„Budu vás poslušen od toho okamžiku, kdy mi dokážete, že odznaky své hodnosti nosíte právem. Do té doby budu plnit příkazy, jež vyplývají z mého úřadu.“

„Cože? Vy pochybujete o našich hodnostech?“

„Nepochybuji, ale také jim nevěřím. Včera ve stejnou dobu byl úředník s právě takovým modrým knoflíkem, a odvedl tři vězně. Nic podobného se mně nesmí stát!“

Červenomodrý Metuzalém by byl tomu statečnému a poctivému mladíkovi nejraději stiskl ruku, třebas mu teď jeho neoblomnost nebyla zrovna vhod. Vytáhl tedy ze širokého rukávu svůj kuan, ukázal ho z dálky mladému mandarínovi, aby dobře viděl pečeť nadpisy, nemohl si ho však dopodrobna přečíst a nepoznal, že (jde o pas cizinců, a hrozivě se zeptal:

„Znáte tu pečeť?“

„Ó ano, je to znamení Syna nebes,“ odpověděl vážně mladík nevrhl se sice na zem, ale přece jen poklekl. „Vidím, že přede anou stojí mimořádný vyslanec Nejvyššího Majestátu, a skláním se před Vaší Vznešeností.“

„Vstaňte a otevřte vězení!“

Teď teprve mandarín uposlechl. Váhavě a zjevně nerad. V očích se mu zračila špatně utajená nevole se stopou neblahé předtuchy a s příchutí smutku. Metuzalém nahlédl do místnosti: nebyla to ani v nejmenším pověstná čínská kobka; poskytovala sdostatek místa pro tři osoby a byla vybavena stolem, třemi sedadly a stejným počtem slušných lůžek; svítilna ozařovala zbytky zcela nevězeňské večeře. Zajatci stáli vyčkávavě uprostřed společné cely; slyšeli zřejmě, co se za dveřmi hovořilo, a Červenomodrého Metuzaléma poznali Po hlase. Když ho teď spatřili na vlastní oči, užasli nad tou podívanou: jeho pivní břich sice snaživě zakryly široké záhyby svrchního roucha, avšak hustý tmavý plnovous působil jako pěst na oko a velký, sytě vybarvený nos by byl nevymyslel ani nejsmělejší karikaturista; ještě komičtěji vyhlížel však Gottfried z Bouillonu: širokánský čínský kroj na něm visel jako na dlouhatánském bidle a vyholená rozbrázděná tvář hleděla zpod mandarínské čapky jako nezdařený žert.

Ani jeden ze zajatců však nedal najevo, že je poznává; nicméně mijnheer se už začal usmívat a i Turnerstickovi to kolem koutků podezřele zacukalo.

„Ticho!“ okřikl je Metuzalém. „Zdá se, že je vám do smíchu, schovejte si to, až budete z téhle bryndy venku, radím vám dobře. Teď rychle do jeho místnosti! Jestli vás nepustí po dobrém, použijeme násilí a probijeme se ven.“

Přitom vběhl do mandarínovy jizby a skočil ke dveřím na chodbu, tři zadržení vyběhli z cely za ním. Všecko se udalo ráz naráz, a než se překvapený s‘jü vzpamatoval, stál už vedle Gottfrieda, za sebou tři vězně, a před Metuzalémem, kryjícím jediný východ ven.

„Co to znamená! Proč jste je pustil až sem?“ zeptal se zaraženě, když si uvědomil celou svízel nové situace.

„Proč? Ale na to je přece docela jednoduchá odpověď, velevážený příteli: protože je hodlám odvést, jestli dovolíte,“ vysvětlil mu student přívětivě.

„Vaše Vznešenost jistě pochopí, že to za žádnou cenu nepřipustím.“

„Cože? Odpíráte poslušnost mně, pánu nejvyššího pasu Syna nebes?“

„Odpírám! A odepřu ji každému, ať má sebevyšší hodnost a sebevyšší pas. Tyto zločince mi svěřil sám ctihodný tchungč‘ a jen jemu je opět odevzdám. Zavolám stráž!“

Přistoupil ke dveřím, kde visel gong. Červenomodrý Metuzalém ho rázně odstrčil. A tu se ten nebojácný mladý muž hrdě napřímil a srdnatě zvolal:

„Teď tedy konečně vím, na čem jsem. Nejste žádný úředník, jste jejich spřeženec a hovoříte jejich řečí. Chcete je osvobodit!“

„Uhádl jste, příteli, hádanka ostatně nebyla těžká, v téhle situaci by ji rozlouskl i docela obyčejný kuli bez doktorských titulů. Ano, hodlám si je odvést, a pokud se nemýlím, žádnou mocí nám v tom nemůžete zabránit.“

„Mýlíte se. Zavolám o pomoc a přijde stráž.“

„Snad ten jeden voják z chodby? Ostatní vás stejně neuslyší. A domníváteli se, že máme strach z jeho ubohého kopí

— posuďte sám!“

Při těchto slovech vytasil dva revolvery a natáhl kohoutky; Gottfried učinil s nejvážnější tváří přesně totéž, co jeho pán. Mladý mandarín zbledl. Měl také proč: i kdyby přispěchala celá noční stráž, proti čtyřem bubínkovým revolverům by byla zhola bezmocná. A kromě toho: falešný mandarín s plnovousem vlastnil pas, jemuž se každý voják až po generála musí podrobit. Nebylo už pochyb, že prohrál a že zajatci z vězení přece jen uniknou.

Jestliže se však Červenomodrý Metuzalém domníval, že teď se mladý mandarín pokoří, velmi, velmi se zmýlil. S‘jü nasadil statečnou, ba odhodlanou tvář a pravil:

„Dobrá, pane, připravil jste se znamenitě. Nahlížím, že jsem příliš sláb, než abych mohl zabránit vašim záměrům. Proveďte, co jste si předsevzal. Ale pomyslel jste i na osud, který mne stihne, uskutečníteli svůj úmysl?“ Znělo to tak důtklivě, tak vážně a smutně, že se Metuzalém neubránil dojetí:

„Vím, že nevyváznete zcela beztrestně, trest však jistě nebude příliš tvrdý. Udělí vám důtku, víc snad ne.“

„Mýlíte se. Včera uprchlí tři zločinci a postiženy úředník sedí teď na jejich místě. Přesně totéž potká i mne, a přiznám se, že mi brání má čest, abych to připustil. Jakmile odejdete, musím se zbavit života, a věru nemyslím, že vašemu

svědomí bude lhostejno, staneteli se vrahem úředníka, dbalého svých povinností a své cti.“ Bylo vidět, že vše, co říká, myslí naprosto vážně. A stejně vážně také pokračoval:

„Úřad, který zastávám, o tolik předstihl můj věk, že mi tisíce úředníků závidí. Dosáhl jsem ho vážným úsilím a do tohoto okamžiku jsem byl přesvědčen, že mám cestu otevřenou k ještě vyšším hodnostem a k ještě větší přízni vrchnosti.

Žádná z těch nadějí se však nesplní, buduli muset zítra ohlásit, že moji vězňové v noci uprchli. Vsadí mne do vězení a upadnu mezi nejbídnější bez jakékoli naděje získat někdy znovu sebemenší postavení hodné člověka. Pak ale raději

smrt než takovéhle vyhlídky! Ano, máte kuan, kterému se musí podřídit i nejvyšší úředník; ale nikdo, rozumíte, nikdo se ještě proto nesmí odchýlit od svých Povinností. Přineste mi rozkaz, jemuž se budu nucen bezpodmínečně podrobit, a já milerád propustím ty tři muže a klidně vyčkám všech dalších následků.“

„To nemohu, nemám písemný rozkaz,“ přiznal otevřeně Červenomodrý Metuzalém.

„Pak tedy učiňte, co si budete moci zodpovědět před svým svědomím. Ustupuji násilí, opakuji však znovu, že brána, kterou odvedete své tři přátele, otevře se zítra ráno jen mé mrtvole.“

„Myslete na příbuzné,“ domlouval mu student, „způsobil byste jim ten nejhlubší žal.“

„Nečestnost je horší než smrt,“ prohlásil pevně mladý mandarín. „A pak, nemám příbuzné, nevím nic o své rodině. Nevím ani, žijíli dosud, ani kde jsou. Jediné oko nezapláče nad mým osudem.“

Rodinné svazky patří v Číně mezi nejposvátnější věci člověka; uctívání rodičů a předků tvoří důležitý předmět kultu a platí za veliké neštěstí, nemáli Číňan koho uctívat. Mandarínova slova neznamenala tedy jen nanejvýš upřímné vyznání, ale dokázala ještě víc zaútočit na Metuzalémovy city.

I Gottfried z Bouillonu vyrozuměl, oč jde. Pohlédl na svého pána a tiše poznamenal:

„Ňáko mě to jářku vzalo u srče. Mysli to nejspíš vopravdu dovopravdy. Esli nemáme ten rozkaz, co furt chce, voprubujte to třeba s tím vzácným škuánem vod pana žebráckého pána krále.“

„To přece není úřední dokument, co mu to bude platné. I kdyby poslechl, stejně to odpyká.“

„Ale helejte se, dyk to jen prubnem, nic vás to nestojí, naschválně, co to udělá.“

„Tak tedy dobrá, proč ne. A i když to nevyjde, snad nám to neuškodí.“ Vytáhl tu podivnou listinu, rozevřel ji, podal ji s‘jüovi a řekl:

„Prohlédněte si nejdřív tohle. Snad vás alespoň to odvrátí od vašich neblahých záměrů.“

Mladý mandarín sáhl po kuanu. Sotva přečetl první znaky, vytřeštil oči a s nepředstíranou úctou zvolal:

„Čchiwangkuan! A dokonce ten, který dostávají obzvláště vyvolení! Ů pane, jsteli vznešeným chráněncem samého čchiwanga, musím se podřídit všem vašim rozkazům!“

„A vaše obavy?“

„Nemám už žádné! Jaké štěstí, že máte čchlwangkuan! Běda tomu, kdo by mne hodlal potrestat za můj čin, když jsem ho vykonal na rozkaz chráněnce krále žebráků!“

„Budete však muset stejně dokázat, že tomu tak doopravdy bylo, ne?“

„Ovšemže. Můžete mi ho laskavě ponechat?“

„Jistě pochopíte, že nemám v úmyslu rozloučit se s tak vzácným dokumentem.“

„Snad tedy alespoň víte, kde právě čchiwang je.“

„Jak bych věděl! Král žebráků přece nemá své pevné a trvalé sídlo.“

„Pravda, je ho však možno kdykoli vyhledat. Pánu tohoto pasu musí dát každý čchiwangův poddaný přesné zprávy a rady. Kam chcete odvést zajatce?“

„Nahlédnete snad, že vy jste ten poslední, kterému se s tím hodlám svěřovat.“

„Ó ne, vznešený veliteli, jsem první, jemuž to můžete prozradit. Jdu totiž s vámi. Já sám vyvedu tyto ctihodné pány ze svého vězení.“

„Mohu se na vás spolehnout?“

„Při všem, co je mi svaté! Čchiwanga je třeba poslechnout. Abych však zachránil svou čest, musím dokázat, že to byl skutečně on, jehož jsem uposlechl. Proto mi nezbývá než ho vyhledat a přinést osvědčení, pak se snad nebudu muset navždy vzdát všech svých nadějí.“

Mluvil sice upřímně a bez vší úskočnosti, Červenomodrý Metuzalém se však přece jen nemohl zbavit nedůvěry. Začal se proto vyptávat:

„Chceteli s námi, musíte počítat s dlouhou nepřítomností. Co bude zatím s vaší věznicí? I se všemi ostatními. A jak se přichystáte na cestu? Pustímeli vás ven, svoláte stráže. A to nepřipustím! Za žádnou cenu ne!“

„Nemám za zlé Vaší Vznešenosti, že mi nevěří, stačí však, když se laskavě uvolí doprovodit mne do bytu hned tady vedle. Půjdu mezi vámi a můžete mne třeba i zabít, učinímli cokoli, co by vzbudilo vaše podezření. Vypravím se hned, o věznice se snad už někdo postará.“

„Dobrá,“ souhlasil Metuzalém, „ale nejdříve odvedu své tři přátele.“

„Kam, smímli se ptát?“

„Nedaleko odtud čekají naše nosítka.“

„Ó běda, chcete mne opustit?“

„Ani v nejmenším. I já to myslím zcela upřímně. Můj druh tu zůstane s vámi, dokud se nevrátím: budu mít jistotu, že nepodniknete žádnou nepředloženost, a vy zas nebudete mít důvod k obavám, že vás tu chceme ponechat krutému osudu.“

„Ochotně souhlasím s Vaší Vznešeností. Důvěřuji vám víc nežli vy mně.“

Zanechali Gottfrieda na stráži u mladého s‘jüa a stejnou cestou kolem uklánějících se stráží vyšli na ulici, zamířili do protějšího domu a ve dvoře nasedli do nosítek; Metuzalém se vrátil do vězení.

Mladý správce věznic stál jako předtím uprostřed místnosti, Gottfried z Bouillonu s revolvery a s tváří Cerbera seděl u dveří.

„To šlo ňáko hopem,“ oddechl si ulehčené. „Že by mi tady bylo kór moc do skoku, to teda né. Ale tejkon, dyž ste zaseje zpátky, ouplně se spolehněte na mou vodvahu.“

Odvedli mandarína do jeho bytu na konci chodby, mladý muž si přichystal šaty, peníze a pár drobností, napsal lístek s potřebnými příkazy pro svého nástupce, položil vzkaz na stůl a naposledy přelétl očima obydlí, které opouštěl na kdovíjak dlouhý čas.

Metuzalém mu oznámil, že ho posadí do dvojitých nosítek, kde mají zavazadla, a znovu ho důrazně varoval, že při sebemenším pokusu přivolat pomoc nebo upozornit na sebe stráže u bran v ulicích hanebně doplatí na svoji zradu.

„Nejsem lhář, pane,“ ujistil ho vážně mladý s‘jü, „slíbil jsem, že půjdu s vámi, a slovo dodržím. Ostatně, mám u sebe vonné tyčinky a dám vám ochotně slavnostní čehiš‘, nestačíli, že vám odevzdávám do zástavy to jediné, co mi nyní zbylo, své neposkvrněné jméno.“

„Jak se vlastně jmenujete?“

„Osobním jménem Jintchien.“

„A rodovým?“

„Jie.“

„Jie?“ opakoval překvapeně Červenomodrý Metuzalém. „Je to možné?“

„Proč ne, pane?“

„Protože znám kohosi stejného jména.“

„Žádný div, vznešený veliteli. V celé Číně máme totiž jen asi přes sto příjmení. Jsou proto statisíce lidí, kteří se jmenují stejně.“

„Smím se vás zeptat, odkud pocházíte?“

„Ovšemže, ctihodný dobrodince: ze Sengche.“

„Ze Sengche? Neuvěřitelné! Zmínil jste se, že nevíte o osudu svých rodičů, ani kde jsou. Snad vám budu moci podat nějaké vysvětlení. Vyrostl jste v provincii Kuejčou?“

„Ach ano, pane, Kuejčou je moje vlast,“ odpověděl překvapeně Číňan. „Proč se ráčíte ptát? Hovoříte o vysvětlení, znáte snad můj původ, mé rodiče a sourozence? Ó mluvte, pane!“

„Povězte mi nejdřív: nejmenoval se váš otec náhodou Jie Ťinli?“

„Ano, ano, pane! Ach, vy ho znáte? Ó nebesa! Ó země! Přišel jste jako můj nepřítel, donutil jste mne, abych jednal v rozporu se svými povinnostmi a proti mému svědomí, a nyní hovoříte o mém drahém otci! Snad to byla vůle bohů, že jsem opustil svůj úřad a odhodlal se odejít s Vaší Ctihodností.“

Popadl Metuzaléma za ruce a chvěl se vzrušením. Ani student se nemohl ubránit dojetí, když pořád ještě pln překvapení z neuvěřitelné náhody pokračoval:

„Váš otec žije, sice daleko od své vlasti, kam se už nesmí navrátit, za velkým mořem, až v Evropě, v mé rodné zemi, ale je živ a zdráv a daří se mu dobře. Právě on to byl, kdo mě požádal, abych zde pátral po jeho ženě a dětech, které musel před časem tak nešťastně opustit.“

„Ó pane, ta zpráva je pro mne hvězdou, jež mi ozářila tmavou noc, a vy jste ten, kdo ji zažehl. Vracíte mi mou čest, deset tisíc let ať na vás svítí slunce radosti! Konečně tedy mohu opět říci, že mám otce! Konečně jsem znovu člověk,

který se nemusí hanbit, kdykoli se ho kdo zeptá na drahé předky a rodinu. Můj otec, můj otec žije! Vím, že se nemůže vrátit sem, ale já přece mohu za ním. Z duše rád opustím Čínu a zřeknu se všech svých úřadů i poct, jež mne zde čekají, jen abych mohl být s tím, kterému vděčím za svůj život a za celé své bytí.“

Jak dojemná scéna! Dočista jako z románu či ze stařičké divadelní hry, kdy jedno oko nezůstane suché, o batistových kapesníčcích ani nemluvě. Opět ten líbezný dotek konejšivých křídel šťastné náhody, té neocenitelné pomocnice, nepravděpodobné sice, leč překrásné! Co by si bez ni počali ti, kteří na stránkách knih spřádají pestré osudy lidí do jímavých arabesek, na hony vzdálených životům bez náhod.

Mladík klesl před studentem na kolena a vzlykal štěstím a radostí. Metuzalémovi se dozajista zaleskla slza v oku a Gottfried, ať se šklebil sebevíc, určitě nemohl přemoci upřímné pohnutí. Ještě že zachránil situaci a alespoň kapánek zalomcoval tím všeobecným dojetím:

„Páni zlaty, a takovému dobrákovi sem málem pšouknul kulku mezi vokukadla! Kams dal voči, kamaráde, taklenc se div neprohřešit na synáčkoj pana Jie Ťinliho! Dycinky lepči halt než kvalt, jak říkával muj nebožtik prachdědeček, dyž ho chodívali votravovat netrpělivý a nevodbytny zvěřitele.“

„Vzchopte se, můj milý!“ napomenul Metuzalém mladého mandarína. „Času je namále.“

„Máte pravdu, ctihodný dobrodince,“ odpověděl Číňan. „Musíme pryč. Byl bych šel s vámi z donucení, teď vás však prosím: veďte mne, kam se vám zlíbí! Jen to mi ještě povězte, víteli něco o matce a o mých sourozencích.“

„O vašem starším bratrovi už ledacos, o ostatních želbohu dosud ne.“

„Řekněte, kde ho mám hledat?“

„Počkejte hodinku dvě, a dozvíte se vše. Ještě dnes se s ním budete moci pozdravit. Slyšel jsem, že jste byl hned po útěku svého otce uvězněn. Smím se vás zeptat, jakým zázrakem jste unikl?“

„S pomocí otcova přítele, byl tehdy vysokým úředníkem. Naneštěstí nás uvěznili odděleně, nemohli jsme prchnout všichni pospolu. Když otevřel vězeňskou bránu mně, slíbil, že za mnou pošle i matku a sestry. Bratra osvobodil prvního, sdělil mi dokonce místo, kde se sejdeme, ale když jsem tam přišel, byl už bratr tentam. Čekal jsem na jeho návrat stejně marně jako na příchod matky, stejně marně jako na sestry. Nemohl jsem už zůstat v Kuejčou, pátrali po mně, hledali mne, uprchl jsem tedy do provincie Kuangtung, kde bylo alespoň trochu bezpečněji. Bylo mi tehdy teprve čtrnáct let; naštěstí jsem vždycky našel soucitné lidi a později i obětavého ochránce, který si mne oblíbil a vychoval mne jako vlastního syna. Především jemu musím za vše děkovat. Kdyby dnes ještě žil, nebylo by pro mne tak lehké opustit vlast a odjet s vámi někam za moře. Teď si však pospěšme, nemohu se již dočkat shledání s bratrem!“

Vzal si svůj skrovný majetek a tři mandaríni ruku v ruce opustili se vší důstojností brány věznice. Na tmavém dvoře nasedli mlčky do nosítek a kuliové se dali do klusu. Šťastně dorazili k řece a zůstali stát. Metuzalém s Gottfriedem se znova vyšňořili do svých milovaných studentských stejnokrojů, vystoupili a vyslechli vůdce nosičů, který jim předal poslední pokyny. Ukázal k tmavému nábřeží a řekl:

„Důstojní milostpaní nechť jdou ještě asi dvě stě kroků stále kupředu, tam najdou čchienťiao. Poznají lodici podle tří modrých lampiónů na střední palubě. Čchuančang je bude očekávat, ví už o jejich příchodu.“

Červenomodrý Metuzalém ho štědře odměnil, rozdal tučné spropitné i ostatním nosičům a celý průvod vykročil udaným směrem. Když došli k nábřeží, spatřili na říční hladině džunku na džunce, všechny s rozžatými svítilnami. Jen na jediné, přímo před nimi, svítily tři modré lampióny těsně u sebe. To tedy byla hledaná stonožka!

Ve světle lampiónů seděli dva muži, třetí se opíral o zábradlí a hleděl ku břehu. Sotva zahlédl příchozí, naklonil se dolů a zavolal:

„Hoja, hoja! Nimen jao ťin, ahoj, ahoj! Chcete k nám?“

„Š’, ano!“ odpověděl Metuzalém.

„Šanglaj, pojďte nahorul“

Spustil bambusové schůdky a sedm cestujících vystoupilo na modře osvětlenou palubu. Všude bylo čisto, bohatě vyřezávané zábradlí a důmyslné ozdoby na nástavbách zářily čerstvým lakem, ani rohožová plachta, svinutá zatím pečlivě pod stěžněm, nezažila zřejmě dosud příliš bouří. Už na první pohled dělala džunka svému kapitánu všecku čest.

Červenomodrý Metuzalém se bystře rozhlédl, zamířil k čchuančangovi, zdvořile ho pozdravil a řekl:

„Vidím, že jste nás už očekával. Posílá nás, jak patrně víte, ctihodný chepo Jang. Jsme doufám na správné lodi? Neradi bychom se zmýlili.“

„Vznešení příznivci, o jejichž znamenitosti a věhlasu jsem slyšel již mnoho slov, jsou od tohoto okamžiku nejvyššími pány a veliteli mé nehodné stonožky a všech nás na její palubě,“ odpověděl s hlubokou poklonou čchuančang.

„Dostal jsem rozkaz, abych Vašim Vznešenostem sdělil, že mám dát ctěným milostpánům k službám svou ubohou loď pro plavbu na celém toku řeky. Pokorně vás ujišťuji, že se budu řídit pouze podle vašich velemoudrých rozkazů.“ To bylo víc, než Metuzalém vůbec očekával. Jeden z mužů sedících pod stožárem teď vstal, přišel blíž, uklonil se a uctivě řekl:

„Jsem pacung na této lodici a poníženě prosím Vaši Urozenost, aby mi laskavě sdělila ctihodná jména, rád bych vás představil vznešenému cuocaovi.“

Tak tohle byl tedy ten seržant a velitel lodi, jeden z těch proslavených námořních vojevůdců, kteří vědí o moři nejvýš to, že je slané, a to ještě jen z doslechu! A ten druhý výtečník, co zůstal pyšně sedět, byl zřejmě výběrčí daní a velkohubý zbabělec, jak o něm tvrdil tchungč‘ Čou.

Červenomodrý Metuzalém se rozhodl ukázat pro jistotu oběma hned z kraje, zač je toho loket, a že nemá valné chuti se jim v čemkoli sebemíň přizpůsobovat anebo trpět jejich pánovité móresy; vystrčil proto hrozivě své junácké břicho a rázně odpověděl:

„Jaká neslýchaná drzost! Nás chcete představovat tomu nicotnému červu? Zbláznil jste se či co? Kdo z nás je víc —

on, anebo já?“

„Já, samozřejmě že já, kdo se o tom odvažuje pochybovat?“ zaječel vztekle výběrčí daní a dotčeně vyskočil. „Víte vy vůbec, kdo já jsem? Velevážený cuoca, postrach dlužníků celého kraje. Kdo se to opovažuje tvrdit, že je víc? Kdo si tak troufá?“

Okamžitě k nim přihopkal, rozdurděně se rozkročil a hrdě napřímil před mohutným Metuzalémem svou malou vyschlou postavičku. Měl na sobě oděv vznešeného čínského úředníka, přestože mu na čapce seděla jen prachobyčejná pozlacená kulička, odznak nejnižší hodnostní třídy. Zato však, snad aby alespoň něčím vzbudil patřičný dojem, opásal se zprava i zleva dvěma mohutnými šavlemi a při každém slově jimi sveřepě zařinčel. Brada mu sice nenarosila, o to delší byl jeho cop: sahal mu téměř na paty a zřejmě ho musel stát pořádnou dávku falešných vlasů a pravých

stříbrňáků, aby mu dodal jakés takés úcty a úřední moudrosti.

Tu k němu přistoupil Jintchien, podíval se na něj jako tygr na králíka a ostře ho okřikl:

„Raději mlč a nepřivolávaj na sebe pomstu a hněv! Co jsi proti nám? Nicotný komár, kterého můžeme prstem rozmáčknout! Nevidíš, kdo jsem a jaký knoflík nosím? Jsi tak nepatrný, že na něj ani nedohlédneš. A tento urozený hodnostář, k němuž ses obrátil svým drzým štěkotem, ti pouze z nekonečné shovívavosti neukáže svůj modrý drahokam, na nějž má právo jeho důstojnost. Nebo snad chceš, aby ti poníženě předložil svůj kuan Syna nebes?

Zmlkni, troufalče, a padni na kolena!“

Vturánu se výběrčí scvrkl, jako by ho přimáčkla neviditelná sice, ale jaksepatří pádná pěst. Skutečně poklekl, sklonil se před Červenomodrým Metuzalémem až k zemi a patolízalsky žadonil:

„Milost a odpuštění, osvícený veliteli, netušil jsem ve své zaslepenosti a pýše, jak vysoké hodnosti znamením je váš neznámý kroj. Jsem nejnepatrnější z vašich otroků a povždy ochoten splnit kdejaký váš rozkaz.“

Metuzalém si ho ani nevšiml, nechal ho klečet a přívětivě se obrátil na čchuančanga s prosbou, aby dal příkaz k vyplutí. Vše bylo ostatně už dávno přichystáno: kotva ležela na palubě a džunku pojilo teď s pevninou jen jedno jediné úvazné lano. Odvázali je a loď za hlasitého mlaskání vesel, za hrozivého skřípění paluby a drnčení lan bleskurychle vyrazila na volnou hladinu. Lodníci vytáhli plachtu a příznivý vítr natočil příď přesně proti proudu vzhůru po řece.

Zanedlouho zmizela už našim přátelům z očí poslední světla kantonského přístavu.

KAPITOLA ČTRNÁCTÁ

Čtyřnohá excelence

Pacung zmizel a už se neukázal, velkohubý výběrčí jako by se vypařil, o plavbu i o cestující se od té chvíle staral pouze sympatický čchuančang. Zavedl hosty do nádherně zařízených kajut, určených obvykle pro vojenské mandaríny, kteří čas od času používali džunky ke služebním cestám, požádal je, aby si v klidu uložili věci, a uctivě se Metuzaléma zeptal, budouli si přát pojíst v kajutách, anebo na palubě. Noc byla vlahá, dal tedy přednost palubě.

Když Metuzalém oznámil ostatním, že je chce čchuančang uctít večeří, první se zaradoval vypasený Holanďan:

„Dat is goed, ik heb honger, to je znamenité, mám už hlad! Musám se konečně pořádně najedit, umřívám slabosťou. Vy ne, mijnheer Turnerstick?“

„Taky, taky, jíst musí člověk v dobách dobrých i zlých, a po všech těch štrapácích, co mám za sebou, není nad vydatné posilnění.“

„Hrom do žejdlíku, teda esli vy ste s tim měl ňáke štrapáce, tak ať sem Cejzar i s Brumtusem dohromady! Vodechnout si v nóbl kreminále, dyk ste si to ani nezasloužil,“ vyjel na něj Gottfried z Bouillonu.

„Jak to nezasloužil?“ bránil se kapitán.

„No a snad jo? Račte mi teda sdělit to sladké tajemstvi, kdo spiskal celou tu velevostudu, no? Koho to někde svrbělo, že se musel vyštafírovat dyrechtývně na posvátny sedědidlo těch pupkatejch svatejch?“

„Co si to dovolujete, vy… vy rytíři smutné postavy! Mne, a svrbět! To je hotová urážka majestátu!“

„Japa by né! Ten uraženej malejstát bysem vám přál vidět! Hlavně dyž ste vostopéro mydlil do těch šikmovokejch čertu a voni do vás. Esli vám vlezou eště jednou takovydlenc hloupý roupy na mozejček, mužem tady rovnou sbalit nádobičko a dát si vobracáka.“

Než se překvapený Turnerstick vzpamatoval, ozval se Metuzalém:

„Gottfried má svatou pravdu, kapitáne! Přivedli jste sebe i nás do velikých nesnází a jen zázrakem jsme z toho vyvázli. Nikdy, rozumíte, nikdy se už nesmí opakovat takováhle nebezpečná hra! Chystal jsem se vám tady číst jaksepatří ostré levity, ale protože to máme šťastně za sebou a protože nám vaše dobrodružství přineslo i jednu nemálo radostnou událost, nebudu se k tomu vracet.“

„Radostnou událost? Prosím vás, jakou?“ zajímal se kapitán, jen aby co nejrychleji a pěkně nenápadně převedl hovor na jinou kolej.

„Seznámení s mužem, který bude zajímat především asi tuhle Liang S‘a.“

„Mne?“ trhl sebou Číňan. „Kdo to jest?“

„Náš přehorlivý mandarín, jak ho tu račte vidět v celé jeho kráse. Nejenže se valnou měrou zasloužil o vaše vysvobození, ale dokonce se rozhodl, dávejte dobrý pozor: že s námi pojede do Německa.“

„Do Německa?“ opakoval Liang S‘ a nechápavě hleděl hned na usmívajícího se Metuzaléma, hned zas na mladého mandarína. „Proč právě do Německa?“

„Má tam, zdá se, nějaké veledůležité řízení, jak se mi svěřil. Zeptejte se ho sám,“ pokynul student, „ale nejdřív ze všeho ať vámřekne, jak se jmenuje.“

Mladý mandarín nerozuměl, co si povídají; tušil však, že je řeč o něm: všechny oči se totiž upíraly právě na něho. A když odpověděl na Liang S‘ovu nesmělou otázku a řekl své jméno, Liang S‘ o krok couvl, vytřeštil oči a přiškrceným hlasem vykřikl: „Jie Jintchien! A já jsem Jie Jintung.“

Teď zase couvl mandarín a zůstal jako přikovaný.

„Jintung!“ zašeptal překvapeně. „Ale tak se přece jmenoval můj bratr!“

Několik okamžiků na sebe zkoumavě hleděli, pak k sobě přiskočili a padli si do náručí.

„U všech plejskavic! Co se to děje?“ vyděsil se Turnerstick. „Co je tohle zase za divadlo?“

„Divadlo s dobrým koncem,“ vysvětlil vítězoslavně Červenomodrý Metuzalém. „Představte si: vždyť jsou to bratři! Ctihodný mandarín, správce kantonských věznic a doktor všech věd Jintchien je zkrátka a dobře druhý syn našeho Jie Ťinliho. Náhoda nebo osud, jak chcete, pracuje spolehlivě, náš úkol se daří. Polibek, konec, opona!“

Překvapení, radosti a blahopřání nebylo konce. I Gottfried objal oba mladíky a šťastně volal:

„Hrom do vejvrtek a špuntu! Pojte na mou outlocitnou hruď, šťasny synáčkové tej mej milovanej Číňanyje! Hopla, mijnheer, chytněte je do náruče z druhej strany, ať pocejtěj lásku evropského plemena!“

Tlouštík, kterého dojala každá hloupost, natož takovéhle šťastné shledání, pokoušel se obejmout hned toho, hned zas onoho, žel marně: na tak velké břicho měl přece jen příliš krátké ručičky. A tak aspoň poskakoval kolem, jedním okem se usmíval, druhým plakal a v jednom kuse volal:

„Tak choďte, já vás objemuju, ik ben ook gelukkig, já jsem taky šťastný, podejte mi hubičku!“

Slzy jako hrachy se mu kutálely po ducatých tvářích, a dokonce i nos se pilně účastnil té předojemné scény; nakonec klesl mijnheer na sedadlo, vytáhl svůj olbřímí kapesník, utřel si oči a vysmrkal se tak upřímně a od srdce, že to zadunělo jako lodní siréna největšího transoceánského obra.

Vtom kdosi zaklepal, vstoupil čchuančang a s mnoha poklonami je přeuctivě žádal, aby poctili svou vzácnou přítomností palubu jeho džunky při skrovné večeři.

Pod spoustou lampiónů byl prostřen bohatý stůl. Čchuančang poprosil o dovolení zůstat u tabule, aby mohl lépe řídit obsluhu svých vznešených hostí; velitel lodi a výběrčí daní se však neobjevili ani teď.

Na nebi zářily statisíce hvězd, nad obzor pomalu stoupal obrovský kotouč měsíce; noc byla teplá, voňavá, nesmírné ticho rušily jen pravidelné údery vesel a šumění vody pod přídí. Večeře sestávala z nejrůznějších plodů moře, jak říkají Italové, ale připravených po čínském způsobu a s tak vynalézavou rozmanitostí, že to byla hostina bezesporu hodná skutečných labužníků.

Nikomu z hodujících však nechutnalo víc než vyhladovělému tlouštíkovi; dočista zapomněl na své dojetí, s prvním chutným soustem spolkl i slané slzy a z horlivě pracujících úst mu jen tu a tam unikl výkřik nadšení a vrcholného uspokojení. Když dojedl poslední chod, slastně mlaskl, pečlivě si utřel ústa, čelo i tučný zátylek, pohodlně se rozvalil v bambusovém křesle a znalecky prohlásil:

„Goed was dat, buitengewoon goed, dobré to bylo, mimořádně dobré! Budem tady takhle večeřovat na každý den? A v ráně taky? Už aby bylo snídání!“

Šťastný to muž!

Stonožka zatím plula rychle vpřed. V podpalubí byl prostor pro veslaře, na každém boku sedělo po čtyřiceti mužích, vždy dva u jednoho vesla; třebaže džunka využívala i příznivého větru, přesto bylo s podivem, jak mohou vydržet tu těžkou práci; veslovali téměř bez přestání celých dvacet čtyři hodin jen při nepatrné hrstce rýže a při pár locích čaje.

Propluli už kolem líbezného ostrova, který Číňané nazývají: Luťin a Evropané z Kantonu: Ráj; lodice klouzala po hladině jako šíp, vesla stejnoměrně bičovala říční proud.

Lodníci zatím připravili hostům lůžka; věru že si naši cestující potřebovali pořádně oddychnout. Rozešli se po kajutách a za chvíli už oznámilo mijnheerovo bohatýrské chrápání, že se spánek ujal vlády nad lodí. Jen dva kromě veslařů ještě bděli: oba bratři; seděli na lůžku a dychtivě si vykládali své osudy.

Druhý den ráno vstal nejdřív Červenomodrý Metuzalém s Richardem. Vyšli na palubu, čchuančang je uctivě přivítal a zavedl je ke stolu, kde už byl připraven ranní čaj. Stonožka v noci zabočila do ústí Pejťiangu, Severní řeky, tekoucí takřka jako podle šňůry od severu k jihu.

Až při snídani se konečně objevil neohrožený výběrčí. Měl původně namířeno do Jinte a dál, prohlásil však, že musí vystoupit už teď, aby se co nejrychleji dostal do Sanšuej. Co bylo pravou příčinou té náhlé změny jeho cestovního plánu, nebylo nesnadné uhodnout. A tak stonožka přistála v malém městečku a slovutný úředník s hlubokými poklonami opustil loď, kde ho stihla tak fatální a neslýchaná potupa.

Pokud šlo o pacunga, vlastního velitele té válečné džunky, neukázal se na palubě po celou plavbu. Čchuančang Metuzalémovi důvěrně a v nestřežené chvilce prozradil, že seržant je vášnivým kuřákem opia a že obětoval tomuto zhoubnému jedu celé své zdraví i poslední zbytky duševních sil.

Naši přátelé byli skoro celý den venku na palubě a se zájmem zvídavých cestovatelů sledovali krajinu kolem řečiště. Nebyla zpočátku nikterak pestrá: rozsáhlá, ničím nerušená rovina, rýžová pole, kam oko dohlédlo, složitá spleť zavodňovacích kanálů, tu a tam na břehu pár stavení nebo vesnice, občas pagodá vzdáleného města.

Teprve později, když se řeka zařízla do údolí a po obou březích strměly vrchy, skýtalo okolí více půvabu. Na svazích hor se objevovaly osady i jednotlivé domky uprostřed pečlivě obdělaných políček na každém kousku úrodné půdy. Jen hrady a zříceniny chyběly, aby se naši cestovatelé cítili jako doma někde na Rýně.

V Jinte se na půl dne zastavili, veslaři už potřebovali vydatnější odpočinek, ale pak zas pluli dál. Večer pátého dne dorazila stonožka do Šaokuanu na jižním úpatí pohoří Chuangtchuling, v místě, kde se do Pejťiangu vlévá řeka Čenťiang. Dál už byla řeka nesplavná a výprava se musela chtě nechtě a s lítostí s pohostinnou džunkou rozloučit. Když čchuančang odmítl jakoukoli odměnu a když je ujistil, že se s ním ctihodný chepo Jang už předem bohatě vyrovnal, rozdal Metuzalém pár set měďáků lodníkům, veslařům a vojákům: byť dostal každý vlastně jen směšný

pakatel, nečekané spropitné v nich vzbudilo pravou bouři vděčnosti: shlukli se kolem štědrých dárců a děkovali, div se nepřetrhli.

Červenomodrý Metuzalém ze všeho nejdřív zjistil, kdo je nejvyšším úředníkem města, objednal nosítka a celý průvod

se v obvyklém pořádku vydal do prefektovy rezidence. Město Šaokuan bylo věrným obrazem Kantonu, jen řeka tu byla menší a okolí hornaté; jinak stejné uličky, stejné domy a krámky, stejný shon a ruch a stejně zvědaví obyvatelé. Nosiči zastavili před fantastickou budovou, ale cestující zůstali v nosítkách. Metuzalém, pán nejvyššího císařského pasu a císařův mimořádný vyslanec, nemohl přece vyhledat mandarína první a sám, naprosto by to odporovalo všem předepsaným zvyklostem, etiketě i jeho důstojnosti. Pověřil proto Liang S‘a, aby ohlásil příchod vznešeného průvodu a předložil mandarínovi kuan Syna nebes.

Takuankuan fungoval znamenitě: sám č‘fu, prefekt města přišel přivítat vzácného hodnostáře a nabídnout mu svůj dům. Jaký však byl jeho úžas, když jeden po druhém vystupovali hosté z nosítek! Už jenom jeden jediný člověk oblečený jako Metuzalém se mu zdál hotovým divem světa, a takoví byli hned tři, a navíc ještě tlouštík a Turnerstick a obrovský pes. Obočí mu zmizelo až kdesi pod okrajem mandarínské čapky a tahy tváře se daly do nepopsatelného pohybu; být to jen trochu v souladu s povinnou úctou, nejraději by byl asi vykřikl údivem. A stejně zapůsobili nenadálí návštěvníci i na houf služebnictva: stálo poslušně za svým pánem s hlavami skoro až k zemi a v němém údivu pokukovalo po těch prapodivných zjeveních z jiné planety.

„Koukám, že na nás zejraj jak falář na belzebuba,“ poznamenal spokojeně Gottfried z Bouillonu. „Nemám vám náhodou eště na doraženi podpálit dejmovnici, Vaše Vysokovelevelkodustojnosti? Nacpaná už je.“

„Správně,“ přikývl Metuzalém. „Je to sice proti zdejším mravům, ale aspoň to zvýší dojem a úctu, a o to teď zrovna myslím jde.“

Gottfried zapálil dýmku, student popadl náustek hadice a divoce zadýmal. Teprve když byla velkovýrobna kouře v plném chodu a on sám zahalen do tajemných oblaků voňavého dýmu, důstojně odpověděl na prefektovu uvítací řeč. Č‘fu se znovu uklonil a pozval vznešené panstvo, aby se laskavě obtěžovalo do jeho nehodného domu. Cupido náramně dobře pochopil mandarínovo gesto, vturánu se obrátil a pomalu a sebevědomě kráčel ke dveřím; za ním Červenomodrý Metuzalém s rukama v kapsách nohavic a s náustkem vodní dýmky v zubech, v uctivé vzdálenosti tří kroků Gottfried z Bouillonu s baňkou v levici a s fagotem přes rameno, pak Richard Stein, poté kapitán Frick Turnerstick s obrovským vějířem a mijnheer Willem van Aardappelenbosch s mohutným slunečníkem a nakonec oba bratři, Liang S‘ a Jintchien.

Mandarína to dočista vyvedlo z míry: kráčet za hosty, v tom mu bránila jeho důstojnost; jít vpředu se psem a vést tak čtyřnohého tvora, to se rovněž neshodovalo s jeho vysokým postavením; a tak se všemožně pokoušel zaujmout místo za zvířetem, ale před Metuzalémem. Tu se však bernardýn otočil, vzpřímil se, zavrčel a varovně na něj vycenil mohutný chrup. Č‘fu se vyděsil, uskočil a přece jen se radši zařadil na konec průvodu. Ťapal, klopýtal a pln rozpaků usilovně lovil v paměti, jestli se někde v Knihách o mravech a zvycích nehovoří o tom, jak se zachovat tváří v tvář urozené psí excelenci.

Přešli rozlehlé nádvoří a stoupali vzhůru širokým schodištěm. Cupido nevěděl, kudy dál, a rozumně zůstal stát. Za ním se zastavili i ostatní. Teď teprv získal slovutný prefekt příležitost prodrat se dopředu a ukázal vlevo, kde už ochotný sluha otevřel dveře a vrhl se na zem.

Bernardýn pochopil i tentokrát a ruče zamířil do velké místnosti, zřejmě audienčního sálu, zkušeným zrakem obhlédl situaci, odfrkl, a pohodlně se uložil na první z čalouněných lehátek potažených žlutým hedvábím. Metuzalém a ostatní se usadili na zbývající, jen Gottfried z Bouillonu jako věrné páže zůstal stát se skleněnou baňkou v levici a s fagotem přes rameno za svým dýmajícím pánem.

Vyděšený, zoufalý a uražený mandarín, na něhož už nezbylo místo, překonal nakonec rozpaky a kysele se otázal, čím může sloužit vznešenému panstvu.

Červenomodrý Metuzalém vypustil mohutný oblak kouře a důstojně odpověděl:

„Hodláme pokračovat v cestě přes hranice do provincie Chunan. Než vykonáme potřebné přípravy, zůstaneme ve vašem domě. Doufám, že budu moci brzy ohlásit na patřičná místa, jak skvěle jste nás přivítal a s jakou radostí a ochotou nám poskytujete vše, co náleží.“

S největší pravděpodobností byl spíše opak pravdou, alespoň špatně utajovaná rozmrzelost slovutného prefekta města Šaokuanu tomu nasvědčovala výmluvněji než sebeuctivější záplava slov; přesto se však podlézavě uklonil a nejúlisnějším hlasem pravil:

„Moje nicotnost už prohlásila, že dávám ctihodným hostům sebe i celý svůj dům. Každý rozkaz a jakékoli přání vznešeného panstva budou splněny stejně rychle, jako kdyby vyšly z mých nehodných úst.“

„To také očekávám,“ přikývl milostivě student. „Dozajista jste vyčetl z mého kuanu, že jsem zde cizinec a že jste povinen poskytnout nám nejlepší radu a spolehlivá poučení. Ptám se tedy: jak mohou muži našich hodností nejpříhodněji cestovat do Chunanu?“

„Ctihodní hosté mají na vybranou mezi jízdou koňmo a nosítky. Obstarám vše potřebné a vyšlu s vámi dobrého a statečného šoupeje, nadporučíka s jeho oddílem. Ti všichni budou vznešené panstvo doprovázet a chránit až za hranice provincie, kde jim zajistí další ozbrojenou ochranu.“

„Vojenský doprovod sice odpovídá našim hodnostem, ovšem, je skutečně nutný?“

„Opatrnosti nikdy nezbývá a prozíravost patří k chvályhodným ctnostem. Obdržel jsem včera hlášení, že z Kvejčou vtrhli do provincie Chunan prokletí kuejc‘ové, ďábli, povstalečtí mohamedáni, a i když nevěřím, že by se ve své drzosti opovážili až k naší hranici, přesto považuji za moudřejší podepřít bezpečnost Vašich Znamenitostí vojskem a zbraněmi.“

„Prosím, jak je vám libo. Zdejší poměry znáte nejlépe vy sám. Za jak dlouho nám budete moci připravit muly a osedlat dobré koně?“

„Třeba okamžitě, chceli se vznešené panstvo s mnoha předky vydat na cestu už dnes. Také o zásoby potravin se ihned postarám, všechno bude v nejlepším pořádku, ctihodní pánové se mohou spolehnout.“

Z překotného chvatu, s kterým to vysypal, bylo nad slunce jasné, jak mnoho mu záleží, aby byli nezvaní hosté co nejdřív pryč.

„Tolik zas nespěcháme,“ zklamal ho Metuzalém. „Dneska zůstaneme a přespíme zde, ale zítra, brzy ráno, budeli všechno řádně připraveno, bych se svým doprovodem rád vyrazil na další cestu.“

„Mohu Vaši Osvícenost ujistit, že bude. Hned za svítání dám vznešenému panstvu předvést potřebný počet vybraných jezdeckých koní i spolehlivých nákladních mul. Chtějí nyní ctihodní hosté večeřet společně, nebo si bude přát pojíst každý sám ve svém pokoji?“

„Zůstanem pospolu,“ rozhodl student.

„Ukážu tedy vznešenému panstvu jejich komnaty a pak poprosím ctihodné hosty, aby se shromáždili v mé skromné jídelně. Jen bych se ještě dovolil pozeptat, jaká jídla a nápoje mám dát připravit?“

„To ponecháme zcela vaší libovůli. Žádám jen o písemný soupis všech chodů večeře, abych jej po návratu mohl předložit a tím dokázat, s jakou úctou bylo dbáno nejvyššího pasu Syna nebes v městě Šaokuanu.“

Tohle byl znamenitý diplomatický tah: Metuzalém tím zajistil celé společnosti nejvybranější a nejbohatší večeři, jakou si mohli přát. Preíekt se uklonil, nesměle se obrátil k pohovce, na níž blahobytně odpočíval Cupido, znovu se uklonil a pravil:

„Mám vznešené čtyřnohé excelenci vykázat rovněž zvláštní komnatu?“

„Není třeba,“ odpověděl student vážně, třebas by se byl nejraději na celé kolo rozesmál. „Je to můj přítel a ubytuji se společně s ním.“

„Jaké zvláštní pokrmy a pochoutky si bude vznešenost o čtyřech nohách přát?“

„S tím si nedělejte zbytečnou starost, bude jít s námi u stolu.“

„Soudím však, že je třeba ctihodnému čtvernožci prokazovat kromobyčejnou úctu.“

„Ano, je zvyklý na obzvláštní pozornost a velice špatně snáší, kdykoli se mu jí nedostává.“

„Ó ctihodný veliteli, dozajista bude spokojen, všemožně se postarám o jeho pohodlí.“

Uctivě se každému včetně bernardýna uklonil a důstojně vyšel ze dveří. Za okamžik vstoupili sluhové a každý odvedl jednoho hosta do jeho pokoje.

Červenomodrý Metuzalém dostal komnatu zařízenou opravdu se vší nádherou; sotva se rozhlédl, někdo zaklepal, vstoupili čtyři sluhové, přivlekli postel, přistavili ji k Metuzalémově a pokorně vysvětlovali:

„Náš vznešený milostpán ji posílá pro vzácného hosta vrtícího ohonem, aby neměl sebemenší důvod k stížnostem na zdejší péči.“

Bylo dojemné, jak se všichni ti dobří lidé úzkostlivě snažili opsat potupná slova: čchüan a kou, znamenající psa, aby snad nepředloženým výrazem neurazili vznešeného majitele dvou párů chlupatých tlap a jedné oháňky. Student přijal prefektovu péči jako nejpřirozenější samozřejmost; a proč také ne, když se jeho miláček může jednou pohodlně vyspat v přepychové čínské posteli.

Do večeře byl ještě čas, i sešli se na kus řeči v pokoji u kapitána Turnersticka.

„U všech košovek, tak co, jak se vám tu líbí?“ zeptal se starý mořský vlk.

„Není to špatné,“ usmál se Metuzalém, „jen se mi zdá, že tu nejsme zrovna nejvítanějšími hosty. To však našemu milému hostiteli nemůžeme zazlívat.“

„Jaképak copak! Žijeme si tady na účet čínského císaře, a to se mi namouduši ještě nestalo. Ale abych pravdu řekl, nejvíc ze všeho se těším na zítřek. Vášnivě rád totiž jezdím na koni. I ostatní jsou spokojeni, jen tuhle mijnheera to, zdá se, dvakrát nenadchlo.“

Tlouštík si objal, pokud to šlo, své objemné břicho, obrátil malá očka vzhůru, jako by prosil nebesa o smilování, a skomíravým hlasem prohlásil:

„Jestli se budu muset posednět na koni, vturánu umřím. Já přece vůbec nedovedám jezďat.“

„Pah! To se naučíte.“

„Já? Mijn God, to přece nemyslete vážně. Ještě slítám, a co potom!“

„Prosím vás! Vždyť to je maličkost: vyhoupnete se do sedla, strčíte nohy do třmenů, pustíte koně do klusu, a hotovo. Aspoň zkusit to musíte.“

„Neen! Neen! Ik dank zeer, ne! Ne! Uctivě děkuju! Já jezďat nebudu, za nic na světu!“ volal vyděšeně a na čele se mu perlil pot jen z toho hrůzného pomyšlení.

„Dobrá, když jinak nedáte, tak pro vás dáme připravit nosítka,“ rozhodl Červenomodrý Metuzalém. „Postavíme dva koně za sebe, připevníme jim k sedlům pořádné tyče s nosidly a ponesete se jako pán.“

„Mijn God, to bude nebezpeční! Ten Vpředu mě může nakopnit a ten vzadu okousnout.“

„Budete přece v nosítkách.“

„Zo, jo tak? To bych snad tedy vyzkoušil. Uviďám, jak to vypadne.“

Teprve když se ujistil, že ho koně ani nekousnou, ani nekopnou, že bude sedět na pohodlném sedadle jako v bavlnce, teprve pak byl jakžtakž klidný; málo platné, starost o zdraví a o drahocenný život byla pro něho přece jen vždycky na prvním místě.

Vtom přišel sluha a odevzdal každému list jemného papíru alespoň půl lokte široký a dva lokte dlouhý s pozvánkou k večeři a sloužící pak při jídle jako praktický a originální servítek.

V prostorné jídelně je přijal sám prefekt ve slavnostním rouchu a každého obřadně usadil na určené místo, Metuzaléma pochopitelně do čela; kolem stolu bylo přichystáno osmkřesel, na osmé se však kupodivu neposadil hostitel, jak všichni očekávali: zůstal stát u stěny, aby bedlivě dozíral na osm sluhů, z nichž každý měl za úkol s vybranou pozorností obsluhovat jednoho hosta.

Když se všichni pohodlně rozsadili, rozpačitý č‘fu ukázal na bernardýna a nesměle pravil:

„Čtyřnohý vašnosta nás neráčí poctít svou vzácnou přítomností u skrovné večeře? I pro něho jsem dal přichystat zvláštní křeslo!“

Metuzaléma stálo nemálo úsilí, aby zůstal vážný. Pobídl psa, který okamžitě vyskočil na prázdné sedadlo a důležitě si prohlížel písemné pozvání ležící na stole. To bylo přespříliš, teď už se museli přemáhat všichni do jednoho, zvlášť když si všimli prefekta, který jen v úžasu kroutil hlavou nad tím divem, že čtyřnohý mandarín dovede ke všemu ještě zřejmě i číst.

Sluhové přinesli první chod, výbornou rybí polévku. Cupido očichal talíř, ale kořeněná tekutina mu nějak nevoněla a znechuceně se odvrátil. Č‘fu zbledl a celý se roztřásl. Stačilo však, aby dal Metuzalém prstem znamení, a pes poslušně dojedl do dna.

Stejně to dopadlo i při ostatních chodech. Bernardýn byl vychovaný opravdu znamenitě a zvykl si už za ta léta strávit ledacos, co by jiný pes sotva snesl; kdykoli mu něco nejelo, ohlédl se jen na svého pána, a když viděl varovně zdvižený prst, vturánu se poslušně pustil do jídla. Tak snědl celou večeři a služebnictvo ho obsluhovalo se stejnou uctivostí jako kdovíjak vysokého hodnostáře.

Po hostině odevzdal č‘fu Metuzalémovi žádaný jídelníček a s úzkostí se vyptával, můželi se těšit ze spokojenosti svých vzácných hostů. Ujistili ho, a právem, že byli spokojeni navýsost a že to neopomenou na patřičných místech náležitě zdůraznit. Poté poprosil, aby se směl vzdálit, neboť je příliš nepatrný a nechce prý obtěžovat vznešené panstvo svou nicotnou přítomností; milostivě ho propustili a mandarín se se zjevným ulehčením rychle odporoučel.

Nakonec přinesli v miskách horké rýžové víno; byl to fádní nápoj nevalné chuti a hosté se raději vymluvili, že půjdou do hajan.

Ještě nikdy nespal Cupido na takovém loži. Koukal na pána jako ve snu, když ho Metuzalém pobídl, aby skočil do rozesílané postele; poslechl však okamžitě a blaženě se uvelebil v hedvábných přikrývkách.

Druhého dne ráno brzo po svítání přisel Gottfried, vzbudil Metuzaléma a oznámil mu, že na nádvoří už stojí asi tucet koní a mul. Prefekt je dal zřejmě přichystat, sotva se rozbřesklo, jen aby hosté co nejdřív zmizeli.

V jídelně vypili ranní čaj, pak se objevil pán domu a vyzval vznešené cizince s dlouhými rodokmeny, aby se obtěžovali dolů na nádvoří. Bylo tam seřazeno šest koní osedlaných k jízdě, dva s nosidly pro mijnheera a sedm mul s postroji na zavazadla. Červenomodrý Metuzalém si především prohlédl jezdecké koně: byla to malá nevzhledná zvířata, avšak, jak se později ukázalo, čilá a vytrvalá; postroje se zdály obstojné, zato sedla měla podivný, nepohodlný tvar a třmeny byly těžké, nemotorné. Vyšvihl se na jednoho z těch podezřelých komoňů a několikrát objel dvůr: o nějaké jezdecké škole nemohlo být řeči, ale jinak kůň docela slušně poslouchal uzdu i ostruhy.

Všechna zavazadla byla už zabalena, nezvykle bohaté zásoby potravin, několik lahví pálenky i spoustu přikrývek z nejrůznějšího materiálu, z nichž si hodlali cestou hotovit co nejpohodlnější lůžka, nakládali už sluhové na muly.

Poté odvedl prefekt své hosty před dům; teprve tam přišlo to pravé: slíbený nadporučík s dvaceti jezdci. Na důstojníkově hrudi se skvěl soukenný odznak v podobě tygra, ačkoli on sám měl do této šelmy asi stejně daleko jako Metuzalémův bernardýn. Byl to maličký, hubeňoučký človíček na právě tak malém a hubeném hřebečkovi, kudrnatém jako pudlík. O to mohutnější šavle visela však tomu statečnému vojevůdci po boku; vpravo i vlevo trčely ze zdobných sedadlových pouzder jako dva kanóny dvě obrovské bambitky, na první pohled onoho prazvláštního druhu, jehož chvalitebnou vlastností je to, že za nic na světě nevystřelí, právě když je toho nejvíc potřeba.

A stejně nevojensky vyhlíželo i jeho mužstvo. Každý jezdec byl oblečen jinak a jinak ozbrojen: jeden třímal dlouhatánské kopí; druhý jakousi starodávnou muzeální mušketu s hlavní jako vývrtka; třetí nesl podivný vražedný nástroj, o němž se dalo těžko říci, zda je to samostříl, nebo důmyslná myší past; čtvrtý byl vyzbrojen hrozivým palcátem, z kterého mírumilovně trčely zrezivělé špice hřebíků; pátý měl luk bez šípů a šestý toulec bez luku. A tak to šlo dál s celou dvacítkou těch chrabrých bojovníků. Nejbojovnější na nich byly jejich marciální grimasy a velký nápis: Ping, voják, který měli všichni dojednoho vyšitý na hřbetě.

„Pro milostivého pánajéna Floryjána! Co je todlenc za šuhaje?“ vyděsil se Gottfried z Bouillonu.

„Elitní čínská armáda, jak se zdá,“ usmál se Červenomodrý Metuzalém.

„Hrom do šoufku, snad nás nebudou u všech ďasu strašit celou cestu?“

„Nejspíš ano.“

„A k čemu to má bejt jako dobry?“

„Hodlají patrně střežit naši bezpečnost.“

„Ať dou do háje! Jak se tak na ně koukám, budem vochraňovat spišejc my je. Ale jinač to sou kabrňáci šecka česť, vo to nic, koukněte se na ten inzlerát! Jakejpak boj, stači, dyž se votočej a prásknou do vobuvi, nepřítel zblejskne to strašný slovo a štandopede veme do zaječích. Že to je ale vynález, co, outěkem vyhrát bitvu! Až se ve vši slávě navrátíme do svy rodný domoviny, budu to muset šikovně vodprodat ňákemu našemu feldmaršsrálkovi, doví, esli za to nedostanu Černého vorla prvni třídy s brejlijantama, dobrej by byl.“

„Máš pravdu, brachu, budou nám spíš na obtíž než k užitku, ale vzít je s sebou musíme, nedá se nic dělat, naše hodnost si to žádá.“

„Co by si tak asi vo tej našej hodnosti pomysleli u nás doma, dybysme tam přimaširovali s takovoudlenc vypráskanou škumpanyjí! Číno, Číno, ňáko sem se v tobě zklamal! Kuchařové tu sou na vejbornou, ale vojáky si klidně můžeš strčit zpátky do škatule!“

V naprostém rozporu s tímto strohým odsudkem zeptal se prefekt sebevědomě:

„Má můj osvícený velitel ve své vlasti také takovéhle statečné bojovníky?“

„Jsou skutečně tak stateční?“ zeptal se Metuzalém s ironickým úsměvem.

„Nad všechno pomyšlení. Neleknou se ani tygra, ani nosorožce, ani divokého slona.“

„Doufám, že s takovouhle menažérií se cestou nesetkáme a že budou moci osvědčit svého bojovného ducha při

užitečnějších střetnutích.“

„To by stálo nepřítele mnoho životů. Kdy si přeje vznešené panstvo opustit můj dům a naše město?“ zeptal se znovu netrpělivě č‘fu.

„Hned, jak bude všechno přichystáno.“

„To se právě stalo. Je možno vyrazit. Přesto však prosím ctihodné hosty k ranní rýži.“

Snídaně pochopitelně nesestávala z tolika chodů jako včerejší večeře: prefekt už nechtěl prodlužovat pobyt hostů ani o minutu. Když si všiml, že se jídla sotva dotkli, tvář se mu spokojeně rozzářila. Avšak vzápětí ji zase zakryl černočerný mrak, sotva jeho zrak padl na mijnheera: tlouštík se usadil, jako by už nikdy nechtěl vstát, a nandával si jako kdyby měl strach, že od této chvíle až do konce týdne nedostane ani sousto. Konečně zaklapl nožík, strčil ho do kapsy a navýsost spokojeně řekl:

„Zo! Heden ochtend zal ik niet meer eten, tak! A dneska ráno už nebudu jíst. Ale k polednu se musíme někde pořádně naobědit.“

Sešli na nádvoří, student s jemnou ironií poděkoval za upřímné pohostinství, mandarín na oplátku radostně zalitoval, že nemůže vzácné hosty hostit déle, vsedli na koně, tlouštík se vyškrábal do nosítek a v dobré míře vyrazili na další pouť: vpředu několik policistů, kteří holemi a obušky klestili průvodu cestu nepřehledným davem zvědavců, potom nadporučík s deseti jezdci, metajícími zuřivé pohledy vpravo vlevo, poté důstojně a hrdě Cupido, pak Metuzalém s puškou na zádech a s náustkem vodní dýmky v zubech, zahalený do oblaků dýmu, tři kroky za ním Gottfried z Bouillonu s baňkou v levici a s fagotem přes rameno, dále kapitán Frick Turnerstick s vějířem a vedle něho Richard Stein, všichni v sedlech, načež přišla nosítka: dva strážníci vedli koně za uzdy a třetí nesl rozevřený slunečník, z nosítek vykukovala jen skotská čapka na obrovské lysině a pod ní rozesmátá a naducaná tvář mijnheera van Aardappelenbosche; za tlouštíkem jeli oba bratři, Liang S‘ a Jintchien, a průvod uzavíralo zbývajících deset jezdců.

KAPITOLA PATNÁCTÁ

Poklad v horách

Podivné procesí se jen zvolna, krok za krokem prodíralo uzounkými uličkami města, zaplněnými z obou stran hustými špalíry diváků. Teprve po nekonečné hodině hlemýždí jízdy prošli městskou bránou na silnici podél řeky směrem na Zenchuo, cíl prvního dne cesty.

Policisté s průvodem zvědavců se vrátili a velení se ujal se vší vervou statečný nadporučík.

Ze všeho nejdřív vydal spoustu naprosto neužitečných povelů, rozkazů a příkazů, vesměs protichůdných, a bezhlavě přeskupoval své podřízené hned před, hned za, hned podél cestujících, odvážně se vrhal daleko dopředu, aby zjistil,

jeli cesta bezpečná a volná, stejně často zůstával zas neohroženě za průvodem a pátral, nehrozíli nebezpečí odzadu, v jednom kuse honil vojáky i koně, a všecko jen a jenom proto, aby vznešeným osvícenostem dokázal, jak důležitým úkolem byl pověřen a jak je ho schopen do písmene vyplnit.

Cesta teď stoupala do strmých břehů, potom zas prudce klesala k řece. Byla to znamenitá, pevná a skvěle udržovaná silnice, jedna z těch, o které vláda pečlivě dbá, třebaže více starostlivosti věnuje důmyslnému systému vodních cest a splavných kanálů. Leč ani dobrých silnic není málo a často jsou to stavby smělé a hodné podivu; přes zdánlivě nepřekonatelné přírodní překážky, řeky, údolí a propasti, klenou se odvážné mosty a viadukty, které přečkaly celá dlouhá staletí a dodnes vzbuzují obdiv i těch nejslavnějších architektů Evropy; vždyť byly vybudovány v době, kdy se u nás, ve vyspělých zemích, ještě nikdo neodvážil ani na náznak tak smělých staveb.

Každých deset li, to znamená po každých pěti kilometrech, míjeli cestující vojenské domky se strážní věžičkou, z níž bylo možno pohlédnout k další a vlajkami na vysokých žerdích nebývalou rychlostí podávat důležité příkazy a zprávy

— hlavně o povstáních, jichž bylo v Číně vždycky dost.

Ve stejných vzdálenostech stály i kchetchingy, zájezdní hostince, zbudované na útraty státu a pronajímané podnikavým uctívačům boha Merkura; slouží všem, především však mandarínům, kteří jsou v téhle, prapodivné zemi neustále na cestách. Poblíž každého hostince stojí na nápadném místě tři obílené kamenné sloupy a už z dálky upozorňují poutníky, že se blíží k místu odpočinku.

Kolem prvního zájezdního hostince nadporučík projel, ale u druhého zůstal stát a hbitě slezl s koně; vojáci, toť se ví, nezůstali pozadu.

„Co je? Kdo dal příkaz k zastávce?“ zeptal se ho přísně Metuzalém.

„Já, pane. Takový je tady zvyk: ujet dvacet li a potom odpočívat.“

„Nesmysl! Pověz, jak daleko je ze Šaokuanu do Ženchua?“

„Sto li, vznešený veliteli.“

„Budeme tedy odpočívat v polovině cesty. Musíme být u cíle ještě dnes.“

„Pak ale všichni bídně zahyneme. Koně se už sotva drží na nohou.“

„Máš jezdit rozumněji a nehonit jezdce zbytečně sem tam. Chceteli, odpočívejte, my však jedeme dál.“ Bez dalších řečí pobídl koně a klusal pryč, ostatní poslušně za ním, dokonce i muly s nákladem.

Nadporučík se zatvářil, jako kdyby kousl do šťovíku. Tohle se mu ještě nestalo! Chvíli v něm bojovala uražená důstojnická ješitnost s jakýms takýms smyslem pro povinnost, nakonec však přece jenom nasedl a sveřepě uháněl i se svým parádním vojskem za průvodem podivínských cizinců.

K polednímu dorazili k místu, kde se cesta dělí: vpravo podél řeky Čenťiang k Š‘singu a přímo dál na Ženchuo. Naše výprava se dala přímo. Krajina teď byla stále hornatější; dosud byly pahorky a kopce pečlivě obdělány a plné políček, nyní pokrývaly vrcholky hor husté lesy a vše nasvědčovalo, že pohoří Chuangtchuling se blíží.

Měli už za sebou dobrou polovinu cesty, a tak dal Metuzalém u nejbližšího hostince rozkaz k odpočinku. Hospodský, tlustý špindíra, vyšel před dům, aby uvítal nenadálé hosty. Netvářil se přitom zrovna nejvlídněji: zřejmě už měl

zkušenosti, že na čínských vojácích se příliš nevydělá. Když však spatřil cizokrajně oděné panstvo, okamžitě přeladil svůj rozmrzelý výraz; otevřel ústa i malá šikmá očka dokořán a zíral na ně jako na přízračná zjevení.

Gottfried z Bouilonu seskočil z koně, strčil hostinskému znenadání fagot k uchu a spustil tak pekelný trylek, že nebožák zařval hrůzou vzal nohy na ramena a o překot pádil z dohledu i z doslechu té strašné zbraně.

Celé stavení sestávalo pouze ze dvou jizeb: menší patřila zřejmě hostinskému, větší byla pro hosty. Velká pustá místnost a hrubým stolem a dvěma bytelnými lavicemi nevypadala zrovna moc vlídně, avšak za chvíli se proměnila k nepoznání; vojáci donesli přikrývky a ubrusy, prostřeli je po stole i po lavicích, na zem roztáhli rohože, nanosili zásoby a všichni se s chutí pustili do oběda.“

Za půl hodiny se Metuzalém zvedl a dal povel k odjezdu. Vojáci neochotně vstali, uklidili zbytky jídla, zabalili zavazadla, průvod se seřadil a vyrazil na další cestu. Silnice teď stoupala stále hlouběji do hor; hned vedla úzkými tmavými úžlabinami, hned se zas vinula do strmých svahů k holým vrcholkům s novými výhledy do dalších údolí. Cestující spěchali a v jednom kuse popoháněli koně do klusu, aby dorazili k cíli ještě před setměním. Celou cestu nepotkali živou duši, ani osamělého poutníka, ani pestrý průvod mandarína; jen tu a tam projeli kolem samoty nebo zapadlé vesnice, vzbudili trochu rozruchu a znovu se vnořili do tiché pustiny. Červenomodrý Metuzalém klusal vpředu; po celý den neměl zřejmě chuť se s někým bavit, trochu si porozprávět. Ostatní se drželi pohromadě, krátili si jednotvárnou cestu hovorem, ale neušlo jim, že čím více se blíží k cíli denního pochodu, tím bedlivěji sleduje student krajinu a rozhlíží se kolem, jako kdyby něco hledal nebo pátral po okolí.

Uběhlo odpůldne a schýlilo se k večeru, když dorazili na poslední vrch: dole pod sebou spatřili na břehu úzké říčky město Zenchua. Metuzalém přikázal důstojníkovi, aby jel napřed a ohlásil starostovi města příjezd vznešeného pána císařského pasu a jeho doprovodu.

Pomalu sjížděli do údolí. Slunce už zmizelo za štíty hor a vrcholky vrhaly stále delší stíny. Sotva se přiblížili k městu, okamžitě postřehli důsledky důstojníkova poslání: snad aby si dodal důležitosti a přiživil se na té slávě, vyvolával zřejmě zprávu o příjezdu cizokrajnýčh hostí ve všech ulicích, kudy procválal. Po silnici se totiž vstříc vzácným příchozím valil dav a uctivě se před průvodem rozestupoval ke kraji cesty. Tryskem projeli až k městské bráně. Tam už čekal čacký nadporučík, aby je zavedl hustým špalírem ke starostovu domu. Setmělo se, nebylo vidět ani na krok, ale lampióny ještě nesvítily, nebylo k tomu dosud dáno znamení.

I tentokrát je očekával mandarín už u vrat svého sídla a po čínsky přezdvořilém uvítání je zavedl dovnitř. Jezdce, nezvyklé sedět od rána do večera v sedle, cesta jaksepatří unavila. Především Richard se sotva držel na nohou, statečně však na sobě nedal nic znát.

Ale ze všech nejhůř dopadl ubohý mijnheer. Už odpoledne si naříkal, nikdo však tomu nevěnoval valnou pozornost. Potom vzdychal čím dál hlasitěji: necítí prý údy a je všecek jako rozlámaný. Nebyla to jistě žádná maličkost pro tak objemného muže sedět po celý den bez pohnutí v těsných nosítkách a cítit při nepravidelném kroku koní všechny nerovnosti cesty dvojnásob. Teď, když měl konečně vystoupit, byl jako zdřevěnělý. Dva sluhové ho museli z jedné strany tahat a třetí z druhé postrkovat, aby ho dostali z nosítek. Malátně se postavil na nohy, zapotácel se jako opilý a nezbylo než ho podepřít. Mandarínův přijímací sál byl naštěstí hned v přízemí, dopravili tam tedy tlouštíka bez velkých nesnází. Zničeně klesl do prvního křesla, složil buclaté ručky na objemné břicho, dlouze předlouze vzdychl, zavřel oči a skomíravým hlasem šeptal:

„Už je po mně, dočista jsem umřil, goede nacht, o bože wereld, dobrou noc, ty hrozný světe!“ Odnesli ho do pokoje a opatrně uložili na hedvábné lůžko. Všecko si nechal líbit, ani oči neotevřel.

Všichni byli k smrti unaveni, a tak Metuzalém požádal, aby s večeří posečkali; každý si chtěl nejdřív trochu odpočinout. Když se sešli pozdě večer v jídelně, mijnheer van Aardappelenbosch chyběl. Gottfried z Bouillonu se vydal na zvědy. Nešťastný tlouštík ležel na posteli jako předtím, oči zavřené a sotva dýchal.

„Hrom do varhan, mijnheer, to furt eště spite?“ zeptal se sluha něžně. Holanďan se ani nepohnul.

„No tak, vstávat, de se dolu!“

„Já jsem umřil,“ zanaříkal tlouštík.

„A jejda strejda, to je škody nadělaný, zrovna tejkon v takouvoudlenc dobu, dyž se selvírujou játrový pastičky s rejžovym špudinkem.“

„Leverpastei met rijstepudding?“ vykřikl tlouštík a vturánu stál jako svíčka vprostřed pokoje. „Honem pojdem! Nebo mi to všecko snědou.“

Popadl Gottfrieda za ruku a táhl ho ze dveří. A tak se znova odehrál ten velký zázrak zmrtvýchvstání třemi prostými, leč obsažnými slovy: leverpastei met rijstepudding.

Oč je Ženchuo menší než Šaokuan, o to je tu vše i náležitě skromnější a prostší: starostovo sídlo je obyčejný, i když prostorný dům, starosta sám nosil na čapce jen obyčejný zlatý knoflík a také ponížeností a podlézáním obyčejně šetřil víc než jinde; večeře nesestávala z tolika vzácných chodů a naše cestovatele obsluhovali jen dva docela obyčejní sluhové; mandarín se ani neodvážil zůstat u stolu.

Ale právě tohle přišlo našim cestujícím náramně vhod. Netísnila je slavnostnost a přísná etiketa a mohli se po libosti bavit, třebas z ohledu na sluhy jen ve vší vážnosti a klidu. Když snědli poslední chod, vypili číšku pálenky a zůstali

sami, Gottfried se neudržel, aby nedal k lepšímu, jak zachránil mijnheera van Aardappelenbosche od jisté smrti. Zasmáli se do sytosti, a dobrácký tlouštík s nimi.

„Vy ste prostě nesmrtelnej, jak povidal ten kat tomu vypráskanému šizunkovi, co se mu už třikrát utrh vod voprátky a poštvrty zlámal celou šibenici,“ obdivoval ho v žertu Gottfried z Bouillonu. „Opravdovně? To mě těšá,“ zářil mijnheer jako slunce o polednách.

„Už je to tak. Až vás jednou čapne smrťka za pačesy, a to jí dá sakra zabrat, máte hlavu jako koleno, stači akorátně

vypečenej krocan s vnádivkou nebo žemle se sardynkou, a pláchnete hrobnikovi rovnou zpod lopaty. Depak, jak povídám: zejtra se můžete zaseje bez vobavy vytřást k smrti v těch svejch koňskejch márách.“

„Mockrát děkujám! Podejte mi pokoj s nosítkami! To pocválím radši na koňu.“

„Co to povídáte? Vy? Dyť ste eště včera vyhrožoval, že to bude vaše smrť!“

„Dat is zo, to máte tak: když pojedím na koňovi, umřím, a když mě budou nosat ty zatracované dvě herky, umřím taky. A tak to radši zemřám na koňovi než v té skákajícné rakve, to vám povědám docela na rovině.“

„Svatá pravda,“ přisvědčil se smíchem Metuzalém, „umřete aspoň na čerstvém vzduchu, a věřte, to je ve smrtelné hodince to nejzdravější. Dostaneme nové koně, vyberu vám nějakého klidnějšího.“

„Ik vetrouw geen paard, nevěřím žádnému koni, jen co na něj vylezu, stejně spadám.“

„Pak vás jaksepatří přivážeme a všecko bude v nejlepším pořádku.“

A tak se nakonec dohodli, že se mijnheer van Aardappelenbosch představí zítra coby krasojezdec.

Druhého dne ráno prohlédl Červenomodrý Metuzalém koně, našel pro tlouštíka pořádného valacha, jehož značně pokročilý věk skýtal dostatečnou záruku, že se nedopustí mladických nepředložeností a skotačivých kousků, nějakým zázrakem vysadili Holanďana do sedla a student provedl věkovitého oře párkrát kolem dvora. Bylo to příšerné: mijnheer visel v sedle jako pytel přes zábradlí; rozhodli, že takhle se před lidmi přece jen objevit nemůže. Poslali ho tedy v nosítkách napřed a na koně měl vsedout až kus za městem. Pak teprve vyrazili ostatní: mandarín jim popřál šťastnou cestu a zjevně si oddechl, že se zbavil vznešených hostů a že je konečně zas pánem ve svém domě. Zástup zvědavců, menší sice nežli včera, ale stejně neúnavný, je obětavě vyprovodil až za městskou bránu.

Kousek za městem stoupala cesta prudce do vrchu. Po pár stech krocích potkali udýchané nosiče s nosítky: na první výšině vysadili podle rozkazu mijnheera doprostřed silnice a teď se vraceli domů. Tlouštík pod rozevřeným veleslunečníkem a s puškami a tornou na zádech zuřivě mával na cválající jezdce a rozjařeně volal:

„Ik heb alreeds langs geroepen en gefloten, už dávno na vás volám a pískám! To je doba! Jezďáte jak s hnojou. Pospěšujte si! Chci už nasednit.“

„Žádnej kvalt, mijnheer! Eště stačite kliďánko stokrát nasednout a slítnout,“ uklidňoval ho Gottfried.

Stoupli si kolem tlouštíka a spojenými silami se ho pokoušeli posadit na vyděšeného koně. Konečně ho dostrkali do sedla a pobídli valacha do kroku. Bylo to k popukání: v levici rozevřený slunečník, v pravici uzdu, nohy široce roztažené, klátil se mijnheer s výrazem nelidského soustředění ze strany na stranu jako ztroskotaná bárka na rozbouřeném moři. Vtom se nebezpečně naklonil, noha mu vyklouzla ze třmene, pustil uzdu, křečovitě se chytil sedla, slunečník sletěl na zem, kůň se polekal, vzepjal se, ozval se dutý zvuk, jako by spadl žok plný bavlny, a mijnheer van Aardappelenbosch ležel na silnici jak široký tak dlouhý, tlusťoučké ruce i nohy bezmocně natažené k nebesům.

„Proboha, mijnheer, neublížil jste si?“ vyděsil se Metuzalém.

„Nic mi není, jen jsem umřil…,“ zašeptal Holanďan a ležel jako mrtvý.

Jakžtakž ho postavili na nohy a nabídli mu doušek pálenky. Mijnheer nápadně ožil. Popadl láhev s fengťiou, přihnul si a táhl, až se ostatním zatajil dech.

„Teda hrom do flašky, na mrtvolu ste to vzal outokem, šecka čest!“ vypravil ze sebe Gottfried a vzal mu láhev, aby zachránil, co se ještě dalo. „Stači, né? Tak co myslíte, tejkon to už pude lip?“

„Když budu jezdět s lahvou, udržám se třeba na vyplašeném koňu.“

„Dobrá, zkusíme to,“ usmál se student. „Ale pro jistotu vás přece jen přivážeme.“

„Správně, mijnheer Methusalem. A když spadám, spadám aspoň s koňou, a ne sám.“ Pevně ho přišňůrovali k sedlu, zavázali provazy dobře na tucet uzlů a vyjeli.

„Zo, nu is het goed, tak, teď je to dobré. Teď pojeďám jako větry.“

Tak doslova to sice nebylo, ale šlo to přece jenom lip než předtím. Zmítal se na koni jak balón na provázku, přesto se však na každého usmíval a volal, jen aby se podívali, takového jezdce že ještě v životně nevidili“.

Ranní slunce bylo mdlé, tady v horách začalo být dokonce dost chladno, tlouštíkovi však tekly z čela mocné stružky potu; hekal, íuněl, sípal, skytal, ale dobrou náladu to z jeho šťastné duše nevytřáslo.

„Nu tak vida,“ pochválil ho Metuzalém, „tohleto vám půjde k duhu. Aspoň vypotíte hustou krev.“

„Het bloed, krev? Proboha, a nezeslabím?“

„Ani nápad! Krev se pěkně vyčistí a z dobré krve je i dobré maso. Určitě se spravíte, nemějte strach.“

„Goede vlees, dobré maso, říkáte? No slával Tak to tedy sjezdám na tom koňáčkovi celý svět!“

Přetáhl koně slunečníkem a překvapený oř se pustil do ostrého cvalu, zřejmě nepříliš rád, leč s o to trucovitější

sveřepostí; mijnheer znovu pustil slunečník i uzdu, chytil se hřívy, skotská čapka mu slítla s hlavy a torna se zad, vytřeštil oči a křičel jako pominutý:

„Help! Help!, Pomoc! Pomoc! Sbohem, světě! Teď se vyzabiju, to je má smrťa!“

Cválali za ním, posbírali poztrácené věci a šťastně zadrželi rozdováděného valacha; vtom se mijnheer zčistajasna v sedle vzpřímil, utřel si zpocenou tvář, švihácky si nasadil miniaturní čapku, navlékl si tornu, popadl slunečník jako král žezlo a pyšně pravil:

„Holla, mijne heren, was dat niet nederlandsche dapperheid, tak co, páni, nebyla to pravá holandská statečnost? Ze ale dovedám cválit, co?“

„Hrom do jupky, to teda jo! Akorát, jak si tak myslim, bysme měli přikširovat eště taky toho koněklusa, jinač nám tady vobjedete celej klópus, a než se voblizneme, šlápnete nám zezadu na paty, a co potom?“ chechtal se Gottfried, až se za břicho popadal.

„A vůbec neztloustnete,“ postrašil Holanďana s vážnou tváří Metuzalém, „z rychlé jízdy člověk leda zhubne, to jen volný klus jde hezky na maso.“

„Zo, werkelijk, hm, doopravdy? Tak to budu radši jezďat pomaloučce.“

A skutečně: od té chvíle popoháněl koně, jenom aby stačil ostatním. Nakonec se ukázalo, že přece jen snáší lépe jízdu koňmo nežli natřásání v tvrdých nosítkách. Za hodinku za dvě už seděl v sedle celkem obstojně, ovšem dost možná i proto, že měl valach stejnoměrný, klidný krok, jak se na staršího důstojného koně sluší a patří.

Červenomodrý Metuzalém nepospíchal dneska tolik jako včera, jel zvolna a jen o pár kroků vpředu. Mnohem pečlivěji zato pozoroval okolí. Krajina ted dostala už zcela horský ráz. Projížděli ponurými údolími s hustým jehličnatým lesem, tu a tam se objevily travnaté lučiny, nad nimiž se tyčila k nebesům rozeklaná holá skaliska. Sotva vyjeli z jedné

soutěsky a vyšplhali do strmých svahů, klesala hned cesta ze závratné výše znovu příkře dolů.

Teprve k polednímu dal student zastavit před zájezdní hospodou, aby si mohli lidé i koně na hodinku odpočinout. Pojedli ze ze svých bohatých zásob a hostinský, zdaleka ne tak plachý jako ten ze včerejška, ochotně obsluhoval. Metuzalém se alespoň mohl dopodrobna vyptat na cestu a ke své spokojenosti se dozvěděl, že na hranice sousední provincie za prastarým visutým mostem je to už jen asi slabé čtyři hodinky.

Přichystali se rychle na další pouť a vyrazili. Sotva ujeli pár kroků, zadíval se Gottfried zkoumavě na svého pána a starostlivě se ho zeptal:

„Ze sem tak smělej, ale co vám to furt v jednom kuse vrtá v makovnici? Děláte vobličeje jako ňákej meksypánskej zlatoškop. Už včera ste šmejdil vočadlama po vokoli, hotovej vostřejž, a dneska je to, jak tak koukám, eště vo pár facek horši. Nechcete to náhodou voprubovat s proutkařením? Že byste se jako pustil do hledáni zlata a drahejch šutráku.“

„Žertuješ, brachu, žertuješ, ale náhodou se blížíš pravdě. Někde tady by měl totiž ležet poklad Jie Ťinliho, jestli se na toho dobráka ještě pamatuješ. Slíbil jsem mu, že se tady trochu porozhlédnu.“

„Hrom do šrajtofle! A todlencto mi řikáte až tejkon na posledni chvíli?“

„Proč jsem to měl vytrubovat? Opatrnost matka moudrosti. Richarda jsem do toho zasvětil už včera večer, ale za žádnou cenu nechci, aby se to dozvěděli ostatní. Hlavně Jie Ťinliho synové. Tak pozor! Doufám, že to místo najdeme bez nesnází, Jie Ťinli mi dal velmi přesný plán. Před soumrakem se tam podíváme, snad bude zlato ještě na svém starém místě, a pak přenocujem někde v blízkém hostinci.“

„Povídáte zlato?“

„Tak, tak. Zlaté a stříbrné pruty. Ty tady jsou stále ještě v kursu.“

„A moclipak toho má jako bejt?“

„Kolik? Hodně, na naše peníze aspoň za devadesát tisíc zlatých marek.“

„Panenko šmaťhavá! To je ten starej dobrej Jie Ťinli takovej pracháč?“

„Nejspíš ano. Držel ovšem to bohatství v přísné tajnosti, jak tu zřejmě bývá zvykem. To víš, na bohatého člověka si tady mandaríni zasednou jak u nás berňák na živnostníka, a tak dlouho mu škubou brčko po peříčku, až mu zůstanou jen oči pro pláč. Nu, bude toho jistě náklad nejmíň pro jednoho pořádného koně.“

Cesta teď vedla už jen po svazích strmých holých skal a vyústila do těsného skalnatého průsmyku; dál se táhla pustá náhorní rovina, jen tu a tam porostlá řídkou bídnou trávou, a zužovala se do dalšího úzkého a protáhlého sedla. Když projeli i tím, zůstali stát před propastí. Skalnaté stěny spadaly takřka kolmo do tmavého jícnu, hlubokého, že nedohlédli dna. Nebylo kam uhnout, cesta přes obrovskou průrvu vedla přímo na most, o němž mluvil hostinský.

Byl to skutečný řetězový most v pravém slova smyslu: na šesti silných železných řetězech, zapuštěných na obou stranách pevně do skály, ležela hustě vedle sebe dřevěná břevna, tvořící vratkou, nebezpečnou stezku. Těžké řetězy se prohýbaly ve velkém oblouku hluboko do propasti a dírami a mezerami ve vyšlapaných, místy prohnilých pražcích hleděl chodec s hrůzou do závratné hlubiny. Ke všemu ještě buď příliš odvážní, nebo příliš šetrní stavitelé

nepovažovali za nutné opatřit most ani tím nejprimitivnějším zábradlím.

Když Červenomodrý Metuzalém zastavil koně a starostlivě pozoroval to krkolomné mostní dílo, sundal si Gottfried čepici, podrbal se na hlavě, znova si nasadil svou prapodivnou pokrývku a dopáleně poznamenal:

„Tak přes todlencto teda jako máme přeskotačit, jo? Mít tady při ruce toho praštěného chlapa, co vyžmoulal ze svy vysypaný makovice tedlenc vosmej z divu světa, nemoutěkuši že bysem ho vyzval na souboj. Máčenejma vokurkama. Jenže to von by si móc rozmyslel. Tak ať tady aspoň za trest bloumá jeho zmátořená zatraduše dycky vo půlnoci z jednej strany toho xylofounu na druhou a zasejc zpátky. Copa sme ňáky provazolezcove či co?“

Turnerstick si rozčileně nasazoval cvikr a vrtěl nad tím povážlivě hlavou:

„Tedy po lecjakých ráhnech jsem už šlapal, ale něco takového… Fouknout slabý boční, jdeme přídí ke dnu, ani nemrkneme. Co vy na to, mijnheer?“

Tlouštík, místo aby bědoval, že tohleto je jeho konec, že je nadosmrti po něma že je mrtvý ještě dřív, než přešel, tiše požádal:

„Ik bid, prosím, odšňůrovaťte mě.“

„Odvázat? Proboha, a proč?“ zeptal se kapitán a neochotně rozmotával provazy.

„Jelikož jsem mijnheer Willem van Aardappelenbosch, een dapper Nederlander, statečný Holanďan, a nedovedám sice dobře jezdět, ale utíkovat jo.“

A udělal to, co od něho nikdy nikdo nečekal: popadl koně za uzdu o odvážně vykročil na most. Ostatní se hrnuli za ním, ale Metuzalém je honem zadržel:

„Stůjte! Ne všichni najednou! Most se rozhoupe a bude konec. S mijnheerem přejdu jen já. A další dva až po nás. Vždycky jen po dvou, rozumíte!“

Seskočil a vedl svého i Richardova koně po vratkém mostě na druhou stranu soutěsky.

Most byl široký asi tak čtyři kroky, ale při délce dobrých pětadvaceti třiceti metrů, při hloubce propasti, kdy oko nedohlédlo dna, při mizerném stavu břeven a bez zábradlí to byla šířka proklatě nepatrná. Přesto si však tlouštík statečně vykračoval vpřed. Jeho kůň byl zřejmě zvyklý na podobné cesty a našlapoval s největší obezřetností, jako by pokaždé zkoušel, jestli se neproboří. Červenomodrý Metuzalém šel s oběma koni těsně za nimi. Přes všechnu

opatrnost se však most přece jen pomalu, leč jistě rozhoupal, a nejvíce právě v okamžiku, když došli doprostřed.

„Proboha, nemáte závrať, mijnheer?“ ptal se student ustaraně. „Závraťu? Já? Ale co vás napadí, vůbecně ne. Vím, co musám udělit.“

„Co, prosím vás?“

„Ik sluit het eene oog en werp het tweede recht toe voor mij neder, jedno oko zamhouřím a druhým koukám rovnou před sebe. Zkousejte to taky tak.“

Měl pravdu: zrak nemohl aspoň padnout do hrozivé hlubiny a závrať zmizela, jako když proutkem mávne. Bez úhony překonali snad nejdelších třicet metrů v životě a po houpavém mostě šťastně dorazili na protější stranu propasti. Jako druzí šli Gottfried s Richardem, pak Turnerstick s Jintchienem; Líang S‘ se zdržel, dostal se zřejmě do jakési vády s čackým důstojníkem čínských dragounů. Když konečně přešel i on, dopáleně vyprávěl, že jezdci žádali zvláštní odměnu, jinak prý na most nevkročí; byl však toho názoru, a také to prý tomu nadporučíkovi na rovinu řekl, že přechod vratké cesty, pro cizince jistě nebezpečný, nemůže být pro ně ničím neobvyklým, a rázně je odmítl.

Vojáci se dlouho radili a přeli, nakonec však ostrým klusem přejeli i s nákladními mulami; most se zmítal a vlnil jako ve vichřici, zdálo se, že se užuž zřítí do bezedné hlubiny, ale vydržel, jezdci dozajista absolvovali tenhle přechod nejednou, přesto nadporučík přijel k Metuzalémovi a znovu drze požadoval odměnu; nepořídil však ani tentokrát.

„Až dojedem šťastně k cíli,“ řekl mu student zostra, „a budemeli s vámi spokojeni, dostanete spropitné, ale dřív ani wen! Nezapomínejte, s kým máte tu čest. A teď konec řečí, jedeme dál!“

Za strašidelným mostem vedla cesta znovu krátkou soutěskou, pak klesala strmě k lesu, na jehož okraji stál zájezdní hostinec.

„Tak, panstvo, pro dnešek dost!“ oznámil Červenomodrý Metuzalém. „Tady přenocujem.“ Číňané sesedli s koní, zahnali je na louku za stavením a spěchali do domu připravit večeři.

Pár kroků za hostincem pokračovala silnice po krátkém kamenném mostě s jedním obloukem přes úzkou, poměrně hlubokou úžlabinu.

„Poblíž tohohle mostu,“ řekl Metuzalém tiše Gottfriedovi, „zřejmě ne až dole na dně, kde teče potok, ale někde tady na svahu, musí být to místo, které hledáme. Aspoň podle plánku, a ten je, zdá se, přesný. Jsou teprve čtyři pryč, do

osmi je ještě světlo, máme tedy do setmění času habaděj trochu se tu porozhlédnout. Až zmizím, přijďte s Richardem nenápadně za mnou, můžeš mu říct, oč jde. Ale ostatním ani muk, slyšíš! Třeba jim napovídej, že jsem šel hledat kytičky do herbáře, ty už si něco vymyslíš. Najdete mne tamhle pod tím vysokánským stromem, vidíš ho? Správně, to je on, ten co trčí nad ostatní. Tak jak jsem…“

Vtom se z domu ozval hrubý, vzteklý křik a úpěnlivý nářek. Otočili se a spěchali dovnitř. V jizbě stáli vojáci v těsném kruhu kolem tří svých druhů; ti povalili na zem jakéhosi muže, do kterého nadporučík bušil šavlí na plocho. Nebožák zoufale bědoval a Prosil o milost.

„Co se děje?“ zeptal se Červenomodrý Metuzalém a prodral se do kruhu. „Čím se provinil ten muž?“

„Nevidí Vaše Vznešenost, co je to zač?“ odpověděl důstojník. „Račte se podívat, půlměsíc.“

Ztýraný zajatec byl starý člověk, výrazně čínských rysů a v obvyklém šatě chudých této země; jen na vetché kazajce, oblečené přes dlouhé spodní roucho, měl přišit kousek žluté látky ve tvaru půlměsíce. Ozbrojen nebyl. Dva vojáci mu pořád ještě klečeli na rukou a nohou a třetí mu za cop přidržoval hlavu u země.

„Půlměsíc vidím, ale co to znamená?“

„Že to je prokletý kuejc‘, ďábel a že ho musím na místě odpravit.“

„Co vám udělal?“

„Nic. Ale všichni kuejc‘ové musí zemřít. Sám císař, Syn nebes a Světlo rozumu, to nařídil.“

„Dobrá! Ale řekni mi: má Syn nebes tu moc odvolat svůj příkaz?“

„Zajisté, vznešený veliteli. Kdo by mu v tom mohl zabránit? Ten může všechno.“

„A kde nemá možnost být on sám, tam potom odevzdává tuto moc svým mimořádným vyslancům. Můj kuan je důkazem, že já jsem jedním z nich. Poroučím vám proto, abyste toho muže okamžitě propustili!“

Mohamedáni, muslimové, vyznavači islámu, čínsky chuejchuejové z provincie Kuejčou využili mohutného čínského povstání tchajpchingů proti mandžuské císařské dynastii a vzbouřili se, aby setřásli náboženský útlak, pod kterým úpěla jejich víra. Povstání chuejchuejů se rozšířilo i do provincie Jünnan. Ze všech stran nemilosrdně tísněni a krutě potlačováni, podnikali pod vedením odvážných náčelníků ozbrojené nájezdy do sousedních provincií, chtějíce se odškodnit za všechna příkoří. Nepřátelé je nazývali nadávkou kuejc‘, ďábli. Byla již řeč o tom, že nyní se měli objevit i zde; zda k nim patřil také tento muž, to bylo Metuzalémovi vcelku lhostejné, cítil především povinnost zastat se bezbranného.

Důstojníkovi se to zřejmě nelíbilo. Zavrtěl hlavou a zpupně prohlásil:

„Můj ctihodný velitel je dozajista vysoký hodnostář a mocný úředník své země, ale přece jen cizinec. Když jde o kuejc‘e, nesmíme ho poslechnout.“

„Že ne? Tak takhle! Opravdu?“ zeptal se Červenomodrý Metuzalém a v očích mu zlověstně zablesklo.

„A také neuposlechneme! Tenhle ďábel nám padl do rukou, a my ho…“

Zmlkl, sotvaže k němu student přiskočil a výhružně se mu zadíval do tváře; s pohledem zbaběle stočeným stranou se důstojník vyplížil ze dveří, vojáci jako zpráskaní za ním. Starý mohamedán se namáhavě zvedl, těžkým krokem se dobelhal k Metuzalémovi, hluboce se mu uklonil a pravil:

„Alláh žehnej činy vašich rukou a šlépěje vašich chodidel, šlechetný dobrodinče. Zachránil jste mi život. Dovršte míru své milosti a dovolte mi, abych se mohl v pokoji vzdálit a jít svou cestou.“

„Milerád, ale jste si jist, že se vám nepřihodí nic zlého?“

„Vstoupil jsem do tohoto domu, abych si odpočinul, a místo osvěžení jsem tu div nenašel smrt. Snad teď mě už Alláh,

budiž jméno jeho velebeno, ochrání ode všech nástrah.“

„Dobrá. Jděte a střežte se podobných setkání. Šťastnou cestu.“

S hlubokými poklonami se mohamedán rozloučil a odešel. Vojáci si ho už ani nevšimli. S nepříliš tajenou rozmrzelostí se rozešli, ten ke koním, ten zpátky do hostinské místnosti na rýžové víno, povětšinou se však uložili do stínu vzadu za domem, aby si buď zdřímli, nebo hráli v kostky o pár ošoupaných měďáků.

Nadporučík, před chvílí ještě náramný hrdina, když stál s celým oddílem proti bezbrannému starci, se zatím trochu vzpamatoval a s hrůzou si uvědomil, jak strašného, nenapravitelného zločinu se dopustil, když se v šíleném pominutí smyslů drze protivil císařskému kuanu a jeho držiteli. Vturánu bylo hrdinství totam, srdce mu spadlo do kalhot a zachvátil ho děs. Doslova po kolenou se připlazil ke studentovi, aby si vyprosil milost a laskavé odpuštění.

Červenomodrý Metuzalém jen mlčky přikývl a důstojník mu v slzách vděčně objímal nohy a líbal poněkud usmolené šosy studentského kabátu.

Potom student požádal své společníky, aby se laskavě postarali o přípravu večeře, on že se prý zatím trochu poohlédne po rostlinstvu zdejšího kraje. Odešel a za chvíli se za ním nenápadně vytratili i Gottfried s Richardem. Našli studenta pod označeným stromem; v ruce držel papír, Jie Ťinliho plán, a bedlivě s ním porovnával krajinu.

KAPITOLA ŠESTNÁCTÁ

Setkání s ďábly

„Dobře že jdete, nesmíme ztrácet čas, dáme se do toho,“ přivítal Červenomodrý Metuzalém své dva přátele. „Tak tedy: hlavní orientační bod podle Jie Ťinliho plánku je tenhle věkovitý, prý tisíciletý strom ginko, srostlý z pěti výhonků v jeden silný kmen. Stojíme právě pod ním. Poblíž, přesně na západ, jsou zakresleny další dva stromy: tchienmu, takzvaný železný strom, celý obrostlý břečťanem, kterému se čínsky říká luo, a divoký sang, naše moruše. Jak vidíte, opravdu tady oba jsou: tamhle železný strom s břečťanem a kousek dál i stará moruše. Po čtyřech stech krocích

směrem k nim, tedy k západu, bychom měli přijít k místu, které Jie Ťinli pojmenoval Chuejkchou, Mohamedánská rokle, a kde mají stát trosky nějaké zdi, kučchiang. Ty musíme zřejmě hledat nejdříve. Od nich bude totiž třeba sestoupit dolů do rokliny a někde ve svahu najít chuejmiao, s největší pravděpodobnosti jakousi mohamedánskou svatyni. A tam má ležet ten poklad!“

Netrpělivě vykročili, odpočítali stanovený počet kroků udaným směrem a skutečně narazili na hlubokou rokli, právě tu, přes niž se klenul zmíněný už kamenný most s jedním obloukem; na pokraji srázu našli po krátkém pátrání pár zvětralých kamenných kvádrů, trčících z měkké půdy: bezpochyby ony zbytky zdi, od nichž se pak měli spustit dolů. Nesešplhali ještě ani k úzkému potoku na jejím dně a objevili prapodivnou starou stavbu, skrytou v křovinách a ve vysokém kapradí. Masivní zeď obepínala prostoru o průměru necelých dvou metrů a podpírala nízkou střechu, zcela proti čínskému stylu kopulovitě sklenutou z tesaných kvádrů; také vchod byl nízký, dalo se jím projít jen v hlubokém předklonu. Celá stavba měla polokulovitý tvar známých kaferských či hotentotských chýší. Ovšem v žádném případě to nemohla být čchingčens‘, jak se v Číně říká mešitám; v plánku se však mluvilo o svatyni vůbec, a tou tato stavba nepochybně byla, musela být.

„Výborně, pánové, jsme na místě!“ prohlásil bez nejmenších rozpaků Metuzalém. „Ze všeho nejdřív teď musíme najít taoc‘, podle vysvětlivek v plánu ho tu prý Jie Ťinli někde zahrabal. Je to dlouhý silný nůž, nešťastný štvanec jím zřejmě vyhloubil jámu, do které pak ve spěchu ukryl všechen svůj majetek. Značka ukazuje, že ho schoval přesně deset kroků od vchodu v kořenech liou, čínské vrby. A těch tady kolem roste dost a dost.“

Odměřil pečlivě vzdálenost, narazil na bizarní rozložitý strom a mezi poodhalenými spletitými kořeny po chvíli skutečně vyhrabal mohutný široký nůž, značně už sice zrezivělý, leč dosud pevný.

„Tak rychle, strýčku, kde je ten poklad?“ pobízel netrpělivě Richard.

„Nejspíš v té podivné stavbě. Nevyznám se v tom příliš, ale mám takový dojem, že to byla původně hrobka nějakého zbožného muslima, takzvaný marabut. Nezapomeňte, že v tomhle kraji je dosud mnoho horlivých vyznavačů islámu, a dřív jich asi muselo být ještě víc. Nu pojďme, podíváme se tam, snad budeme mít trochu štěstí, nic jiného bych si v téhle chvíli ani nepřál.“

Vlezli dovnitř: místnost byla vysoká právě jen tak, že se mohli napřímit, podlahu pokrývaly otesané, těsně přiléhající kameny. Metuzalém nahlédl do plánku.

Také Richard s Gottfriedem se zvědavě sklonili nad rozevřeným listem papíru, neviděli však nic než hustou spleť barevných čar, značek, kroužků, šipek, křížků a složitých čínských znaků. Vyvalili na to oči, chvilku si tu důmyslnou motanici prohlíželi, pak se zklamaně odvrátili a začali pečlivě zkoumat zvetšelý vnitřek svatyně.

„Hrom do škatule, jakýpak s tim dlouhý štráchy, jak povidal ten jistej, dyž skoro celej tejden mutýroval nad rozbitejma cibulema, až na ně vzal sekeru. Nejlíp to tady vobrátit nohama zhůru, udělat z toho kulničku na dřívi, šak von by se ten pokládek vobjevil, a bez těch bláznivejch čmáranic a bez hledáni,“ utrousil Gottfried z Bouillonu a koukal sveřepě kolem. „Počkat, počkat, na zemětřesení máme dost času. Nejdřív zkusíme vyjmout těchhle šest dlaždic usazených do čtverce,“ rozhodl student a ukázal do středu podlahy. „Uvidíme, jestli nám zlato a stříbro někam nezmizelo, málo naplat, je to už přece jen hezkých pár let.“

Kameny byly sestaveny tak přesně a těsně, že stálo značnou námahu, než se našim nedočkavým přátelům podařilo uvolnit a opatrně vyjmout první dlaždici; s dalšími to už šlo podstatně líp. Podklad tvořila tvrdá, pevně udusaná hlína. Metuzalém do ní odhodlaně zaryl dlouhý nůž.

Všem třem bylo opravdu jako skutečným hledačům pokladů, o nichž čítávali kdysi ve starých románech: zmocňovalo se jich jakési horečné vzrušení a rostlo a sílilo tím víc, čím hlouběji do půdy pronikal nůž. Několik napjatých minut, rušených jen skřípěním čepele v hlíně, a konečně, konečně se objevily dva předměty, které do země rozhodně nepatřily: dva bytelné kožené vaky, pečlivě zavázané a silně lakované; zřejmě jen díky tomu byly ještě po tak dlouhé

době ve výborném stavu a takřka netknuté.

Vytáhli spojenými silami jeden na světlo boží a rozechvěně ho otevřeli: zlatým leskem se v něm mihotaly malé podlouhlé válečky, opatřené úředním razidlem na důkaz toho, že slitina kovu odpovídá zákonným předpisům.

„Díky bohu!“ oddechl si ulehčené Červenomodrý Metuzalém a otřel si zpocené čelo. „Tuhle část úkolu máme tedy také šťastně za sebou.“

„Namouduši, ani nevíte, jak jsem rád, že to takhle dopadlo,“ připojil se jinak málomluvný Richard. „Náš pan Jie Ťinli na tom určitě není tak dobře, aby mu těchhle pár blejskavých věciček nepřišlo náramně vhod.“

„Hrom do pupku, to bysemřek, že přídou,“ ozval se Gottfried a zasněně pokračoval: „Bejt tak moje, roztočim je dočista jak na řetizkovym vokolotoči. Za á: pěkně tlustě pozlatit fagot, a za bé: zvostatek vrazit do kvašenej ječmenové] šťávy a nakládanejch herynků. Panenko kdákavá, zlaťáky by lítaly jak rozvrkany holoubkové! Jenomže mně, jak tak na to tady brejlim, pane neřikaj, a tak holt musim táhnout to svy nevopuncovany živozbyti dál, a bez zlaťáku. No co!

Penize nejsou šecko, jak povidal ten vokradenej, dyž mu zloděj sebral prázdnou športmonku s nekrytou směnkou. Tak co s tim tejkon, pane Metuzalém? Frknem si to na řbet a vodnesem to šťasnejm dědicům, né?“

„Ani nápad!“ zarazil ho student. „Zas to jaksepatří zabalíme a necháme to hezky tady.“

„Cože? Pro Kristovy drahý rány, nejste vy náhodou kapánek tudletonc? Takovoudle s vodpuštěnim volovinu by snad neudělal ani pan kapitán Turnerštryk, a že ten mejvá nápadáky jako špatně vochočená bělice. Nepotřebujete si z toho horka seštymovat přemejšlidlo?“

„Uklidni se, brachu. Vím moc dobře, co říkám. Přesvědčili jsme se, že poklad je na svém místě, a to prozatím stačí. Vláčet to s sebou po všech čertech, to by byl nesmysl, kdovíco nás ještě může potkat. Uložíme vaky tam, kde byly, a při zpáteční cestě si je se vší slávou vyzvedneme. Ale zatím: nikomu ani slovo, rozumíte! Povíme to ostatním, a hlavně Jie Ťinliho synátorům, až bude čas.“

Nakonec Gottfried s Richardem neochotně sice, ale přece jen uznali jeho důvody.

Položili tedy těžký vak znovu do jámy, zaházeli ji, řádně udusali hlínu a pečlivě zase nakladli kamenné dlaždice na původní místa; ani v nejbujnějším snu by nikoho nenapadlo, že se tu něco dělo, že je v hrobce tajný úkryt, že tu leží pořádné bohatství.

Ještě jednou bedlivě prohlédli podlahu i celou místnost, uklidili a vymetli každé smítko hlíny, znovu několikrát dupli na kameny, jestli se náhodou některý z nich neviklá, a vylezli ven, aby schovali do kořenů vrby i Jie Ťinliho nůž.

Metuzalém se právě sklonil k zemi, když vtom se nedaleko z křoví ozval ostrý, pánovitý hlas:

,,Tas‘ tchamen, pobijte je!“

A současně se na ně s příšernýmřevem a ječením vyřítilo z hustých křovisek dobře deset ozbrojených chlapů; jejich výzbroj nebudila sice velký respekt: staré křivé šavle, ještě starší flinty a podomácku vyrobená kopí, jeden dva kyje

— přesto však přesila byla nemalá.

Červenomodrý Metuzalém se bleskurychle napřímil, chytil své druhy za ruce a duchapřítomně je strhl pár kroků zpátky za silný kmen vrby. Stejně rychle vytasil oba revolvery, natáhl kohoutky a namířil na útočníky; Richard s Gottfriedem nezůstali ani o vteřinku pozadu. Šest nabitých revolverů proti deseti dvanácti mužům, to už vypadalo trochu lip.

Číňané se zalekli, zarazili se a v rozpacích zůstali stát.

„Pryč s tou puškou, nebo střelím!“ křikl Metuzalém hrozivě na jednoho z nich, který přiložil svou předpotopní bouchačku k líci, zavřel odhodlaně oči a zřejmě se chystal s nasazením života vypálit. „Co jsme vám udělali? Proč jste nás tak zbaběle přepadli?“

Ten s puškou, bezpochyby náčelník, asi příliš nedůvěřoval své palné zbrani, opatrně sklonil hlaveň a zachmuřeně odpověděl:

„Nevěřící psi! Znesvěcujete náš malapu! Co tady pohledáváte?“

Podivná kruhová stavba byl tedy skutečně marabut, hrobka jednoho z mnoha mohamedánských světců, proslulých v islámském světě zbožností a svatým životem a nazývaných stejným jménem; a protože čínština nezná hlásku r, přeměnil si ji Číňan na snadnější 1.

„Vy jste chuejchuejové?“ zeptal se chladnokrevně Červenomodrý Metuzalém.

„To jsme, budiž Alláh veleben!“

„Pak ovšem nemáte důvod chovat se k nám nepřátelsky. Ve všem všudy ctíme vaši svatou víru a nemáme v úmyslu ji ani v nejmenším urazit.“

„A přece se ryjete v posvátné půdě muslimů!“

„Ne však, abychom ji znesvětili. Hledáme podle předpisů slavné isue, lékařské vědy vzácné léčivé byliny. Zahlédli jsme tady náhodou trčet ze země rukojeť nože, vytáhli jsme ho a právě jsme ho zase chtěli vrátit zpátky na místo, když jste se objevili. Posuďte sami, jestli jsme se dopustili nějakého přestupku proti svaté víře.“

„Ukaž ten taoc‘!“ rozkázal náčelník mohamedánů a sápal se po noži.

Bedlivě ho zkoumal, prohlédl i místo v kořenech vrby, nenašel nic podezřelého a řekl:

„Hm, je to docela obyčejný taoc‘. Nejspíš si ho tady někdo schoval. Mysleli jsme, že hledáte anpao, ukrytý poklad. Nic takového v tomhle chudém malapu nemůže být. Zdejší fominové buddhisté jsou pošetilí lidé, a navíc nectí ani naše zvyky, ani posvátná místa.“

„Nepatříme k nim.“

„Ne? Pak co jste tedy zač?“ zeptal se náčelník už o mnoho smířlivěji a spíše zvědavě.

„Jsem tchienčuťiaomin, přívrženec víry Pána nebes, křesťan, a moji průvodci též.“

„Jeli to pravda, pak jsme přátelé, protože my a křesťané uctíváme jediného skutečného boha, jehož proroky byli Mohamed i Jiesu, Ježíš. Z vaší víry i z vašeho prapodivného šatu soudím, že patrně přicházíte odněkud z dalekých zemí. Pověz: máš nějaký pas?“

Červenomodrý Metuzalém sklonil revolvery a sebevědomě řekl:

„Ovšem, mám nejvyšší kuan vznešeného císaře.“

Velice, velice rychle student pochopil, jak osudné neprozřetelnosti se v té chvíli dopustil, přesto však už bylo pozdě.

„Pak jsi mne podvedl!“ vykřikl totiž hrozivým hlasem náčelník muslimů. „Takový kuan může dostat jedině Číňan. Půjdete s námi! Přísně to vyšetřím. A žádné hlouposti, podívejte se nahoru na most!“

Teprve teď si naši tři přátelé všimli, že na mostě stojí oddíl asi padesáti jezdců v plné zbroji, připraven kdykoli na sebemenší pokyn zasáhnout. Student však kupodivu neztratil odvahu; potěžkal v ruce obě své zbraně, ukázal i na revolvery svých druhů a pohrdavě prohlásil:

„Nebojíme se vás. Máme v těchto malých puškách dosti kulek na vás na všechny. Ale protože jsme vámřekli čistou pravdu, bez obav půjdeme s vámi.“

Číňan dal znamení a jezdci na mostě se rozjeli po silnici k hospodě. Houfec opěšalých vzal mezi sebe tři zvláštní cizokrajné zajatce a vydal se pomalu za nimi. Vyšplhali z rokliny a mezi stromy zahlédli zájezdní hostinec. Před bílým stavením stálo několik vojáků. Sotva spatřili cválající jezdce, rozběhli se, jako když do nich střelí, a pádili dozadu za dům. Až k rokli bylo slyšet jejich vyděšené volání:

,,Kuejc‘ laj, kuejc‘ laj! Tchiaocou pa, ďáblové jdou! Ďáblové jdou! Utečme!“

Z hospody se vyhrnuli i ostatní a utíkali ke koním. Za okamžik už bylo vidět celý oddíl, jak v čele se statečným nadporučíkem, postrachem všech divokých zvířat i lítých nepřátel, tryskem prchá směrem, odkud nedávno přicválal jako chrabrá ochrana vznešených svěřenců.

„Hrom do bubnu, že ale berou roha, hrdinové! Na takovoudlenc strachtegyji holt musi bejt škola!“ spráskl ruce Gottfried z Bouillonu. „Ty už asi hned tak nespatříme.“

„To tedy ne, a zaplaťpánbu za to. Ještě štěstí, že s sebou nevzali i muly.“

Většina mohamedánských jezdců se pustila s řevem za vojáky, zbytek zůstal spořádaně na silnici a cekal na svého náčelníka. Byl mezi nimi i starý muslim, kterého Červenomodrý Metuzalém nedávno vyrval z rukou zuřivého nadporučíka a jeho bojovníků. Sotva Číňan poznal známé zajatce, přicválal k náčelníkovi, uklonil se mu a řekl:

„Alláh s tebou! Snad jste nezajali tyhle vzácné muže? Postavili se těm nevěřícím psům a zachránili mi život, Alláh nechť provází jejich dobrotivé kroky a dopřeje jim tisíc let v radostech!“

Náčelník se zarazil, ohlédl se nedůvěřivě na zajatce, pak na starého muslima a pravil:

„Cože? Mluvíšli pravdu, zachráníš teď život ty jim. Musím jen vyšetřit, jsouli to skuteční křesťané. Moc jim nevěřím, říkají, že mají nejvyšší kuan císaře.“

Vtom se otevřely dveře a na prahu hospody se objevili kapitán Turnerstick, mijnheer van Aardappelenbosch a oba čínští bratři. „Copak se děje?“ hlaholil kapitán. „Vypadá to, jako byste padli do zajetí.“

„Věřte tomu nebo nevěřte, už je to tak,“ přisvědčil student s úsměvem.

„Tak vy taky, no vida: a pak že vyvádíme jen my s mijnheerem! Ale to nic, račte zachovat klid, my už vás z toho vysekáme. Na revanš, vážený pane.“

„Vřelé díky, pane generále, není třeba, všechno se jistě vysvětlí. Pojďme dovnitř.“

Muslimové přivázali koně u vchodu a vešli do hostince; hospodský se z hrůzy před obávanými mohamedánskými ďábly radši ani neukázal. Stařec potom dopodrobna vypověděl, jak ho vojáci chytili, přemohli a chtěli ho zabít a jak ho tito neznámí cizinci zachránili před jistojistou záhubou. Náčelníkova tvář se zvolna vyjasnila. Znovu si zkoumavě prohlédl podivné zajatce a mnohem mírněji se zeptal:

„Z které země přicházíte do Říše středu?“

„Ze země Tekuo, z Německa,“ odpověděl student.

„Mluvíš pravdu? Znám totiž už dávno jednoho Tekuožena, je bohatý a žijeme s ním v míru a přátelství. Častokrát obětavě pomáhal našim lidem, když se řízením Alláhovým octli v bídě nebo v nebezpečí.“

„Chcešli, řeknu ti, jak se jmenuje: ve vaší zemi si říká Š‘, což značí kámen, ale ve své vzdálené vlasti má jméno Š‘ Tajnej.“

„Ano… máš pravdu,“ vydechl překvapený muslim. „Jak… jak to víš?“

„Mohu ti o něm povědět i víc: je to mocný laopan a majitel mnoha chuoťingů, ohnivých studní. Patří mu dokonce i celý kraj, kde prýští ze země š‘jou, kamenný olej, kterým se hřeje a svítí. Je to tak?“

„Ano, přesně tak, jak jsi řekl,“ nevycházel z údivu náčelník chuejchuejů; hleděl teď na podivně vystrojenou společnost s daleko větším respektem.

„Je to i náš přítel,“ pokračoval Metuzalém. „Tento muž jménem Liang S‘ je v jeho službách a tenhle vznešený mladík je zase synem Š‘ Tajnejova staršího bratra. Přijel do Číny za svým strýcem a my cestujeme s ním.“

„Zřejmě nelžeš, protože vím, že velký Š‘ sám nemá syna a že psal do své vlasti bratrovi. Jedete tedy k němu do Chuoťingš‘? Mohli bychom vás považovat za dobré přátele, jen ten takuankuan, o kterém jsi mluvil, mě zaráží.

Zlořečený císař říše Čching nás krutě utlačuje, pronásleduje a týrá, a koho vyznamenává svou prašivou přízní, ten je jeho spojencem a naším nepřítelem.“

Červenomodrý Metuzalém si ruče pospíšil, aby co nejdřív napravil svou nedávnou chybu. Nasadil patřičně provinilý výraz a pokorným hlasem vysvětloval:

„Možná… možná že jsem se nevyjádřil přesně, neovládám ještě tak dokonale vaši složitou řeč. Rozumějte: nechtěl jsem… neměl jsem v úmyslu říci císař, ale… ale král. Zde je můj kuan.“

Sáhl do kapsy a místo císařova pasu vytáhl kuan krále žebráků. Chvíli počkal, aby dramatická pauza náležitě zapůsobila, a podal otevřenou knížku náčelníkovi chuejchuejů. Sotva na ni muslimovi padl zrak, překvapeně vykřikl:

„Čchiwangkuan! Čchiwang je přece náš přítel a ochránce! Jeho pas ctíme nadevše. Ale když máš…,“ rozpačitě se zakoktal, o krok ustoupil, pak se přehluboce uklonil a s nenadálou uctivostí pokračoval: „Ale máteli, šlechetný

dobrodince, jeho vzácný kuan, musil jste mu bezpochyby prokázat nesmírné služby. Jste dozajista mocný a vznešený pán a velitel. Považujte nás všechny za své nejposlušnější otroky a račte přikázat, co pro vás máme učinit. Přeje si ctihodné panstvo, abychom ho doprovodili až do Chuoťingš‘?“

„Velice vám děkujeme za laskavou nabídku, ale domnívám se, že to opravdu nebude nutné. Liang S‘ zná velmi dobře zdejší krajinu.“

„Ó pane, pak nám alespoň dovolte, abychom pokračovali v cestě, jejíž svatý cíl bych nerad prozradil,“ poprosil náčelník muslimů Červenomodrého Metuzaléma.

„Nemáme nejmenší právo se na něj ptát. Jeďte v Alláhovu jménu!“

„Díky, chloubo moudrosti, vyrazíme okamžitě. Muž, kterého jste zachránili z moci nevěřících psů, je náš zvěd. Zjišťoval, mámeli volnou cestu pro sebe i pro své poslání. Tady jsme se chtěli jen pokorně poklonit památce ctihodného

malapu a byl jsem natolik zaslepen nedůvěřivou zlobou, že jsem považoval Vaše Vznešenosti za nepřátele a drzé hanobitele posvátných míst. Kéž mi to Vaše obšťastňující Milost stotisíckrát promine! Vojáci, kteří hyzdili váš skvělý průvod, uprchlí a určitě se již nevrátí. Místo nich zůstane s vámi ten, jehož jste uchránili od potupné smrti, a doprovodí vás až k cíli. Kdybyste potkali nějaký houfec našich bojechtivých druhů, bude vám platnější než celá armáda zbabělých čínských krys.“

Metuzalém tu nabídku vděčně přijal a nepřátelé, jako v pohádce mávnutím kouzelného proutku změnění v přátele, se s mnoha poklonami vzdálili. Vzápětí se zvenčí ozval dusot koní, pozvolna slábl a za chvíli ustal docela.

Teprve teď se objevil hostinský a pokorně se ptal, co budou vznešení milostpaní poroučet. Neměl však mnoho práce, takřka vše našli cestující ve svých hojných zásobách; požádali jen o vroucí vodu na osvěžující čaj. Hostinský přinesl obrovský kouřící kotlík a porcelánové šálky a hned zase zmizel. Podivní cizinci mu přece jen naháněli strach.

Při jídle se student vyptával nového průvodce na poměry u chuejchuejů i na jeho vlastní osud. Dozvěděl se, že stařec byl zpočátku vyznavačem Konfucia, ale potom, z hněvu nad pronásledováním své rodiny, přestoupil k islámu; pocházel z provincie Kuejčou, pak se odstěhoval do Chunanu, musel však odtamtud uprchnout a teprve před několika měsíci se vrátil pod ochranu svých spoluvěrců a usadil se zde; bydlí teď v malé vesnici mezi Zučchengem a Tüetungem.

„Ale to přece není daleko od cíle naší cesty,“ poznamenal Liang S‘.

„Zajisté. Do Chuoťingš’ musíte jet přes naši vesnici a pak do sousedního údolí řeky Čchušuej. Tam jsou ložiska uhlí a kamenného oleje a tam také žije dobrotivý pan Š‘ Tajnej. Zrovna nedávno jsem u něho byl. Není náhodou v jeho službách ještě jeden Tekuožen?“

„Mýlíte se, to není Němec. Ten, kterého máte na mysli, je z jiné země, z Pchosi, z Belgie,“ vysvětloval Liang S‘ starému chuejchuejovi.

Mijnheer nerozuměl čínsky a zvědavě se vyptával, o čem je řeč. Liang S‘ mu vysvětlil, že pan Stein povolal kdysi ze Spojených států do svých služeb jistého belgického inženýra a svěřil mu technické vedení, celého podniku.

„Dat is zeer goed, no to je výborné! A mluvá taky po holandsky?“

„Ó ano, hovoří plynně francouzsky, anglicky, německy a holandsky též.“

„Hei, zo moeten wij maken, dat wij heekomen, no vida, tak dělejme honem, ať už jsme tam. Rád s ním chci mluvět. Neposlechnul jsem už svou drahou mateřskou jazyku bůhvědí jak dlouze.“

Po večeři si ještě asi čtvrthodinku zakouřili, pak si upravili z přikrývek a sena pohodlná lůžka, napojili koně a muly, uvázali je a šli spát.

Liang S‘ připomněl, že tady v horách bývá dost divokých psů a že by bylo třeba ochránit před nimi koně. Metuzalém ho však rázem uklidnil:

„Buďte bez starosti! Neslyšíte, jaký rámus dělá mijnheer van Aardappelenbosch? Sem se neodváží žádná šelma ani na tisíc kroků.“

A měl pravdu. Tlouštík chrápal, až se střecha třásla: cokoli ten bodrý muž kdy dělal, dělal s vervou, pořádně a se vší důkladností.

Druhého dne ráno vyrazili záhy po svítání. Hostinský dostal za to málo nemálo zaplaceno, až se mu štěstím rozzářila tvář a z úst se mu řinuly hotové vodopády díků, mijnheera zase pečlivě přikurtovali k osvědčenému valachovi a chuejchuej si vzal na starost nákladní muly.

Cesta teď vedla dolů po odvrácených svazích hor; proti namáhavým výstupům posledních dvou dnů byl sestup hračkou. Krajina se příliš nezměnila, jen po nevlídném pásmu skal a lesů přibývalo opět obdělaných políček.

Červenomodrý Metuzalém se povětšinou držel u starého mohamedána. Při jakési příležitosti se ho v hovoru zeptal, máli rodinu a děti.

„Ne, pane, nevzal jsem si žádnou ženu. Přesto však, budiž Alláh veleben, nejsem sám, bydlí u mne příbuzná a její dvě dcery. Dávají mi v stáří zapomenout, že nemám potomky. Muž té ženy musel kdysi uprchnout, zcela bezdůvodně ho totiž obvinili z účasti na povstání.“

„Hm, podobné případy jsou zřejmě v Číně dosti časté,“ poznamenal student.

„Pohříchu ano. Koho při takové příležitosti náhodou chytnou, třebas jen někde na ulici, je bez milosti odsouzen, aniž kdo zkoumá jeho vinu nebo nevinu. A nejbližší příbuzní samo sebou trpí pak s ním.“

„Je to krutá nespravedlnost.“

„Jaké jsou schopni jen nevěřící buddhističtí psi. Ten muž byl jistě nevinen, ale uvěznili celou jeho rodinu: ženu, syny, dcery…“

Poslední poznámka Metuzaléma zaujala.

„Byl někdo z nich odsouzen k smrti?“

„Ne, pane. Všichni vyvázli. Ten muž měl dobrého přítele, vysokého úředníka, který se tajně ujal všech těch ubohých.

Nejdříve umožnil útěk otci, potom v rozmezí několika týdnů i oběma synům. Měli se prý sejít někde na určeném místě a počkat tam na matku a sestry.“

„A shledali se nakonec?“ zeptal se student a cítil, jak se ho zmocňuje podivné vzrušení.

„Želbohu ne. Úředník narazil na překážky a chlapci už nemohli déle čekat; odešli z úkrytu a zmizeli beze stopy. Když pak ten dobrý člověk, Alláh mu dopřejž věčnou slávu, osvobodil konečně i matku s dcerami, přišly už pozdě: synové byli dávno pryč a nikdy se už o nich nedozvěděly. Krutý osud pro ubohou ženu, ztratit naráz manžela i oba syny!“

„A dál?“

Metuzalém se všemožně bránil uvěřit domněnce, která v něm vzklíčila. Uznával sice nevyzpytatelnou hru náhod, tohle však by už bylo přespříliš.

„Musely pochopitelně opustit provincii, jinak by byly určitě padly znovu do rukou zákona, a táhly žebrotou v cizích končinách z místa na místo. Tak také přišly jednoho dne celé zubožené až k vratům mého domu. Čirou náhodou jsem se jich zeptal na jména a odkud pocházejí. Příjmení i rodné místo se kupodivu shodovalo s rodištěm a příjmením mé vlastní rodiny. Vyptával jsem se dál a dozvěděl jsem se, že muž té nebohé ženy a otec jejích dcer byl synovcem mého zesnulého otce. A protože jsem byl sám, vzal jsem je k sobě. Zanedlouho nato jsem musel Chunan opustit a

odstěhovat se do provincie Jünnan. Odtamtud jsem se, jak jsem vám už vypravoval, teprve před nedávném vrátil a usadil se mezi svými v tomhle kraji.“

„A ty tři ženy s vámi? A bydlí zase u vás?“

„Ovšem, pane, stěhovali jsme se společně a žijeme pospolu i teď.“

Metuzalémovo vzrušení se stupňovalo. V téhle chvíli si už byl takřka jist, fatální náhoda jim zřejmě pomohla i do třetice. Neuvěřitelná věc se stala skutkem: magické číslo tři bylo dovršeno. Dychtivě, netrpělivě se vyptával dál:

„Pocházejí ze Sengtche?“

„Ano, pane.“

„A jejich příjmení je Jie?“

Číňan na něho překvapeně pohlédl a s netajeným údivem odpověděl:

„Ach ano, pane! Ale… ale povězte mi: jak je to možné, že vy, cizinec, znáte jejich jména?“

„Zdá se mi, že už jsem o tom případu někde něco zaslechl. Nebyl náhodou ten muž obchodník Jie Ťinli?“

„Skutečně byl!“

Červenomodrý Metuzalém se zachvěl. Takřka fyzicky pocítil dotek osudu.

Připustímeli, že náhoda hraje v životě lidském častokrát důtezitější úlohu než cílevědomá snaha a poctivé úsilí, a proč to nepřipustit! —, pak vězme, že tento příběh je vlastně příběhem takové šťastné náhody. Ne Metuzalém, ne Richard, ne ostatní členové této pozoruhodné výpravy jsou hrdiny našeho vyprávění. Jedinou skutečnou a pravou hrdinkou je právě tato osudová shoda okolností, které jsme, patrně opět náhodou, vymysleli jméno: náhoda. Tak jako se na tomto světě denně bez zjevného rozumného důvodu potkává nepřehledné množství neznámých lidí a navzájem nesouvisejících událostí, tak se tu a tamzčistajasna a stejně bez zjevného rozumného důvodu setkají i příběhy a lidé, kteří jsou něčím spjati a kteří by ani ve snu nečekali toto nenadálé střetnutí. Že se to zřejmě může stát i ve stamilionové Číně, kde třeba pátrat po několika ztracených a nepatrných osobách zdálo by se beznadějnější než hledat potmě špendlík v obrovitém stohu slámy, je sice neuvěřitelné, leč díky náhodě právě tak dobře možné. A chtít v tom najít

smysl? Ach, vy bláhoví! Hledat smysl v náhodě je počínání stejně pošetilé jako zkoušet nakadeřit holou lebku mijnheera van Aaardappelenbosche. Náhodě je potřeba se vzdát, a radši o ní příliš neuvažovat a neměřit ji chladným rozumem. Což vám, mladí přátele, ze srdce doporučuji.

A tak se tedy Červenomodrý Metuzalém sice zachvěl, zasažen tak znenadání tím šťastným dotekem osudu, ale vzápětí už klidně a najisto pokračoval:

„Potom se jeho žena nepochybně jmenuje Chaokchou, synové Jintung a Jintchien a dcery Mejpao a Sinming.“ Starý muž už takřka nebyl schopen slova. Tvářil se jako u vidění a jenom vydechl:

„Alláh je mi svědkem, vznešený dobrodince, ale skutečně nechápu, jakým zázrakem o nás víte vše.“

„Později, příteli, později vám to snad vysvětlím. Přiznávám: tím, že jsem se vás dopodrobna vyptal na vztahy a jména, sledoval jsem jistý záměr a cíl. Ale stejně otevřeně vámříkám: velice nerad bych se teď o něm šířil dál. Prosím vás proto, abyste se o ničem, opakuji: o ničem z našeho rozhovoru nezmiňoval před žádnýmz mých druhů.“

S tím zřejmě Číňan nebyl příliš spokojen; očekával nejspíš rozumné a jasné vysvětlení celé záhady, ale vyptávat se víc a podrobněji, na to si netrouíal. Jakou radost zato pociťoval Metuzalém! Ještě dychtivěji se však těšil na dojemnou scénu shledáni. Umínil si proto, že mohamedán nesmí poznat oba bratry, dřív než bude čas a vhodná příležitost.

Krátce po poledni přijeli do města Žučcheng; zdrželi se, jen co poobědvali, a za slabé dvě hodinky dorazili k řece Čchušuej. Vydali se podél ní, silnice přesně sledovala říční tok, a noc strávili ve vlídném zájezdním hostinci na samotě. Nazítří hned ráno se pustili dál.

Řeka Čchušuej pramení v úzkém a protáhlém řetězu hor, který vybíhá z pohoří Čušan a sahá až k městu Lejjang; na jejím pravém břehu zdvíhá se rovina povlovně až do horského hřebenu, zatímco levý břeh odděluje poměrně vysoké

pásmo kopců od širé kotliny, kde by kterýkoli evropský báňský odborník dozajista bez váhání začal s těžbou uhlí. Tuto kotlinu spojuje s řekou příčné údolí, které vyhlodala říčka Čang a kde má být i sídlo Daniela Steina: Chuoťingš‘.

Že se v kotlině bohaté na uhlí narazilo časem také na naftu, nebylo divu. Ostatně mínění, že v Číně poznali tuto hořlavinu teprve poměrně nedávno, je veskrze mylné; již v jednom několik staletí starém a našim badatelům nepříliš známém čínském zeměpisném díle Šenš‘ťing stojí doslova: V této provincii leží město Jenanfu, kdež tmavý, hustý a nevábně vonící olej volně ze země prýští a ve svítilnách a lucernách znamenitě hoří, dávaje lepší a levnější světlo než ze všech lojových svěc a olejových kahanců.

Druhého dne záhy odpoledne spatřili naši poutníci malou vesničku na břehu řeky; chuejchuej jim dojatě oznámil, že

tady se ještě s dalšími mohamedány před časem usadil a tu že je jeho nynější domov. Muslimské obyvatelstvo prozrazovala ostatně štíhlá dřevěná věžička, vykukující nad zelenými korunami stromů: minaret čchingčens‘, mešity, kterou si ve vesnici zbudovali horliví vyznavači Mohamedova učení.

Řeka, tekoucí podél silnice, rozšiřovala se těsně u vesnice v rozsáhlé jezero; na hladině nehybně ležely rybářské čluny. Po pravé straně se táhly malé domky, čisťounké, obílené, každý s pečlivě pěstovanou zahradou. Okna byla buď prázdná, nebo měla místo skleněných tabulek onen silný průsvitný olejový papír, který se dováží z Koreje. Celá vesnička působila dojmem neobyčejné přívětivosti a čistoty.

S tím samozřejmě příliš neladil zvláštní vtíravý zápach, kterým byl prosycen vzduch všude kolem; zaváněl z několika tmavých zamaštěných člunů kotvících u břehu a vrchovatě naložených Právě tak tmavými a mastnými sudy: byly to barely s petrolejem, dopravované odtud v malých člunech do Chengjangu nebo Čchangša a pak na větších říčních džunkách dolů po ]ang.c‘ťiangu. Tento ostrý zápach petroleje byl prvním tak říkajíc čichatelným znamením, že se naše výprava blíží konečně k cíli své dlouhé cesty, k závodům Daniela Steina.

Chuejchuej se s pokornou lítostí omlouval, že nemůže pozvat vznešené pány k sobě na noc, že jeho prostý domek je příliš malý pro tolik nenadálých a znamenitých hostů, ujišťoval však, že ve zdejším zájezdním hostinci budou bydlet se vším pohodlím, neboť místa je tam dost a rodina hostinského je prý pozorná a potrpí si na čistotu. Nicméně je upřímně a naléhavě prosil, aby milostivě přijali alespoň pozvání k opožděnému obědu; nechť mu jen laskavě poskytnou

hodinku času, aby mohl urychleně zařídit všechno potřebné. Zavedl pestrý průvod do hostince a s hlavou plnou starostí pospíchal domů.

Pochopitelně že i zde byli naši přátelé středem pozornosti; dokonce i rybáři vytáhli sítě, přiveslovali ke břehu a zakotvili poblíž hospody, aby se mohli nerušené, a hlavně zblízka, pokochat nevídanými návštěvníky z dalekých krajů. Zájezdní hostinec byl skutečně mnohem čistší a přívětivější než ty, kde se až dosud zastavili. Hostinský vyběhl před dům a s neustálým ukláněním, jímž bezpochyby maskoval zjevné rozpaky, vítal vzácné hosty. Okamžitě přivolal několik podomků, aby se postarali o koně a muly, a spěchal připravit čcha, šálek čaje na uvítanou.

Mijnheer chodil po té dlouhé jízdě spokojen a v dobré míře po místnosti sem a tam, protahoval se a narovnával a v jednom kuse dotíral: „Hoe is het, mijnheer Methusalem, tak jak to je, umím jezdět na koňovi?“

„Věru že umíte,“ přitakával po pravdě student. „Vpravil jste se do toho mnohem rychleji, než jsem očekával.“

„Ja, het rijden is zeer goed voor mijn lichaam, inu, jízda koňmo je tuze zdravá pro tělo. Řekněte, mijnheer Methusalem, ztloustněl jsem troška?“

„Jakpak by ne! Docela určitě. Na první pohled je to znát. Jste najednou jako kulička.“

Vděčný tlouštík zazářil radostí, ohmatával se, všelijak se nakrucoval, stoupal si na špičky a vyptával se dál: „A taky vyrostil?“

„O dobrých pár coulů. Zdejší vzduch vám jde zřejmě znamenitě k duhu.“

„Ja, ja, de luoht is hier goed, is zeer weldadig, ano, ano vzduch je tady výtečný, velice blahodárný. Takových nemoců, a najednou jsem naproste vyzdravěný. Ik zou gaarne hier blijven, hned bych tady zůstal.“

„A proč ne? Chtěl jste se tu přece usadit.“

„To chtil. Ale kde?“

„Nu co, kupte podnik pana Steina! Představte si: zasloužíte se o blaho Číny, a navíc z vás bude milionář, petrolejový král,“ smál se Metuzalém.

Tlouštík zamrkal, popadl dech a zastavil se jako přibitý; teprve za hodnou chvíli se vzpamatoval a rozchechtal se na celé kolo:

„Dat is goed, dat is zeker goed, to je dobré, to je namouduši dobré! Petrolejný král! Hrom do toho! Willem van Aardappelenbosch, a petrolejný král! No tohle! Jak vás to tak vynapadlo? Takový nápadník!“

Divoce pokračoval v procházce a chechtal se, až se mu břicho třáslo. Vtom se však opět zarazil, přestal se smát, jako když utne, vytřeštil oči a znovu zůstal všecek vyjevený…

To už ale přinesl hostinský v drobných a půvabných šálcích voňavý čaj. Každý vypil jen jeden, na přivítanou, a zanedlouho se objevil i chuejchuej, aby zavedl své vzácné hosty k obědu. Gottfried zapálil vodní dýmku a malý průvod se vydal na cestu: vpředu bernardýn, za ním Červenomodrý Metuzalém s rukama v kapsách a s náustkem v zubech, v uctivé vzdálenosti tří kroků Gottfried z Bouillonu s baňkou v levici a s fagotem přes rameno, pak Richard Stein, dále kapitán Frick Turnerstick s obrovským vějířem a mijnheer van Aardappelenbosch pod mohutným slunečníkem a nakonec oba bratři, Liang S’ a Jintchien, jako dvojtečka za souvětím.

Hostitele naplňovalo to nevídané procesí nepopsatelnou hrdostí a zvědavce po celé cestě nepředstíraným nadšením. V posvátném mlčení, s ústy dokořán a s očima vyvalenýma sledovali vzácné divadlo.

Mohamedánův nevelký domek tvořily jen dvě místnosti: skromně, ale čistě zařízená přední jizba a menší zadní místnost, zřejmě pokojík pro ženy a kuchyň zároveň. Hostitel je na prahu obřadně přivítal a usadil u nízkého prostřeného stolu. Z žen se neobjevila žádná; je to starý čínský zvyk, který se tady dodržoval o to důsledněji, protože domácí pán přestoupil k islámu. Jinak ale chuejchuej nedbal ani jediného z přísných předpisů, které muslimům stanoví při obědě jejich svaté písmo, korán: všecko probíhalo podle ryze čínských zvyklostí. Nepřisedl k tabuli, ale zůstal stát a s neobyčejnou pozorností obsluhoval hosty. Byl to dojemně skromný oběd chudého člověka, který i tak musel nejspíš sáhnout hluboko do měšce, aby mohl pohostit bohaté. A kromě.toho: jakýpak výběr lahůdek a vzácných krmí byla s to poskytnout malá zapadlá vesnička! Zato však tu prostou hostinu kořenila živá, srdečná zábava. Hostitel vycítil, že hosté jsou spokojeni, a zářil štěstím.

„Vidím, že jste nás upřímně přivítal, a opravdu ze srdce vám za to děkujeme,“ obrátil se na něho zčistajasna Červenomodrý Metuzalém, sotva dojedli poslední chod a dopili poslední číšku silné fengťiou. „Při takových příležitostech nám však staré mravy naší vlasti předpisují jistou zdvořilost, které chceme dostát i zde, daleko od

domova, pokud nám to ovšem laskavě dovolíte.“

„Zda dovolím? Ó pane a vznešený dobrodince, rozkazujte, a já uposlechnu.“

„Opravdu? U nás doma bývá totiž zvykem poděkovat po hostině osobně paní domu a dcerám rodiny a složit jim svůj hold. Poproste tedy ty tři půvabné květy, aby nás potěšily svou osvěžující přítomností. Chceme je ujistit, jakou vděčností a úctou jsme jim zavázáni.“

Hostitelovou tváří se mihlo leknutí. „Ó pane, proč právě tohle žádáte! Pochopte mne, odporuje to zdejším mravům.“

„To snad ne. Sám mocný tchungč’ Cou v Kuangčoufu nás uvedl k své líbezné choti.“

„Je to však i proti předpisům mé víry,“ bránil se zoufale chuejchuej.

„Nechápu. Cožpak i květy vašeho ctihodného domu přijaly svaté učení Mohamedovo?“

„Ne, to ne…,“ zavrtěl hlavou starý muslim a neopovážil se ani pohlédnout na vzácného hosta.

„Pak tedy odpadá i tento důvod,“ pokračoval Červenomodrý Metuzalém. „Prokazoval jste nám dosud nejupřímnější pohostinnost, proč si chcete teď naráz pokazit pověst a urazit nás odmítnutím té uctivé prosby?“

Chuejchuej chvíli mlčel, bojoval zřejmě sám se sebou, se starými předsudky i novou vírou, pak hluboce vzdychl a tiše, takřka neslyšně pravil:

„Nikoli, šlechetný dobrodince, urazit bych vás nechtěl. Raději překročím přikázání své země i svého náboženství. Nedáteli jinak, přivedu ženy. Alláh nechť odpustí, čím se proviním.“

A zdrcen odešel do zadní místnosti.

„Toto jste od něho neměl žádati, pane,“ poznamenal Liang S‘ s jemnou, odmítavou výčitkou. „Jest to zcela proti… proti zdejším zvyklostem i proti jeho svědomí.“

„Ach ano, vím to, velice dobře to vím, a nebylo mi lehko u srdce,“ usmál se Metuzalém. „Ale věřte, že mám skutečně závažné důvody porušit prastarý mrav a zvyky. Docela určitě to schválíte i vy, až přijde čas a pochopíte, proč jsem to musel udělat.“

Mluvili teď německy, takže rozuměli i ostatní.

„Co je zas? O co jde?“ zeptal se zvědavě Turnerstick. „Co že jste neměl chtít?“

„Přál jsem si pouze vidět dámy tohoto domu; musíme jim přece vzdát dík a složit poklonu.“

„A to je tu hřích? Přivede je tedy?“

„Zdá se, že ano.“ Gottfried se zazubil:

„Hrom do lajbliku, něžný pohlaví je dycinky vozdoba stolu, jak řikaval ten falář, co měl ze všeckněho nejrači dobře vypečeny husy, kačeny a krůty. No co, jakýpak strachy, vemem do hrsti vejškere sve dobře vychováni a budem se holt chovat podlévá bomtounu. Co vy nato, mijnheer?“

„Ano, ano, pokloňujem se jim ve vší úcty. V tom já se náhodně vyznám, nemyslejte si.“

Trvalo hodnou chvíli, než se Číňan vrátil; ženy si zřejmě musely obléci své nejlepší šaty a pečlivě se upravit. Konečně vstoupil, a ony s ním.

Jejich tváře byly podle obyčeje vyšších vrstev červeně a bíle nalíčené, tenké obočí protaženo štětcem s černou barvou, až se nad kořenem nosu stýkalo; bohaté, vysoko načesané vlasy měly všechny tři pomocí mnoha ozdobných hřebenů a jehlic důmyslně upraveny do tvaru černých lesklých motýlů; hedvábná svrchní roucha, složitě vyšívaná a u krku upjatá, splývala v bohatých záhybech až k zemi, ruce vězely hluboko v širokých dlouhých rukávech; také nohy skrýval šat, znetvořené však nebyly: nasvědčovala tomu křepká vznosná chůze, třebas udělaly jen pár kroků.

Zůstaly stát, hluboce se uklonily před vzácnými hosty, ale nepromluvily ani slovíčko. Pod silnou vrstvou líčidel vynikaly mladistvé rysy obou dcer, matčin obličej nesl zřetelné stopy soužení a bolu.

Všichni přítomní okamžitě vstali, a než stačil Červenomodrý Metuzalém promluvit, předstoupil pohotově kapitán Turnerstick, přeuctivě se poklonil a s nejlíbeznějším ze své zásoby líbezných úsměvů pravil:

„Mylady a mademoiselles, dovolteng ming prohlásiting, že seng cítimeng nadmírung obšťastněning vaším příchodem. Pojedling jsme, popiling a chcemeng…“

„Ik ook, ik ook, já taky, já taky,“ přerušil ho mijnheer van Aardappelenbosch kvapně a rovněž se švihácky uklonil, pokud mu to tělesné proporce dovolily. „Já taky jeděl a vypíjil.“

„U všech potkanů a krys, držte jazyk za zuby a neskákejte mi do mého čínského komplimentu!“ vyjel na něj vztekle kapitán a chtěl pokračovat ve svém chvalozpěvu. Tentokrát byl však naštěstí Metuzalém rychlejší a ujal se slova sám, pochopitelně že čínsky:

„Vím, že jsem se neomluvitelně provinil proti mravům vaší země, když jsem si troufl vyslovit přání spatřit vás a vaše dcery. Chtěl jsem vám však složit nejpokornější dík a omluvit se vám za všechny starosti, jež jsme vám tak znenadání a neohlášeni způsobili. Kromě toho mám ale ještě další, mnohem závažnější důvod, který mne přiměl setkat se s vámi

osobně. Musím vám totiž odevzdat dopis.“

Poslední slova pronesl k matce, která na něho udiveně pohlédla.

„Dopis pro mne? Ó pane! A od koho?“ zeptala se takřka neslyšně.

„Od člověka, kterého patrně už dávno považujete za ztraceného.“

Několik dlouhých okamžiků na něho pohlížela, pak se zavěsila do svých dcer a vydechla:

„Od mého… od mého manžela a pána!“

„Uhodla jste,“ přisvědčil slavnostně Červenomodrý Metuzalém. „Máte dost sil, abyste vyslechla, co píše? Prosím, račte se posadit.“

Přiskočil, nabídl jí své křeslo a žena se zmatena a jako ve snách posadila.

Jeho dvorná zdvořilost našla okamžitě horlivé následovníky; i oni chtěli ruče dokázat, že se dovedou chovat k dámám podle všech pravidel páně Kniggeho bontonu. Kapitán Turnerstick přistrčil své křeslo jedné z dcer a vážně pravil:

„Račteng, slečnong, sedněteng si takyng. Přejung vám příjemneng posezening.“ A mijnheer van Aardappelenbosch se stejně pohotově ujal druhé:

„Mejuffrouw, ik bid, dat ook gij op mijn stoel gaat zitten, slečno, i já vás prosím, abyste se posadila na mou židli. A nestydejte se! Jako doma!“

Žádná z dívek nerozuměla sice ani slovo, náramně dobře však pochopily, oč jde, půvabně se uklonily, na znamení díků přívětivě kývly roztomilými hlavinkami a graciézně se posadily každá z jedné strany vedle matky. A oba naši galantní lvi čínských salónů zářili pýchou a spokojenost! nad úspěchem své mužné zdvořilosti. Turnerstick se ještě sklonil k tlouštíkovi a nadšeně poznamenal:

„Skvělé děvče, co? Slovo od slova mi rozumělo. Zdá se, že se aspoň v tomhle domě mluví tou nejčistší čínštinou.“ Červenomodrý Metuzalém vytáhl zatím z kapsy pouzdro a z pouzdra úzkou obálku s dopisem. Protože v Číně ani ženy z nejvyšších vrstev nedovedou číst a psát, nedostává se jim totiž na důkaz vznešenosti pražádného vzdělání, podal psaní přímo pánu domu.

„Ó Svrchovaně vládnoucí! Ó Svrchovaně milostivý! Alláh je velký a Mohamed jeho prorok!“ vykřikl stařec, sotva přelétl prvních pár sloupců. „Co Alláh chce, stane se, co nechce, nestane se, skutečně, už je to tak! Náš vznešený dobrodinec, Alláh prodluž jeho život a daruj mu všechny slasti ráje!, mluvil svatou pravdu. Mámčíst?“

Nebohá žena zbledla vzrušením, celá se chvěla a křečovitě se držela křesla; nedokázala ze sebe vypravit ani hlásku, proto jen mlčky přikývla.

„Chaokchou, patřící k rodině Jie ze Sengche, ztracenému květu mé duše a matce mých nezvěstných synů a dcer od Jie Ťinliho, nešťastného uprchlíka z říše Čching…“

Dál nedočetl; ozvaly se čtyři výkřiky, a matka, omdlela radostí.

Chudák Metuzalém si vůbec neuvědomil, že takovouhle zprávu nemůže sdělit křehkým ženám jen tak bez přípravy. Dcery objaly ubohou matku a rozplakaly se.

„Bylo to příliš náhlé, je toho na ni na chudáka přece jen trochu moc. Pojďte do svého pokoje,“ vybídl starý chuejchuej dívky, vzal omdlelou ženu opatrně do náruče a rychle ji odnesl z místnosti; pokorně odešly s ním, aby se o matku postaraly a vzkřísily ji k životu.

Zato synové se vrhli k Metuzalémovi a Jintchien se zprudka zeptal:

„Pane, v téhle chvíli by bylo neradno žertovat! Ten dopis je skutečně od našeho otce?“

„Ovšem,“ přisvědčil student.

„A tato žena je skutečně naše matka?“

„Viděli jste sami, co k tomu ještě říct? A ty dvě dívky jsou vaše sestry.“

„O nebesa, ó zázrak! Naše matka a naše sestry! Pojď, bratře, musíme k nim!“ A rozběhli se ke svým nejbližším.

Ostatní neměli ani zdání, proč ten náhlý zmatek, a nechápali, co se přihodilo. Červenomodrý Metuzalém jim stručně vysvětlil, jaké události byli právě svědky, a radost a dojetí, ti věrní a nerozluční průvodci naší cituplné výpravy, slavily opět jednou svůj velký okamžik…

„U všech jikrnáčů, to je ale shledání! Ovšem, po pravdě řečeno, zrovna moc hezké to od vás nebylo, takhle zrádně nám to zamlčet. Co kdybychom byli taky omdleli z toho překvapení?“ ozval se konečně Turnerstick.

„Eště kleště že ne,“ přidal se Gottfried, „já vosobně todle vomdlejvání ouplně dvakrát nezbožňuju. Ale jinač má tudlenc pan kapitán svatosvatou pravdu pravdoucí. Dyž už ste se mi ráčil svěřit s tou zakopanou zlatou históryjí, moh ste mi dát taky ňáky tajný slecho vo tomdlectom rodinym překvápku. Je to vážně tresturodny, vláčet dospělého člověka mírnyx dýrnyxz jedny, takovydle legrácky do druhy. Vite vy vůbec, k jaký ouhoně by mohlo dojit v naši zkřehky něžný duši? Máme přece k sakru taky ňáke srce, né? Co vy na to, mijnheer?“

„Samo sobě,“ přikyvoval tlouštík a utíral si vždy a všude pohotové slzy. „Ik heb ook een hart, een zeer goed hart, já mám taky srdce, tuze dobré srdce. Od radostě mi pokaždé vykapou slze a nos. Musám se vysmrkat. A taky jsem nějak zesláběl, snad abych si chvilku sednil.“

„Už ne, už ne,“ zadržel ho rychle Metuzalém. „Myslím, že radši půjdem. Nechme tady ty dobré lidi samy pospolu, nebudem tu překážet.“

Potichu, nenápadně opustili dům plný štěstí a ve ztenčeném průvodu, leč za neztenčené pozornosti vesničanů kráčeli zpátky do hostince.

KAPITOLA SEDMNÁCTÁ

Pod ochranou krále žebráků

Mijnheera van Aardappelenbosche to nesmírné dojetí dočista zmohlo; úpěnlivě prosil, aby se co nejdřív pořádně navečeřeli. Červenomodrý Metuzalém zavolal proto hostinského a domlouvali se, co a jak připravit k večerní rýži. Vtom se zvenku ozval podivný hluk, nadšené výkřiky, volání a lidé stojící před hospodou se zčistajasna kamsi rozběhli.

„Co se děje? Poslouchejte! Co to volají?“ zpozorněl Metuzalém a zmlkl.

„Nevím, nerozuměl jsem, půjdu se podívat,“ odpověděl hostinský. Vzápětí se vrátil a zářil radostí:

„Víte, kdo přijíždí, vznešený milostpane? Čchiwang, sám mocný čchiwang!“

„Je to možné? Král žebráků?“

„Ó ano, už je to tak. Připozdívá se, dál už dnes zřejmě nepojede, zůstane nejspíš na noc tady. Jaké štěstí! Půjdu mu naproti, musím ho přivítat.“

Všecek blažený chvátal pryč a naši přátelé přistoupili zvědavě k oknu: i oni chtěli vidět velkolepý příjezd toho slavného a všemocného muže.

Před hostincem bylo jako vymeteno, zato z dálky sem doléhal zvláštní jásavý hluk; hlasy se blížily, volání sílilo, už bylo slyšet dusot mnoha koní a konečně se objevilo uprostřed hustého davu deset znamenitě vyzbrojených jezdců; ani v nejmenším nepřipomínali žebráky. Měli ušlechtilé koně a podle oděvu vypadali spíš na zámožné šlechtice.

Nejvznešenější z nich byl oblečen do nádherného šatu z jemného hedvábí, po boku se mu skvěla drahocenná dýka s ozdobně vykládanou rukojetí, otěže jeho černého hřebce byly bohatě pobity stříbrem. Mohlo mu být tak kolem šedesátky a dojem ctihodné důstojnosti zvyšoval ještě dlouhý knír, který mu splýval na prsa. Knoflík na čapce, ono neklamné znamení každého mandarína a odznak úřední hodnosti, pochopitelně neměl, přesto však budil svým velkolepým zjevem takovou úctu jako málokterý z nejvýznamnějších úředníků říše.

S mladickou lehkostí seskočil s koně a křepče vykročil ke dveřím domu; tam ho s hlubokou poklonou uvítal hostinský. Zvláštní věc: čchiwang, mocný vládce nad osudy celých provincií a všech, kdo v nich žili, od chuďasa až po nejvyšší vrchnost, s ním nejednal nikterak povýšeně, ale s upřímnou a přirozenou laskavostí, bez královské pýchy a jako rovný s rovným.

Naši přátelé odstoupili od okna, a sotva se usadili na lavicích kolem stolu, vešel do místnosti král žebráků se svým doprovodem. Vznešení cizokrajní hosté ho zřejmě překvapili, ostře se na ně zadíval a hluboce se jim poklonil. Vstali a uklonili se mu se stejnou zdvořilostí.

„Přenocuji dnes u vás,“ obrátil se čchiwang k hostinskému. „Doufám, že ložnice jsou volné.“

„S lítostí v srdci vás musím zklamat, ctihodný,“ odpověděl v hlubokých rozpacích hostinský. „Dnes po poledni se tam ubytovali tito úctyhodní pánové. Netušil jsem, že mne obšťastníte svým příchodem, vznešený ochránce.“

„Vyspíme se tedy zde.“

„Nedopustím, aby mocný král chudých a bědných byl kvůli našim nepatrnostem zbaven pohodlí,“ ozval se Červenomodrý Metuzalém a znovu se čchiwangovi uklonil. „Milerádi mu přenecháme jeden z pokojů.“

„Vznešený pán ví, kdo jsem?“ zeptal se čchiwang udiveně a znovu pohlédl na podivného cizince.

„Právě jsem se to dozvěděl, ale již dlouho je mi známo, jaké vážnosti jste hoden.“

„Pak jste tedy možná také slyšel, že čchiwang nikdy neporuší prastaré obyčeje země a po předcích zděděné zákony zdvořilosti. Bylo by proti dobrým mravům, kdybych hrubě zneužil vaší velkomyslné nabídky.“

„Ale nepřikazuje tento dobrý mrav i to, aby mladší vždycky ustoupil staršímu?“

„Zajisté, avšak i nižší vyššímu. A tím jste z nás dvou bezesporu vy, vznešený pane, a vaši ctihodní průvodci.“

„Nikoli, vždyť vy jste král!“ ohradil se Červenomodrý Metuzalém.

„Jen pouhý král chudých a bědných, jak jste sámřekl! Smím se i já dozvědět vaše skvělá jména?“

„Jsou vypsána zde na tomto kuanu Syna nebes.“

Podal mu nejvyšší pas, čchiwang ho opatrně rozložil, a když spatřil pečeť a podpisy, třikrát se uklonil takřka až k zemi. Pak přečetl jména, poklonil se počtvrté, pečlivě složil vzácný dokument a vrátil ho studentovi.

„Je to nejvyšší doporučení, jakého se u nás může člověku dostat. Přesto se však odvažuji nabídnout vám své nepatrné služby i já.“

V uklánění teď byla řada opět na Metuzalémovi: „Tato pocta je nám vítána a jsem vám za ni nesmírně vděčen. Vím totiž, že přátelství a přízeň mocného čchiwanga dokáže stotisíckrát víc než takovýhle kuan.“

„Snad máte pravdu. Leckdy mám možnost někomu prospět. Vaše skvělá jména mají cizokrajný zvuk, jedno mi však přesto nezní cize. Kdo z vás je pen Š‘Tajnej?“

„Tento mladý muž jménem Richard, čínsky Lichete. Je to synovec veleváženého pana Š‘ Tajneje z Chuoťingš’, kterého možná znáte.“

„Možná? Znám ho již dlouho a velice si ho vážím. Hodláte ho navštívit?“

„Ano, máme to v úmyslu. Zítra ráno chceme jet dál a doprovodit k němu syna jeho bratra. Pozval ho k sobě ze své staré vlasti.“

Čchiwang gymnasistovi přátelsky pokynul a znovu ujistil naše cestující svou bezvýhradnou ochranou, jež jim snad bude k užitku.

„Že má vaše ochrana nesmírnou váhu, o tom jsme se nedávno osobně přesvědčili,“ řekl vážně Červenomodrý Metuzalém. „Octli jsme se ve velkém nebezpečí, avšak nepřátelé se rázem změnili v přátele, sotva jsme jim dokázali, že nad námi držíte svou mocnou ruku.“

Král žebráků se na něho udiveně podíval:

„Kdo byli ti lidé?“

„Chuejchuejové. Setkali jsme se s jejich ozbrojeným houfem cestou sem.“

„Chuejchuejové jsou mně a mému lidu skutečně přátelsky nakloněni. Jak jste se však na mne mohl odvolávat? A jak jste jim mohl dokázat, že právě já jsem vaším ochráncem? Mně samotnému to není známo.“

„Předložil jsem jim svůj druhý pas.“

Pomalu mu podal pas krále žebráků a pobaveně pozoroval jeho tvář.

„Cože? Můj vlastní kuan!“ vykřikl s úžasem čchiwang a obracel ho na všechny strany, jako by nevěřil svým očím. „A dokonce kuan první třídy, kterých vydávám jen proklatě málo! Poznávám podle tajného znaku, že je to pas, nu ano!

— pas mého zetě v Kuangčoufu!“

„Míníte zřejmě klenotníka Chu Ťina. Podařilo se nám prokázat mu nedávno jistou malou službu. A když se dozvěděl, že máme namířeno hluboko do vnitrozemí, kde prý nás mohou potkat nejrozmanitější těžkosti a nebezpečí, laskavě nás vyzbrojil tímto vzácným kuanem.“

„Mému Chu Ťinovi že jste prokázali službu? Pak to ale nemohla být jen tak obyčejná, běžná úsluha, kvůli ní by se byl se svým pasem jistě tak lehko nerozloučil. Mohu se dozvědět, co se přihodilo a jak se s ním vznešení pánové seznámili? Hleďme, právě přinášejí čaj. Dovolíte mi, abych vás pozval? Můžete přitom vyprávět.“

„Rád vám to povím, ale jde o případ, o němž lze hovořit jen zcela důvěrně.“

„Všichni tito ctihodní muži jsou moji pobočníci a dobří přátelé, před nimi nemám žádná tajemství. Mohou slyšet vše, co mi povíte.“

Hostinský nalil čaj, objednali si ještě dýmky, a když vypili po malém šálku a zapálili voňavý tabák, pustil se Metuzalém do vypravování.

Zmínil se o pověření, jež dostal od Jie Ťinliho i o svém čchiš‘ a stručně vylíčil, co až dosud na své dobrodružné cestě zažili. Číňané pozorně poslouchali. Jakmile skončil, čchiwang se zdvihl, hluboce se uklonil a s nelíčenou úctou vážně pravil:

„To, co jsme slyšeli z vašich vznešených úst, nezvratně svědčí, že ve vzdálené vlasti upřímně obdivovaných pánů žijí lidé mimořádných znalostí, odvahy a obezřetností. Důvtip, statečnost a obětavost, s nimiž jste zachránil mého zetě i celou jeho rodinu, zavazuje nás k nesmírné vděčnosti. Budeme se všemožně snažit dokázat vám své uznání a snažně vás prosíme o blahosklonné svolení, abychom směli podniknout zítřejší cestu do Chuoťingš‘ ve vaší osvícené společnosti. A ještě něco: způsobili byste mi nevyslovitelné potěšení, kdybych mohl vás i vaše ctihodné přátele pozvat k malé večeři.“

Červenomodrý Metuzalém se sice zdráhal, leč marně. Král žebráků odešel do kuchyně, aby u hostinského objednal večerní rýži pro celou společnost a dohovořil sled chodů a přípravu jednotlivých pokrmů. Student využil příležitosti a dopodrobna přetlumočil svým druhům vše, o čem s čchiwangem hovořili; pochopitelně byli potěšeni, že získali přátelství tak mocného a vlivného muže, a tu vyslovil tlouštík zčistajasna docela nečekanou otázku:

„Mijnheer Methusalem, poveďte mi, a to on bude ochránět i mne?“ Student na něj překvapeně pohlédl a přisvědčil.

„Dat is zeer goed, to je znamenité, to já velmi moc potřebám, obzvláštně dokud neposílím!“ zaradoval se upřímně Holanďan a zamnul si růžové, buclaté ručky. Víc však už z něho nedostali.

Vtom se čchiwang vrátil a na jeho přání vyslal Červenomodrý Metuzalém posla se vzkazem, že prosí jménem krále žebráků oba bratry i starého mohamedána, aby přišli do zájezdního hostince na slavnostní večeři; netrvalo dlouho, a byli tu: všichni dosud plni dojmů z nenadálého setkání a překypující vděčností k strůjci všeho toho štěstí.

Do večera zbývalo ještě pár hodin, ustaraný hostinský potřeboval čas k přípravě tabule pro tolik hostí, a tak naši přátelé pátrali, jak příjemně strávit zbytek dne. Mijnheer van Aardappelenbosch si všiml, že na rozlehlém jezeře, jež tu vytvořila řeka, panuje teď čilý ruch a shon: vesničtí rybáři vypluli na podvečerní lov, ale tentokrát kupodivu bez sítí a bez čeřenu, zato se zvláštními cvičenými ptáky. Obratní černí opeřenci se bleskurychle vrhali do vody a pokaždé

vynesli v zobanu nad hladinu zmítající se kořist.

Mijnheer, Gottfried, Turnerstick a Richard na to koukali jako u vidění. Takovýhle rybolov ještě věru nezažili. A samozřejmě to byl tlouštík, který při pohledu na krásné kapříky a lesklé úhoře dostal nápad, k němuž se všichni ochotně připojili.

Sešli k řece, zamávali na jednoho z rybářů, a když připlul, všecek rozpačitý z té prapodivné čtveřice, domluvili se s ním, spíš rukama a cinkáním peněz než slovy, že jim na hodinku půjčí svůj člun i s okřídlenými lovci. Rybář horlivě přikyvoval, jen aby staří milostpaní ráčili bez obav nasednout, že je zaveze, kam si budou přát.

Opatrně nastoupili do vratké, kymácivé loďky, mijnheer se slunečníkem, s puškami i s tornou, od níž se nikdy neodloučil ani na okamžik, šlachovitý rybář se chopil těžkých vesel a pomalu odrazil od břehu.

Včlunu bylo místa dobře pro osm lidí; na tyčích položených napříč loďky seděli jako slepice na hřadě cvičení kormoráni. Číňan vyplul na volnou hladinu, zakotvil, nabral vodu do prázdného soudku na úlovky a rybolov mohl začít. Na povel svého pána kormoráni vzlétli a střemhlav se vrhli pod hladinu. Buď lapli rybu přímo, nebo plavali jako blesk notný kus pod vodou a kořist dohonili.

Takový statný taš‘čo, jak tu ty cvičené ptáky nazývají, dokáže udržet v zobáku i pořádně velkou rybu; když na ni náhodou nestačí, vyrazí krátký ostrý skřek a jeden dva další mu okamžitě přilétnou na pomoc. Aby nemohli kořist spolykat a ošidit tak své pány o lehký výdělek, mají na hrdle kovové kroužky nebo těsné kožené obojky; po lovu jim je rybáři sejmou a teprve pak se mohou ptáci postarat i sami o sebe.

Netrvalo to ani čtvrt hodiny a do soudku se už nevešla ani rybička; kromě několika úhořů tvořili úlovek většinou kapříci docela slušných rozměrů.

„Oulovek jedna báseň. A pak že přej bez práce nejsou koláče! Koláče teda možná né, ale všelijaký rybi žoužele plnej pytel,“ pochvaloval si Gottfried. „Vodnesem ty zlaty rybky hostinskému, ať nám je ňák šikovně uklohni k večeři, co říkáte, mijnheer?“

„Ani nápadu! Ik zelf zal deze vissen braten, in boter en uien, já je upeču sám, na másle a na cibuli!“ volal tlouštík a div se mu nesbíhaly sliny při tom slastném pomyšlení. „Honem, ať veslová zpátky!“

Rybář dovesloval ke břehu a kapitán se pomalu zvedl, aby první seskočil na pevnou půdu a pomohl pak ostatním; pro starého námořníka je to hračka, stát ve vratké loďce třebas v prudkém vlnobití. Zato pro tlouštíka to byl kámen úrazu. Nemotorně doklopýtal na příď, kde byl člun nejužší, netrpělivě čekal na přistání, už aby běžel do kuchyně, a jako očarovaný koukal na soudek s rybami. Vtom se Turnerstick odrazil k mohutnému skoku, loďka se zakymácela, mijnheer ztratil rovnováhu, roztáhl ruce, vykřikl, a plácl sebou do vody, jen to žbluňklo.

Rybář se vyděsil a bleskurychle se vrhl za ním. Holanďan sice na chviličku klesl ke dnu a zmizel, ale za okamžik zase vyplaval jak nafouknutá měchuřina a rybář s ním. Přitáhl ho ke břehu, vyvlekl z vody a položil do trávy; Gottfried s Richardem zatím uvázali člun, Turnerstick vylovil skotskou čapku a spěchal k nebohému tlouštíkovi.

Neztratil ani slunečník, ani pušky, ani svou milovanou černou tornu, ba ani vědomí; ležel však v trávě jak široký tak dlouhý a jen kašlal a odfrkoval a supěl jako nastydlý parní stroj.

Seběhli se vesničané, společnými silami odnesli mokrého nešťastníka do hostince a uložili ho v jizbě na lavici.

Metuzalém i ostatní se jaksepatří vyděsili, ale mijnheerovo kýchání a kuckání bylo nejlepším důkazem, že z celého neštěstí se nakonec vyklubala jen nedobrovolná studená koupel, takřka úplně jak dle Priessnitze.

Student se rozesmál, poklepal tlouštíkovi na břicho a zahlaholil:

„Tak vstávat, vstávat, mijnheer, po takovém osvěžení přece nebudete spát!“

„Nemohám … ik ben verdronken, jsem utopený,“ naříkal Holanďan slabým hláskem a ležel dál. Vtom se otevřely dveře a na prahu se objevil rybář: přinesl soudek s úlovkem.

„A heleme je, velrybičky!“ řekl schválně hodně nahlas Gottfried. „Inu, tejkon nám už nebudou moc platný, dyž je tudlenc mijnheer v pánu. Vemte si to zpátky, milej zlatej, holt si na nich pošmáknete sám.“

„Co… co blázňujete!“ vyskočil tlouštík, jako když ho píchne. „Deze vissen moeten in de vleesschotel, tyhle ryby musí na pekáč, ale do naší kuchyni! My jsme si je nachytili, my si je taky pěkně sjíme.“

„Hrom do klandru, nejni možná! A já si už myslel, že ste nadosmrti utopenej!“

„Verdronken? Vůbecně ne! Běžám do kuchyni a pusťuju se do toho.“

„Tak že abyste se snad při tej příležitosti mlaskavě podržel nad vohněm i vy a kapánek se přivosušil, teče z vás jak z děravého sudu.“

Teprve teď se podíval Holanďan na kaluž pod sebou a na zmáčené šaty.

„Rechtwaardige hemel, wat is dat, spravedlivé nebe, co to je? Vždyť jsem celý pomočený! Ještě z toho onemocňám. Mijnheer Methusalem, co povědí ten váš naučený slovník o utopených utopěncách?“

„Že se mají koukat honem převléknout a vypít pořádných pár šálků vařícího čaje,“ usmál se student a odvedl mijnheera van Aardappelenbosche k hostinskému, aby mu půjčil něco na převléknutí, než mu uschnou šaty, a napojil ho dvěma třemi vědry vřelého čcha.

Ostatní zatím odměnili rybáře; třebas těch pár stovek měďáků byla pro ně maličkost, chudák v životě neviděl a neměl takovouhle spoustu peněz. Rozplýval se vděčností a vycouval z místnosti s hlavou sehnutou až k zemi.

Když se tlouštík za drahnou chvíli znovu objevil a zastavil se mezi dveřmi, všichni svorně vyprskli: vypadal skutečně k popukáni.

Najít pro něj kalhoty, to byl zřejmě úkol nad lidské síly. Přestože leckde v Číně, jak už víme, považují blahobytný zevnějšek za vrchol půvabu, nebylo ve vesnici ani v širém okolí nikoho, kdo by se mohl co do téhle krásy měřit s mijnheerem van Aardappelenboschem. Nesehnali prostě nikde nic. Ovšem do něčeho ho převléknout museli, a navíc tak, aby to alespoň trochu odpovídalo vznešené důstojnosti ctihodného cizince. Nakonec poslal zoufalý a ustaraný hostinský ke zdejšímu imámovi: jedině ten měl dostatečně veliký kus látky, hedvábný závěs z místní

svatyně. Naštěstí nebývají tihle vesničtí pěstitelé hříšných duší příliš přísní, a tak i tenhle bez dlouhého rozmýšlení půjčil svatý obraz k nesvatému použití, ovšem dozajista hlavně proto, že cizinec byl přítel krále žebráků a že se tudíž mohl nadít štědré odměny.

Závěs byl pomalován nejrozmanitějšími ornamenty, nápisy a ozdobnými citáty z koránu tak hustě a silně, že byl tvrdší nežli plech. Vypadalo to, jako by si tlouštík ošancoval své objemné tělo roztodivně zprohýbanou španělskou stěnou s islámským vzorem, ze které vykukovaly na světlo boží jen dvě buclaté ručky a kulaťoučká hlavička. Nablýskanou lysinu kryla vysoká homolovitá čepice s obrazem draka vpředu a s dloahýml klapkami na uši po stranách, uvázanými pod bradou.

Pomalu vstoupil, ubedněn do tohoto uměleckého paravánu, a opatrně, aby ho nepřelámal, kráčel ke svým přátelům; jenom s velkým přemáháním nevybuchli ve smích, vždyť už tak dost baculaté tlouštíkovo tělo vzrostlo přinejmenším na dvojnásobek své dosavadní míry.

„Zo, hier ben ik, mijne heren, tak, tady jsem, pánové,“ pravil důstojně. „Moje zdraví se zas vylepšalo a mám hlad, až bych pláčil. Kdy budeme večeřovat?“

„Každým zvokamžikem to musí vyšpuknout,“ uklidnil ho Gottfried. „Z kuchyně sou už cejtit všelijaký špikantni špekcyjálity. Zatim račte přímout posezeni.“

„Neen, dat kan ik niet, děkuju, to nemůžu.“

„A pročpa by né?“ „Přezlomil bych si kabáta.“

„Inu, dyž si to nemůžete vodsedět, tak si to holt budete muset vodstát, jak povidal ten mlaskavej vokresni souce, dyž vodsoudil na štyry dny vandráka s takovymdle nežiďákem na zadnici. A hezky počkat, až vám uschne kostejmek.

Náhodou, zatim můžete bejt spokojenej, takovydlenc brněni na těle je tisickrát lepcí než v noze. A pokaváde de vo flinty, ty sem vám už vypucoval, akorát ten váš slavnej rukcak sem musel vylejt jako kvakváryjum, i ze zlatejma rybičkama.“

„Co to povědáíe?“ vyděsil se mijnheer. „To tam bylo tak moc navodněno? O mijn ongeluk! Wat zal ik maken, já nešťastník, co teď?“

Naříkal a bědoval tak zoufale, jako by ho potkalo bůhvíjaké neštěstí. Torna ležela na lavici, chtěl ji popadnout, ale nemohl se ve svém krunýři ani shýbnout, tak jen poskakoval kolem a chňapal do prázdna.

„Ale, ale, no tak, proč takový nářek, copak to za to stojí? Pro pár kornoutů čaje?“ domlouval mu přátelsky Červenomodrý Metuzalém.

„Lieve hemel, ik heb mijn bankwissels darin, dobrotivé nebe, mám tam svoje bankovní papíry!“

„Proboha! Snad ne zašité?“

„Jasně! Pod podšívkem. Schověl jsem si je tam proti poztrácení.“

„U čerta, tak ven s nimi! Jinak bude po nich.“

„Dat God verhoede, pánbůh chraň! Tohle je mi nadělání! Pospěchejte! Vytahujte je ven! Ale honem rychle!“

Tak takhle to tedy bylo! Náš baculatý chytrák vláčel s sebou celé svoje nekřesťanské jmění ve svazečku cenných papírů! Proto se nechtěl nikdy ani na okamžik rozloučit se svou nenápadnou černou tornou! Proto ji střehl jako oko v

hlavě! S největším spěchem rozpáral Metuzalém podšívku; ještě že byla z voskovaného plátna a zabránila vodě v díle zkázy.

„Vezmějte mi ty papíry zatím k sobě, prosám vás o to,“ požádal mijnheer van Aardappelenbosch studenta se vší důvěřivostí svého dobráckého srdce. „Do tohohle převlečňáku zapomnili vyšít kapsy.“

A tak celé to mokré neštěstí dopadlo i v tomhle směru šťastně.

Venku se zatím setmělo a hostinský rozsvítil lampy: poctivé petrolejky se širokým knotem a s baňatými skleněnými cylindry, další neklamnou známku, že k Danielu Steinovi a jeho závodu už vskutku nemůže být daleko.

Začala večeře, slavnostně přinesli první chod: řídkou pikantní polévku se smaženými rybími ploutvemi. I všechna další jídla byla z rozmanitě připravených ryb a z různě vařeného, dušeného, pečeného a smaženého masa onoho znamenitého domácího zvířete, kterým pravověrní mohamedáni stejně jako židé nerozvážně pohrdají, zatímco Číňané ho s velkou oblibou chovají a s ještě větší zálibou pojídají.

Že nepatří k podivínským muslimům, nýbrž k těmz rozumných národů, jež tomuto ušlechtilému živočichovi s rypáčkem a skvělou pečínkou vzdávají ochotně a plnou měrou čest, která mu náleží, dokazoval mijnheer s přesvědčivou horlivostí; vůbec mu nevadilo, že musí absolvovat celou hostinu vstoje, mohl aspoň obíhat kolem stolu, hledat ty nejlákavější kousky a nabírat si a dávat si nandávat, dokud z poslední mísy nezmizel poslední drobek. Ostatní měli už dávno dost, on však pořád ještě jedl. A když přinesli na velikánském podnosu zlatý hřeb večeře a hostinský triumfálním hlasem oznámil:

„Siaoču!“, nerozuměl sice tlouštík tomu tajuplnému slovu ani za mák, zato však přenáramně dobře poznal mladé zvířátko s do křupavá vypečenou kůžičkou a zaníceně zvolal:

„O mijn God! Pekané selátko! To je převýběrné! To musám sjíst!“

A pustil se do chvalně známé pochoutky, jako kdyby neměl čtrnáct dni v ústech.

Nakonec přišlo rýžové víno a pálenka; v družné zábavě si ještě vykouřili dýmku a Liang S‘ s Jintchienem se vrátili k sestrám a šťastné matce. Byl čas jít spát.

Čchiwang dodržel slovo a za nic na světě se nedal pohnout, aby přespal v ložnici. Ulehl se svými pobočníky na zem ve velké jizbě, kde před chvílí večeřeli.

V pokojích pro hosty stály uprostřed čtyř holých stěn jen jednoduché nízké bambusové palandy, z nichž si každý nocležník musel teprve z přikrývek a houní vykouzlit sám podle svých představ pohodlné lůžko, vždycky pro několik spáčů najednou. Červenomodrý Metuzalém se ubytoval s Cupidem, kapitán Frick Turnerstick s Richardem Steinem a Gottfried z Bouillonu s mijnheerem van Aardappelenboschem. Tlouštík si přinesl suché šaty, vysoukal se ze svého plechového opevnění, postavil do kouta to pohanské roucho a ulehčené si oddechl:

„Zaplať pánbůh, že jsem se zbavěl té umalované zácloni. To zatrápěné vykoupení mě div neumřilo. Ještě že je tady tak pozdravné povětří, jinak bych určitně do půlnoci dostal zápalku plic a zánět játru.“

„To teda máte recht,“ přikývl Gottfried a potutelně se usmíval. „Zdoušek je tady ekstrastřídni. Kapánek smradlavej, ale jinač hotovej zázrak, po tom se vturánu uzdravi i dočista mrtvej utopenec.“

„Úplně moje slovy! Už teď jsem jako ryběčka.“

„Ale kerá ňáko zapomněla plavat. Rači to už neprubujte, aspoň do toho petrolejového králostvi abyste ve zdrávi a při životě zvydržeti ráčil. Tam to bude nejspíš vonět, že se natotata spravíte z koule do voválu napřič.“

Mijnheer van Aardappelenbosch se nepřítomně a jako ve snách zahleděl na prskající petrolejku, chvíli mlčky koukal do mihotavého plamene, potom si vzdychl, rezolutně stáhl knot a pravil:

„Uviďáme. Nějak to dopadni. Ale teď chtím spět. Přejím vám dobrou noc.“

„Jak si liběj přát, ale dyby to šlo bez chrápáni, esli mužů prosit.“

„Já a chrápět? No dovolujte! Ik slaap zeer stil, dat kunt gij geloven, já spím jako pěna, to mi věřte. V životu jsem se neuslyšel, že bych chrápěl.“

Za deset minut se však do toho dal, že se Gottfriedovi celou noc až do bílého rána zdálo jen o samých běsnících vulkánech, zemětřeseních a kanonádě.

Když se druhého dne sešli zase na snídani, zastihli krále žebráků už v plné práci. Ještě včera rozeslal posly do okolních vesnic a teď již od rozbřesku přicházeli siangčangové, rychtáři a přinášeli výkupné.

Bylo to divoké a živé dohadování, účastnili se ho však pouze pobočnici, do jejichž obvodu patřila ta která ves, čchiwang vždycky vyřkl jen konečné slovo. Metuzalém záhy poznal, že poplatky jsou směšně nízké, na rodinu připadalo jen pár měďáků, svobodní nebo osamocení platili dokonce polovic, ovšem při obrovském počtu lidí to

musela být ročně nepředstavitelná suma, kterou čchiwang vybral. A za tenhle nepatrný poplatek byla pak celá obec na čtvrt roku vykoupena od dotěrných návštěv žebráků. Na svém území nestrpí totiž čchiwang žádných jiných chudých, kteří by se odvážili žebrat na svůj vrub.

Po snídani, při níž neúnavný tlouštík konal pravé divy udatenství, vyrazili na další pouť. Oba bratři se k nim připojili, pro své drahé se slíbili zastavit až při zpáteční cestě, zatím se měly v klidu přihotovit na dalekou cestu za moře.

Mijnheer rezolutně odmítl dát se přivázat a seděl v sedle, jako kdyby se v něm narodil a docela jako by už od útlého dětství nedělal nic jiného, než jezdil na koni.

Vše, co mělo zdravé nohy, vyprovázelo vznešený průvod až daleko za vesnici, kde jeden z přítoků řeky prorážel hřebenem hor příčné údolí do uhelné pánve. Druhého dne po poledni měli být konečně u cíle své cesty.

Červenomodrý Metuzalém se držel ponejvíce vedle čchiwanga a v jeho družině; jako znamenitý znalec čínských poměrů mohl totiž studenta v lecčems poučit, a skutečně také ochotně a dopodrobna odpovídal na kdejakou sebezvědavější otázku, a věru nebylo jich málo.

Tu a tam se však Metuzalém přece jenom připojil i ke svým starým druhům, a pak probírali ze všech možných stran veselé i vážné zážitky minulých dní i plány do nejbližší budoucnosti.

„Stejně se už těším,“ usmíval se Richard, „jak se bude strýček tvářit, až najednou zčistajasna spatří krajany. Určitě to hnedka pozná podle našich krojů.“

„To není tak jisté, takovéhle stejnokroje nosívají studenti na universitách i v jiných zemích,“ namítl Metuzalém.

„Ostatně, abych pravdu řekl, nechtěl bych mu prozradit hned z kraje, kvůli čemu jsme přišli a co jsme zač.“

„Proboha, a proč?“

„O to větší překvapení potom zažije. Sice asi pozná, že jsme studenti, ale…“

„Na mně taky?“ přerušil ho tlouštík.

„Těžko, o vás si spíš bude myslet, že jste lidojed. Co říkáte, kdybychom se vydávali třeba za anglické studenty na cestě kolem světa? Angličané jsou takových věcí schopni, bude to znít věrohodně.“

„En ik? Wat ik, a já? Co já? Slyšáte mě?“ dotíral neodbytně mijnheer.

„Vy?“ ušklíbl se Gottfried. „Jak vás tady tak petrachtuju, vy byste moh bejt tak nejspíš tlustej podnáčelnik vod divokejch Zulukapru, kereho si vezem domu do Blondýna, abysme ho po večerech naučili civilizouvanejm móresům a jak se dělá správnej pudink se šveskama.“

„Zo! En wat zijt gij, ták! A co jste vy? Opelichnutý mluvěcí nadopičák, co ho budu v Londýnu ukázkovat za šilink panstvu a za půlšilink kdejakému hejhulemu a pisklákovi na fagot.“

„Šecka česť,“ chechtal se Gottfried z Bouillonu, „to ste mě teda doběh! Ále co, vykoledoval sem si to, dobře mi tak, jak povídal ten jistej mudrc, kerej měl furt tolik rozumu, až se z toho zbláznil. Prostě se mužem vokazovat v panouptyklu za penize voba a vyděláme majlant.“

„Buďte zticho! Ik wil weten, wat ik zijn zal, já chci vědět, co budu já,“ trval na svém tlouštík.

„Jo ták! Jako v tej chystanej škomédyji u strejdy Daniela?

Helejte se, vité co: jezte, pite, to umite na vejbornou, aspoň tim nic nezkazíte.“

„Ja! Dat is goed, dat laat ik graag gelden, dobrá! To je znamenité, tak platí! Vy jste přece jenom přátel, vy se mi líbáte, já vás milovám.“

A při těch slovech, která ten dobrák myslel k smrti vážně a ani za mák ironicky, podal Gottfriedovi ruku, a Gottfried ji stejně upřímně a od srdce stiskl.

„Tak je to správné,“ pochvaloval si Metuzalém. „Mezi přáteli se nesmí nějaký ten žert a štulec brát moc vážně. Ale stejně si dej pozor na jazyk!“ obrátil se na Gottfrieda. „Jsi poslední dobou nějak hubatý.“

„Vo tom nemám žádnou povědomosť. A to, co sem pravil tudlenc panu míňvejrovi, to byla spis malá, ale sakramencky spravedlivá pomsta, ani vo chlup vic!“

„Neříkej! A za co?“

„Za to jeho parni pilkovadlo.“

„Že by zase chrápal?“

„Chrápal!“ vyprskl Gottfried. „To je ouplně a dočista stejný, jako dybyste řek, že se kanón upšouk. Klády rozřezával! A pěkně po dýlce vod jednoho konce na druhej. Dlouhý jak zimni večír a tlustý nejmiň jako maják. A vy řeknete, chrápal! Ale mluvil ste myslim vo něčom jinom. Že si u velezváženeho pana strejdy zahrajeme na englicky študentově, né? A kdy se teda jako dovi, kdo sme dovopravdy vosobně a vlastni rukou?“

„Při nejbližší vhodné příležitosti. Těžko vědět předem. Však už něco vymyslíme.“

„Jakýpak dlouhý přemejšleni? Pude na kutě, začne slace dřimat, samo sebou dyž ho nebude vokrádat vo zaslouženej vodpočinek po těžký denni práci samočinný vochrápadlo tudlenctoho pána, a bude mit zrovna ňáky krásny sněni vo svy drahý domovině, že jo, no a zatímco mu budou před vočima defilírovat lahody a krásy jeho milovanej vlasti, zahrajem mu pod vokynkem útulného pokojíku dojimavy štandrdle, zkrátka takový to holáryjotryjo, jak sme zpivávali

eště doma, dyž sme někdy náhodou šickni tři najednou netrpěli na škatar průdušnejch cest zadejchacich. Co řikáte tomu nápadníku?“

„Není špatný. Dokonce lepší, než se zdá,“ přisvědčil horlivě Richard. „A uděláme to hned dneska večer. Musíme vymyslet nělakou z těch hezkých písniček, které maminka tak ráda poslouchala, jenže kterou?“

„No tutově že ňákeho dojimálta, dyž má bejt určená pro spíci vosobu. Třeba tudlenc: Kde poutnik vokem spočine,

tam louky v stínu lesa,

pole a bily vesničky, a srdce zplihle plesá.“

„Přestaň!“ smál se Metuzalém. „Jednak zjihle, a ne zplihle, a pak: to musí být něco ostřejšího, na takovéhle něžnosti už nemám hlas. Rozumíš, pořádná vlastenecká píseň, co člověkem jaksepatří zatřepe.“

„Jo vy myslite ňákeho lomcováka? Tak co říkáte tejdle: Kde je má drahá rodná vlasť?“

„Správně, to je ono, to bude něco pro můj pivní bas! Kde je máá draháááá, rodnáááá vlast…,“ poslední slova už Metuzalém zapěl na onu známou, trochu sentimentální, leč přesto ráznou melodii, a to tak mohutným, dunivým a heroickým hlasem, že se koně plašili, muly přidávaly do kroku a jezdci se vyděšeně ohlíželi, co se to zas žene za

neštěstí. Usmál se, spokojen účinkem svých mocných hlasivek, a pokračoval: „Všecky sloky známe, jako když bičem mrská, a že bychom to někde popletli, to asi sotva, zpívali jsme přece tuhle píseň nejmíň tisíckrát, a…“

„A já?“ ozval se mijnheer. „Ik wil ook met zingen, já chci taky zpívat.“

„Hrom do šlejšky, vy?“ podivil se Gottfried. „Todlenc sou mi překvapeni. Copak vy to dovedete?“

„A proč bych nedovedil? Dočista nádherně! Lépěji než zpěvní kos nebo slavníček.“

„A německy?“

„Po německy taky. V Kolínu nad Rýnou jsme zpěvávali ve zpěveckém spolku Lyra. Vždycky v sobotě večer jsme vyzpěvali, až se hory zelenily. A písni: Kde je má drahá, rodná vlasta, tu zpěvám ze všech nejlepěji.“

„A jakej máte vůbec hlas?“ vyzvídal pořád ještě s nedůvěrou Gottfried.

„Výteční, úplně první jakost.“

„Ale né! Myslím, esli basbombardón nebo tenor nebo barvytón.“

„Já zpěvám vysoce, nejmíň sopránu a ještě nejvýš. Výšeji než skřivlánek. Mám vám zazpěvit?“

„Ale dyž už, tak teda něco pořádného!“

„Tak poslouchněte, budu zpěvat: Sluňáčko světí nad kraji…“

Několikrát si důrazně odkašlal, aby si pročistil hlasivky, pak si párkrát přejel prstem pod límcem, jako by se chtěl přesvědčit, nevězíli tam nic, o co by se mohly tóny zadrhnout, zavřel oči, varovně zvolal: „Pozór! Pozór!“, zvrátil hlavu, otevřel ústa a…

„Teď ne, mijnheer, teď radši ne, ještě je moc brzo! Počkáme do večera,“ zarazil ho v poslední chvíli Metuzalém; přece jenom nechtěl, aby se starý dobrý tlouštík zbytečně zesměšnil.

A tak zpěvák sklapl zase ústa, otevřel oči a dobromyslně pravil:

„Jak si račte přít. Budu tedy zpěvat až navečer. Het klinkt toch goed, zní to taky dobře.“

Uklidněn snadným úspěchem, poháněl Červenomodrý Metuzalém koně ke králi žebráků, kde sice nebylo tolik zábavy a smíchu, zato však mnohem víc poučení a užitku.

KAPITOLA OSMNÁCTÁ

U cíle

Výprava pronikla šťastně horským hřebenem a jela teď nedohlednou širou rovinou. Ze syté zeleně prosvítala čím dál častěji stavení četných vesnic, po lesích nikde ani památky, zato kolem osad rostla všude spousta pečlivě pěstěných ovocných stromů; obdělaná pole oddělovaly živé ploty bambusu. Znamenitě udržovaná cesta vedla podél nevelké říčky, dokud neodbočila k východu a neobrátila se do údolí řeky Čang, na jejímž severnějším rameni ležel Chuoťingš‘. Krátce před polednem nařídil Červenomodrý Metuzalém krátkou zastávku, jen co trochu pojedli, napojili koně a protáhli si údy, a hned zas vyrazili. Stále zřetelněji bylo znát, že se blíží k cíli: dřevěné káry s uhlím nebo se sudy petroleje potkávali už téměř na každém kroku, stále častěji míjeli horníky s tvářemi zčernalými mourem a ve vzduchu sílil nepříliš příjemný zápach, neklamné znamení a věrný společník naftových pramenů a rafinérií petroleje.

„Lieve hemel, dat riekt goed, dat heb ik graag, dobrotivé nebe, to to krásně voní, to mám rád,“ pochvaloval si mijnheer van Aardappelenbosch, „a náramně to prospěvá na plícu.“

Zamiloval se prostě do tohoto kraje a vše, co skýtal, uvádělo ho v nadšení.

„To je ouplná a čistokrevná pravda pravdouci,“ přikyvoval vážně Gottfried. „Tendlenc libovonnej smrádek z petroleje je ten nejlepči mejdlykament proti hubnuti. Bejt takovej marod a hubeňour jako vy, namoutěkuši by sem zvostal v Číně do nejdelší smrtě smrťouci.“

„Ja, gewisselijk, to ano, určitě, však já to udělím, nebojujte se.“

„A máte recht, na tomdle ekstrastřídnim zdoušku nemusite mit ani žádné medyčínske čaje, ani žádnej veleučenej slovnik támdlenc ctihodného pana Metuzaléma, než stačite naposledy a kdefinytývně umřit, budete zdravej jako velrybička, ovšem esli se dřiv zaseje neutopíte.“

Pomalým klusem vjeli do poslední větší vesnice před Chuoťingš‘. U výstavného zájezdního hostince nasedal právě na koně jakýsi jezdec, asi třicetiletý hubený muž, oblečený sice do prostého čínského kroje, ale bez copu a zjevně nemongolských rysů.

„Ó nebesa, jaká to náhoda! Dobrý den, pane van Berkene, kde se tu… kde se tu béřete? Míříte domů?“ zvolal německy překvapený Liang S‘.

Muž si až dosud nepovšiml přijíždějícího průvodu; teď však se rychle otočil, přelétl bystrýma očima podivné procesí, a sotva zahlédl krále žebráků a Liang S‘a, obličej se mu rozzářil radostí. Přijel k nim, prvému se hluboce uklonil, druhému podal srdečně ruku a čínsky pravil:

„Dovolte, abych co nejuctivěji přivítal Vaši Vznešenost v našem ohnivém kraji. Deset tisíc let ať na vás svítí slunce!“ Znova se poklonil a pak se vrhl na mladého obchodníka a páně Steinova zaměstnance:

„No tohle je mi překvapení! Tak konečně jste zase zpátky, milý Liang S‘i! To je dost. Byl jste pryč poněkud déle, než jste měl v úmyslu, neníliž pravda? Už jsme si mysleli, že vás potkala nějaká nehoda.“

„A ani jste se nemýlili. Představte si: padl jsem do spárů pirátům!“

„U všech ďasů! To musíte vyprávět! Taková historie! Jak jste jim unikl?“

„Má nepatrná maličkost by to byla nikdy nedokázala, děkuji za svůj nicotný život a za své osvobození pouze těmto ctihodným cizincům. Jedou k našemu vznešenému laopanovi Š‘ Tajnejovi, chtějí poznat jeho závod. Jsou to čtyři velemoudří Jingkuožen, Angličané, čehuančang a tři suešengové, studenti, a jeden Chelan, statečný mijnheer Willem van Aardappelenbosch.“ Tohle jméno vyslovil Liang S‘ po evropsku, nikoli ve složité čínské podobě.

„Wellcome, gentlemen,“ přivítal je neznámý Evropan a v úžasu se obrátil poměrně dobrou němčinou na obrovitého tlouštíka: „Můj bože, co to slyším? Vy račte být Holanďan? No tohle jsou mi věci!“

„V Holandsku narodily, v Holandsku vychověný a doufám, že v Holandsku pochověný,“ odpověděl tlouštík hrdě. „En gij, wat zljt gij, a vy, kdo jste vy?“

„Inženýr Hans van Berken, Belgičan, pocházím z Melechen. Pracuji jako technický ředitel u pana Steina,“ Mijnheer se rozzářil: „Dat is, zeer fraai, to je výborné! A říkali, že mluvníte taky po holandsky.“

„Jakžtakž.“

„Zo moeten wij hollands spreeken, tak to musíme mluvit holandsky.“

„Milerád, mijnheer. Velice mne těší, že vám mohu posloužit vaší mateřštinou, s radostí se zase po té věčné čínštině trochu pocvičím.“

„Mij ook, mě taky, pěkně si porozmluvíme. Ale pokud běžá o ten slavný Chuoťingš‘: poveďte mi, hoe is dat eten —

jaké je tam jídlo, rozumáte, myslím strávení?“

„Jídlo?“ opakoval Belgičan, vyveden jaksepatří z míry tou nenadálou otázkou. „Myslíte… ach tak, nuže: mohu říci jen samou chválu. Stravujeme se po čínském způsobu i po našem, po evropsku a…“

„Dat is zeer goed van dezen oom Daniel, no to je od toho strýčka Daniela znamenité!“

„Jak prosím? Vy znáte jeho křestní jméno? A dokonce mu říkáte strýčku? Jak to?“

„Protože… jelikožtě… prostě ježto…,“ koktal tlouštík v rozpacích, když si uvědomil, že užuž prozradil, co mělo zůstat tajemstvím.

„I co, vám se s tím svěřit můžeme,“ přispěchal mu v krajní nouzi na pomoc Červenomodrý Metuzalém čistokrevnou němčinou. „Nechtěli jsme o tom vlastně ještě mluvit, ale vy nás, doufám, neprozradíte, a možná že budeme potřebovat i vaše přispění. Nejsme totiž žádní Angličané, ale Němci.“

„Němci! Ach! No tohle jsou mi věci. Snad ne dokonce…,“ nejistě si měřil jejich studentský kro], „snad ne dokonce krajané pana Steina?“

„Uhodl jste. Přesně tak. Přicházíme do Číny přímo z Německa.“ „Pak ale, není snad tenhle mladý muž synovec starého pána?“ ukázal inženýr na Richarda.

„Znova přímo do černého. Syn páně Steinova bratra Ferdinanda, Richard Stein.“

„Je to možné? Je tohle vůbec možné! Nu tak to vás, pánové, co nejsrdečněji vítám. A ujišťuju vás, že stejně srdečně a z duše rád vás přivítá i můj šéf.“ Potřásl jim všem rukou a pokračoval:

Ale jak jste to, proboha, dokázali, dostat se v takovémhle oblečení až sem?“ A proč by ne? Copak nejsme na Čínu dost elegantní? smál se Metuzalém.

„Prostě neuvěřitelné! Museli jste budit úžasný rozruch. Tenhleten kroj a tyhle studentské čapky jsou určitě nápadné i u vás doma, natož tady!“

Inu pravda, byli jsme tu a tam středem pozornosti, a upřímně řečeno: dost nás to někdy unavovalo, snad to znáte, stíny popularity, ale skutečné nepříjemnosti nebo nějakou vážnou škodu jsme kvůli tomu neměli.“

„To se divím, opravdu. A v životě bych tomu nevěřil… Pro boha živého, vždyť tenhle pán má s sebou dokonce i fagot či co! Neuvěřitelné!“

„Jakýpak copak, mám, a kalafuna šmytec!“ přikývl hrdě Gottfried z Bouillonu. „A jářku, proč taky ne? Ňáko semk němu za cely ty léta přirost, nemůžu se vod něj vodloučit, jak dycinky říkávalo to jedno psijámsky dvojče vo druhom. Sak je taky památečnej, podědil sem ho v outlom děctvi po vlastnoručním kmotřičkovi mého v milospánu zesnulého prachdědečka. Náhodou je to moc šikovnej inškrument, ouplnej zázrak pro školu, ouřad i dum. Dyž mu napříkladně vodšroubuju tudle hlavu a zacpu šema desejti prstama šech dvanáct direk, tak je z něj píšťala jak pro pastejře, nástavec na komin nebo roura ke sporáku, jen tak vobyčejně muže sloužit jako pořádnej kul v plotě, paradni špacírhulka nebo příručni palcátek, a dyž to vobrátim, tak mám flintu nebo dalekohled’, jak si liběj přát.“

„No tohle! Tak se mi zdá, že jste náramně veselá společnosti“ smál se van Berken.

„A to zasejc my jo. Hrom do mlejna, dyk to přídě na stejný peníze, jak povídal ten sedlák, dyž se ho ve špárklase ptali, esli chce těch deset zlatek v drobnejch nebo v bankocetli. Sme živy a zdravy, dobře najedeny, máme čistý svědomí, peněz jako želez, teda ouplně a přesně do puntíku řečeno: já ne, ale tudle náš pan Metuzalém, a tak…“

„Metuzalém?“ přerušil ho udiveně Belgičan.

„Doslova a do písmene. Ale ráčej milostdivně vodpustit, my sme se vám vlastně eště ani jaksepatři nepřectavili. Teda aby bylo jasno: já sem tak řečněnej Gottfried z Bouillonu, kerej před nakym tim rokem míval jisty nepříjemný řízeni se sakracenejma Sakracénama…“

„Haha! Za křižáckých válek, co?“

„Nachlup přesně, dypa jindy! Našeho velezváženeho pana míňvejra vodněkad z Jahvy ste už ráčil poznat, tudletenc

šmajdarín je slavnej pan škapitán Turnerštryk, předni znalec jistého čínského dyjálechtu, keremu rozumi každej Němec kromě Číňanu, no a tendle vobstarožni vašnosta je zminěnej pan Červenomoudrej Metuzalém, vo ňomž je už ve Starom zákoně chvályhodná zminka. Vod tej doby je sice zaseje vo kapánek starši, ale na rozumu, jak tak karta zvokazuje, neutrpěl za ty léta žádnou zjevnou ouhonu. Je to milej, mlaskavej a…“

„Proboha už mlč!“ okřikl ho v žertu student. „Jestli dovolíš, představím se sám, z těch tvých věčných řečí nemůže být nikdo moudrý. A pak, čehiwang je už hodně vpředu, musíme ho dohnat., Máte jistě namířeno také do

Chuoťingš‘, pane van Berkene,“ obrátil se na chechtajícího se Belgičana, „pojeďte s námi, to nejdůležitější vám řeknu cestou.“

Popohnali koně a klusali za králem žebráků, který z vrozeného taktu nechtěl rušit cizince při nečekaném setkání a ohleduplně jel se svým doprovodem dál. Červenomodrý Metuzalém vylíčil inženýrovi důvody i průběh cesty od samého začátku až do chvíle setkání a svěřil se mu, jaké plány mají dál.

„Neuvěřitelné!“ opakoval nadšeně van Berken. „To je přímo román! Měl byste to jednou sepsat, to by bylo počteníčko. Takováhle věc se nepřihodí každý den.“

„Uvidíme, třeba na to taky jednou dojde. Na stará kolena začne dělat člověk všelijaké hlouposti. Teď však doufám, že nám pomůžete dohrát hru až do šťastného konce, a hlavně že neprozradíte, kdo jsme a co tu chceme.“

„Ale ovšem, milerád. Na mou mlčenlivost se můžete spolehnout. Ovšem pozor, ať vám na to náhodou nepřijde starý pán sám! Je z něho hotový Yankee, prokoukne člověka jedna dvě, a skrz naskrz, věřte mi.“

„Však my si už dáme pozor. Ale povězte, nedělá mu těžkosti pracovat uprostřed cizí země, stýkat se s Číňany, které Evropan jen těžko chápe, přizpůsobovat se jejich zvláštním zvykům…“

„Zpočátku to bylo horší, teď je všechno šťastně za námi, a nutno říci, že valnou měrou přispěním čehiwanga; o jeho skutečném vlivu nemáte zdání, třebas jste jeden důkaz zažil na vlastní kůži i vy. Pan Stein je dnes jedním z nejváženějších mužů celé provincie a právem se může honosit přátelstvím, přízní a ochranou nejvyšších mandarínů.

Jeho podnik se za léta rozrostl do té míry, že mé síly už zdaleka nestačí. V těchto dnech má mnou přijet můj bratr, také důlní inženýr, a nastoupit jako druhý technický ředitel. Ložiska uhlí, ale hlavně nafta, se staly skutečným dobrodiním pro široké okolí. Zaměstnáváme především nemajetné chudáky, které nám doporučí čehiwang, pracují jako ďasi, mají nás rádi a jejich vděčnost nezná hranic. Postupně jsme jim postavili pěkné pohodlné domky a vůbec se všemožně snažíme uspokojit všechny jejich oprávněné požadavky, není jich moc, jsou skromní, až se člověk diví. A mzdy jsou slušné… Dřív, když jsme tady začínali, to snad mohlo být dokonce nebezpečné, žít mezi těmi zvláštními lidmi, ale pan Stein se znamenitě přizpůsobil jejich myšlení a názorům a jen v nejkrajnějších případech dá najevo, že myslí a cítí jinak nežli oni. Nejprve se mu podařilo získat přátelství krále žebráků, a teď je dokonce i pod ochranou muslimů, kteří se vzbouřili a uvrhli celý kraj do zmatků a nejistoty. Je to obratný diplomat, věřte mi, a dovede využit ve svůj prospěch i těch nejnepříznivějších okolností.“

„Ale je prý nemocen.“

„Ach ano, spíše však na duši než na těle. Rozumíte: třebas to nechce přiznat a velmi nerad o tom mluví, odvažuji se tvrdit, že je to touha po vlasti, která ho tajně stravuje. Dozajista by se okamžitě vrátil domů, ale vztah a odpovědnost k podniku ho tady drží jako nejpevnější okovy. Považuje za svou svatou povinnost, aby zůstal dělníkům tím, čím jim byl až doposud: laskavým a starostlivým otcem, který spravedlivě rozděluje odměnu i trest. A i kdyby chtěl podnik nakrásně prodat, těžko najde kupce. Žádný Číňan, co jich znám, by neměl ani potřebný kapitál, ani nezbytné zkušenosti, bez nichž se majitel tak velkého podniku sotva obejde.“

„Hlavná věc, že je tady dobré pojedení,“ utrousil zčistajasna Holanďan. „A o kupcovi bych možně vědil.“

„Vy?“ zeptal se nedůvěřivě van Berken.

„Ano, penězů má, kolik si kdo přejí, a zkoušeností taky. Není to žádný hloupák, já ho znám, je náhodou všími mastěmi namazaný.“

„Zajímavé. A myslíte, že by měl chuť zrovna na Chuoťingš‘? Má k tomu podle vás nějaké důvody?“

„Omdat hier de lucht zo goed en gezond is, protože je tady tak dobrý a zdravý vzduch. Je nemocný a vyslablý, potřebí se uzdravět a ztloustnit. Musí se vyjíst a vypít, až bude kuličkový jako dřív.“

Van Berken se jen usmál; nu což, řeči se mluví, pivo se pije, myslel si, a Holanďan je zřejmě veselá kopa. Vtom už dohonili čchiwangův průvod a inženýr se dal do hovoru s panovníkem chuďasů.

Na hranice Chuoťingš’ jim zbývala již jen asi čtvrthodinka ostré jízdy. Pole zmizela, jako když proutkem mávne, všude bylo vidět haldy hlušiny a těžní věže uhelných šachet. Za nimi v dálce se do nedohledna tyčila podivná vysoká lešení

— vrtné věže nad ložisky nafty.

Na nevelké výšině spatřili výstavný dům, zbudovaný sice v honosnémčínském stylu, ale přece jen připomínající našim cestovatelům cosi důvěrně známého, jakousi zkreslenou, nejasnou ozvěnu daleké domoviny.

„Tak to je sídlo pana Steina,“ upozornil je inženýr van Berken. „A tamhle, vpravo i vlevo pod návrším, jsou domky dělníků. Sami vidíte, s jakou pečlivostí a láskou si je udržují. Dělníci leckde v Evropě by mohli být šťastni, kdyby měli možnost takového bydlení, věřte mi, já to znám, vyrostl jsem také v hornickém kraji.“

„A co ta spousta národa na tom pláce támdle před barákem?“ zeptal se Gottíried. „Těch musi bejt, jak to tak šacuju, dobrech pár stovek.“

„Máte pravdu, k šesti stům. To jsou dělníci dopolední směny, čekají na výplatu. Dnes totiž končíme o něco dřív, zítra je volno.“

„Ňáky posviceni nebo pouť?“

„Kdepak, docela soukromý svátek: narozeniny pana Steina, to se nikdy nepracuje.“

„Narozeniny? Hrom do pinglu, slyšiš to, Richarde? Eslipa už viš, co dáme našemu milovanému strejdovi za dáreček? Nejlepči prezent, kerej muže dostat: tebe, v celej tvej mladickej kráse a v doživotní velikosti.“

Richard mlčel; nikdy toho moc nenamluvil, a teď se navíc blížil okamžik, kdy konečně spatří svého dlouhoželaného strýčka. Byl dojat: v očích měl slzy, hrdlo stažené a litoval, že se nemůže teď hned, okamžitě a bez čekání vrhnout bratru svého otce do náruče.

Vtom už dělníci spatřili blížící se průvod; poznali, že to je čchiwang, a hned se ozval radostný jásot a křik. Někteří se mu rozběhli vstříc, jen aby byli mezi prvními, kdo ho přivítají, ostatní utvořili hustý špalír a jezdci se pomalu blížili k prostranství před domem, ke stolu plnému mincí a k muži, který stál vedle účetního a sledoval výplatu. I on si povšiml neobvyklých příchozích; jakmile sesedli s koní, kráčel jim v ústrety. Když se setkali, pozdravili se s čchiwangem, po čínském způsobu sice a se vší zdvořilostí, ale jako rovný s rovným, bez zbytečných poklon a zhola nadbytečných zdvořilůstek, jimiž se v Číně jinak nešetří.

Daniel Stein byl vysoký, štíhlý stařec hodně přes šedesát s dlouhými stříbrnými vlasy a ostře řezaným obličejem, jehož hluboké vrásky byly neklamným znamením letitého tělesného i duševního vypětí. Ušlechtilá tvář svědčila o pevném, cílevědomém charakteru, ale zároveň se v ní zračila i laskavá a přátelská něha.

Král žebráků a jeho pobočníci byli zřejmě pro Daniela Steina všedním zjevem, vídával je často, nedivil se tedy, že je dneska vidí zas. Sotva však padl jeho zrak na ostatní členy průvodu, překvapeně vytáhl obočí a zvolal:

„Čenti ma? Ižen, co to vidím? Cizinci!“

„Ano, a představte si, dokonce Evropané!“ odpověděl van Berken.

„Podle oděvu je tomu vskutku tak.“

„A jestliže dovolíte, považuji za svou povinnost vám je představiti. Neboť já jsem se s nimi obezná… já jsem se s nimi seznámil nejdříve a jim také vděčím za svůj život,“ vpadl německy Liang S‘. „Později vám budu vyprávěti všechno podrobněji, nyní však… teď však především jména: tento ctihodný pán, který si z jakési neznámé příčiny libuje v šatu japonského samuraje, jest námořní kapitán Frick Turnerstick z Londýna, na jehož lodi dělají… na jehož lodi podnikají ostatní pánové cestu kolem světa. Jsou to studenti university v… v…“

Tady ho jeho zeměpisné vědomosti nechaly zčistajasna zrádně na holičkách.

„…v Oxfordu,“ vypomohl mu v nejvyšší nouzi inženýr van Berken.

„Ach ano. v Oxfordu! Již znovu mne… již zase jsem zapomněl to obtížné slovo. Jsou to pánové…“

A uvedl namátkou několik jmen, jak ho právě napadla a o nichž věděl, že znějí spolehlivě anglicky; jen kulatého mijnneera van Aardappelenbosche ve skotské čapce představil jako Holanďana a jeho pravým jménem.

Čchiwang rázem pochopil, oč jde, a připojil, že tito urození cizinci mu prokázali nesmírnou službu, za niž jim je zavázán věčným přátelstvím; s potěšením sdělil panu Steinovi, že si vznešení pánové přijeli prohlédnout jeho světoznámý podnik, o němž již tolik slyšeli.

Daniel Stein okamžitě přešel do plynné angličtiny s lehkým americkým přlzvukem, srdečně je přivítal a bez okolků je pozval, aby byli jeho hosty a zůstali, jak dlouho si budou přát. Evropská návštěva ho zřejmě potěšila.

Účetní odběhl přivolat sluhy ke koním a mulám a pan Stein doprovodil hosty do přijímacího salónu; obrovská místnost v přízemí, přepychově zařízená v dokonalém čínském slohu, a množství vyřezávaných stolků a pohodlných sedadel přesvědčivě dokazovalo, že pan Stein hostívá zřejmě velice často jaksepatří četnou společnost.

Požádal je, aby se zatím posadili, pořádně si odpočinuli a cítili se v Chuoťingš‘ jako doma. Hned nato, pln náhlé živosti a starostlivé péče, odběhl udělit nezbytné příkazy a zařídit vše pro řádné přijetí tak nenadálých a vzácných hostí. Čchiwang a Liang S‘ šli za nim.

„Jářku, tak todlencto je teda ten tvůj slavnej strejda Danouš,“ řekl udiveně Gottfried, když zůstali sami. „No, co ty na to, chlapče, japa se ti líbí?“

Richard neodpověděl; nebyl schopen slova, tak velké bylo jeho pohnutí.

„Hloupá otázka, nemyslíš?“ rozzlobil se Metuzalém a šlehl po Gottfriedovi pohledem.

„Hrom do jelita, sem tejkon učenej mistr Džouns z Koksfordu, tak vodkaď se ve mně má brát ňáka moudrost? Pitomějši méno mi ten mladej čajmajstr už namoutěkuši nemoh vymyslet. Jinač se mi tu ale líbi náramně, vo to nic, jen se mi zdá ten strejda Danda krapáneček nevopatrnej: nechá ležet venku na stole takovej majlant prachu, a ty umouněny Číňani tam stojej kolem …“

„Nikdo nevezme ani měďák,“ uklidnil ho van Berken. „Mají pana Steina příliš rádi. A s tím, kdo by chtěl něco ukrást, s tím by zatočili sami, a jak. Každý člověk je totiž v podstatě dobrý, jen když se s ním správně zachází.“

Zanedlouho se pan Stein vrátil; s údivem a nelíčeným nadšením se jim svěřil, jak ho překvapilo, co se právě dozvěděl: jakou svízelnou a dobrodružnou měli cestu a za co za vše je jim jeho mladý zaměstnanec zavázán. Znovu a naléhavě opakoval prosbu, aby zůstali co nejdéle a považovali se za skutečné členy jeho rodiny.

Vlastní rodinu sice nemám,“ dodal s trpkým úsměvem, „ale mými dětmi jsou moji dělníci. A všechny milé hosty, jako jste třeba vy, považuji za skutečné příbuzné. Buďte tu opravdu jako doma a nezamlčte žádné přání, které mohu vyplnit, velmi vás o to prosím. Ukážu vám teď vaše pokoje.“

Zavedl je o poschodí výš a nejdříve do svého bytu, zařízeného docela v evropském stylu. Nadmíru ho potěšilo, když Metuzalém nadšeně prohlásil, že tady se člověk může cítit skutečně jako ve své staré vlasti.

„Mám tu ještě jeden takový pokoj, určený pro hosty,“ prozradil jim pan Stein. „Čas od času se stává, že ke mně přijede někdo z mých obchodních přátel, buď z Kantonu, nebo až z Hongkongu, a zůstane tady pár dní. Anebo zdejší úředníci. Leckdy se tu zastaví, někdy úředně, ale třeba i jen tak, a přejí si pak alespoň jednou v životě zkusit, jak se bydlí po evropsku. Teď dostanete ten pokoj vy, mister Williams.“

Tak totiž pokřtil Červenomodrého Metuzaléma pohotový Liang S‘. Starý pán vzal studenta přátelsky v podpaží a zavedl ho do přepychového hostinského pokoje, kde mohl být doopravdy spokojen i nejzhýčkanější čínský mandarín. Vedle byl ubytován Richard s Gottfriedem a v dalším pokoji kapitán Turnerstick s mijnheerem van Aardappelenboschem. Jintchiena si vzal na starost bratr a zavedl ho k sobě domů.

Potom se pan Stein omluvil, že musí ještě dokončit výplatu, požádal však inženýra van Berkena, aby se hostů laskavě ujal a poskytl jim svou společnost i bohaté vědomosti.

Byli docela rádi, kámen jim spadl ze srdce: Metuzalém i Richard mluvili sice anglicky vcelku obstojně, mohli tedy, když šlo do tuhého, budit jakés takés zdání, že jsou Angličané; Turnerstickova američtina už ovšem s noblesní oxfordskou angličtinou příliš dohromady nešla; nejhorší to ale bylo s Gottfriedem: lámal jakžtakž pár desítek slov, nesmělo ho však ani za nic napadnout vyslovit je nahlas, zkušený Daniel Stein by byl rázem poznal, že o ctihodném mister Jonesovi z Oxfordu nemůže být ani řeči.

Hned nato přinesli občerstvení a Belgičan se nabídl, že pokud mají chuť, provede je potom trochu po podniku. Všichni nadšeně souhlasili; po nekonečném sezení v sedle přišla jim pěší procházka docela vhod.

Nikdo z nich dosud neviděl, jak se vlastně těží nafta a jak se z ní získává petrolej. Poslouchali proto van Berkena s opravdovým zájmem, zvlášť když jim všechno dopodrobna ukázal a názorně vysvětlil. Velice záhy pochopili, jak obrovský význam má tento podnik pro zdejší kraj i celou provincii, ba možno říci: pro celou Čínu.

Mijnheer van Aardappelenbosch byl doslova unesen tím velkolepým dílem. Pozorně poslouchal, a když van Berken vypočítával, jaký přinášejí ložiska uhlí a naftové prameny obrat a zisk, zastříhal ušima a prohlížel si pak všechno ještě pečlivěji. Neustále si něco broukal pod vousy, z některých provozů ho za nic na světě nemohli dostat dál, nakonec vzal inženýra důvěrně za loket a pravil:

„Zegt gij nu, uw broeder spreekt ook nederlands, a řekněte mi, ten váš bratr mluví taky holandsky?“

„Ovšem, jak by ne, vždyť jsme oba Vlámové,“ odpověděl van Berken; už si začal pomalu zvykat na tlouštíkovy překvapivé otázky.

„A přijezdí sem opravdivě?“

„Samo sebou, to je už jistá věc. Příští týden má přistát v Kantonu, pojedu tam pro něj. Určitě se ho dočkáte, a jestli seženeme dřeváky, uděláme si tady pořádné a nefalšované holandské trio,“ zasmál se inženýr a zavedl hosty do svého

domku, zařízeného s účelnou jednoduchostí technika s jemnou příměsí lehkého podivínství starého mládence; v přízemí bydlel on, první patro bylo přichystáno pro bratra.

Teprve po několika hodinách se vrátili zpátky k Steinově sídlu. Setmělo se a skleněnými okny probleskovalo světlo mnoha lamp. Před domem bylo ticho a klid, zato dole mezi domky dělníků panoval, jak se zdálo, živý ruch; dozajista to mělo nějaký důvod a cíl.

Liang S‘ vyprávěl totiž několika předákům, že mu cizí hodnostáři, kteří přišli navštívit pana Š‘ Tajneje, zachránili život a vyrvali ho z rukou zlořečených pirátů; a protože tu měl mladého a sympatického obchodníka kdekdo rád, rozšířila se ta zpráva jako blesk a celá dělnická kolonie teď byla na nohou; všichni připravovali cosi tajemného, co mělo jejich

laopanovi, čchiwangovi i vzácným cizincům dokázat, jak si jich tu každý váží a jak je cti.

A něco takového se v Číně, jak je známo, neobejde bez řádného ohňostroje. Číňan je prostě rozený pyrotechnik. Při každé příležitosti je hlavní věcí ohňostroj. Staří, mladí, všichni se den co den baví těmito hořlavými radovánkami. Vyjdeš z domu, a už všude kolem hupkají hořící a prskající žabky; zahneš za roh, a vtom se proti tobě s praskotem plazí jiskřící ohnivý had; v bezměsíčné noci zahlédneš najednou s úžasem na obloze nádherný úplněk, a teprv po chvíli poznáš, že je to vlastně jen umělý, mistrně napodobený zemský souputník; večer před zavřením ulic a bran

spatříš všude kolem sebe hopsat, skákat, vystřelovat, létat, svištět a planout stovky a stovky rachejtlí, a to i v docela úzkých uličkách, kde stojí těsně na sobě domky z nejvyschlejšího dřeva a bambusu a kde by naši strážci pořádku a bdělí hasiči zaživa uschli starostmi a obavami.

A tak se rozumí samo sebou, že i dělníci z Chuoťingš‘ byli mistrní ohněstrůjci; už dlouho chystali slavnostní ohňostroj na oslavu pánových narozenin; teď však, když přijel i čchiwang, a dokonce hosté z dalekých zemí a Liang S‘ovi přátelé, hodlali předvést k jejich poctě všechna svoje nejznamenitější kouzla. Bylo se tedy zřejmě nač těšit.

Jen chvíli byl Červenomodrý Metuzalém ve svém pokoji, a už se objevil pan Stein, aby ho osobně pozval k večeři. Celá společnost se sešla ve velké jídelně v přízemí; i tato místnost byla zařízena v přepychovémčínském stylu, pouze oba dlouhé stoly uprostřed měly dvojnásobnou výšku, než je v Číně zvykem, a také prostřeno bylo zcela po evropsku: nechyběly naštěstí poctivé nože, vidličky a lžíce, zato však k všeobecné spokojenosti a úlevě nezkrotné jídelní tyčinky. Mezi jemným čínským porcelánem stály vinné láhve se stříbrnými ostaniolovanými hrdly. Sotva je tlouštík zahlédl, neudržel se, aby nedloubl Gottfrieda do žeber a nezašeptal:

„Slyšáte, mijnheer Gottfried, všimněl jste si těch láhvů? To bude víno.“

„Hrom do šindele, japa by né! A jak na to tak mířim svejma pokukadlama, dokonce žampánsky. Jářku, nesmime se dát zahanbit.“

V rohu jídelny stál skvostný klavír; van Berken Metuzalémovi prozradil, že ho dostal od starého pána letos k vánocům, ovšem s podmínkou, že zůstane tady v jídelně. Pan Stein byl totiž náruživý ctitel hudby, neuměl však na žádný nástroj a působilo mu nesmírné potěšení, kdykoli inženýr sedl ke klávesám a hrál, co mu přišlo pod prsty.

Také čchiwang se svými pobočníky byli už v jídelně; seděli u stolu, kam na čestné místo posadili i Červenomodrého Metuzaléma.

Netrvalo dlouho, dveře do jídelny se rozlétly dokořán a vstoupili sluhové s podnosy a spoustou nejrozmanitějších mís a mističek.

Večeře sestávala povětšině z evropských jídel, však měl pan Steln znamenitého francouzského kuchaře až z Hongkongu. Výtvory tohoto mistra gastronomického umění nevzbuzovaly u nikoho větší nadšení než u okouzleného Holanďana: při každém chodu brunátněl jeho rozzářený obličej víc a víc, nenalézal už pochvalnějších slov, a když ke stropu vystřelila první zátka z šampaňského, byl by nejraději samou blažeností objal celý svět. A protože on jediný nehrál Angličana, ale představoval naštěstí jen a jenom toho, kým skutečně byl, mohl po libosti užívat své mateřštiny a vychvalovat do aleluja večeři, kuchaře, hostitele, zdejší zdravý vzduch, jeho léčivou vůni i celý pohostinný

Chuoťingš‘.

Po jídle, když se zmalátnělí sladkou únavou odevzdali do náručí měkkých lenošek a popíjeli hustou sladkou kávu, hostitel vstal, rozpačitě přistoupil ke klavíru, opatrně ho otevřel a nesměle požádal inženýra, aby něco zahrál —

hostům na počest a jemu pro potěšení. Van Berken ochotně vyhověl: přebrnkal lehkou taneční skladbičku, patrně to nejlepší, co znal, a sklidil nelíčený obdiv všech Číňanů včetně krále žebráků. I hosté trochu přimhouřili oči a s chutí mu zatleskali.

Venku pod otevřenými okny se zatím shromáždili dělníci: ani nedutali a nábožně naslouchali líbezným tónům nezvyklého nástroje. Ale když potom z ničeho nic usedl ke klavíru Červenomodrý Metuzalém a odvážně přeběhl prsty po klávesách, nebral údiv konce. Student byl výtečný pianista a přesvědčivě dokázal, že se celé ty předlouhé roky neučil nadarmo. S posledním doznívajícím akordem ozval se zvenčí nadšený jásot, a zároveň rány a syčení, svištění a prskání a rachot ozvěny, až uši zaléhaly: začal ohňostroj.

Naši přátelé spěchali před dům. To, co spatřili, hravě překonalo i ty nejsmělejší představy. Číňané začali tím nejjednodušším: prskavkami, skákajícími žabkami, dělovými ranami, ohnivými koly a svítícími koulemi; pak přešli ke složitějším kumštům: rachejtle tvořily znaky a obrazce, čím dál spletitější a barevnější; hned nato vylétla k obloze zářící raketa, vzápětí za ní druhá, obě se rozprskly, z první se vyplazil dlouhý ohnivý had, z druhé planoucí drak, který oblétal vlnícího se plaza ve stále menších kruzích, až se hlavy obou netvorů srazily, vybuchly a po tmavé obloze rejdila najednou v nejfantastičtějších křivkách sta a sta malých hádků a dráčat a vybuchovala v ohlušující kanonádě; kolotoč dohasl, chvíli bylo ticho a tu nad hlavy diváků a nad střechy domů pomalu stoupal kulatý zářící lampión; ve výšce zůstal nehybně stát, vtom se z něho vyloupl bledý stříbřitý měsíc a začal ho pomalu oblétat, poté vzplanulo nesmírné množství hvězd, drobných a jasných, a celé to umělé zářící nebe kroužilo okolo lampiónu, zvolna, půvabně a v neustále širších kružnicích, dokud vše nezhaslo; z kulatého lampiónu vyšlehly najednou ostré paprsky a v mžiku se rozhořel jako oslňující slunce, v jehož světle bylo možno přečíst i ta nejdrobnější písmena.

Stejně jako před chvílí obdivovali Číňané Metuzalémovo klavírní umění, stejně teď žasl celou hodinu zase on nad jejich pyrotechnickými výkony.

Jako očarovaní se diváci vrátili do jídelny. Pan Stein nechal vybouchnout další láhve šampaňského a poprosil „mister Williamse“, aby byl tak laskav a hrál dál; nemohl se zřejmě nabažit té nečekané hudební hostiny. Student vyhověl, potom pokynul Richardovi a ke klávesám se posadil gymnasista; i on předvedl, že má dobrou školu. Zatímco se všichni okouzleně nořili do vlahé koupele tónů, zašeptal Gottfried Turnerstickovi rovnou do ucha:

„Hrom do chmelnice, každej se dává vidět, a já mám zvostat zastrčenej jako prst v nose? Abyste věděl, taky dám něco k lepčimu.“

„Vy?“ ušklíbl se kapitán. „Snad ne na ten váš zatrafagot? No nazdar, to bude krása!“

„Ták! Vy mně teda nevěříte? A slyšel jste už vůbec moje majstrštyky?“

„Bohužel ano.“

„No jo, dyž sem piskal pro regraci. Ale dneska uslyšíte vopravdicky symfounycky skončervtýno, že vám budu muset pomoct sklapnout hubu, až ji votevřete vod samého překvapeni. Jen dávejte pozor, jak to rozfofruju. Ty ubrnkany pijánysti se budou moct jit skovat.“

Odešel nenápadně do svého pokoje pro svůj věkovitý instrument a vrátil se, právě když Richard skončil. Přišel ke klavíru a potichounku se zeptal:

„Tak co, mladej, dáme si spolu ňákej ten vopus v dejdur nebo namol mandante melejstázo?“

„Proč ne,“ přikývl gymnasista, „ale pane Gottfried: žádné hlouposti, rozumíte!“

„Co tě nemá! Esli proti tomu nebudeš nic mit, hodime tam: Dyž lašťovky se vracej pod svůj rodnej krov, znáš to, né? Tak spusť!“

Gottfried z Bouillonu se dal zřídkakdy slyšet s nějakou vážnější produkcí, ale když už k tomu došlo, pak to věru stálo za to. Byl svého druhu umělcem na onom prastarém nástroji, o němž by ani ten největší optimista nepředpokládal, že se z něho podaří vyloudit byť i jen jeden jediný kloudný tón; znal všechny dobré i špatné vlastnosti svého fagotu, studoval ho jako jezdec jankovitého koně, který nikoho neposlouchá, ale který se jako zázrakem změní v nejznamenitějšího oře, sotva se do sedla vyšvihne jeho pán.

Richard ho častokrát doprovázel, uměl kdejakou Gottfriedovu oblíbenou skladbu, a samo sebou že i tuhle, která nepochybně patřila k těm nejlepším z jeho stálého repertoáru. Spustil předehru, pokynul hlavou, Gottfried nasadil, vpadl a prostě, bez zbytečných trylků a kudrlinek, zahrál jednoduchou melodii známé, nenáročné, ale dojímavé písně; následovala lehká mezihra a po ní obtížná partie plná šestnáctinek a dvaatřicetinek, které tryskaly a perlily se tak něžně a jemně, tak čistě a plně, až by i ten nejnáročnější znalec musel chtě nechtě přiznat, že ani od hudebníka, ani od jeho muzeálního fagotu něco podobného nečekal. Byl to skutečně mimořádný výkon, a navíc na nástroj, jehož význam pro sólovou hru málokdo uznává.

Posluchači seděli jako pěny a ani nedutali, starý pan Stein byl hluboce dojat.

A jak by ne! Typická německá melodie, navíc přednesená s tak vřelým citem a mistrovstvím, musela na opuštěného člověka, tolik toužícího po rodné domovině, zapůsobit mohutným dojmem a vzít ho takříkajíc přímo u srdce. Přemáhal se, seč byl, aby se nerozplakal; a když Gottfried skončil, prkenně se uklonil a opřel fagot o piano, nadšeně zvolal:

„Věry nice! Splendid! Opravdu skvělé! Přijměte můj upřímný dík, mister Jones. Ale… ale to přece byla německá píseň, dokonce od nás ze Švábska!“

„Oh yes,“ přitakal Gottfried. „A tu jste se naučil v Anglii?“

„Oh yes.“

„Cožpak se tam zpívají a hrají i německé písně?“

„Oh yes.“

„Pak vás tedy prosím: zahrajte ještě nějakou.“

„Oh yes.“

Tohle: Oh yes byl jediný anglický výraz, o kterém Gottfried bezpečně věděl, že ho vyslovuje bez chyby a správně. Štěstí že ho Metuzalém vysvobodil z trapných rozpaků: vyzval rychle Richarda, aby zahrál ještě pár starých německých písní, a chlapec poslušně sáhl do kláves.

Líbezné, z dávných dob šťastného dětství důvěrně známé melodie roztesknily hostitele do hluboké trudnomyslnosti. Všiml si, že pokazil i veselý rozmar svých hostí, a zkroušeně se omlouval:

„Odpusťte, prosím. Němec zůstane sentimentálním, ať přijde kamkoli, indeed. Ale pochopte: mám rád svou starou vlast, horoucně po ní toužím, neúplatné okolnosti mi však naneštěstí nedovolí, abych ji ještě jednou uviděl. Vždycky, když si to uvědomím, mě to rozbolestní. I co, zahrajte radši něco veselého, ať se nám vrátí dobrá nálada!“

„Správně,“ přisvědčil Červenomodrý Metuzalém. „Mister Jones, co kdybyste zkusil tu známou věc, která se tuším jmenuje: Na selském dvoře?“

Gottfried rozuměl anglicky daleko lip, než by se na první pohled zdálo, zvlášť když student řekl název skladby pro jistotu německy.

„Oh yes!“ přisvědčil proto plynně popáté, znovu sáhl po svém instrumentu a zašeptal Richardovi:

„Povídám, koukej hrát pořádně a neutíkej mi. Esli to zahrajem jaksepatří, uvidiš, jak ty šikmovoky copmajstři div nepuknou smíchy. Tak šup!“

Richard spustil vážnou, dokonce důstojnou předehru, pak Gottfried nasadil fagot k ústům, a vtom zakokrhal kohout. Číňané se pohoršené ohlédli a hledali, kde se vzal v jídelně ten nezvedený domácí kur.

Gottfried zatím znovu stiskl náustek nástroje, a rozkejhalo se celé hejno husí, káchaly kachny, vrkali holubi. Teprve teď žlutí posluchači pochopili, že všechny ty drůbeží zvuky vycházejí z hráčovy dřevěné roury. Zabučela kráva, zaržál kůň, zamečely kozy; zamňoukala kočka a hned nato zlostně zavrčel pes; kočka zamňoukala hlasitěji, pes zuřivě

zaštěkal; teď už kočka divoce prskala a pes štěkal a vyl jako pominutý. A do toho kvičelo prase a hýkal osel. Celý ten venkovský rámus pokračoval však pořád pěkně v taktu a každý tón vtipně harmonoval s klavírním doprovodem; všechny hlasy se důmyslně proplétaly, až zněly tak rychle za sebou a v zdánlivém zmatku, že si rozjaření posluchači zacpávali uši a smáli se a chechtali, až se za břicha popadali.

„Tak, to bysme měli,“ zašeptal udýchaný Gottfried a odložil nástroj. „Zahrál si to šecka česť a sláva. Ouplnej vyrtujouz. A teď poď. Že bysem byl přítel týdlenc dělby práce, dyž my tady vyhráváme jak Napolyjón u Slávkova a vostatni si zatim dávaj do nosu, to teda né.“

Po tomhle koncertním kousku se zábava znovu rozproudila, a tak seděli v družné zábavě dlouho přes půlnoc. Pak se jim pomalu klížily oči, šampaňské působilo zvolna, ale o to neúprosněji, i čchiwangovi se už chtělo spát, zdvihli se tedy a začali se rozcházet.

„Jak bych to tak nejlépe vyřeknul,“ vzdychl si mírně ovíněný Holanďan na odchodu, „potřebil bych si s vámi promluvnit, mijnheer Stein.“

„O čempak?“

„Dat zal ik gij zeggen, hned vám to povím. Pojděme do vaší pracovně.“

„Milerád, jak si přejete. Račte laskavě chvíli posečkat, doprovodím jen ostatní do jejich pokojů, hned jsem vámk dispozici.“

Tu si však tlouštík vzpomněl, co dnes dopoledne slíbil přátelům, a tak honem mávl rukou a jen tak ledabyle řekl:

„A znáte co? Ik kan het ook morgen zeggen, já vám to můžu říct i zítra. Teď pojdu taky radši spět.“

A družně se připojil k ostatním. Pan Stein je odvedl do hostinských pokojů, a když zůstal o samotě s Metuzalémem, vděčně poznamenal:

„Byl to opravdu překrásný večer, indeed. Nemohu vám za něj být nikdy dost vděčný. Takové chvíle, věřte mi, jsem tu dosud nezažil.“

„Chápu vás. Není to jistě lehké, žít tak dlouho, takřka celý život v cizině mezi neznámými lidmi. Ale skutečně jste se už nadobro vzdal naděje spatřit ještě někdy svou vlast?“

„Želbohu ano. Rozumějte: kupce nenajdu, a mám opustit své dílo a své dělníky jen tak?“

„Cožpak nemáte příbuzné, které byste mohl zavolat? Kdybyste je tu měl kolem sebe, snad by vám alespoň trochu nahradili vzdálenou rodnou zem.“

„Jistě. Příbuzné mám a myslel jsem i na to, co mi radíte. Psal jsem jim…“

„A přijedou?“

„Nevím. Nedostal jsem dosud žádnou odpověď. Bůhvíkam se poděli…“

„Nu, v Německu se přece ztratit nemohou.“

„A proč by ne? Měl jsem bratra, byl učitelem. Třeba už dávno zemřel… Vdova s dětmi nemohla možná vystačit s ubohou penzí, rozprchli se do světa, ten tam, onen kdovíkam do jiného kouta, a nikdo už zřejmě neví, kde jim je konec. Po tolika letech… Ach ano, to je trest za to, že jsem o sobě nedal tak dlouho vědět.“

„Člověk nesmí nikdy ztrácet naději…“ Starý muž se jen trpce pousmál:

„Jistě, jistě. Ale zítra, vlastně už dnes, je dávno po půlnoci a narodil jsem se chvíli před jednou, mi uhodilo šestašedesát, a věřte, to už člověku nezbývá mnoho času na čekání a k nadějím. Vaše nenadálá návštěva činí však tentokrát z mých narozenin skutečně radostný a šťastný den. Oslavíme je, mám na to čas, v podniku se nepracuje a dělníkům rozdělím jídla a pití, že budou mít všichni dost. Nu, prozatím dobrou noc a zítra ráno na shledanou!“ Student se jen lehounce usmál a významně popřál i starému muži šťastnou dobrou noc.

KAPITOLA DEVATENÁCTÁ

Petrolejový král

Červenomodrý Metuzalém ještě čtvrthodinku počkal, dokud se v domě nerozhostil noční klid, a chystal se za svými přáteli. Vtom se však potichounku otevřely dveře a do místnosti opatrně nakoukla vysokánská bílá kuchařská čepice a za ní Gottfriedova hlava.

„Jářku, tak co, eslipa už ste pořádně nakalafúnovanej a naladěnej, váženej milospane a mistře zpěvče normiberskej?“ zeptal se s potutelným úsměvem sluha.

„Ovšem, pojď dál. A kde máš ostatní?“

„Sou mi v patách, jak povídal ten povedenej policajt, dyž honil vokolo kostela dva vypráskaný zloděje. Tady máte celej náš zpěváckej spolek pohromadě a v plny parádě.“

A strčil do pokoje Richarda, tlouštíka a kapitána Turnersticka. Venku stál ještě Liang S‘ s bratrem, van Berken a král žebráků, zvědaví diváci nočního překvapení.

„Výborně, jsme tedy všichni. Myslíte, že už starý pan Stein spí?“

„Ouplně nepochybně, tudle mladej Jieťinlíček byl tajně na vejzvědách. Strejda se akorát uložil k vedlezaslouženejmu vodpočinku, kerej mu ale najust překazíme.“

„Dobrá, tak jdem. A pěkně potichu!“

„Ik ook, já taky?“ zeptal se mijnheer nesměle.

„Ano, musíme být všichni.“

„A budu taky zpěvat?“

„Proboha ne, radši buďte zticha.“

„Ale já umim zpěvat, zpěvám náhodou výběrně,“ ujišťoval tlouštík.

„Věřím, věřím, to je možné, ale zatím jsme neměli příležitost se o tom přesvědčit. Bude lepší, když se zařadíte tamhle mezi

posluchače.“

Lampu na chodbě pro jistotu zhasli, každý si vzal jen malou ruční svítilnu a jako pěny, bez sebemenšího šelestu se plížili ke dveřím do pokojů pana Steina. Červenomodrý Metuzalém stiskl opatrně kliku a neslyšně otevřel. Dveře vlevo do ložnice byly jen přivřené. Starý pán si zřejmě všiml světla luceren a čínsky se zeptal:

„Šuej, kdo je?“

Místo odpovědi se dunivě rozezvučel studentův mocný a dunivý pivní bas:

„Kde je mááá drahááá rodnááá vlast…“

Gottfrisd z Bouillonu s Richardem se s vervou připojili. Ale už po prvních deseti dvanácti taktech zpozorněli a s úžasem zjistili, že nezpívají sami. K jejich triu se zčistajasna připojil překrásný tenor, jasný jako zvon, oblý, nosný, nádherně klenutý a přes všechnu něžnost tak mohutný, že se museli chtě nechtě obrátit:

Za nimi stál mijnheer van Aardappelenbosch, hlavu zvrácenou, oči zavřené, a zpíval z plných plic. Ale jak! A jakým hlasem!

Dlouho už, a snad ještě nikdy neslyšeli tak krásný mužný zpěv. Metuzalém, překvapený a doslova ohromený, jen povzbudivě kývl a mijnheer bez ostýchání a naplno zpíval dál. Znělo to nádherně.

Když skončili, stál už Daniel Stein mezi dveřmi, v tváři jediný velký otazník. Zbrázděné líce mu zčervenaly, oči hořely vzrušením, hlas se mu chvěl:

„Můj bože, jaká to píseň. Jak to, že jste zpívali právě tu? A německy! Cožpak umíte německy? Proč jste se mi o tom nezmínili?“

„Abysme vás vo kapánek vicej překvapili,“ odpověděl Gottfried svou poněkud originální verzí rodné řeči a trochu předčasně. „Dovolili sme si vám špendýrovat todlenc štandrdle k velectěnejm narozeninám, no a jako prezent navic taky splněni vašeho nejvěčiho přáni: vidite tudlencíoho náramného mladika, vašeho… Hrom do vejra, už je to venku! A je po řečněni.“

Richard se už neudržel.

„Strýčku, drahý strýčku, já… já jsem tvůj synovec!“ vykřikl hlasem plným dojetí a slz a vrhl se užaslému starci do náruče.

„Cože… Co to povídáte… Můj synovec… ty… ach, Richarde!“ pochopil konečně Daniel Stein a bouřlivě přitiskl mladíka na prsa.

„Tak, a všichni ven!“ zašeptal Červenomodrý Metuzalém a tlačil zvědavé diváky ze dveří. „Teď jsme tady zbyteční jak pastor v synagóze.“

A zavřel dveře, za nimiž se ozývaly dojaté a nadšené hlasy šťastného shledání.

„No jo, ale co zatim tejkon my?“ zeptal se Gottfried.

„Jaképak zatím!“ prohlásil rezolutně Metuzalém. „Jdeme spát.“

„Jářku, to snad né! Dyť nás bude strejda za momentik hledat. Musi nám přecejc vosobně vyjádřit svy uctivý díky a nejhlubči vječnosť.“

„To tak, ještě děkovat ti bude za ten tvůj vyřvaný tenórek! Styď se!“

„Nono, snad sem tak moc neřek. A pokaváde kráči vo ty díky: tak né za tu voperetu, to dá rozum, já myslim za Richarda. Saďte se, že si s náma bude chtit pohovořit. Abysme mu jako šecko do puntíku nachlup pověděli a tak.“

„Na to máme zítra času habaděj. A pak: Richard mu to přece jistě všechno poví sám. Necháme je o samotě, a konec řečí, hotovo!“

Odešel do svého pokoje a labužnicky se uložil na pohodlné měkké lůžko. Ostatní volky nevolky následovali jeho příkladu. Ale ještě ani nezačal podřimovat, a kdosi zaklepal. Ozval se Richard:

„Strýčku Metuzaléme, nespíte ještě? Máte jít k strýčkovi Danielovi.“

„U všech ďasů, proč?“

„Jdeme dolů do jídelny, musíte prý vypravovat.“

„A kde jsou ostatní?“

„Strýček říkal… Mám je taky přivést. Ale šel jsem nejdřív k vám …“

„Tak víš co, chlapče? Já ti něco povím: nech je spát a mě taky. Máte plné právo zůstat spolu sami. A vypravovat můžeš přece ty. Zítra nás čeká dlouhý den, budem slavit narozeniny, musíme se na to řádně vyspat. Dobrou noc.“

A tak Richardovi nezbylo než s nepořízenou odejít. A náš čacký Metuzalém, zavrtaný do přikrývek až po uši, klidně a spokojeně usnul jako člověk, který se ctí dodržel své čestné slovo a beze zbytku splnil svůj úkol a dobrovolnou povinnost.

Ráno ho probudilo divoké bušení na dveře. Ztěžka otevřel oči a ospale zamžoural na hodinky. Slunce už svítilo, ale bylo teprve sedm.

„Kdo je?“ zeptal se rozmrzele.

„Já, že sem tak smělej,“ ozval se zvenčí nějak divně vzrušený hlas Gottfrieda z Bouillonu. „Chtěl sem vám akorát řict, že mijnheer…“

„Co je s ním?“

„To je právě to, že nemáme zdáni. Zmizel, jako dyž ho vygumuje.“

„Nesmysl!“

„Možný že jo, ale je fuč.“

„A kdy zmizel?“

„To nevi ani ten nejpupkatějši Budha.“

„Tak počkej, už jdu.“

Naházel na sebe šaty a s neblahým tušením vyběhl ven. Na chodbě už stáli Gottfried s Richardem a s kapitánem

Turnerstickem.

„To je dost!“ přivítal ho sluha. „Tak co vy na to? Kdo by to do něj do tlouštíka řek, takovydle legsrandičky hnedka na lačnej žaludek, co?“

„Spal s vámi, kapitáne. Musel vám přece něco říct,“ nechápal student.

„Ani slovo,“ zmateně pokrčil rameny Turnerstick. „Chrápal }ako nastydlý vorvaň, bůhví kolik hodin jsem oka nezamhouřil, a sotva jsem si k ránu chvilku zdříml, probudím se, koukám, a je pryč.“

„Šel se třeba projít.“

„Ten? Takový spáč? Vyloučená věc.“

„Kde má věci?“

.,S sebou! Pušky, tornu, slunečník, prostě všecko! To je právě to, co se mi nechce líbit.“

„Hlouposti! Snad si nemyslíte, že by nás mijnheer takhle zrádně opustil? Vždycky tahá všecko s sebou, to přece víte. A že S1 vzal ten svůj drahocenný majeteček i dnes, to ještě není důkaz, že chtěl upláchnout.“

„Ale že vstal dřív než my!“

„To je na tom opravdu to nejdivnější. Pan Stein je už také vzhůru?“

„Nejspíš ano,“ odpověděl Richard. „Seděli jsme až skoro do svítání, pak mě poslal spát. Ale strýček, pochybuji, že dneska vůbec usnul.“

„Nu, co se dá dělat, jdeme hledat.“

Znova prohlédli všechny pokoje a místnosti v prvním patře, nikde nic; sešli dolů do jídelny, nahlédli do salónu, do knihovny, do páně Steinovy pracovny, marně; vyptávali se na tlouštíka u služebnictva, nikdo ho však neviděl, ani stopu po něm nenašli. Doma tedy nebyl, to už bylo jisté.

Znepokojeni a plni obav vyšli před vrata, že se trochu poohlédnou po okolí, a vtom ho spatřili, jak důstojně kráčí k domu: obrovský slunečník nad hlavou, obě pušky na zádech a přes ně pevně navléknutou černou tornu, vedle něho Daniel Stein, oba zřejmě zabráni do živého rozhovoru. Když si všimli ostatních, zrychlili krok a pan Stein už z dálky volal:

„Dobré jitro, pánové. Vyspalí, vyspalí? To mě těší, o to dřív vám aspoň mohu poděkovat. Kdo by si byl tohle pomyslel! Kdo by to jen tušil! Taková…“

„Ale prosím vás!“ přerušil ho rázně Červenomodrý Metuzalém. „Jaképak velké díky! Přivezli jsme vám tuhle synovce, užíváme za to vaší laskavé pohostinnosti, tak jsme přece vyrovnáni, ne?“

„Zdaleka ne! Věřte mi: váš příchod dal mému životu docela jiný, šťastný směr. A zvlášť teď, po rozmluvě s panem van Aardappelenboschem.“

„Vida! Toho právě hledáme. Povězte nám, mijnheer, copak jste to dneska prováděl?“

„Heden, dnes?“ zeptal se nevinně tlouštík.

„Ovšem, dneska ráno.“

„Heden ben ik opgestaan, dnes jsem vstal…“

„Dobrá, a pak?“

„Daar ben ik voortgegaan, pak jsem odešel…“

„Tak! A proč?“

„Proč? Protože to tady skoupám do posledně kapky petroleji a do posledného kousku uhla.“ Všichni zůstali, jako by je do země vrazil.

„Už je to tak,“ potvrdil s úsměvem pan Stein. „Mijnheer van Aardappelenbosch má možná ve zvyku dobře a dlouho spát, dneska mu však zřejmě jedno velké přání nedalo. Já jsem také nebyl s to usnout. Věřte tomu nebo ne, ale samou radostí jsem nespal ani minutku. Když se rozednilo, chtěl jsem se trochu projít, a koho na schodišti nepotkám, jako tuhle pana van Aardappelenbosche! přišlo mu to velmi vhod, měl alespoň příležitost povědět mi to, na co mu už včera nezbyl čas.“

„No tohle je nám novina! Je to vůbec možné? A snad jste se už „nedohodli?“

„Téměř. Řekl jsem cenu, pan van Aardappelenbosch se chce ještě důkladně poradit s inženýrem, podívat se na loňskou bilanci a nahlédnout do knih…“

„Panečku! Tomu říkám rozhodnost! Jste odvážný člověk, mijnheer,“ ocenil ho uznale student.

„Ja, dat ben ik, ano, to jsem. Petrolejný král musí mít odvážnost, mijnheer Methusalem. Ale taky jsem neduživý a vyslabený a chci se trošku pozdravět. A tady je opravdovně léčitý vzduch, důvěřte mi.“

„A já jsem také spokojen,“ zářil pan Stein. „Skutečně jsem už nevěřil, že ještě někdy najdu kupce, ale teď, když se pan van Aardappelenbosch vyjádřil, že je odhodlán koupit celý podnik, věřte: kámen mi spadl ze srdce. Moji dělníci dostanou dobrého pána a já se mohu s klidnou myslí vrátit domů do vlasti. Můj bože, víte vůbec, co to pro mne znamená? Doporučím mijnheera pod ochranu všemocného čchiwanga, o chuejchuejích jsem také přesvědčen, že věnují mému nástupci stejnou přízeň jako mně, a pokud jde o jazyk, s tím si tuhle pan van Aardappelenbosch věru starost dělat nemusí: van Berken mluví výborně holandsky a tu trochu čínštiny, kterou bude potřebovat, aby se domluvil s dělníky, ovládne jistě brzo a doufám bez obtíží. Samo sebou, takováhle koupě, ta se nedá odbýt za den dva, ba ani za týden to zřejmě nestihneme, ale jakýpak spěch, času máme přece dost a dost, a čím déle tu zůstanete, tím budu raději, myslím to upřímně., A teď k snídani, pánové! A pak mi budete konečně vypravovat: o staré vlasti i o celé té vaší dobrodružné cestě.“

„Zo, zo, dat is goed, tak, tak, to je správné, snídání je důležitné i pro krála petroleji.“

„Teda takovejdle konec zvonec si dám líbit, jak povídal ten žíznivěj, dyž se upil k smrti,“ zubil se Gottfried a dobrácky poplácal tlouštíka po měkoučkých zádech, „z celého srce a pul vám to přeju, že ste tak vejhodně a hodně inveschoval ty svy prachy, akorát mám jednu vobavu, dyž dovolíte: abyste ten celej majlant za pár tejdnu neprohaštil a nepropil i s

tim novým špijánem z jídelny.“

Od té chvíle byl mijnheer van Aardappelenbosch dočista jak vyměněný. Horlivě si prohlížel a dopodrobna zkoumal každou maličkost a prokazoval přitom takovou nezdolnou čilost a nevyčerpatelnou vytrvalost, že se jeho přátelé nepřestávali divit. Pro svou dobromyslnou bezprostřednost a neustále přívětivou náladu těšil se záhy nemalé oblibě stejně tak mezi horníky v šachtách, jako u dělníků a mistrů na vrtných věžích a v rafinérii nafty; a přestože s nimi zatím nedovedl kloudně promluvit, rozléhalo se jeho halasivé: „Čching, čching!“, kde se objevil. Usmíval se na každého s tak srdečnou roztomilostí, že si ho musel kdekdo chtě nechtě zamilovat.

Za tři týdny byla koupě uzavřena. Nadešel další slavnostní den: pro naše přátele, kteří se upřímně radovali z úspěšně dovršeného díla, pro mandaríny, kteří s mnoha velenedůležitými ceremoniemi sepsali a potvrdili kupní smlouvu, i pro dělníky, kteří získali laskavého pána. Mijnheer koupil všecko, jak to leželo a stálo, a tak se Daniel Stein mohl bez těžkostí odstěhovat, kdykoli se mu zlíbí.

Naši přátelé se dlouho rozmýšleli, majíli napsat o šťastném konci své daleké a dlouhé cesty: Richard matce, Červenomodrý Metuzalém a oba bratři Jie Ťinlimu. Radili se, uváděli všemožná pro i proti, ale nakonec se dohodli, že přece jenom nenapíší. Když to vše tak dobře dopadlo, když přivezou všecko, pro co podnikli tu dobrodružnou pouť

— mohou si snad dovolit maličké překvapení; zvlášť budeli cesta zpátky rychlá, co nejkratším směrem, a shledajíli se se svými rodinami za nedlouhý čas. O to víc se už těšili domů.

Těžko, přetěžko se loučil Daniel Stein se svým dílem. Zanechával v něm kus života, velký kus srdce a nemálo těžké lopoty. Jen radostné pomyšlení, že se konečně a po tolika letech shledá s rodnou zemí, ulehčovalo mu ty trudné chvíle. Ani naši přátelé se neloučili lehce: dobrácký tlouštík jim už příliš přirostl k srdci, víc, mnohem víc, než by se zdálo; teprve teď, když ho opouštěli navždycky, si vlastně uvědomili, jak ho mají rádi.

Zpočátku se o něj strachovali: báli se, že není z těch, kdo dokážou zdárně řídit takovýhle obří závod, navíc mezi cizími lidmi, kterým sotva rozuměl, a v cizí zemi, kterou takřka nechápal. Brzy se však přesvědčili, že je při vší dobrotě a bezradnosti jaksepatří zdatný obchodník. Jeho těžkopádná nešikovnost a naivní důvěřivost měla vrch zřejmě jenom v jeho soukromí zato jako podnikatel byl nepochybně mistr nad mistry, který se’ dovede nejen vždy a všude

rozhodnout, ale rozhodovat se i včas a vesměs správně. To je dostatečně uklidnilo v nemalých starostech a obavách o nejistou mijnheerovu budoucnost, jíž ho tu museli zanechat.

A tak odjížděli aspoň s trochu lehčím srdcem.

Rozplakal se jako malé dítě, ‘když se zastavili před jeho výstavným domem, aby se naposled, a patrně navždy rozloučili.

„Reist met God, mijne lieve, goede vrienden, jeďte spánembohem, moji milí, dobří přátelé,“ vzlykal tlouštík, „a vzpomeňte si někdy na ubožákového Aardappelenbosche. Nemůžim si pomoct, musám brekat.“

A jako vždy, když bylo nejhůř, se mohutně vysmrkal do obrovského kapesníku…

Ve vesnici, kde žila Jie Ťinliho žena a jeho dvě dcery, se odbývalo další loučení. Starého chuejchueje, kterému za tolik vděčili, upřímně zvali, aby jel s nimi do Evropy, nemohl se však k tomu odhodlat. Byl už příliš stár, pomyšlení na dlouhou cestu ho děsilo, a chtěl již umřít mezi svými a složit své kosti v rodné hlíně.

„Býti tak bohat nebo alespoň trochu u pěně… alespoň trochu při penězích, štědře bych ho obdaroval,“ povzdychl si Liang S‘ Metuzalémovi.

„Jakpak, smímli se ptát?“

Mladý Číňan odpověděl bez váhání:

„Dal bych mu tolik, aby mohl bez… bezstarostně dožíti svůj věk.“

„Hm, a kolik by to tak muselo být?“

„Míti je, daroval bych mu ze srdce rád takových dvě stě šňůr měďáků.“

Sto dvacet tisíc wenů, to zní jako bůhvíjaká suma; v německé měně je to však jen něco málo přes sedm set šedesát marek. Červenomodrý Metuzalém sáhl do své tajné kapsy, vytáhl měšec, odpočítal obnos v anglických zlatých librách a podal je Číňanovi:

„Je to něco víc než dvě stě šňůr, dejte mu je. Půjčím vám.“

Liang S‘ sis zatvářil, jako by na vlastní oči spatřil kdovíjaký zázrak a div.

„Ó pane!“ vykřikl jako u vidění. „Vždyť to jest nesmírná částka! Jak můžete věděti, že vám ji někdy za… že vám ji někdy splatím?“

„Vím to.“

„Snad že můj otec má v Německu správně… dobře zavedený obchod a nějaký majetek?“

„Ne jenom proto. Sto dvacet tisíc měďáků není u nás mnoho, vždyť třeba jen kůň stojí dobře přes milión těchhle mincí. Váš otec by mi tedy mohl snadno vrátit takovýhle pakatel. Ale i vy máte peníze, a tady v Číně.“

Liang S‘ se na něho nechápavě podíval, jako by zkoumal, žertujeli, nebo myslíli to vážně, a potom se nejistě a nedůvěřivě zeptal:

„My? A zde?“

„Ovšem,“ přisvědčil Červenomodrý Metuzalém s lehkým úsměvem. „Pouze to nevíte, zatím jsem o tom s vámi nehovořil. Jie Ťinli byl přece velmi bohatý.“

„To byl. Měli jsme poměrně… poměrně slušný majetek. Avšak po… po uvěznění mu všechno sebrali,“ řekl Liang S‘ zklamaně; uvědomil si, že se štědrý cizinec zřejmě zmýlil, že předpokládal něco, co je již dávno totam.

„Mýlíte se, příteli. Váš otec velice prozíravě své jmění ukryl, a než uprchl, všechno ve vší tichosti a tajně na odlehlém místě zakopal.“

„Ó pane, skutečně je tomu tak?“ div nevykřikl mladý obchodník a v očích mu svitla nová naděje. „Prozradil vám to? A víte, kde to jest?“

„Naprosto přesně.“

Oba bratři, protože vedle stál i Jintchien a Liang S‘ mu v mžiku všechno přeložil, jako by vzpláli. Mluvili teď jeden přes druhého, samozřejmě že čínsky, a Metuzalém se ochotně přizpůsobil.

„Jaká to zpráva!“ zvolal mladý mandarín. „Celý majetek? A tady?“

„Bez dozoru, a už tolik let!“ vyděsil se Liang S‘ a všecek se roztřásl.

„Hrůza! Jen jestli ho zatím někdo nenašel!“

„A nevykopal!“

„Nějaký nepovolaný slídil!“

„To by se leckomu hodilo!“

„Zbohatnout z cizího!“

„Bez práce a bez vlastního přičinění!“

„Cožpak je tady málo zlodějů? Ach pane, příliš dobře to znám!“

„Uklidněte se. Celé jmění je tam, kde je váš otec zanechal. Vím to bezpečně,“ přerušil student to zmatené a nerozumné třeštění.

„Ó nebesa! A to říkáte tak klidně? Nejraději bych skákal radostí.“

„Něco vám povím,“ usmál se Červenomodrý Metuzalém a pak vážně, mnohem vážněji než jindy pokračoval: „Jistě, není to špatné, máli člověk peníze, dost peněz a velký majetek, zvlášť dovedeli s ním moudře a s rozvahou nakládat; ale věřte mi, jsou ještě vzácnější statky tady na zemi: bohatství cti a slávy, spokojenosti, štěstí, lásky a zdraví… Ještě mnohem víc jich je, a člověk je zpravidla nekoupí ani za ty největší poklady světa. A pokud jde o ten váš, znovu vám

říkám: našel jsem to místo a přesvědčil jsem se, že majetek vašeho otce zůstal netknutý a zcela v pořádku.“

„Řekněte: kde to je?“

„Nahoře v horách, poblíž zájezdního hostince, kde jsme nocovali a kde nás přepadli chuejchuejové.“

„A až do této chvíle jste nám nic neřekl?“

„Měl jsem k tomu, věřte, vážné důvody: vědomí, že tam někde v horách leží nestřežen váš poklad, bylo by vás určitě připravilo o všechen klid a rozvahu a o poslední špetku rozumu, sami jste mi to právě teď nad slunce jasněji dokázali; a vláčet takové bohatství s sebou, po nejistých cestách a do všemožných dobrodružství, uznejte, že to jsme také nemohli., Doufám však, že teď už chápete, proč vám mohu klidně půjčit dvě stě šňůr, a třeba i víc.“

„Jeli tomu tak, rád si je vezmu a dám je tomu dobrému starochovi. Ať mu přinesou štěstí, neměl ho zřejmě v životě přespříliš.“

Vzali zlaté mince, hluboce se chuejchuejovi poklonili a s mnoha díky za vše, co učinil pro jejich matku a sestry, mu odevzdali nenadálé bohatství.

Radost ubohého starce byla nesmírná. V jednom kuse potěžkával plný váček, pobíhal po světnici jako smyslů zbavený, každému na potkání líbal vděčně ruce a lem oděvu. Dar mu velkou měrou zmírnil tíživou bolest z náhlého loučeni: vždyť k ženám, které kdysi přijal jako žebrácky, upřímně přilnul za ta dlouhá léta společného života.

Noc strávili opět v tamní hospodě; čchiwang je totiž ještě v Chuoťingš‘ požádal, aby na něho počkali právě zde, musí prý vybrat výkupné v blízkém okolí, a pak že by je prý velice rád doprovodil až do Kantonu a navštívil při té příležitosti svou dceru a zetě, které již dávno neviděl. Dorazil pozdě v noci se svými pobočníky a s velkým houfcem jezdců a ráno se společně vydali na další pouť: muži v sedlech, náklad na mulách, ženy ve trojích nosítkách.

Když dojeli ke známému zájezdnímu hostinci, u něhož Červenomodrý Metuzalém s Gottfriedem z Bouillonu a Richardem Steinem objevili před nedávném starý muslimský marabut, byl už skoro večer; rozhodli se, že tu přenocují. Ještě před soumrakem zavedl však student oba bratry do rokliny k mohamedánské hrobce, jeden po druhém museli vlézt dovnitř a na vlastní pěst pátrat, kde by mohlo být ukryto Jie Ťinliho bohatství. Svědomitě proklepávali stěny i podlahu, s největší pečlivostí hledali skrytou dutinu, všechno marné, nenašli zhola nic. Tu zdvihl Metuzalém známé dlaždice a slavnostně vytáhl dva těžké vaky. Bratři se na ně vrhli a jako smyslů zbavení je začali otevírat. Student jim nebránil, jen se usmíval těm zbrusu novým hamižníkům a důrazně je upozornil:

„Pamatujte, že pruty patří vašemu otci. Prohlédněte si je, potěšte se s nimi a přepočítejte si je, abyste mohli dosvědčit, že nechybí ani jediný, ale pak je vezmu pod svou ochranu. Já jsem byl pověřen tímto úkolem, já je také odevzdám do rukou toho, komu jsem ho slíbil vykonat.“

Liang S‘ a Jintchien spočítali svědomitě prut za prutem, Metuzalém vaky znovu řádně zavázal a nechal je odnést do hostince. Od toho okamžiku byl klid obou bratří skutečně tentam: celou noc nezamhouřili oka, úzkostlivě sledovali každý podezřelý šramot, děsili se lupičů a v jednom kuse ostřížími zraky střehli místo, kde spal spánkem spravedlivých Červenomodrý Metuzalém, oba vaky pěkně po boku.

Ráno naložili poklad na nejstatnější mulu, pečlivě prohlédli postroje a řemení a vyrazili. Šťastně přešli nebezpečný řetězový most, kvečeru dojeli do Zenchua a v prvním zájezdním hostinci za městem se uložili k vytouženému spánku. Tak získali malý náskok a už příštího dne po poledni dorazili do Šaokuanu, kde se jim posledně dostalo od pramálo nadšeného prefekta stejně málo nadšeného přijetí, zato však onoho znamenitého oddílu čackých jezdců se statečným nadporučíkem v čele. Odtud chtěli pokračovat lodí. Čchiwangův pobočník našel příhodnou džunku a její přeochotný čchuančang z úcty ke králi žebráků byl ochoten vyplout kamkoli a třeba okamžitě. Nakoupili zásoby a pokud možno nenápadně nastoupili na lodici, jež jim měla být po celou plavbu do Kuangčoufu dočasným domovem.

Pluli bez přestání ve dne v noci, po proudu jim cesta rychle ubíhala, a tak jednoho časného rána zahlédli v lehkém oparu signální věž kantonského přístavu. Přirazili k molu, ale nevystoupili, nebylo přece jen radno se tam zbytečně ukazovat: pro naše přátele i pro bývalého správce věznic Jintchiena byla v městě příliš horká půda.

A tak znovu s neúnavnou ochotou vypomohl čchiwang. Vyhledal podprefekta Čoua a poříčního inspektora Janga, vyřídil jim pozdravy a díky od celé společnosti, jež se šťastně navracela z dlouhé cesty vnitrozemím, a poradil se s

nimi, jak a co dál.

Za necelé dvě hodiny se čchiwang vrátil, a ctihodný chepo Jang s ním. Teprve teď se srdečně pozdravil se svými zachránci, přijal na oplátku jejich upřímný dík za laskavou pomoc se stonožkou a snažně je poprosil, aby co nejdříve, a hlavně potají hleděli opustit Kuangčoufu, že jim dá k dispozici zvláštní a rychlou loď.

Netrvalo dlouho, a byla tu: pěkná lehká veslice s pomocnými plachtami přirazila k boku džunky ze Šaokuanu a naši cestující přestoupili tak nenápadně a potichu, že si toho na sousedních lodích ani nevšimli.

Teď už zbývalo jen rozloučení s králem žebráků a s inspektorem Jangem; oběma byli zavázáni za leckterou službu, oběma také poděkovali od srdce a se vší upřímností. Chepo to odbyl několika poklonami; třebas vděčil cizincům za záchranu z moci pirátů a za svůj vzácný život, přece jen byl v hloubi duše rád, že konečně odplouvají, a teď už nadobro.

Zato čchiwang se s nimi loučil jako s opravdovými přáteli. Červenomodrý Metuzalém mu chtěl vrátit vzácný kuan, král žebráků ho však nepřijal a naopak svého ctihodného chráněnce nejuctivěji požádal, aby si ho, budeli mu to činit potěšení, ponechal na památku na něho i na vše, co dobrého i zlého tady prožili. Ujistil je, že bude i nad novým pánem Chuoťingš‘ držet svou ochrannou ruku, a s nelíčeným dojetím se s nimi rozžehnal.

Pak lodníci vytáhli obě plachty, veslaři se opřeli do vesel a džunka zlehka vyplula; druhého dne za svítání dorazili do Hongkongu.

Metuzalém dal přenést zavazadla na Turnerstickův clipper, čchuančangovi z veslice bohatě zaplatil a naši cestující se v obvyklém průvodu vydali do města: vpředu Cupido, za ním Červenomodrý Metuzalém s rukama v kapsách a s náustkem vodní dýmky v zubech, v uctivé vzdálenosti tří kroků Gottfried z Bouillonu s baňkou v levici a s fagotem přes rameno, pak Richard Stein se svým strýcem Danielem a kapitánem Frickem Turnerstickem, s velkým vějířem sice,

bohužel však bez tlouštíka, poté troje nosítka s dámami a nakonec oba bratři, Liang S‘ a doktor Jintchien.

Pomalu kráčeli přeplněnými ulicemi, a provázeni jako vždy neutuchající pozorností zvědavců všeho druhu, stavu a stáří, bez úhony dorazili do hotelu, kde se svého času šťastnýmřízením osudu seznámili s mijnheerem van Aardappelenboschem a jeho neutuchající chutí k jídlu.

Zdárné zakončení celé výpravy oslavili muži řádným douškem piva; tentokrát se už číšník nedal dvakrát pobízet, přivelel na stůl hned pořádný šik skleněných vojáků a naši přestateční borci s nimi svedli krátkou a úpornou, leč vítěznou bitvu a na hlavu je porazili.

Turnerstick se pak nejistým krokem odebral na svou loď. Musel se přece na vlastní oči přesvědčit, jak dalece pokročily přípravy k vyplutí.

Přes všechnu shovívavost, kterou v něm probudila nejedná dopitá láhev chmeloviny, vykonal kontrolu rázně a se vší důkladností. A ke cti a chvále spolehlivého kormidelníka se zadostiučiněním zjistil, že koráb je v pořádku, posádka do jednoho muže na svých místech, náklad řádně naložen, skladiště plná a že příštího dne mohou s klidným svědomím zvednout kotvy, napnout plachty a navždy se rozloučit s čínskými břehy. Jen jednu závadu zpozoroval: na důvěrně známém trojstěžníku se mu zdálo být poněkud více stěžňů než jindy; jelikož je však ne a ne přesně spočítat, mávl nakonec nad takovou maličkostí velkoryse svou zmalátnělou rukou a, šel spát.

Cesta parníkem by byla bývala arciť rychlejší a dozajista pohodlnější; dobrák Turnerstick však tak dlouho prosil a přemlouval, dokud mu svatosvatě neslíbili, že zpátky poplují jen a jen na jeho skvělém plachetníku. Chtěl totiž doprovodit své přátele až do rodného města; musí prý přece poznat Jie Ťinliho a jeho obchod i Richardovu matku a sourozence. Ovšem, a k tomu se nepřiznal, touha po podílu na slávě, která dozajista ověnčí statečné cestovatele po návratu domů, hrála nejspíš přece jen tu nejhlavnější roli v kapitánově ochotě harcovat se až kamsi do horoucích pekel.

A tak poslední noc v Nebeské říši strávil už Turnerstick na palubě milovaného clipperu, ostatní nocovali ještě v hotelu. Když se ráno slavnostně nalodili, přivítal je kapitán zas již v plném lesku své námořnické elegance: v tmavomodrém kabátě z Jižní Karolíny se zlatými knoflíky s kotvami, v neuvěřitelně vysokém límci s křiklavě červeným nákrčníkem uvázaným vpředu do obrovitého motýlka, v juchtových botách téměř do pasu a v obrovské tropické přílbě nad jankovitým cvikrem ve zlatých obroučkách. Svou přepychovou kajutu přenechal kavalirsky vznešeným dámám a i pro ostatní cestující vyhledal ta nejpohodlnější místa v zadní nástavbě.

Nad palubou se rozlehl jeho mocný velitelský hlas, v průvlacíchh zarachotil kotevní řetěz, na stěžních zavlály plachty; hnán odlivem a příznivým větrem, vyklouzl štíhlý clipper z přístavu, i přátelé stáli u zábradlí a zádumčivě hleděli na tu prastarou a zvláštní pevninu, kterou již sotvakdy spatří podruhé. Už z ní zbýval jenom úzký, takřka neznatelný proužek nad obzorem, když si kapitán Turnerstick nasadil na maličký nos svůj neposedný cvikr, který mu samozřejmě hned zase spadl, nějak příliš dlouho si mnul oči, až konečně řekl poněkud drsnějším hlasem než jindy:

„Divná země… a divní lidé. U všech stěhů a ráhen, neznají ani pořádně svou rodnou řeč, nemají ponětí o správných koncovkách, a přece je mi líto, že plujeme pryč. Čertví proč! Možná že i proto, že jsme těm pohanům tady museli zanechat napospas našeho… hm… milého tlouštíka…“

„Svatovzatá pravda pravdouci,“ přisvědčil Gottfried. „Nemit ten svůj památečni fagot v takový něžný lásce, namoutěkuši že bysem mu ho tu nechal na vobveseleni. Eště že nás muže blažit povědomí, že sme ouspěšně splnili to posvátny hepčchiš či jak se tomu řiká. No co, vodvrhněme smutný přemejšlenky, a dyž jsme tenkrát přivítali tudle prachpodivnou Číňanyji slavným: čching, čching, čching!, provolejme tejkon stejně slavně: čajťien! aneboli spánembohem, země šikmejch vokukadel a černejch copanu! Lituju tě z cely duše, jelikož tě nadosmrti vopoušti tvůj neslavnější rytíř Gottfried z Bouillonu!“

KAPITOLA DVACÁTÁ

Cchiš‘, čestné slovo.

Nepochopitelné. Zcela nepochopitelné!

Velevážení páni profesoři, ctění docenti i důstojní pedelové vrtěli moudrými hlavami, a ne a ne přijít na kloudné

vysvětlení té zhola neuvěřitelné záhady, proč se dneska v posluchárnách slavné alma mater neobjevil ani jeden jediný posluchač. Chyběli dokonce i ti nejsvědomitější. Něco takového se tu ještě nestalo!

A přitom vysvětlení bylo celkem nasnadě. Stačilo se totiž zeptat u chvalně známého Listonoše z Ninive. To bylo tak:

Pozdvižení z neočekávaného zmizení Červenomodrého Metuzalema, jeho sluhy Gottfrieda z Bouillonu a bernardýna Cupida pomalu utichlo. V Peprmintové uličce mlčeli všichni jako hrob, U listonoše neměli ani zdání, kam se mohli ti tři podít, zmizeli zkrátka ze světa, ztratili se, byli pryč. Postrádali je sice, sem tam si zavzpomínali, ale už se o nich nemluvilo. Sejde z očí sejde z mysli.

Až tu jednou časně zrána přinesl posel k Listonošovi z Ninive záhadný spěšný telegram:

METUZALEM PRIJEZD DNES VĚCER, RYCHLIK DESET DESET, CTYRI MUZI, TRI CINANKY, DVA CINANI, JEDEN POLOCINAN A JEDEN PES, GOTTFRIED Z BOUILLONU

Tohle ovšem byla zpráva jako blesk z čistého nebe. Červenomodrý Metuzalém se vrací, po tak dlouhé době, bůhvíodkud, a dokonce s celou hordou Číňanů! Do studentů od Listonoše rázem vjela nová energie. Udeřili na ubohou paní Steinovou, vyptávali se zmateného Jie Ťinliho. Ti byli tou zvěstí o příjezdu překvapeni stejně Jako oni, ale nakonec si přeoe jenom dali říct a přiznali teď, když už zřejmě nebylo co tajit, kam se Metuzalém vypravil a proč.

Novinka se rozletěla do každého domu, do každé pivnice a knejpy, do každé posluchárny a do každého studentského kvartýru. A všichni studenti do jednoho se chystali na slavnostní přivítání.

Jako kdyby to byl Metuzalém tušil!

Proto také nechtěl předem psát a jitřit poklidný běh života ve starosvětském městečku. Až se vrátí, budou tu, jaképak senzace a průvody a dlouhé řeči. Zato Gottfriedovi z Bouillonu nedalo spát, že by z takhle slavné cesty měli přijet jakoby nic, potají a bez patřičných ovací; proto poslal na svou pěst a proti vůli svého pána onen zrádný telegram.

A tak Červenomodrý Metuzalém, ukolébán v pevné víře, že se vrátí znenadání, potichu a bez velkého křiku, klímal zatím v měkkém plyši druhé třídy supícího rychlovlaku a pomalu se blížil s prapodivným doprovodem do cíle své dlouhé pouti. Oba vaky se zlatými pruty, přepečlivě zabalené a křížem krážem převázané provazy na mnoho uzlů, ležely vedle na sedadle pod dohledem obou bratří.

„Jářku, mám zapálit dejmovnici?“ probudil studenta zčistajasna Gottfried. „Nacpaná už je.“

„Co? Nač? Proč?“ polekal se Metuzalém a protíral si oči plné spánku.

..Jelikožto a protože už budem doma. Koukněte se támdlenc na ty dojimavy světylka zvroucně milovaného domova! Vystupujem! Čching, čching a do třetice čching!“

„Už? Tak to mi tedy zapal!“ přikývl student a pomalu se zdvihl. Sluha mu podal náustek vodní dýmky, Cupidovi navlékl na hřbet tornistru a do huby mu strčil prázdnou holbu, pak už jen ostrý hvizd, zařinčení nárazníků, skřípot kol, a vlak se zvolna zastavil.

„U všech čertů!“ zvolal Metuzalém, když pohlédl z okna na perón. „Venku je to samá cereviska! A lidí jako máku! Proč to všechno?“

Vtom však ho už objevili, otevřeli dvířka od vagónu a nemilosrdně ho vytáhli ven.

„Salve Methusala!“ ozvalo se z pár set hrdel. Vyzdvihli ho na ramena, házeli s ním jako s míčem, podávali si ho jako hadrového panáka a v jednom kuse provolávali buď: „Vivat!“, nebo: „Lebe hoch!“

„A kde jsou dámy?, Kde jsou pravé copy?, Kde je Poločíňan?, Tady je pes, pusťte ho!, Vezměte ty vaky!, Hrome, to je tíha!, Snad sis nepřivezl pytle zlaťáků?“ křičeli studenti jeden přes druhého.

V mžiku vzplály pochodně. Metuzalém zahlédl tři ozdobené kočáry, spatřil, jak k nim dvorně přivádějí Číňanky a každou usazují do jednoho k nich.

Protestoval, ale marně. Hromoval jak zjednaný, odpověděl mu jen hurónský smích. Nezbývalo než se podrobit. Sám od sebe se začal řadit průvod. Do čela se postavila kapela, za hudbou kráčelo dvanáct studentů s šerpami a s tasenými kordy, za nimi mohutný bernardýn s tornistrou na hřbetě a s dvoulitrovou holbou v hubě, potom Červenomodrý Metuzalém s rukama v kapsách a s náustkem vodní dýmky mezi zuby, vztekle hulící jak rozzuřený vulkán, v uctivé vzdálenosti tří kroků Gottfried z Bouillonu s baňkou v levici, s fagotem přes rameno a se spokojeným úsměvem na prohnané tváři; následoval Richard Stein ruku v ruce se strýčkem Danielem, pak si se vší důstojností vykračoval kapitán Frick Turnerstick ve slavnostním samurajském kroji s rozevřeným vějířem a občas s cvikrem na zdviženém nose, nikterak se netající, že se cítí hrdinou dne; nakonec Liang S‘ a Jintchien v exotických oblecích své domoviny a tři otevřené kočáry, hostící na polstrovaných sedadlech tři šikmooké dámy s havraními vlasy a jemně nažloutlou pletí; a za nimi pak spousta nosičů se zavazadly a s dvěma přetěžkými vaky, a nekonečný zástup

studentů s planoucími pochodněmi. A všude na chodnících husté davy zvědavců. Nu vida: čím se lišila ta slavná moudrá Evropa od zvědavé Číny?

Průvod zvolna táhl vykuleným městem až k domku paní Steinové s obchůdkem Jie Ťinliho v přízemí. Oba, netrpěliví a rozčilení, čekali už ve dveřích, když se ozval břeskný marš a čelo průvodu se přiblížilo k domu.

Rázem bylo po pořádku: Cupido s tornistrou i holbou vběhl do známých vrat a několika skoky pádil vzhůru po schodech, Richard se vrhl matce do náruče a oba čínští bratři se rozechvěně, leč s důstojnou uctivostí blížili k Jie Ťinlimu. Metuzalém, Gottfried a Turnerstick přiskočili ke kočárům, otevřeli dvířka a kavalírsky pomáhali dámám ven. Pak zmizeli všichni v domě.

Kolik čisté radosti a nevyslovitelného štěstí skrývaly teď jeho staré stěny, to si laskavý čtenář i všichni ti, co zůstali venku před domem, mohli snadno domyslet; stáli tiše, beze slova na ulici a teprve hodnou chvíli poté ozvalo se

nejdřív jednotlivě, nakonec však burácivým sborem:

„Metuzalém k oknu!“

A povykovali a volali a křičeli, dokud se jim student neukázal.

„K Listonoši! Gottfried taky!“

„Dnes ne, chlapci, dnes večer už ne!“ bránil se Červenomodrý Metuzalém.

„Nehneme se odtud! Nepůjdeme sami! Počkáme tu! Dobře si to rozmysli! Nebo chceš kočičí koncert? Co by tomu řekli hosté? Bude ostuda!“

„Blázni! No tak dobrá, už jdem.“

Vyhověl jim jenom proto, že chtěl dopřát těm dvěma šťastným rodinám zaslouženou samotu a klid. Seběhl na ulici a za okamžik kráčeli už v obvyklém pořádku, jen kapitán Frick Turnerstick rozhojnil průvod, nemohl si přece nechat ujít, aby nevychutnal dnešní slávu do dna, při rázné kutálce k Listonoši z Ninive. Velký, slavnostně osvětlený sál jen

stěží pojal všechny rozjařené účastníky uvítacího večírku.

Co všechno se v tom pohostinném sále vypilo, co všechno odzpívalo a odvyprávělo? Čemu všemu se až do bílého rána divili a smáli?

O čem o všem byla řeč?

Šuškalo se cosi o jakémsi proslulém a slavném Tuerningš‘tiku čchiiankuo taťiangovi, o jakýchsi všemocných a zázračných koncovkách, o čímsi prapodivném cvikru, který není scho pen sedět ani chvilku na něčím ještě prapodivnějším nose o jakémsi pačínském lžimandarlnovi, který si s kdekým připíjel na bratrství a pak si sám od sebe začal zčistajasna říkat tchuneč‘ mijnheer láma Jednooký. Co je na tom pravdy, to snad vědí jenom ti, co při tom byli. Jisté je jen to, že právě v okamžiku, kdy starý pekař Meyer v Humboldtově ulici rovnal do výlohy řádky čerstvě vypečených houstiček, tři tajuplné mužské postavy s jedním obyčejným bernardýnem, který nesl v hubě prázdnou holbu, zahnuly za roh do Peprmintové uličky a po dlouhém cinkání a cvakání domovního klíče zmizely v domě, kde měl jistý Červenomodrý Metuzalém léta letoucí svůj hlavní stan.

Šeptalo se i to, že jakýsi kapitán Frick Turnerstick se dostal do schodů jen za vydatné pomoci čtyřrukých nosítek, která mu vlastnoručně poskytli jacísi jeho dva kumpáni, což ovšem, pokud se tak vůbec stalo, bylo dozajista pouze kvůli pohodlí. Nezvratně je ale zjištěno, že když se konečně nahoře uložil do peřin jistého Goctfrieda z Bouillonu, vturánu začal chrápat, čímž se probudil a volal na celý dům:

„U všech makrel a uzenáčů! Přestaňte už chrápat, mijnheer! Chceng seng ming spát! Prózit, Gottfried! Fiduzit, Metuzalém! Pozor na opium!“

Načež prý zůstal u svých přátel ještě celý týden a pak odjel někam do Hamburku, kde údajně kotvila jeho loď. Kdo by se domníval, že teď zase začal Červenomodrý Metuzalém své obvyklé denní výpravy k Listonoši z Ninive,

krutě by se zmýlil. Kráčíval sice jako dřív Peprmintovou uličkou a zahýbal pak vpravo do Humboldtovy ulice, před ním mohutný bernardýn, tři kroky za ním sluha, ovšem nyní už jen jednou denně, vždycky v podvečer, a nikoli do pivnice, ale na procházku do městského parku. Kdykoli se ho kdo zeptal, proč ty podivínské novoty, pokaždé dostal stejnou odpověď:

„Ik wil niet drinken. De lucht is hier zeer goed, nechci už pít. A je tady velice dobrý vzduch.“

Vrtěli nad tím hlavami, ale po několika marných pokusech vrátit ho zpět do starých kolejí nechali studenta být, ať prý si tedy dělá, co chce.

Nicméně vzduch musel být v městském parku zřejmě doopravdy znamenitý; šel totiž Metuzalémovi jaksepatří k duhu: obličej dostával pomalu čím dále světlejší tón a nos se stále víc a více blížil oněm druhům nosů, které nemívají v důsledku přemíry pití sice krásně sytou, leč přece jen poněkud neobvyklou červenomodrou barvu a prapodivně naběhlý tvar. A jinak?

Co je s ostatními?

Starý pan Daniel Stein žije jako bohatý soukromník z úroků nemalého jmění u své švagrové a jejích dětí, Červenomodrý Metuzalém bydlí s nimi jako dřív. Rok co rok přijíždí i kapitán Frick Turnerstick, aby se, jak říkává, na vlastní uši přesvědčil, zvládlli už student taje pěti čínských koncovek. A mijnheer Willem van Aardappelenbosch píše přátelům nejméně jednou za měsíc spokojené, šťastné dopisy, kupodivu bez nářků a stížnosti na otřesené zdraví.

Na hlavní ulici města padne ted jistě každému do oka vývěsní štít nezvyklého tvaru a podivného stylu písma: Liang S‘

— první čínský obchod drogistickým zbožím. Dveře přepychového, tajemně exotického a dobře zásobeného krámu se netrhnou a kdekdo se rád nechá obsloužit ochotným a přívětivým Číňanem se šikmýma očima a dlouhýmčerným copem.

Mejpao a Sinming, půvabné dcery obchodníka s čajem Jie Ťinliho, odjely do vyhlášeného penzionátu, aby co nejdřív získaly solidní evropské vzdělání a dobrou výchovu. Není bohužel známo, proč se zejména o pokroky líbezné Sinming tak pravidelně a s neobvyklou netrpělivostí zajímá právě věhlasný kapitán Frick Turnerstick.

A zbývá ještě Gottfried z Bouillonu, udatný hubitel lítých Saracénů. Sloužil dál nezištně a věrně u Červenomodrého Metuzaléma a noc co noc spřádal pozlacené sny o budoucím životě v bohatství a netušeném přepychu. Odměna za zneškodnění pirátské džunky, která se mu velkomyslností přátel tak nečekaně snesla celá do klína, mu dozajista zajistí klidný mužný věk i vetché stáří. Chápal, že ctihodná anglická vláda má patrně i jiné starosti než jenom péči o splácení dluhů, přesto však byl čím dál netrpělivější; s úzkostí sledoval každý pohyb kursu libry a pečlivě počítal, kolik právě vydělává a kolik zrovna tratí. Čekal, vymýšlel omluvy i výtky, a když uplynul přesně rok a den, sedl, nalinkoval si papír, naslinil tužku a napsal lordu strážci pokladu Jejího Veličenstva krátký, ale o to obsažnější dopis, který si, jak doufal, nedá pan lord doma za rámeček. Ale ať už proto, že pověstná spolehlivost britské pošty právě v této chvíli

neomluvitelně zakolísala, anebo proto, že se onen ctihodný lord zachvěl hanbou nad ostudným dluhem impéria a vzdal se úřadu, odpověď nepřišla, natož tučný šek. Když pominul první hněv, nastoupila konejšivá filosofie a

Gottfried, známý stoik, zakončil tu celou trapnou záležitost po svém:

„Hrom do bryndy, jakýpak copak. Člověk příde v životě vo vic, jak povídal ten vomylem vodsouzenej, dyž mu hodili voprátku na krk. Nedá se nic dělat, takovej je holt už světa běh a vděčnosť znešeneho panctva.“

Tak tedy Německo přišlo o jednoho boháče, zato Metuzalém nikoli o věrného sluhu.

A kdo bydlí na Universitním náměstí, může den co den spatřit zvláštní trojici: tři studenty vedoucí se v podpaží a svědomitě spěchající na přednášky nebo z nich. Prostřední je vysoký, statný a už jistě přes čtyřicet, druhý má

pohlednou růžovou tvář s prvním stínem knírku pod nosem, třetí upoutává nenápadnými, leč přec jen mongolskými rysy.

Jsou to Červenomodrý Metuzalém, Richard Stein a Jintchien. Studují jako o závod: dva mladší z horlivosti pro budoucí povolání, starší jen proto, aby je v jejich snaze povzbudil. To, že vysedává na přednáškách mezi mládeží, vzbuzovalo nejdřív mnohé úsměvy, ale nevšímal si toho. Slíbil si sám sobě, že bude těm dvěma zářným příkladem.

A stejně jako v Číně splnil doposledka daný slib, tak i teď a tady dodržel své tiché čestné slovo, své slavnostní čchiš‘.