Karl May

Dobyvatelé Gran Chaca 1.

Na Riode La Plata

Nad ústím řeky La Plata, jež vypadalo spíše jako zátoka, válo studené pampero a vrhalo do montevidejských ulic směsici písku, prachu a velkých dešťových kapek. Na ulici se být nedalo, proto jsem seděl ve svém pokoji v hotelu Oriental a krátil si chvíli četbou knihy o zemi, kterou jsem chtěl poznat. Kniha byla psána španělsky a místo, které jsem právě četl, by znělo v překladu asi takto:

„Obyvatelstvo Uruguaye a argentinských zemí se skládá z potomků Španělů, z několika málo indiánských kmenů a z gaučů, kteří jsou sice míšenci, ale přesto se považují za bělochy a jsou na příslušnost k této rase velmi pyšní. Žení se většinou s Indiánkami, a tím přispívají k tomu, aby se krev obyvatel této země opět smísila s krví původních kmenů.

Gaučové mají v povaze divokou odhodlanost a smysl pro nezávislost, vlastní původním kmenům. Přitom jsou hrdí, šlechetní a svobodomyslní a chovají se vznešeně po způsobu španělských caballerů. Mají sklon ke kočovnému životu a k dobrodružnému cestování. Nesnášejí jakýkoli nátlak, opovrhují majetkem, protože jej považují za zbytečnou přítěž, a milují třpytivé tretky, které horlivě vyhledávají, ale jejichž ztráty příliš neželí.

Jsou odvážnými, neohroženými ochránci svých rodin, k nimž se však chovají stejně tvrdě jako sami k sobě. Váží si cizinců, ale nemilují je, jsou nedůvěřiví, protože byli už nesčetněkrát podvedeni, jsou lstiví, k čemuž je vede opatrnost a pud sebezáchovy. Slouží sice obyvatelům měst, ale necítí k nim úctu. Zřejmě nechápou, jak mohli přijít do jejich vlasti, aby zde vydělávali na stádech dobytka, která gaučům až dosud skýtala obživu, aniž se museli starat o včerejšek a zítřek.

Od té doby, co se v zemi vytvořila třída vlastníků, gaučové, kteří se statečně bili za osvobození od španělské nadvlády, odpočívají na vavřínech, nežádají odměnu a spokojují se se skromnou úlohou chránit majetek druhých. Nežádají nic jiného, než aby se nikdy nezapomnělo, že jsou svobodní a že své služby konají dobrovolně.

Zbraněmi gaučů jsou laso, dlouhý kožený řemen se smyčkou, dále boly a za války i kopí.

Gaučové jsou proslulí obratností, s níž vrhají laso. Tento řemen, dlouhý asi deset metrů, je jedním koncem připevněn k jezdcovu stehnu, na druhém je pohyblivá smyčka. Smyčkou krouží gaučové nad hlavou a vrhají ji za prchajícím zvířetem. Když se zvířeti omotá kolem krku či noh, zatáhne gaučo za řemen a smyčku pevně utáhne. Pak je úkolem koně, aby odolal tahu lasa, aby je tu povolil, tu napjal. Jezdec se zatím snaží odvléci chycené zvíře někam, kde by je mohl porazit Tento způsob vrhání lasa, nazývaný lacear a muerte, je velmi nebezpečný a vyžaduje velký cvik. Stalo se už, že zamotané laso zlámalo jezdci nohy. Gaučo má laso vždy pověšeno na sedle, chytá do jeho smyčky splašené koně, voly a skopce.

Boly jsou tři olověné koule spojené řemenem. Dvěma mává jezdec nad hlavou, třetí pevně svírá v ruce, dokud si není jist, že dohodí až ke zvířeti, jemuž se pak koule omotají kolem noh a porazí je.

Gaučové vášnivě milují hry, zejména karty. Sedí s nohama složenýma pod sebou, vedle sebe mají nůž zapíchnutý do země, aby mohli nečestného protihráče okamžitě potrestat bodnutím do srdce, a vydrží hrát donekonečna. Chladnokrevně přitom riskují i to nejcennější, co mají.

Na estancii pracují gaučové, jen když mají chuť. Dávají svému služebnímu poměru ráz dobrovolnosti a nestrpěli by, aby byl jejich pán tak nezdvořilý a nepovažoval je za caballery, zvláště když se takto reprezentují svou skromností a slušným a klidným, úctu vzbuzujícím chováním.

Když se jim někdy nechce vykonat práci, kterou od nich pán žádá, řeknou, že se do ní dají jen v tu a tu hodinu a za těch či oněch okolností. Jestliže s tím pán nesouhlasí, slušně požádají o mzdu, vyšvihnou se na koně a jedou si hledat jinou estancii. Přestože mají rádi pohodlí, najdou práci vždycky, protože jsou inteligentní a dovedou skvěle pečovat o dobytek, který je hlavním bohatstvím země.

Takoví jsou gaučové, které nesmíme zaměňovat se sice odvážnými, ale

nesvědomitými dobrodruhy, kteří unášejí a kradou ženy, dívky, koně, zkrátka vše, co se jim zalíbí, a žijí bezstarostně ze dne na den.“

To jsem našel v knize, kterou jsem právě četl. Přijel jsem do Montevidea teprve dopoledne a zatím jsem o té zemi a jejích obyvatelích nevěděl vůbec nic. Přesto jsem se však odvážil zapochybovat o pravdivosti slov, která jsem si právě přečetl.

Jednak se obyvatelstvo, o němž zde byla řeč, neskládá jen z gaučů, Indiánů a potomků Španělů. Jsou zde i tisíce, ba desetitisíce Angličanů, Němců, Francouzů a Italů, nemluvě o Švýcarech, Ilyrech a mnoha dalších.

Za druhé jsem nesouhlasil tak docela se způsobem, jímž gaučové podle této knihy používají lasa. Který pak jezdec si uváže laso k stehnu, když chce chytit například zdivočelého býka? Býk by ho jistě strhl se sedla a uvláčel k smrti.

Naštěstí jsem se touto četbou nemusel déle zabývat. Vítr vanoucí z pampy ustal a na ulicích se znovu rozproudil čilý život jako v důležitém přístavním městě. Chtěl jsem se na ten shon podívat a vyjít si na procházku.

Sotva jsem si nasadil klobouk, zaklepal kdosi na dveře mého pokoje. Zvolal jsem „dále!“ a k mému údivu vešel do pokoje muž oblečený podle francouzské módy. Měl na sobě černé kalhoty a frak, bílou vestu, bílý šátek kolem krku, lakové střevíce a v ruce držel černý cylindr, obtočený bílou hedvábnou stuhou. Tato stuha, na níž byly dvě široké kličky, přivedla mě, člověka nezkušeného, na velkolepou myšlenku, že mě ten muž přišel pozvat na krtiny či na svatbu. Neznámý se mi hluboce uklonil a pozdravil:

„Uctivá poklona, pane plukovníku!“

Nato se znovu dvakrát uklonil. Já zatím uvažoval: K čemu ta vojenská hodnost? Že by měli tady v Uruguayi podobný zvyk jako ve starém Rakousku, kde číšníci říkají každému tlustému hostu pane barone, každému, kdo má na nose brýle, pane profesore a každému muži s řádným knírem pane majore? Tvář neznámého byla podivná. Nelíbil se mi. Proto jsem odpověděl krátce:

„Co si přejete?“

Zahoupal kloboukem a prohlásil:

„Přicházím, abych se vám dal plně k dispozici se vším, co mám a co jsem.“

Přitom na mne upíral pronikavý, pátravý pohled. Neměl upřímné oči, a tak jsem se ho zeptal:

„Se vším, co máte a co jste? Pak mi laskavě nejdřív řekněte, kdo jste a co jste!“

„Jsem seňor Esquile Anibal Andaro, majitel velké estancie u San Fructuosy, jistě jste už o mně slyšel, vzácný pane.“

Někdy se stává, že je jméno člověka charakteristické pro jeho povahu. A příjmení mého návštěvníka znamenalo Plížil. Což nebylo právě nejlepší doporučení.

„Musím přiznat, že jsem o vás ještě neslyšel,“ poznamenal jsem. „Když jste mi teď řekl, kdo jste a co jste, směl bych se snad také dovědět, co mi nabízíte?“

„Mám za prvé peníze a za druhé vliv.“

Aby ta dvě slova zdůraznil, udělal před nimi pauzu a vyslovil je zvlášť výrazně. Pak na mne vrhl kosý, vyčkávavý pohled. Tvářil se teď jako přihlouplý drzoun.

„To jsou dvě opravdu skvělé, potřebné věci, peníze a vliv! Přišel jste skutečně jen proto, abyste mi je dal k dispozici?“

„Byl bych šťasten, kdybyste byl tak laskav a mou nabídku neodmítl.“

To znělo překvapivě. Ten muž mi nabízel své společenské styky a svůj měšec.

Proč? To bych se byl rád dověděl.

„Dobrá, seňore, přijímám obojí, především to první.“

„Nejdřív kapitál! Prozradil byste mi, jak velkou částku potřebujete?“

„V tuto chvíli potřebuji pět tisíc pesos fuertos.“ Spokojeně se zašklebil.

„To je maličkost! Ty peníze můžete dostat za půl hodiny, jestliže se dohodneme na drobných podmínkách, které si s vaším dovolením jistě budu smět stanovit.“

„Jaké jsou to podmínky?“

Přistoupil ke mně, důvěrně na mne mrkl a zeptal se:

„Smím se vás nejprve zeptat, zda těchto peněz použijete pro sebe či k jiným účelům?“

„Přirozeně pro sebe.“

„V tom případě jsem ochoten vám tuto částku nikoli půjčit, nýbrž věnovat na důkaz své úcty, jestliže mi to dovolíte.“

„Proti tomu nemám nejmenších námitek.“

„To mě neobyčejně těší. Jen bych vás v tomto případě rád požádal, abyste se

laskavě podepsal pod dvě nebo tři řádky, které zde hned napíši.“

„Co bude obsahem těch řádek?“

„Bude to opravdu jen maličkost. Potvrdíte mi svým podpisem, vzácný pane, že já, Esquile Anibal Andaro, musím do stanovené doby a za stanovenou cenu vybavit vaše oddíly puškami. Jsem v té šťastné situaci, že budu mít za několik dní dostatečné množství Spencerových pušek.“

Teď mi bylo jasné, že si mě seňor Plížil spletl s nějakým důstojníkem, kterému se možná trochu podobám. Měl zřejmě chvályhodný úmysl podplatit onoho důstojníka pěti tisíci pesos, aby se za to mohl stát vojenským dodavatelem. Na konci severoamerické občanské války se používalo asi dvaceti tisíc Spencerových pušek. Dalo se očekávat, že Yankeeové prodají část těchto zbraní do států kolem La Platy, kde o ně byl tehdy zájem. Na tomto obchodě mohl seňor Andaro vydělat desetkrát víc, než mi nabídl darem.

Nazval mě plukovníkem. Je možné, že by o nákupu pušek pro armádu rozhodoval plukovník? Anebo že by snad dotyčný muž byl libertador, osvoboditel, jak si kolem La Platy říkají vůdcové band, bojujících proti vládě?

Ta příhoda mě začala bavit. Měl jsem náramnou chuť hrát ještě chvíli roli svého dvojníka, ale pak jsem si to rozmyslel.

Před příchodem do této země jsem se přirozeně informoval o zdejších poměrech a věděl jsem, že by pro mě mohlo být nebezpečné, kdybych svého návštěvníka ponechal na omylu jen proto, abych se dozvěděl věci, které se mě netýkají. A tak jsem raději začal zvolna ustupovat; „Takový doklad vám bohužel nemohu podepsat Nemám pro ty pušky použití.“

„Ne?“ zeptal se udiveně. „Za týden můžete mít pohromadě přes tisíc mužů.“

„Co bych s nimi dělal?“

Ustoupil o dva kroky, přimhouřil jedno oko a lstivě se usmál, jako by chtěl říci: Nehrej se mnou takovouhle komedii! Vím moc dobře, na čem s tebou jsem! A zeptal se:

„To vám přeci nemusím říkat, vzácný pane! Doslechl jsem se, že přijedete do Montevidea. Teď jste tady a já vím, proč jste přijel.“

„Mýlíte se, seňore. Obávám se, že mě považujete za někoho jiného.“

„To není možné. Říkáte to jistě jen proto, že vám není milý můj požadavek ohledně pušek! Prosím, rád vám předložím jiný návrh.“

„To by nevedlo také k ničemu, protože si mě opravdu pletete s někým, komu jsem patrně podobný.“

To ho však nezmýlilo. I nadále na mne hleděl s důvěrou, navíc se sebevědomě usmál a řekl:

„Vidím, že dnes nemáte náladu hovořit o těchto záležitostech. Počkáme tedy na vhodnější chvíli, seňore. Dovolím si vás opět navštívit.“

„Vaše příští návštěva by měla stejný výsledek. Nejsem ten, za koho mě pokládáte.“

Zvážněl a zeptal se:

„Tak vy si nepřejete, abych přišel ještě jednou?“

„Bude mi to potěšením za předpokladu, že nebudete setrvávat ve svém omylu.

Můžete mi říci, za koho jste mě považoval?“

Muž si mě ostře prohlédl od hlavy k patě. Potom potřásl hlavou a řekl:

„Znal jsem vás jako statečného důstojníka a nadějného státníka. Vlastnosti, které jsem u vás objevil dnes, mě přesvědčily o tom, že to v té druhé funkci dotáhnete daleko.“

„Vy myslíte, že se přetvařuji? Prosím, podívejte se na můj pas!“

Vyndal jsem z náprsní tašky cestovní pas. Muž ho otevřel a porovnával údaje s mým zevnějškem. Obličej se mu přitom stále více protahoval a jeho rozpaky očividně vzrůstaly.

„Hrome!“ zvolal a hodil pas na stůl. „Teď nevím, na čem jsem! Já i moji dva přátelé jsme ve vás poznali někoho jiného!“

„Kdy jste mě viděl?“

„Když jste stál ve dveřích hotelu. Ale váš pas mě zcela zmýlil. Přijel jste opravdu z New Yorku?“

„Ovšem. Lodí Seagull, která dosud kotví v přístavu. Můžete se zeptat kapitána.“

„Vzal vás ďas!“ zvolal zlostně. „Proč jste to neřekl hned?“

„Protože jste se mě na to neptal. Z vašeho vystupování se dalo soudit, že mě bezpečně znáte. Teprve když jste se zmínil o puškách, pochopil jsem, jak se věci mají. A pak jsem vás ihned upozornil na váš omyl, což doufám přiznáte!“

„Nic nepřiznávám! Koukejte mi okamžitě říct, kdo jste!“ Začal být hrubý. Proto jsem odměřeně řekl:

„Žádám vás, abyste se choval zdvořile. Nejsem vševědoucí a nemohu na člověku, který za mnou přijde, okamžitě poznat, co ode mne chce. Ostatně, jistě

jste se na mne před příchodem ptal hoteliéra či personálu a ti vám jistě řekli, že jsem cizinec.“

„To mi řekli, ale já jsem jim nevěřil, protože jsem očekával, že seňor, za kterého jsem vás považoval, zde bude bydlet pod krycím jménem. Navíc jsem podle vaší španělštiny nepoznal, že byste byl cizinec, Alemán.“

Toto přiznání mi velice zalichotilo. Když jsem před několika lety přijel do Mexika poprvé, dopouštěl jsem se vůči této řeči krutých prohřešků. Avšak život je nejlepší učitel. Za dlouhých toulek Sonorou a jižní Kalifornií byl mi lenguaje castelano stále běžnější, ale dodnes jsem netušil, že se ze mne stal takový Sancho Panza.

„A proč máte zrovna takový vous,“ pokračoval muž, Jaký se nosí u nás?“

„Protože se při cestování přizpůsobuji zvykům místního obyvatelstva a nechci, aby ve mně všude poznali cizince.“

„Tak vidíte, že je to vaše vina, že jsem vás považoval za někoho jiného! Žádný cizinec nemá právo nás napodobovat. Některá zvířata jsou nadána velkou schopností napodobování, ale rozumný muž si určitě nebude přát, aby ho s nimi někdo srovnával.“

„Za tento pokyn jsem vám nesmírně vděčný, seňore. Přesto vás naléhavě prosím, abyste mě už dále nepoučoval. Až dosud jsem vaše rady přijímal bezplatně. Kdybyste se však namáhal dál, byl bych nucen zaplatit vám mzdu přiměřenou vašim zásluhám.“

„Vy mi vyhrožujete, seňore?“

„Ne. Jen vás na to upozorňuji.“

„Nezapomínejte, kde jste.“,

„A vy si laskavě uvědomte, že nejste na své estancii, nýbrž v pokoji, který v tuto chvíli patří mě. A teď už dost. Dopřejte mi, prosím, to potěšení, abych vám směl říci sbohem!“

Přistoupil jsem ke dveřím, otevřel jsem je a pohybem ruky jsem návštěvníka vyzval, aby tohoto otvoru použil. Muž chvilku váhal a užasle na mě civěl.

Připadalo mu zřejmě neuvěřitelné, že ho vyhazuji. Pak se kolem mě jen mihl a ještě zavolal:

„Na shledanou. Najdeme si způsob, jak s vámi zúčtovat!“

Pohrozil mi pěstí a seběhl ze schodů. To byla moje první rozmluva s tuzemcem, začátek, který mě rozhodně nepotěšil. Strach jsem přirozeně neměl. Ten muž mě urazil, a proto jsem ho vykázal ze svého pokoje. Něčím tak prostým a samozřejmým jsem se nehodlal déle zabývat.

Než jsem odešel na procházku po městě, vyndal jsem ze čtyř doporučujících dopisů, které jsem si sem přivezl, ten, který psal ředitel jednoho newyorského obchodního domu svému společníkovi. Měl jsem kdysi příležitost prokázat onomu Yankeeovi dobrou službu. Proto mi slíbil, že mě vedoucímu své zdejší filiálky co nejvřeleji doporučí. Tento dopis jsem musel odevzdat ihned, protože mi ve filiálce měli vyplatit směnku, kterou jsem chtěl hradit své cestovní výlohy.

Ostatní tři dopisy jsem opět zastrčil do náprsní tašky, ale ten první jsem položil na stůl, či lépe: chtěl jsem ho hodit na stůl. Dopadl však na hranu a spadl na zem. Když jsem ho zvedl, zjistil jsem, že tenká pečeť praskla a obálka se otevřela. Takhle jsem dopis nemohl odevzdat. Musel jsem ho znovu zapečetit - a to tak, aby nebylo vidět, že se otevřel. Jinak bych upadl v podezření, že jsem ho otevřel záměrně a přečetl si ho.

Přečetl? Hm! Co kdybych to udělal? Bylo to sice porušení listovního tajemství, ale snad jsem na ně měl právo, když se obsah dopisu týkal mne. Vytáhl jsem tedy dopis z obálky a rozevřel ho. Stálo v něm toto:

„Obdržel jsem váš poslední dopis a plně souhlasím s vašimi návrhy. Je to odvážný obchod, ale zdaří-li se, vyděláme na něm takovou částku, že se o to musíme pokusit. Prach přiveze loď Seagull. Přimíchali jsme do něho dřevěného uhlí, a protože doufám, že se vám podaří vyložit zásilku na pevninu tajně a ušetřit za clo, uděláme znamenitý obchod.

„Zplnomocňuji vás tímto, abyste navrhl smlouvy a poslal je k podpisu Lopezu Jordánovi. Je to přirozeně nebezpečná záležitost, neboť jestli nacionálové posla dopadnou a najdou u něho smlouvy, bude s ním konec. Naštěstí vám mohu náhodou doporučit muže, který se pro tento úkol znamenitě hodí.

Doručitelem tohoto dopisu je Němec. Strávil mnoho let mezi severoamerickými Indiány a je to odvážný chlapík, ale je omezený a důvěřivý. Myslím, že se chce dostat do Santiaga a Tucumánu. Půjde tedy přes provincii Entre Ríos.

Předstírejte, že mu dáváte doporučující dopis pro Jordána, ale vložte do obálky obě smlouvy. Jestli je u něho najdou a zastřelí ho, přijde svět o hlupáka, kterého nebude žádná škoda. Na dokladech přirozeně nesmí být váš podpis.

Podepíšete smlouvy, až vám je Jordánův posel přinese zpátky.

Ten Němec vám jinak nepřidělá mnoho práce. Je přímo směšně nenáročný.

Sklenice kyselého vína a pár sladkých frází mu stačí ke štěstí.“

Tak zněl tento pozoruhodný „doporučující dopis“. Kdybych si ho byl nepřečetl, padl bych patrně do pasti. Vymysleli si na mě pravý yankeejský žertík. Nic netušící „hlupák“ měl hrát jednu z hlavních rolí v přípravě povstání. Že nešlo o nic jiného, prozradila mi zmínka o střelném prachu a jméno proslulého vůdce banditů Lopeze Jordána, jehož bezohlednost šla tak daleko, že dal zavraždit svého otčíma, bývalého generála a presidenta Urguiza.

Zasunul jsem dopis zpátky do obálky a pomocí zápalky jsem slepil prasklou pečeť. Pak jsem se vydal na cestu za adresátem, který byl španělského původu, jmenoval se Tupido a bydlel na Plaza de la Independencia. Když jsem vyšel na ulici, nebylo už po pamperu a po dešti ani stopy.

Město leží na kose, která spadá na jedné straně do zátoky a na druhé k otevřenému moři. Proto stéká voda po svazích tak rychle, že je tam půda i po silném lijáku za pár minut suchá.

Montevideo je krásné, ba nádherné město středoevropského stylu s pěknými ulicemi, bohatými domy v rozkošných zahradách a s výstavnými budovami, v nichž jsou kluby a divadla. Soukromé domy mají svérázný stavební sloh. Je na nich spousta mramoru, který se sem navíc dováží z Itálie, přestože je i zde dobrého mramoru dostatek.

Kdo si snad při příjezdu do hlavního města Montevidea myslí, že se zde setká s obyvateli vnitrozemí, ten se velice mýlí. Po ulicích nejezdí gaučové, indiánskou tvář tu zahlédnete jen zřídka a černocha nepotkáte častěji než třeba v Londýně či Hamburku.

Lidé chodí oblečeni podle francouzské módy, muži i ženy. Můžete čekat několik dní, než spatříte dámu ve španělské mantile. Více než polovina obyvatel je evropského původu. Směsice národností způsobuje nápadnou jazykovou změť.

Mnohem více lidí než v evropských miliónových městech zde dokonale ovládá tři, čtyři i pět jazyků. Zkrátka a dobře, pokud se pohybujete po městě, nic vám nepřipomíná, že jste na jihoamerické půdě. Mohlo by se vám stejně dobře zdát, že jste v Bordeaux či v Terstu.

I já jsem se cítil dost zklamán, když jsem se se zvědavýma očima pomalu toulal po ulicích. Viděl jsem jen evropské šaty a tváře, jaké najdeme všude, nepovažujeme-li jejich tmavou barvu za něco zvláštního.

Nápadné mi byly jen bílé či červené stuhy, jež měli mnozí muži na kloboucích. Později jsem se dověděl, co tato ozdoba znamená: Muži s bílými stuhami patřili k politické straně blancos, červené stuhy nosili colorados. Seňor Esquillo Anibal Andaro tedy nebyl dohazovač, nýbrž člen strany blancos. Plukovník, za kterého mě považoval, patří tedy s největší pravděpodobností k téže straně. Třeba se mi ještě podaří vypátrat jeho jméno.

Na Plaza de la Independencia jsem po obrovském firemním štítu poznal dům, v němž sídlila pobočka mého mazaného Yankeeho. Fasáda budovy působila solidním dojmem. Měla jen přízemí a první patro. Za nádhernými tepanými železnými dveřmi se táhla široká chodba vyložená mramorovými dlaždicemi. Vedla na vydlážděné nádvoří. Tam stály ve velkých kořenáčích rozkvetlé rostliny, jejichž vůně se nesla až ke mně. Na chodbě jsem uviděl jedny dveře vpravo a jedny vlevo. Mosazný štítek mi řekl, že mám použít dveří vpravo. Vešel jsem do poměrně velké místnosti, do níž pronikalo světlo z nádvoří několika otevřenými dveřmi. U pultů pracovali písaři. Za dlouhým stolem v pozadí stál hubený muž a nevrle hovořil s chudě oblečeným člověkem.

Obrátil jsem se k muži, který seděl nejblíž, a zeptal jsem se ho na seňora Tupida. Odpovědí bylo němé, strohé kývnutí směrem k hubenému muži. Protože byl zaneprázdněn, musel jsem počkat, a tak jsem také vyslechl jeho rozmluvu.

Seňor měl ostře řezanou tvář a domýšlivý výraz. Tmavé vousy měl po zdejším zvyku zastřižené do špičky.

Muž, s nímž hovořil, patřil zřejmě k nejchudším lidovým vrstvám. Byl bos. Potrhané a záplatované kalhoty mu sahaly jen do půl lýtek. Rozedraná kazajka bývala asi kdysi modrá. Kolem boků měl děravé pončo, zpod něhož vyčnívala rukojeť nože. V ruce držel zmačkaný slaměný klobouk. Tvář měl temně hnědou, pleť osmahlou, poněkud vystouplé lícní kosti svědčily o tom, že v jeho žilách proudí zčásti indiánská krev, což potvrzovaly i dlouhé tmavé vlasy, které mu spadaly až na ramena.

Tupido si mého příchodu zřejmě nevšiml. Stál ke mně bokem a rozčiloval se na příchozího:

„Dluhy a zase dluhy! Kdy už je konečně zaplatíte? Musíte pořádně pracovat!

Yerba roste všude, jen po ní sáhnout!“

Druhý muž lehce svraštil obočí, ale řekl zdvořile:

„Pracovali jsme usilovně dlouhé měsíce, museli jsme žít v pralese a zápasit o život s divokou zvěří. Dřeli jsme ve dne v noci. Těšili jsme se na výsledek

své píle a svého odříkání. A vy teď nechcete dodržet slib.“

„Nemusím ho dodržet, protože jste dodali yerbu o dva dny později.“

„O dva dny! Je to tak důležité, seňore? Vznikla vám tím nějaká škoda?“

„Ovšem, kvůli vám se opozdila i naše dodávka a musíme počítat s tím, že nám strhnou dvacet procent.“

„Tomu mám věřit?“

„Taková drzost!“ vybuchl Tupido. „Měli byste mi být vděční, že vám nestrhnu víc, než oč přijdu sám! Slíbil jsem vám dvě stě čtyřicet papírových tolarů za balík čaje. Bez dvaceti procent to dělá sto devadesát dva. Dva tolary za administrativu, zbývá sto devadesát tolarů. Když tím vynásobíte počet balíků, které jste dodali, zjistíte, že nám dlužíte přesně dvě stě tolarů. Nedodali jste nám zboží v hodnotě zálohy a potravin, které jste od nás dostali.“

„Jestliže nám srážíte tolik procent, seňore, je váš výpočet správný. Ale já vás prosím, abyste uvážil, že vola mohu koupit za sto papírových tolarů, zatímco vy jste nám ho počítal sto padesát. Podobně jste nám předražil i všechny ostatní výrobky. Takhle si opravdu nemůžeme nic vydělat. Nemám v kapse ani peso. Jsem tu i za své druhy a mám jim přinést peníze. Čekají na ně s úzkostí. Místo peněz jim přinesu další dluhy. Jak to má skončit?“

„Neptejte se tak hloupě! Musíte si dluhy odpracovat!“

„Ani nás nenapadne! Rozhodli jsme se, že se poohlédneme po jiném podnikateli.“

„To je mi úplně jedno. Najdu dost sběračů čaje, kteří pro mne budou rádi pracovat. Jenomže v tom případě mi musíte zaplatit těch dvě stě tolarů hned! Tamhle je pokladník!“

Chudák domorodec rozpačitě upíral pohled do země. Bylo mi ho líto. Byl to sběrač čaje. Četl jsem, jak těžký a nebezpečný život tito lidé vedou. Tento muž a jeho druhové teď mají přijít o výtěžek své práce jen proto, aby sběrači byli ještě závislejší na bohatém podnikateli. Seňor Tupido byl rozhodně vhodným zástupcem mého lstivého Yenkeeho.

Domorodec začal žadonit. Prosil, aby mu tu malou částku Tupido prominul.

Marně.

„Mohu vám nanejvýš poskytnout odklad,“ prohlásil nakonec Tupido. „Jestli těch dvě stě pesos zaplatíte do dnešního večera, bude vše v pořádku.

Nezaplatíte-li, musíte zůstat i nadále v mých službách, abyste si dluh odpracovali. To je mé poslední slovo. A teď už jděte!“

Domorodec zasmušile odcházel. Když mě míjel, pošeptal jsem mu:

„Počkejte venku!“

Vrhl na mne rychlý, překvapený pohled a zmizel. Přistoupil jsem k pánovi domu. Ostře a pátravě si mne prohlédl, vyšel mi vstříc, hluboce se uklonil a zeptal se:

„Čemu vděčím za tu čest, že jste mě navštívil, seňore?“

Bylo jasné, že i on mě považuje za někoho jiného. Začal jsem bez přehnané zdvořilosti:

„Moje návštěva pro vás není větší ctí než kterákoli jiná. Jsem cizinec a mám vám odevzdat tento dopis.“

Tupido vzal dopis, přečetl si adresu, znovu na mne pohlédl a řekl s úsměvem, který měl být prohnaný:

„Od mého společníka z New Yorku! Seňor s ním má obchodní styky? Bylo by mne nesmírně těšilo, kdyby mi byl o vás napsal předem.“

„Když jsem viděl vašeho společníka poprvé, netušil jsem ještě, že existujete.“

To poněkud otřáslo jeho přesvědčením. Zavrtěl hlavou, otevřel dopis, aniž si všiml, že pečeť byla porušena, a přečetl si ho. Tvář se mu protahovala. Těkal očima z dopisu na mne a zpátky. Nakonec dopis složil, zastrčil do kapsy a řekl:

„To je zvláštní! Tak vy jste Němec, ten muž, o němž se píše v tomto doporučujícím dopise?“

„Považuji za přirozené, že se v tom dopise píše o mně.“

„Můj společník mi vás vřele doporučuje a já jsem vám zcela k dispozici.“

„Děkuji, seňore! Nehodlám vás nijak obtěžovat.“

„Ale prosím, jaképak obtěžování! Možná že jste si všiml, jak jsem se zarazil, když jste vešel. Podobáte se totiž nápadně jednomu významnému muži z nejlepších kruhů.“

„Smím vědět, koho máte na mysli?“

„Plukovníka Latorra, jistě jste už o něm slyšel nebo četl.“

„Znám jeho jméno. Mnozí s ním zřejmě spojují určité naděje do budoucna.

Buďte ujištěn, že má podobnost s ním je ryze vnějšková. Jsem obyčejný cestovatel a o politiku a válečnictví se nezajímám.“

„To říkáte ze skromnosti. Můj společník mi však píše, že jste žil dlouhá

léta mezi severoamerickými Indiány. Smysl pro válčení tedy jistě máte. Doufám, že mi budete vyprávět o svých dobrodružstvích. Prokázal byste mi tu čest a povečeřel dnes u mne?“

„Jsem vám zcela k službám.“

„Prosím vás tedy, abyste laskavě přišel v osm hodin do mého bytu, jehož adresu najdete na této vizitce. Mohu vám ještě něčím posloužit?“

„Ano, rád bych vám předal tuto směnku.“

Vzal jsem si jeho vizitku a podal mu směnku. Tupido ji překontroloval, napsal na ni pár číslic a vrátil mi ji se slovy:

„Tamhle je pokladna, seňore! Dovolte, abych se vám nyní odporoučel. Na shledanou dnes večer!“

Otočil se a zmizel za dveřmi. Pohled na směnku mě přesvědčil, že mě chtěl ošidit.

„Seňore,“ zavolal jsem za ním. „Ještě na okamžik, prosím!“

„Copak?“ zeptal se. Laskavost z jeho tváře zmizela a jeho hlas zazněl ostře a panovačně.

„Tohle bude asi omyl. Má směnka je vystavena na vyšší částku.“

„Nezapomněl jste na diskontní poplatek?“

„O diskontu nemůže být v tomto případě ani řeči. Proč mi strháváte pět procent?“

„Tato srážka je zcela obvyklá.“

„Sběrač čaje se možná musí řídit vašimi zvyklostmi, protože je na vás závislý, ale já toho nemám zapotřebí. Váš společník mi nevystavil směnku proto, aby mi prokázal laskavost. Já jsem u něho tuto částku složil, a proto ji teď žádám zpátky celou. Přicházím přitom už o úroky.“

„Víc vám nedám.“

„Pak si své peníze nechte a vraťte mi směnku!“

„Tu jsem převzal do úschovy a dal vám za ni poukázku pro pokladnu. Proto je směnka moje.“

„Tu poukázku vám pokládám na stůl, protože ji nepoužiji.“

„Dělejte si s ní, co chcete. Já jsem vám směnku zaplatil, a proto si ji ponechám!“

„Ne na dlouho. Za pět minut jsem zpátky s policií. Poroučím se.“ Stroze jsem se mu uklonil a otočil jsem se. k odchodu. Tupidovi podřízení odložili pera a napjatě celý výstup sledovali. Když jsem otevřel dveře, ozvalo se za mnou:

„Okamžik, seňore! Na slovíčko, prosím!“ Policie se Tupido lekl. Utrpěla by tím jeho obchodní pověst, a kdyby mě nechal odejít, padl by celý plán, který se mnou měl. Vytáhl znovu doporučující dopis a předstíral, že ho teprve teď čte podrobněji. Pak řekl dřívějším zdvořilým tónem:

„Musím vás požádat za prominutí. Můj společník mi na konci dopisu píše, že vám mám vaši částku vyplatit celou a že ve vašem případě učiníme výjimku.

Poukáži vám tedy celý obnos. Doufám, že teď už budete spokojen?“ Nedbale jsem přikývl.

„Zapomeňte na toto nedorozumění, seňore!“ požádal mě pak ještě jednou. „Mohu s vámi dnes večer určitě počítat?“

„Ale ovšem! Předpokládám jen, že u vás doma neexistují zvyky, proti nimž bych se musel zase ohrazovat.“

„To jistě ne,“ vypravil ze sebe hlasem vzteky ochraptělým. Poté definitivně zmizel za dveřmi.

Vyzvedl jsem si peníze, schoval je, pozdravil a odešel. Venku jsem na protějším rohu spatřil ubohého sběrače čaje. Zamířil jsem k němu a požádal ho, aby šel se mnou.

V Montevideu nejsou hostince v našem slova smyslu. Kavárny za mnoho nestojí, nemluvě o tom, že v nich nedostanete kávu, nýbrž mate, paraguajský čaj. Lepší jsou cukrárny, kde se prodává jemné pečivo, zmrzlina a sladkosti.

Zavedl jsem proto sběrače čaje do cukrárny.

Místnost byla plná hostů z nejlepších kruhů - soudě podle oděvu. Pohledy všech přítomných se soustředily na sběrače. Hosté si od nás odsedli tak daleko, že jsme měli dost místa pro pět osob. Nijak nás to neurazilo. Musím však přiznat, že se můj společník dovedl chovat přímo vybraně. Jeho oděv se sice do této místnosti nehodil, ale muž se choval jako rozený caballero, což umí každý, kdo má v žilách aspoň trochu španělské krve.

Měl zajímavou tvář, zarostlou hustým vousem. Víčka měl většinou skromně sklopená. Když je však zvedl, objevily se jasné, bystré, pronikavé oči, jejichž pohled svědčil o mužově sebevědomí a silné vůli - jako by se v něm spojovaly dvě různé povahy: potlačený, pokorný dělník a statečný, rozvážný obyvatel pampy a pralesa.

Vybral si z nabízených sladkostí s výrazem, jako by do podobných elegantních

podniků chodil od dětství, a řekl mi:

„Požádal jste mě, abych na vás počkal, seňore. Jsem připraven vyslechnout vaše rozkazy.“

„Nehodlám vám dávat žádné rozkazy,“ bránil jsem se. „Rád bych vás spíš o něco požádal. Byl jsem svědkem závěru vaší debaty se seňorem Tupidem a usuzuji z ní, že jste na tom pánovi závislý.“

„Hm, možná!“ odpověděl s úsměvem člověka, který může rozházet tisíc tolarů, aniž to pocítí.

„Zároveň jsem slyšel, že byste se z této závislosti mohl vymanit, kdybyste měl dvě stě papírových tolarů. Dovolil byste, abych vám dal tuto částku k dispozici?“

Vytřeštil na mne oči. Nešlo o částku nijak velkou, o pouhých dvaatřicet marek německé měny, ale pro chudého sběrače čaje to zřejmě bylo dost peněz. Jeho situace vzbudila mou účast a chtěl jsem mu ty peníze darovat, ačkoli jsem jich sám neměl nazbyt.

„Myslíte to vážně, seňore?“ zeptal se. „Co tím sledujete?“

„Chci jen, abyste se mohl postavit na vlastní nohy.“

„Tak tedy - soucit?“

„Ne, účast. Slovo soucit má vedlejší význam, který by se nehodil k rytířskému dojmu, jímž na mne působíte.“

Jeho tvář, která se předtím zachmuřila, se opět rozjasnila.

„Považujete mě tedy přes mou chudobu za caballera? Ale jak se rýmuje almužna se slovem caballero?“

„Není to přece almužna!“

„Tedy půjčka?“

„Chcete-li to tak nazvat, prosím. Přijmete ji?“

„Možná ano, možná ne. Jaké jsou vaše podmínky?“

„Dáte mi tříprocentní úrok. Výpovědní lhůta je jeden rok. Každý z nás má při našem příštím setkání právo smlouvu vypovědět, což by znamenalo, že byste mi pak musel peníze do jednoho roku zaplatit.“

„A co když se už nesejdeme?“

„Tak si peníze ponecháte, anebo je po pěti letech darujete muži chudšímu, než jste vy.“

Po těchto slovech ke mně sběrač čaje napřáhl ruku, srdečně stiskl mou pravici a řekl:

„Jste šlechetný muž, seňore. Přijímám vaši půjčku s potěšením a vím, že nepřijdete ani o peso. Smím se zeptat, kdo je a čím je cizí seňor, který se mne tak přátelsky ujal?“

Dal jsem mu svou vizitku.

„Alemán?“ řekl radostně, jako by byl moje jméno už někde četl. „Přijměte také moji vizitku, seňore!“

Sáhl do své rozedrané kazajky, vytáhl z ní umně vyšívanou taštičku a podal mi svou vizitku. Stálo na ní:

Mauricio Monteso Guía y yerbatero

Tedy průvodce cizinců a sběrač čaje. To mohlo být pro mne šťastné setkání.

„Které kraje znáte, seňore?“ zeptal jsem se ho. „Rád bych do Santiaga a Tucumánu a chystal jsem se pozeptat po spolehlivém průvodci přes Andy.“

„Po průvodci? Doporučím vám jednoho ze svých nejlepších přátel. Můžete se na něho spolehnout, není to žádný arriero, poháněč mezků, kterému by šlo jen o to, aby cizince co nejvíc vyždímal.“

„Vy sám do toho nemáte chuť anebo čas?“

Přátelsky si mě prohlédl a potom se zeptal:“Jste bohatý, seňore?“

„Ne.“

„A přesto mi půjčujete peníze? Smím se zeptat, co tam chcete dělat? Nejdete přece do Argentiny jako zlatokop!“

„Ne.“

„Tak, tak… Rozmyslím si to. Kdy chcete vyrazit?“

„Co nejdřív.“

„V tom případě bych s vámi jít nemohl, musím ještě něco nutného vyřídit Ostatně přítel, kterého jsem vám chtěl doporučit, také není odtud. Musel bych vás k němu zavést daleko do vnitrozemí Paraguaye. Přesto by se vám ta oklika vyplatila, neboť mému příteli se nikdo nevyrovná, je to nejslavnější a nejlepší sendador. Nechcete o tom alespoň uvažovat? I když si zajdete, dorazíte s ním k cíli dřív a bezpečněji než s horským vůdcem, se kterým byste sice mohl vyrazit možná hned, ale který by vám svou neschopností působil potíže.“

„Kdy a kde se s vámi mohu sejít, abych vám řekl, jak jsem se rozhodl?“

„Hodlal jsem tu zůstat jen do zítřka, ale zdržím se o den déle. Nerad bych vás obtěžoval do hostince, kde bydlím, raději přijdu za vámi.“

„Dobrá. Přijďte zítra v poledne do hotelu Oriental, budu ve svém pokoji.

Doufám, že se do té doby budu moci rozhodnout.“

„Přijdu přesně, seňore. Smím se ještě zeptat, zda máte se seňorem Tupidem nějaké obchodní styky?“

„Ne, jen jsem mu odevzdal doporučující dopis.“

„Pozval vás někam?“

„Ano. Mám přijít dnes v osm do jeho bytu.“

„Ten znám. Je to malá přepychová vila, která se vám bude jistě líbit. Ale pochybuji, že se vám budou líbit i její obyvatelé.“

„Jestli se podobají domácímu pánovi, tak se u nich moc dobře cítit nebudu.“

„Vážně? Hm! Vás tedy seňor Tupido také nenadchl?“

„Vůbec ne. Měli jsme spolu dokonce malou rozepři.“ Muž se díval většinou na ulici, jako by tam něco hledal. Protože jsem seděl k ulici zády, neviděl jsem, co tak upoutalo jeho pozornost.

Teď sebou náhle škubl.

„Caramba! Snad jste ho neurazil?“

„Pár ostrých slov padlo, ale o urážce nemůže být ani řeči.“

„A večer k němu přesto půjdete?“

„Ano. Proč ne?“

„Jděte tam, ale mějte se na pozoru. Tady se na urážku tak snadno nezapomíná a pomsta mívá velmi přátelskou tvář.“

„Máte pro tuto výstrahu důvod?“

„Domnívám se, že ano. Otočte se na okamžik. Vidíte toho muže, co se opírá o kovové dveře?“

Muž, kterého měl yerbatero na mysli, zevloval na druhé straně ulice u zavřeného domovního vchodu jako člověk, jehož veškerou pozornost upoutává život a shon na ulici. Měl na sobě kalhoty, vestu a sako z tmavé látky, na hlavě široké sombrero. Se zřejmým požitkem pokuřoval cigaretu.

„Vidím,“ přikývl jsem. ,A co má být? Vy ho znáte?“

„Ano. Je to odvážný mládenec, kterému na nějaké té kapce krve nesejde.

Pozoruje vás.“

„To není možné!“

„Všiml jsem si ho, už když jsem na vás čekal na Plaza de la Independencia.

Stál tam stejně jako teď, taky zevloval, ale nespouštěl oči z banky seňora Tupida. Když jste vyšel ven, sledoval nás a postavil se tamhle na protější chodník. Mně jeho pozornost určitě neplatí, to znamená, že platí vám.“

„Třeba šel náhodou stejným směrem jako vy.“

,A stoupl si na druhou stranu ulice? Kdepak! Pozorujte ho nenápadně, až půjdete odtud, a uvidíte, že má spadeno na vás. Zítra mi řeknete, zda jsem měl pravdu nebo ne. Je ve vašem vlastním zájmu, abyste si vzal mé varování k srdci.“

„Ale, seňore, já jsem Tupida neurazil tak, aby mi poslal na krk brava! Kromě toho jste sám říkal, že už stál před Tupidovým domem. To ještě nemohl tušit, že se s Tupidem nepohodnu.“

„Pak jste se asi nepohodl ještě s někým jiným než s Tupidem.“

„To těžko. Pokud nepočítám jednoho podivína, který mě navštívil, a když odcházel, hrozil mi pěstí. Toho však rozhodně nemohu považovat za nebezpečného.“

„Hm! Čemu říkáte podivín a čemu říkáte nebezpečný? Víte, jak se ten muž jmenuje?“

„Představil se mi jako Esquilo Anibal Andaro.“

„Proboha! To není žádný podivín! Je to jeden z nejzarytějších členů strany blanco! Od něho se lze nadít všeho. Znám ho. Kdybyste mi mohl říci, proč za vámi přišel a jak jeho návštěva proběhla …“

Vyprávěl jsem mu, jak si mě onen muž spletl s plukovníkem Latorrem.

Montesova tvář zvážněla. Když jsem domluvil, řekl:

„Sázím se, seňore, že za vámi toho brava poslal Andaro. Dávejte na sebe pozor a nevycházejte beze zbraně!“

„Vy toho plukovníka také znáte?“

„Na vlastní oči jsem ho neviděl. Vím však, že zde existuje strana, která do něho vkládá velké naděje. Že jste mu zevnějškem tolik podobný, mohlo by mít pro vás, jak vidíte, ošklivé následky. V téhle zemi si žádný člen politické strany není jist životem, a kdyby vás lidé považovali za člověka tak důležitého, mohla by vás snadno zasáhnout kulka nebo nůž. Co když vám ten Esquilo Anibal Andaro ukládá o život, protože vás považuje za Latorra?“

„To snad není možné!“

„Myslíte? Proč ne?“

„Protože jsou oba členy téže strany! Přišel za mnou, aby Latorrovi nabídl

obchod.“

Po Montesově tváři přelétl lišácký úsměv.

„Je vidět, že jste v téhle zemi poprvé,“ řekl. „Latorre totiž nepatří ke stejné straně jako váš seňor Andaro. Nechodí sice se svými názory na trh, protože to je nejen odvážný, ale i opatrný muž, ale přesto se ví celkem jistě, že straní červeným, a ne bílým.“

„Tak proč mu Andaro nabízí zbraně?“

„Jen na oko. Aby ho zkompromitoval. Tak si to alespoň vykládám. Představte si ten poprask, kdyby bílí mohli říci: Latorre nám potvrdil svým podpisem, že od nás dostal pět tisíc pesos, abychom mu dodali zbraně pro povstání. Tím by se znemožnil nadosmrti.“

„Aha, teď už do toho Andara vidím!“

„Buď vás považuje za Latorra a má vztek, že jste mu nesedl na lep, anebo uznal, že jste opravdu někdo jiný, a zuří, že vyzradil své plány cizímu člověku, což by mohlo být jemu i jeho straně nebezpečné - kdybyste o tom zpravil Latorra. V obou případech nemůžete od něho a od bílých očekávat nic dobrého. Záleží jim na tom, abyste nepromluvil. A jak toho dosáhnou zcela zaručeně? Na tuhle otázku si odpovězte sám!“

„Chcete mi opravdu přidělávat starosti, seňore Monteso? „

„Ano, chci. Ten bravo tam nestojí tak dlouho jen pro nic za nic. Na to můžete vzít jed.“

„To jsem se tedy hned prvním krokem v této krásné zemi octl v pěkné pasti!“

„Vaše přirovnání je velmi správné. Snažte se odtud zmizet co nejdříve.

Myslím to s vámi dobře. Mějte se na pozoru před tím Bravem a před dalšími léčkami, které vám určitě ještě bílí nastraží. Jsem přesvědčen, že toho do zítřejšího poledne, kdy za vámi přijdu, zažijete ještě víc. Těšilo by mě, kdybyste mi řekl, že berete mou výstrahu vážně.“

„Vezmu si ji k srdci, seňore. Vidím, že už chcete odejít, a proto dovolte, abych vám vyplatil oněch dvě stě pesos.“

Položil jsem před něho pět díez pesos fuertos. Muž je přeložil a zastrčil do kapsičky na vestě, jako by to byl kousíček cigaretového papíru. Potom mi podal ruku, přátelsky se mi uklonil a odešel.

BRAVO

Přesedl jsem si na jeho místo, abych mohl pozorovat brava, který vrhl krátký pohled na yerbatera vycházejícího ze dveří a netrpělivě se pohnul. Po chvíli jsem odešel z cukrárny i já. Předstíral jsem, že jsem si muže nevšiml. Prošel jsem několika ulicemi, zastavoval jsem se u výkladních skříní a přitom jsem se přesvědčil, že mě muž nepřetržitě sleduje.

Tak uplynula asi hodina a začalo se stmívat. Zvuk zvonů mě upozornil, že nejsem daleko od katedrály. Protože jsem už věděl, že v tuto hodinu chodí lidé do kostela na Ave Maria de la noche, vmísil jsem se do davu.

Ve vznešeném prosvětleném kostele bylo už mnoho věřících. Ozval se smíšený sbor s doprovodem varhan. Zpěváci nezpívali špatně, ale varhaník hrál pod psa. Nevyznal se v rejstříkování a často hmátl vedle.

Varhany jsou můj oblíbený nástroj. Vystoupil jsem na kůr, abych se podíval na toho, kdo tak przní velebnou Palestrinovu skladbu. Vpředu stál u pultu regenschori a mával taktovkou. Varhaník byl malý hubený hbitý mužíček. Když spatřil, že se opírám o roh varhan a pozoruji ho, dostal zřejmě chuť udělat na mne dojem. Vytáhl rychle principál a kornet a k tomu několik šestnáctistopých rejstříků. Varhany se rozezněly tak, že zpěváky nebylo vůbec slyšet. Přesto dirigent varhaníka nenapomenul. Tímto způsobem dohráli skladbu až do konce.

Pak přišla krátká předehra, která se skládala z nezdařeného varhanního tria na dvou manuálech s pedálem a přešla v melodii, kterou jsem znal a miloval.

Varhaník však bohužel vytáhl nahoře vox angelica, vox humana, aeolinu a flautu amabilis a k tomu nejhlubší a nejsilnější basové rejstříky, takže se krásná melodie rozplynula v moři basů jako potůček.

To jsem už nevydržel. I kdyby se mi za to měl varhaník krvavě mstít až do nejdelší smrti, přiskočil jsem k němu, zastrčil zvučné hlasy a začal rejstříkovat jinak. Varhaník na mne pohlédl zprvu užasle, ale pak přátelsky. Zřejmě se mu moje rejstříkování líbilo víc než jeho vlastní.

Po třetím verši přistoupil kněz k oltáři, aby přečetl modlitbu. Varhaník toho využil a tiše se mě zeptal: „Hrajete taky na varhany, seňore?“

„Trochu,“ odpověděl jsem stejně tiše. Jeho maličký, pohublý obličej se radostně rozzářil. „Chcete si zahrát?“ kývl na mne přátelsky. „Chci, ale co?“

„Nalistuji vám tu píseň ve zpěvníku. Má jen tři sloky. Dám vám znamení, až

bude třeba začít Nejdřív vroucí předehru, pak ve forte melodii s tichými mezihrami, a nakonec, po třetí sloce, fugu se všemi hlasy a kontrapunktem. Chcete?“ Přikývl jsem, přestože žádal víc, než bylo v mých silách. Vytáhl jsem něžné rejstříky k „vroucí předehře“. Kněz právě ukončil modlitbu a udělil věřícím požehnání. Varhaník mě šťouchl do boku, což bylo bezpochyby slíbené znamení. Spustil jsem.

Jak jsem hrál, je vedlejší. Nejsem rozhodně dokonalý varhaník a také se nedomnívám, že by můj „kontrapunkt“ našel milost u znalců. Tady však byli zvyklí na umění maličkého varhaníka, a tak si mé hry všimli. Lidé zůstali po bohoslužbě v kostelní lodi, a nahoře mě obklopili všichni zpěváci, varhaník i regenschori. Musel jsem přidat ještě jednu fugu, ale po ní jsem prohlásil, že už pospíchám.

Varhaník se do mě zavěsil hubenou paží, jako by mě chtěl zadržet. Provedl mne davem, který zvědavě čekal dole, a když jsme vyšli před katedrálu, trval na tom, abych ho doprovodil a povečeřel s ním.

„To je vyloučeno, seňore,“ omluvil jsem se, Jsem pozván jinam.“

„Ke komu?“

Řekl jsem mu to.

„Pak vás tedy nesmím obtěžovat. Prokažte mi však tu čest a posnídejte zítra u nás. Přijdete?“

„Velmi rád.

„Spoléhám na to, že vás přivítám v deset hodin. Zahrajeme si pak spolu čtyřručně a čtyřnožně na varhany. Mám nádherné noty. A v poledne spolu poobědváme.“

„V tu dobu jsem už opět zadán.“

„To nevadí, seňore. Jistě se vám to podaří změnit. Nevím sice ještě, jak se jmenujete, ale jsme přece bratři in organo a jistě si budeme rozumět.“

„Zde je moje navštívenka.“

„Děkuji. Rád bych se od vás naučil rejstříkovat, protože abych řekl pravdu, vytahuji vždycky právě ty špatné hlasy. Člověk musí dávat pozor na ruce a na

„nohy a přitom se dívat do zpěvníku na noty. Jak může ještě myslet na rejstříky? To jaksi nemohu pochopit. Doufám, že to od vás odposlouchám. Ostatně, jestli jdete do quinty seňora Tupida, můžeme jít spolu. Bydlím jen kousek od něho.“

Táhl mne s sebou a popsal mi polohu vily seňora Tupida tak přesně, že bych ji byl našel i se zavřenýma očima.

Mezitím nastal večer, překrásný jihoamerický jarní večer. Mramorové domy se leskly ve svitu úplňku a ze zahrad a nádvoří stoupala osvěžující vůně květin.

Rušnou část města jsme nechali za sebou, neboť varhaník bydlel venku, v zeleni, jak se vyjádřil. Napravo a nalevo od nás se táhly vily. Když mi k Tupidově quintě zbývalo pouhých pět minut, odbočil můj průvodce na úzkou cestu mezi dvěma zahradami.

„Kampak?“ zeptal jsem se.

„Ke mně. Musíme spolu vypít aspoň sklenku vína, když už nemáte kdy se mnou pojíst. Mé domicilio je hned za těmito dvěma zahradami.“

„Dobrá, doprovodím vás ke dveřím. Uvidíme se znovu zítra ráno.“

Zahrady jsme brzy minuli a zastavili se před domkem, který byl obehnán laťkovým plotem. V nízké přední fasádě nebyla okna, jen jedny dveře. Když jsme se loučili, zdálo se mi, že slyším kroky. Tichý šelest se ozval z uličky, kterou jsme právě přišli. Podíval jsem se tam. Za zahradní zdí čnělo sombrero. Pod kloboukem byla zřejmě hlava, člověk. Muž pochopil, že jsem ho zpozoroval. Kdyby teď odešel, naše podezření by jen vzrostlo. Proto vykročil rázně k nám. Byl to týž bravo, před nímž mě varoval yerbatero.

„Kdo jste, co chcete, seňore?“ zeptal se varhaník dost ustrašeně. Nebyl zřejmě velký hrdina.

Bravo k nám přistoupil tak, že jeho tvář zůstala ve stínu širokého klobouku.

Bylo mi v tu ránu jasné, že jde po mně.

„Promiňte, seňores,“ začal. „Hledám dům seňora Arriqueze, má to být někde tady.“

Mluvil určitě změněným hlasem. Stál tři kroky ode mne a zastrčil ruku do kapsy.

„Tady žádný seňor Arriquez nebydlí,“ prohlásil varhaník. „Poslali vás špatným směrem.“

Muž ke mně přistoupil ještě o krok, ale já jsem se rychle otočil, abych odstup zvětšil na tři kroky a abych měl měsíc za sebou. Teď mi nemohl ujít jeho sebemenší pohyb.

„Seňora toho jména neznám,“ pokračoval varhaník a vrtěl hlavou. „Třeba vás poslali nejen špatným směrem, ale řekli vám i špatné jméno?“

„Ale ne. Hledám toho cizího seňora, co hrál na varhany.“

„Ach, to je tenhle! Jenomže se nejmenuje Arriquez, nýbrž…“ Obrátil mou

navštívenku k měsíčnímu světlu, aby přečetl mé jméno. Toho využil bravo a rychle se na mne vrhl. Z kapsy vytáhl nůž. Štěstí, že mě Monteso varoval! Chlapíkovo chování by jistě vzbudilo mé podezření, ale se zdravou kůží bych z toho možná nevyváži. Takhle jsem však uskočil maličko stranou, takže se třpytivá čepel mihla kolem mne. Potom jsem brava udeřil pěstí do hlavy, až zavrávoral, popadl jsem ho levičkou za krk a praštil ho pravou rukou zespoda do loktu, že mu nůž vyletěl z ruky. Pak jsem ho vrazil do plotu. Muž upadl a zůstal ležet. To vše se odehrálo v několika zlomcích vteřiny.

Chudáku varhaníkovi hrůzou vypadla navštívenka z ruky. Koktal cosi nesrozumitelného, spínal ruce a lapal po dechu. Konečně se mu vrátila řeč a začal zplna hrdla křičet:

„Pomoc, pomoc!“

„Mlčte, seňore!“ poručil jsem mu. „Nehrozí nám nejmenší nebezpečí.“

„Mýlíte se, pane! Jsou tady vrazi! Tihle lidé mají vždycky nablízku pomocníky! Musíme pryč, musíme utéct! Ale kam, kam? Co si počnu? Co? Ach, mám u sebe klíč! Mohu domů! Jsem zachráněn!“

Rychle odemkl, proběhl zahradní brankou a zamkl ji za sebou. Ani mě nepozval dál. Když už byl v bezpečí, vzpomněl si i na mne. Zůstal stát za plotem a zavolal:

„Zmizte odtud, seňore!“

„Tak? A proč mě nepozvete k sobě?“

„Vyloučeno! Přece na sebe nepřivolám pomstu bravů! Jděte pryč, a honem!

Nestůjte před mým domem!“

„To mi říkáte vy? Před chvílí jste mě nazýval svým přítelem!“

„Kde se potloukají vrazi, tam přestává přátelství. Nenechám se kvůli vám zapíchnout!“

„To od vás také nežádám. Na shledanou zítra u snídaně!“

Po těchto slovech jsem se otočil na patě. Ale varhaník zavolal zděšeným hlasem:

„Co vás to napadá! Ke mně nechoďte, to bych si vyprosil! Nasnídejte se, kde, kdy a s kým chcete, ale u mě ne!“

„Dobrá, půjdu a už se sem nevrátím. Ale máte tu aspoň někoho, kdo by mi pomohl dopravit toho brava na policii?“

„Vy ale máte nápady! To by byla ta největší hloupost, jakou bych mohl udělat. I kdybych měl tisíc sluhů, nepůjčil bych vám ani jednoho. Nebudu si přece říkat o to, aby se mi bravové mstili. Nechte ho ležet a… Zaplaťpánbůh, tamhle jde moje ženuška. Nese světlo, a tak už se mi nemůže nic stát. Běžte odtud, nic lepšího nemůžete udělat!“

Spatřil jsem světlo za zamřížovanými dveřmi a zaslechl nadávající ženský hlas. Dobrák varhaník zmizel. Čekala ho asi přísná důtka za rušení nočního klidu. Rozhodl jsem se, že se podívám na brava.

Tu jsem poznal, že moje debata s maličkým varhaníkem byla zbytečným přepychem. Bravo, o kterém jsem se domníval, že dosud leží v bezvědomí, znenadání vyskočil. Vrhl se pro svůj nůž. Musel jsem ho předejít, protože jsem nebyl ozbrojen, a kdyby se mu podařilo nůž zvednout, mohl by mě přinejmenším zranit Skočil jsem proto rychle k noži a současně se natáhl po bravovi. Muž uhnul, takže jsem ho nezachytil, výhružně zvedl pěst a zvolal:

„Příště budu mířit líp!“

Nato se rozběhl nikoli do uličky, nýbrž opačným směrem, do širého pole. Byl bych ho asi dohonil, ale rozmyslel jsem si to, protože bych odtud těžko dopravoval zajatce do města. Musel jsem dát rovněž za pravdu varhaníkovi, který mě ujišťoval, že je lepší nechat brava běžet. Zvedl jsem nůž a šel pomalu zpátky uličkou. Dával jsem bedlivý pozor, zda se tam ještě někdo neskrývá, ale nespatřil jsem nikoho. Pak jsem zabočil doleva k Tupidově quintě. Šel jsem prostředkem široké ulice, kam dopadala jasná měsíční záře.

Když jsem došel k cíli, schoval jsem nůž do kapsy. Stál jsem před vrátky do úzké zahrady, v níž bylo vidět vilu. Napravo byl zvonek a nalevo mosazný štítek, který mě informoval, že jsem na správném místě. Zazvonil jsem.

„Kdo je tam?“ zeptal se hlas z domu.

Řekl jsem své jméno. Přišel sluha a odemkl. Zavedl mě mlčky do domu a otevřel dveře, za nimiž byl malý, příjemně zařízený pokoj. Tupido seděl na pohovce a kouřil doutník. Vstal, podal mi ruku a řekl starostlivě:

„Konečně, konečně! Jdete skoro o čtvrt hodiny později, než jste řekl, seňore! Velice se na vás těším, a proto mě vaše zdržení mrzí!“

„Musím vás požádat za prominutí. Nezdržel jsem se vlastní vinou. Doufám, že jsem u vás neupadl v nemilost!“

„Ale ne!“ zasmál se. „Rád vám to prominu, protože seňora naštěstí ještě není hotova s večeří. Budete se tedy muset ještě několik minut spokojit jen s mou

společností. Sedněte si a zapalte si doutník.“ Posadil mě na pohovku vedle sebe a podal mi krabici a zapalovač. Zapálil jsem si. Tupido se choval jako ztělesněná laskavost, docela jinak než odpoledne. Když se mi doutník rozhořel, vzal mě důvěrně za loket a řekl:

„Musím se vám upřímně přiznat, že jsem svému společníkovi neskonale vděčný za to, že vás na mne odkázal. Především mám rád všechno, co je německé, a za druhé mi vás doporučil jako muže, z jehož znalostí a bohatých zkušeností bych se mohl poučit Vítám vás proto dvojnásob srdečně, seňore.“

Jeho přehnané lichocení mě dopalovalo. Považoval mě zřejmě za úplného idiota, když si myslel, že mě tak nadnesenými slovy dostane tam, kde mě chce mít. Odpověděl jsem mu proto odměřeně:

„Je mi líto, že jste si o mně na základě doporučujícího dopisu učinil mylný úsudek. Cestuji, abych se sám něčemu přiučil, nikoli abych poučoval jiné. Vaše chvála, kterou si nijak nezasloužím, mě jen přivádí do rozpaků.“

„Mluvme tedy o něčem jiném. Co sledujete svou nynější cestou? Domnívám se, že máte buď obchodní, nebo přírodovědecké zájmy.“

„Ani jedno, ani druhé, seňore. Cestuji pro samo cestování, tak jako člověk, který chce potěšit své oči střídáním obrazů. Prosím vás proto, abyste si opravil nesprávný názor, který jste si o mně učinil.“

Vzhledem k tomu, že mě uvítal tak nápadně přívětivě, jistě ho mé chování zarazilo. Tón jeho hlasu byl už také podstatně zdrženlivější, když se mne zeptal:

„Ale jak je možné podnikat tak daleké cesty bez jasného cíle? Vy Němci jste opravdu zvláštní národ! Říkáte, že je to pro vás výlet. A vyberete si kraj, který se pro výlety ani trochu nehodí. Máte vůbec ponětí o nebezpečí, jemuž budete vystaven?“

„Informoval jsem se o tom, pokud to bylo na dálku možné.“

„Obdivuji váš elán!“

„Chcete asi říci, že se usmíváte nad nezkušeností, s níž se pouštím do něčeho, čemu by se na mém místě každý vyhnul. Prozradím vám, co si o tom myslím já: jestliže se nezkušený člověk do ničeho nepustí, nezíská zkušenosti nikdy.“

Zavrtěl hlavou a dospěl zřejmě k přesvědčení, že jsem ještě hloupější, než si dosud myslel. Znělo to téměř soucitně, když se mě zeptal:

„A vy máte skutečně odvahu vydat se do Santiaga či dokonce až do Tucumánu? Víte, jaká je u nás situace? Máme zde v současné době mnoho politických stran, které proti sobě bojují všemi prostředky. Právě v těch končinách, které chcete navštívit, panuje největší zmatek. Dáte v sázku mnoho, možná i svůj život, jestli budete chtít své předsevzetí uskutečnit. Rozhodně vás od toho zrazuji.“

Řekl to přirozeně jen naoko, a proto jsem mu odporoval:

„Nevzdávám se tak snadno rozhodnutí, k němuž jsem dospěl po zralé úvaze.“

„Splnil jsem svou povinnost a jsem ochoten vám vaši cestu usnadnit, pokud to bude v mých silách.“

„Budu vám za vaši pomoc vděčný, seňore.“

„Dobrá. Poslechněte si tedy mou radu. Cesta, na kterou se chcete vydat, se podniká obvykle z Buenos Aires. V tom případě byste však musel projít končinami, kde řádí nebezpečné bandy. Proto vám navrhuji jinou cestu. Vydejte se napříč Uruguayí a provincií Entre Ríos až do Páraná či Santa Fé. Odtud se přes Córdobu nejsnáz dostanete do Santiaga a Tucumánu,“

„Děkuji vám, seňore. Vidím už teď, že bude výhodné řídit se vaší radou.“

„Určitě. Dám vám doporučující dopis pro jednoho vlivného vysokého důstojníka, který vám cestu usnadní. Je to Lopez Jordán, nevlastní syn bývalého presidenta Urquizy. Slyšel jste už o něm?“

„Dověděl jsem se, že má znamenité styky.“

„Nejen to. Jsou všechny důvody k domněnce, že zaujme nejvyšší místo ve státě. Mohu se pochlubit tím, že se s ním dobře znám, a jsem přesvědčen, že budete mít z mého doporučení velký užitek. A ještě něco! Hodláte se tady v Montevideu zdržet déle?“

„Ne, seňore. Chci se dostat hlouběji do vnitrozemí a nemám důvod zdržovat se zbytečně na pobřeží.“

„To je dobře, seňore. Dnes totiž ještě vím, kam svůj doporučující dopis adresovat Později bych nevěděl, kam vás poslat, protože se Lopez Jordán co nejdřív vydá na oficiální cestu po provincii. Čím dřív k němu dorazíte, tím lépe pro vás. S největší pravděpodobností se k němu budete moci připojit, protože jede do téhož kraje co vy. To byste však musel odjet možná už zítra.“

Řekl to tak důrazně a starostlivě, že bych mu byl uvěřil, kdybych neznal obsah onoho „doporučujícího dopisu“. Předstíral jsem, že s jeho návrhem souhlasím.

„Za těchto okolností jsem ochoten vyrazit už zítra ráno.“

„Dobrá. Dám vám tedy doporučující dopis hned. Upřímně řečeno, myslel jsem na to už odpoledne, protože jsem si byl jist, že uposlechnete mé rady, a dopis jsem už připravil. Lopez Jordán je nyní v Páraná. Nejkratší cesta by vedla přes Mercedes, řeku Uruguay a Villaguay. Jak chcete cestovat?“ Pokrčil jsem rameny.

„Ještě nevím, neznám dosud zdejší poměry.“

„Radím vám diligencii, poštovní dostavník. Tím cestujete levně, příjemně a bez starostí. Vím, že zítra dopoledne odjíždí dostavník vaším směrem. Proto vám dám dopis teď hned. Musím jen dopsat adresu. Omluvte mne na okamžik.“

Přistoupil k psacímu pultu v rohu místnosti. Vtom se rozlétly dveře a do pokoje se vřítili dva chlapci, osmiletý a desetiletý.

Slyšel jsem už dříve, že výchova dětí ve státech kolem La Platy za mnoho nestojí. Nyní jsem to zažil na vlastní kůži. Oba kluci, vyšňoření jako loutky, se přede mne postavili a drze na mne civěli. „Tatí,“ zeptal se jeden z nich, „to je ten Němec?“

„Ano, synáčku,“ odpověděl otec, který dopisoval adresu na obálku, a víc se o chování svých miláčků nestaral. Malý zvědavec se pak obrátil ke mně:

„Jsi opravdu pitomec?“

A druhý miláček si pospíšil odpovědět za mne:

„Je to takový natvrdlý německý grobián.“

„Kdo ti to řekl?“ zeptal jsem se rychle.

„Tatínek,“ zněla odpověď. „Povídal to mamince.“

Vtom se otec otočil a zrudlý rozpaky a zlostí zvolal:

„Ale nesmysl, nemyslel jsem tohoto seňora, myslel jsem jednoho německého dělníka, který špatně vykonal svou práci!“

Starší z obou roztomilých hošánků tuto výmluvu trapně vyvrátil:

„A to’s ho pozval na večeři?“

„Přestaň už!“ rozkázal Tupido. „Nenechte se mýlit tím dětským žvatláním, seňore. Tady máte dopis. Jeho obsah vás jistě uspokojí.“

Podal mi středně velkou zalepenou obálku, která byla tak tlustá, že v ní byly nejméně tři listy papíru: průvodní dopis a obě smlouvy. Potěžkal jsem dopis v ruce a zeptal se:

„U vás není zvykem dávat doporučující dopisy otevřené?“

„Ne, u nás ne. Často k nim přidáváme ještě obchodní sdělení, určené jen příjemci.“

„Tak je tomu zřejmě i v tomto případě?“

„Ano.“

„Je to asi velmi obšírná zpráva. Přiznám se vám, že bych byl raději, kdybyste druhé dvě písemnosti poslal zvlášť.“

Odpovědi ho ušetřily jeho dvě ratolesti. Stály vedle nás a zvědavě si dopis prohlížely. Starší chlapec po něm dokonce sáhl, chtěl mi ho ve své nevychovanosti vytrhnout z ruky. To mi bylo právě vhod. Zatímco chlapec tahal za obálku uprostřed, držel jsem ji pevně za oba rohy.

„Nech to. To není pro tebe,“ řekl jsem.

„Ukaž!“ trval chlapec na svém. „Je to dopis od tatínka. Chci se na něj podívat!“

Tahal za dopis vší silou. Právě tak jsem si to představoval. Obálka se roztrhla a obsah vypadl na zem. Rychle jsem písemnosti sebral a rozložil je.

„Doporučující dopis“ ležel navrch.

„Vidíš, roztrhl jsi obálku!“ řekl jsem naoko rozzlobeně. „Teď musí tatínek napsat novou.“

Tupido se ke mně přiřítil.

„Okamžik! Nečtěte to!“ zvolal.

Ustoupil jsem, držel jsem si dopis před očima a druhou rukou jsem se bránil Tupidovi.

„Nečtěte to, nečtěte to!“ volal vztekle a snažil se mi dopis vytrhnout. Byl jsem však silnější a odstrčil jsem ho. Oba kluci se na mne s křikem pověsili.

Nechali se mnou dovléci až ke dveřím, kterými jsem je vyhodil ven. Tupido se na mne chystal vrhnout.

„Nepřibližujte se ke mně!“ varoval jsem ho. „Tady máte obě smlouvy, vidím, že to jsou obchodní doklady, které mě nezajímají.“

„Chci okamžitě zpátky i ten dopis!“ vykřikl vztekle Tupido. „Ten se týká mne a mám právo si ho přečíst.“

„Zavolám sluhy, aby vám ten dopis vzali a potom vás vyhodili!“

„To neudělají, protože srazím k zemi každého, kdo se mě dotkne. Odejdu sám, protože se nehodlám zdržovat u člověka, jako jste vy. Můžete si vybrat: buď mi umožníte, abych si zde ten dopis v klidu přečetl, a pak vám ho vrátím, anebo okamžitě odejdu, ale dopis si vezmu s sebou a seznámím s jeho obsahem příslušná místa.“

Tupido viděl, že nehodlám ustoupit, a proto vztekle procedil skrz zuby:

„Tak si ho, u všech čertů, přečtěte!“ Postavil jsem se do rohu, kde jsem měl krytá záda, a četl: „Seňore! Právě jsem obdržel souhlas svého společníka.

Posílám vám proto co nejrychleji k podpisu dvě smlouvy a žádám vás, abyste mi je opět vrátil po bezpečném poslu. Poté vám pošlu zboží i s jednou smlouvou.

Doručitelem tohoto dopisu je jakýsi Němec, který netuší, jak důležité doklady vám veze. Víte dobře, že všichni němečtí přistěhovalci jsou proti vaší straně. Ačkoli si tento Němec myslí, že jsem mu dal pro vás doporučující dopis, neočekávám přirozeně, že ho přijmete jako přítele.

Vybral jsem si za posla právě jeho, protože u cizince, který teprve dnes vystoupil z lodi, nebude nikdo hledat tak důležité dokumenty. Jistě vám nedá práci, abyste se toho člověka, který je hloupější, než vypadá, zase zbavil. Zařaďte ho mezi své vojáky, nebude škodit, když pro blaho naší vlasti prolije trochu krve…“ Přibližně tak zněl Tupidův laskavý dopis. Hodil jsem ho na stůl.

„Tady to máte! Třeba si o mně uděláte jiné mínění, když vám řeknu, že jsem věděl o podvodu, který chystáte, ještě než jsem k vám přišel. Tak hloupý, jak myslíte, zase nejsem. Naopak, jsem bystřejší než ledajaký lump!“ Tupido dopis rychle zvedl a schoval.

„Koho jste myslel tím lumpem?“ zeptal se, o krok ke mně přistoupil a výhružně se na mě podíval.

„Na tuto otázku si laskavě odpovězte sám, seňore!“

„Víte, jak se na takovou urážku odpovídá?“

„Mezi čestnými muži ano! To vy však nejste, a proto se nemusím o vaši odpověď starat.“

„Ohó, mou odpověď uslyšíte, a to tak jistě, jako že teď stojím před vámi!“

„Z lidí vašeho druhu strach nemám. Rázná pěst platí na každého zbabělého brava. Jestli se opovážíte dělat mi nějaké nepříjemnosti či dokonce strojit úklady, neobrátím se na zdejší policii, protože by to bylo příliš zdlouhavé, ale přijdu za vámi osobně a zfackuji vás jako kluka. Zapamatujte si to!“

Zuřil, ale neřekl ani slovo. Požádal jsem sluhu, aby mi otevřel zahradní branku. Pak jsem se vydal směrem, odkud jsem přišel. Kráčel jsem opět prostředkem ulice, protože nebylo jisté, zda se tu někde nepotlouká Tupidův bravo a nechystá se mě podruhé napadnout.

Nedošel jsem daleko, když jsem před sebou zaslechl chvatné kroky. Po pravé straně ulice zřejmě běželi dva lidé. Přešel jsem proto na levou stranu, kam korunami stromů nepronikal měsíční svit. Na ozářené ulici mě jistě bylo z dálky vidět.

Nyní jsem spatřil na druhé straně děvče, utíkající ze všech sil. Vzápětí jsem zahlédl i muže, který je pronásledoval. Právě dívku dohonil a sevřel oběma pažemi.

„Pomoc, pomoc!“ zvolala přepadená nepříliš hlasitě. Zřejmě jí hrůza sevřela hrdlo.

„Hubičku, chci hubičku!“ zaslechl jsem mužův hlas. Muž a žena spolu zápasili. Rychle jsem k nim zamířil.

„Pomozte mi!“ zavolala na mne mladá žena.

Útočník ji okamžitě pustil a dal se na útěk směrem k městu. Mladá žena byla oblečena podle francouzské módy, ale místo klobouku měla španělský závoj, který byl teď celý zmačkaný. Měsíční světlo jí dopadalo do tváře, takže jsem viděl, že je vskutku roztomilá. V ruce držela jakousi lahvičku.

„Ach, seňore,“ řekla a zhluboka si oddychla. „To jsem ráda, že jste byl nablízku. Hrůzou se sotva držím na nohou.“

Opravdu se zapotácela. Zachytil jsem ji.

„Uklidněte se, seňorito! Nic se vám nestane.“

Pověsila se na mne, jako by opravdu nemohla stát bez cizí pomoci, a vzdychla:

„Takový ohava! Pronásledoval mě celou cestu!“

„Znáte ho?“

„Ne, nikdy jsem ho neviděla.“

„Jak se zdá, není pro mladé ženy bezpečné, aby chodily v tuto dobu samy po ulici. Copak to nevíte?“

„Vím. Ale musela jsem do lékárny babičce pro lék.“

„Kde bydlíte?“

„Nedaleko. Ale teď se bojím. Ten chlap by se mohl vrátit.“

„Když dovolíte, doprovodím vás.“

„Jak jste laskav! Ráda vaši nabídku přijímám. Smím se opřít o vaši paži?“

„Samozřejmě!“

Dívala se mi do tváře upřímně a bezelstně, ale přesto se mi na celé té věci cosi nelíbilo. Až dosud jsme stáli na místě, ale nyní jsme se vydali na cestu

opačným směrem, než jsem šel původně. Dívka na mě upírala důvěřivý pohled a vyprávěla mi, že jí rodiče zemřeli a že má jen babičku, která se sem přistěhovala z Německa.

Všiml jsem si, že slovo Německo nápadně zdůraznila a zvědavě se na mě podívala. Nic jsem však neřekl a nechal ji vyprávět dál.

Tak jsme minuli Tupidovu quintu a došli až k místu, kde už podél silnice nebyly ani domy, ani zahrady. Byli jsme na louce, porostlé jen vysokými, silnými stromy ombu.

„Tamhle je náš domek,“ řekla dívka a ukázala přes louku. Asi pět set metrů od nás jsem spatřil v měsíčním svitu bílou chýši.

„Mám s vámi jít až tam?“ zeptal jsem se. „Anebo se již cítíte v bezpečí?“

„V bezpečí se budu cítit až doma.“

„Tak pojďte!“

Zabočili jsme na louku. Hned po několika krocích jsem zůstal stát, poněvadž se z temných stínů pod stromy vynořilo pět nebo šest postav. Jedna z nich zamířila ke mně, ostatní zůstaly stát.

„Stůjte!“ zvolal jsem. „Co tady děláte?“

Dívka se také polekala a přitiskla se ke mně. „Co tady děláme?“ odpověděl hlas, který mi připadal známý. „Čekáme na vás, seňore.“

Objal jsem dívku levou paží, abych měl pravičku volnou k obraně. Přitom jsem cítil, jak se moje chráněnka chvěje. „Copak mě nepoznáváte? Jsem Mauricio Monteso!“

Byl to opravdu yerbatero. Poznal jsem ho, až když ke mně přistoupil.

„To jste vy?“ zeptal jsem se udiveně. „To je ale překvapení! Přesto svou otázku opakuji: co tady děláte?“

„Hned se to dovíte. Jestli nám důvěřujete, pojďte s námi támhle pod ten strom, kde nás nebude vidět.“

„Proč?“

„To se dozvíte později. Teď není čas na vysvětlování, protože ten chlap se hned vrátí.“

„Kdo?“

„Muž, který napadl tuto seňoritu. Její vlastní otec.“

„Její otec? To není možné!“

„Ale ano. Už se na nic neptejte a pevně tu holku držte, aby nám neutekla a nezradila nás!“

Přistoupil k dívce, zamával jí nožem před očima a pohrozil jí:

„Seňorito, jestli uděláte jediný nedovolený krok anebo řeknete jediné slovo, vrazím vám tohle ostří do vašeho rozkošného falešného srdéčka. Spolehněte se, že nežertuji!“

Dívka sebou trhla a přitiskla se ke mně ještě pevněji. Sevřel jsem ji za zápěstí, aby nemohla utéci. Vtom už se ozvaly rychlé kroky ze směru, odkud jsem s dívkou přišel. Objevil se tam nějaký člověk. Zastavil se na rohu poslední zahrady. Poznal jsem v něm muže, který dívku přepadl.

„Ani slovo!“ zašeptal yerbatero mé průvodkyni.

Viděl jsem, že jí přiložil nůž na prsa. Dívka se třásla na celém těle, ale nevydala ze sebe ani hlásek. Muž u zídky si přiložil ruku k očím a díval se k chýši, kde údajně ležela nemocná babička. Slyšeli jsme, že si cosi bručí, a pak vykročil k chýši. Musel přejít kolem našich stromů. Sotva k nim došel, Montesovi průvodci se na něho vrhli a povalili ho na zem. Chtěl křičet, ale yerbatero mu už klečel na prsou.

„Mlč, nebo tě zapíchnu, ty mizero! Tentokrát ti tvůj žertík nevyjde.

Omotejte ho lasem a dopravte do chýše.“

Muž musel vstát. Montesovi průvodci ho svázali lasem a odvedli. U nás zůstal jen yerbatero.

„Seňorito, znáte muže, který právě odešel s mými kamarády?“ zeptal se děvčete.

„Ano,“ zašeptala dívka. „Je to můj otec.“

„A byl to on, kdo vás přepadl a chtěl políbit?“ Děvče mlčelo.

„Odpovězte, nebo ucítíte můj nůž! Byl to on?“

„Ano.“

„Na koho to bylo všechno nalíčené?“ Dívka sklopila hlavu a neodpověděla.

„Upozorňuji vás, seňorito, že vím všechno, a že se vás ptám jen proto, aby se to tento cizí seňor dověděl z vašich úst. Odpovězte dobrovolně a podle pravdy, pak se vám nic nestane.“

„Proč jste na mne tak přísný, seňore?“ zeptala se. „Nedopustila jsem se přece ničeho tak špatného!“

„Je to horší, než tušíte. Vím víc než vy. Kdo bydlí v té chýši?“

„Otec, babička a já.“

„Čím se živí váš otec? Karbanem. Je to tak?“

„Nemohu to popřít.“

„Lákáte do své chýše ptáčky, které chcete oškubat, a vy děláte vábničku. Mám pravdu?“

Teprve po chvíli ze sebe dívka vypravila:

„Otce přece musím poslouchat!“

„O tom bychom se mohli přít. Ale dál. Dnes jste měla přivést do chýše tohoto seňora, že?“

„Ano.“

„Domluvili jste se, že vás otec naoko přepadne, jakmile se k vám Alemán přiblíží. Očekávali jste, že vám cizí seňor přiběhne na pomoc a doprovodí vás domů. Abyste ho zlákala najisto, měla jste mu vyprávět, že vaše babička je Němka. Je to tak?“

„Ano.“

„A podle těchto pokynů jste také jednala. Víte, co se mělo stát, až byste tohoto seňora přivedla domů?“

„Chtěli si s ním zahrát karty.“

„To řekli vám, ale v plánu měli něco docela jiného. Chtěli ho zavraždit.“

„Santa madonna de la cruz! To není pravda!“ Její zděšení bylo upřímné.

Slyšel jsem to v jejím hlase. „Je to pravda. Vás a babičku by poslali spát a seňora by zabili.“

„Můj otec hraje rád jako každý v téhle zemi. Ale není vrah!“

„Ubohé děvče, to si jen myslíte! Váš otec se stýká s těmi nejhoršími bravy. Je schopen všeho. Ale nechme toho!“ Monteso mávl rukou a obrátil se ke mně. „Vás by, seňore, jistě zajímalo, jak jsem toto tajemství vypátral a jak jsem se sem dostal. Později vám to vysvětlím. Teď se můžete bez nebezpečí podívat na své vrahy. Až odejdu, počkejte tady asi pět minut a pak se pomalu vydejte se seňoritou k chalupě. O ostatní se postarám já.“

“Proč nechcete jít s námi?“

„Protože měsíc svítí příliš jasně a v chalupě čekají vás se seňoritou. Jistě vás už vyhlížejí z okna. Proto musíte jít sami, abychom nevzbudili pozornost. Já půjdu za svými kamarády, kteří obešli chalupu zezadu.“

„Kdo jsou vaši kamarádi?“

„Poctiví yerbaterové, kteří se stejně jako já nebojí ani ďábla. Ještě je poznáte. Za pět minut mě následujte!“

Vydal se k silnici a zmizel na její stinné straně. Dívka ode mne poodstoupila, ale držel jsem ji pořád za zápěstí.

Stále jsem nemohl uvěřit, že toto mladé stvoření s nevinnou tvářičkou je volavkou hráčského doupěte. Dívčina zřejmě neměla ani tušení, čeho se až do dnešního dne dopouštěla. A že mi ukládali o život, to jistě nevěděla. V duchu jsem ji stále omlouval. Počkala, až yerbatero zmizel, a zeptala se mě: „Myslíte si také, seňore, že vás chce můj otec zabít?“

„Na tuto otázku vám nemohu odpovědět. Vašeho otce neznám, ale myslím, že by mi onen yerbatero nelhal. Určitě má pro své podezření důvod. Vy jste mě přece chtěla skutečně vlákat do vaší chýše.“

„Přikázali mi to a musela jsem poslechnout, jinak by to se mnou špatně dopadlo.“

„Provedla jste svůj úkol tak dokonale, že se musím domnívat, že v tom máte značné zkušenosti.“

„Dios! Člověk se naučí všechno, když to musí dělat často!“ Její slova i tón, jakým je vyslovila, mi prozradily vše. Byla to temperamentní, lehkověrná Jižanka, která zřejmě příliš neuvažovala o tom, co dělá. Dalo se očekávat, že to s ní špatně dopadne. Nemohl jsem jí však pomoci. Proto jsem mlčel a po smluvených pěti minutách jsem se s ní vydal na cestu.

Prostranství mezi námi a domkem bylo jasně osvětleno měsícem. Z domku nás jistě viděli. Ještě než jsme urazili polovinu vzdálenosti, zeptalo se mě děvče:

„Co myslíte, seňore, nebudou ti muži, co nás zadrželi, s mým otcem špatně zacházet?“

„Nemají jistě důvod chovat se k němu slušně.“

„V tom případě ho musím varovat“

Nečekal jsem, že se pokusí o útěk, a proto jsem ji už nedržel tak pevně jako předtím. Dívka se mi vytrhla a běžela napřed. Několika skoky jsem ji dohonil a popadl za paži.

„Počkat, seňorito! Tak rychle a bez rozloučení se přece nerozejdeme! To by od vás nebylo zdvořilé, kdybyste mi ani nepoděkovala za ochranu, o kterou jste mě požádala!“

Dívka zlostně vydechla, ale neřekla už ani slovo a poslušně šla se mnou.

Dorazili jsme k domku. Dveře se rozlétly, ještě než jsme stačili vzít za kliku. Uvnitř jsem ve světle lampy spatřil muže, který měl na hlavě barevný šátek uvázaný tak, jak si ho vážou gaučové: přes klobouk a pod bradu. Do tváře jsem mu neviděl, protože měl světlo za sebou.

„No konečně!“ zvolal. „Babička má bolesti a čeká na lék!“

„Ty jsi tady, bratránku?“ zeptala se dívka udiveně. „Tebe jsem tu už dnes nečekala!“

„Dělal jsem si starosti o nemocnou. Ale ty nejsi sama! Odkdy chodíváš tak pozdě večer v pánském doprovodu? Prosím, seňore, pojďte dál! Jste srdečně vítán.“

Ustoupil ze dveří, do tváře mu padlo světlo, a já poznal - svého brava.

Dokázal znamenitě měnit hlas. V šátku na hlavě vypadal docela jinak než v klobouku. Kdybych si byl odpoledne dobře neprohlédl jeho tvář, byl bych ho teď nepoznal.

„Děkuji, seňore!“ odpověděl jsem zdrženlivě. „Nebudu rušit. Doprovodil jsem seňoritu domů, protože mě požádala o ochranu, když ji obtěžoval nějaký násilník. Nyní vám dám sbohem, neboť můj čas…“

„Jen na okamžik, seňore!“ přerušil mě bravo. „Dobrá, jen abych pozdravil vaši babičku. Nebo je tady snad ještě někdo jiný?“

„Jen můj strýc se svým synem, jinak nikdo. Musíte se s námi napít. Jsme vám velmi zavázáni. Tak pojďte, pojďte, seňore!“

Říkal to tak přátelsky a naléhavě, že by každého jiného přelstil. Ale já jsem stále váhal a nehodlal pozvání přijmout. Tu se však za mnou ozvalo:

„Jděte směle dál, seňore! Je tomu opravdu tak, jak říká tady sobrino. Já půjdu s vámi. Jděte! Jděte!“

Mužem, který mě strkal do dveří, byl yerbatero. Bravo se překvapeně zeptal:

„Ještě někdo ? Kdo jste, seňore ? „

„Jsem průvodce slečnina otce, který se právě vrací z vycházky,“ prohlásil yerbatero. „Tak jděte dál!“

Yerbatero postrkával mě, já postrkával seňoritu a seňorita zas brava. Tak jsme se dostrkali do místnosti, do níž se vcházelo rovnou zvenčí. Sevřel jsem ukořistěný nůž. Celá záležitost mi začala být podezřelá, pojal jsem nedůvěru i vůči yerbaterovi. Neznal jsem ho dosud příliš dobře. Jeho chování nevylučovalo, že by mohl být členem této bandy podvodníků. Moje nedůvěra se však rozplynula, když jsem zpozoroval, že se za ním tlačí dovnitř jeho pět kamarádů. Každý měl v ruce nůž. Okna chalupy nebyla zasklená a okenice byly otevřené. Chalupa byla přízemní a tenká stěna ji dělila na dvě poloviny. Spojovací dveře byly zavřené. Na židli v rohu místnosti seděla stará vrásčitá žena a upírala vylekaný pohled na muže, kteří neočekávaně vešli dovnitř. Zařízení místnosti tvořilo pár rohoží na zemi a lavice, která asi sloužila za stůl. Sobrino vytřeštil oči, když spatřil yerbatery.

„Kdo jste? Co tady chcete ? Kdo vám dovolil jít dovnitř? „ zeptal se.

„Dovolili jsme si to sami,“ odpověděl Monteso. „Tento seňor chránil seňoritu a my zas chráníme jeho. Kdepak máte strýčka s jeho synáčkem?“

„Jsou asi vedle,“ vpadla mu do řeči dívka a ukázala na spojovací dveře.

„Přivedu je.“

Rychle odešla do vedlejší místnosti. Yerbaterové stáli nehybně u dveří.

Stařena seděla strnule na židli a neřekla ani slovo. Mauricio Monteso si opovržlivě prohlížel brava a zeptal se ho:

„Neviděli jsme se už dneska, seňore? Poblíž obchodu seňora Tupida?“

„Možná že jsem šel kolem.“

„Ne, stál jste tam a čekal. A potom jste si stoupl na roh Plazy naproti cukrárně a šel tady za seňorem až ke kostelu, kde jste čekal, dokud nedohrály varhany.“

„Co se staráte o mé procházky, seňore?“

„Dneska se o ně starám. Vím totiž, že jste šel až k domku, kde bydlí varhaník, a připadá mi zvláštní, že všude, kde jste se toulal, šel před vámi tento seňor. A vás jsem zase sledoval já se svými kamarády. Bohužel jsme za vámi nemohli jít až k varhaníkovu domku, někdo nás vyrušil. Naštěstí se vám plán nezdařil. Tento seňor nepotřeboval naši pomoc, protože byl sám ve střehu.

Odebral se k seňoru Tupidovi a vy jste se mezitím uchýlil sem. Hovořil jste s obyvatelem této chýše a nevšiml si, že stojím venku pod oknem a všechno slyším.“ Bravo zbledl.

„To je přece úplný nesmysl. Přišel jsem sem teprve před chvílí a jsem tu dnes poprvé. Zeptejte se domácího pána, až se vrátí.“

„Už je tady a už jsme se ho zeptali. Leží venku spoutaný lasem a ke všemu se přiznal.“

„Ten osel!“

„Kdybychom přitiskli špičku ostrého nože na vaše prsa, jistě byste nejednal chytřeji. Jestli se nepřiznáte hned, můžeme to zkusit.“

„Ohlásím to na policii a budu žádat, abyste byli potrestáni!“

„To ve vlastním zájmu neuděláte, protože dobře víte, že vás policie příliš nemiluje.“

Nato jsem mu ukázal jeho nůž a zeptal se ho:

„Jistě znáte aspoň tenhle nůž.“

Vrhl na nůž krátký pohled a odpověděl:

„Nikdy jsem ho neviděl. Přestaňte mě vyslýchat!“ Zpozoroval jsem, že má pod šátkem odřenou tvář.

„Kdypak jste se zranil v obličeji?“ zeptal jsem se ho a ukázal na jeho tvář.

„Nestalo se vám to, když jste ode mne odlétl do plotu, který vede kolem varhaníkova domu?“

Nato začal být bravo hrubý.

„Starejte se radši o vlastní ksicht, nikdy bych ho za svůj nevyměnil! Nemáte se mě na co vyptávat! Zmizte, nebo vás vyhodím!“

„Vždyť jste mě sem tak zdvořile pozval!“

„Pozval jsem vás proto, že jsem vás považoval za caballera. Teď ale vidím, že jsem se ve vás mýlil. Nejsem na vás sám, přivolám si pomoc.“

Otevřel spojovací dveře a zavolal do vedlejší místnosti: „Pojď sem, strýčku!

Jsou tady nějací pánové, kteří by rádi viděli pár pěstí nebo nožů.“ Místo strýčka však vešla seňorita. Se spokojeným úsměvem prohlásila:

„Strýček už tady není. Když jsem mu řekla, jakou máme návštěvu, odešel i se synem oknem, protože prý nemá rád společnost yerbaterů.“

„Taková zbabělost! Utéci oknem a nechat mě tu samotného! Ale já se nebojím.

Uhněte, seňore! Kdo se mě dotkne, pocítí můj nůž!“

Bravo vytáhl nůž, který měl až dosud schovaný, a vykročil ke dveřím.

Ustoupil jsem, aby kolem mne mohl projít. Byla to léčka, do které se opravdu chytil. Sotva se ke mně otočil zády, objal jsem ho zezadu a pevně mu přitiskl paže k tělu. Jeden z yerbaterů si odepnul od boku laso a brava spoutal. Chlap se sice pokoušel bránit, ale marně. Křičel a nadával, dokud mu muži nezavázali ústa jeho vlastním šátkem.

Zatímco jsme se zabývali bravem, viděl jsem, jak naše roztomilá seňorita míří ke dveřím. I stařena vstala ze židle a vyběhla ven rychlostí, kterou by od ní nikdo neočekával. Ostatní muži si toho nevšimli. Byl bych mohl ženy zadržet, ale schválně jsem to neudělal. Ať si běží!

Když yerbaterové brava svázali, řekl Monteso:

„Teď máme oba dva. Přiveďte sem toho druhého!“

Dva muži odešli, aby splnili jeho rozkaz. Těšil jsem se už předem, jak se budou tvářit po svém návratu. Přišli až za drahnou chvíli. Jeden z nich se rozpačitě škrábal v rozcuchaných vlasech a hlásil:

„Ten mizera zmizel. Prohledali jsme celé okolí. Není k nalezení.“

„Položili jsme ho přece ke zdi a sám si laso určitě nerozvázal!“

„Zřejmě ho osvobodili strýc se synem, kteří utekli z vedlejší místnosti,“ namítl jsem. „A stařena s vnučkou jsou také pryč. Čtyři lidé jistě stačili laso mezitím rozvázat.“

„U všech čertů, jsou pryč?“ podivil se Monteso. „Vůbec jsem si toho nevšiml! Ten chlap zmizel ke všemu i s mým lasem! To má člověk z toho, když nedává pozor! Aspoň že máme tohohle lumpa! Je to hlavní hříšník a odnese to i za ostatní. Co s ním uděláme, seňore?“

Ta otázka patřila mně. Pokrčil jsem rameny.

„Neznám zdejší zákony a nejsem ani soudce, abych nad ním vynesl rozsudek.“

„Pche, soudce! Kdybychom ho předali policii a soudu, měli bychom s ním tisíce nepříjemností. Museli bychom zde zůstat až do skončení procesu a jeho přátelé by nás zatím oddělali. To znám. Ne, soudci budeme my. To je nejkratší a nejlepší řešení. V pralese i v pampě je zvykem zneškodnit vraha jednou provždy, vehnat mu do těla nůž nebo kulku. A to uděláme i v tomhle případě.“

„Ne, seňore, s tím nesouhlasím.“

„Proč ne?“

„Protože si myslím, že ani vy nemůžete být soudcem tohoto muže. Vy s tím vším vlastně nemáte nic společného. Vás nenapadl.“

„Caramba“ zvolal Monteso. „Honím se za tím lumpem půl dne, seženu na pomoc kamarády, podaří se mi zabránit vraždě - a teď se mě to nemá týkat? Prokázal jste mi velkou službu, seňore. Jste můj přítel. A co se přihodí mému příteli, jako by se přihodilo mně. Tak je tomu alespoň zvykem mezi yerbatery. Tenhle muž vás chtěl zabít, a to je totéž, jako by se pokusil zavraždit mě. Za to ho musím potrestat.“

„Kdyby mě zabil, mohl byste mě jako můj přítel pomstít. Ale jelikož se mi

vůbec nic nestalo, prosím vás, abyste už o tom nemluvil a nechal toho chlapíka běžet!“

„Je vidět, pane, že jste se narodil ve starém, bezzubém světě. Uvažte: když toho padoucha pustíte na svobodu, dá si náramný pozor, abyste mu příště neušel!“

„Jen ať to zkusí! Vím teď, co má za lubem, a proto se ho nemusím bát. Jestli chcete, můžete mu namlátit. Třeba si pak vzpomene, kdo mu uložil, aby mě zabil.“

Pak jsem vyšel z chatrče a několikrát ji obešel. Po jejích obyvatelích nebylo nikde ani stopy. Slyšel jsem zřetelně rány, které dopadaly na brava, ale neozval se ani výkřik. Asi za deset minut jsem otevřel dveře a nakoukl do místnosti. Chlap ležel na břiše. Kalhoty měl roztrhané a zakrvácené, ale přesto se mi smál do očí. Měl zřejmě nervy jako provazy.

„Co myslíte, seňore?“ zeptal se Monteso. „Přiznat se nechce, a když budeme pokračovat, tak ho umlátíme.“

„To stačí, nechtě ho být. Já stejně vím, od koho dostal rozkaz.“

„Dobrá, ať si tu teda zůstane. Zamkneme ho, aby k němu hned nemohli, anebo víte co? Zhasneme a zůstaneme tady. Počkáme si na obyvatele chýše.“

„Na těch mi nezáleží.“

„Bůh žehnej vaší mírnosti, seňore, ale tentokrát není na místě. Když mě žere veš, zabiju ji, aby mě přestala žrát. Ale prosím, jak chcete. Půjdeme.“

Vyšli jsme z domku. Monteso zamkl dveře a klíč zahodil. Přešli jsme přes louku a zabočili k silnici. Nepromluvili jsme, dokud jsme nedošli do města.

„Půjdeme rovnou do hotelu?“ zeptal se mne Monteso. „Anebo nám prokážete tu čest a vypijete s námi skleničku, seňore? Udělal byste nám tím radost.“

Zachránil mi život, a tak jsem jeho pozvání nemohl odmítnout. Monteso zabočil do vedlejší uličky. Vešli jsme do nenápadného domu, nad jehož dveřmi visel štít s nápisem: Výčep.

ZAKOPANÝ POKLAD INKŮ

Z pootevřených dveří výčepu se valil cigaretový kouř a zazníval divoký křik.

Monteso však nevešel do této místnosti, nýbrž zaklepal na dveře, za nimiž byla zřejmě kuchyně. Vyšla mladá upravená žena a udělala před ním pukrle.

„Je nahoře otevřeno?“ zeptal se Monteso.

„Ano, je tam několik seňorů, které obsluhuje moje sestra.“

„Tak půjdeme nahoru. Postarejte se, aby nás nikdo nerušil!“

Znělo to tak rázně, jako by byl Monteso od mládí zvyklý udílet rozkazy. Žena se před ním znovu uklonila jako před velkým pánem. Pak jsme se vydali po schodech nahoru.

Nahoře jsme vešli nejprve do malé předsíně, kde viselo na věšáku pár klobouků a holí. Monteso odhrnul plyšový závěs. Ocitli jsme se v dlouhé, bohatě zařízené místnosti, v níž zářilo několik lustrů. Na stolech byly mramorové desky, židle a pohovky byly potaženy červeným plyšem. Zkrátka a dobře, tato místnost by se hodila spíše do elegantního hotelu v evropském velkoměstě.

Za barem vstala mladá dívka a zdvořile nás pozdravila. U jednoho stolku seděli čtyři dobře oblečení pánové. Ti také zdvořile pozdravili. Jeden z nich dokonce přátelsky potřásl Montesovi rukou. Žasl jsem, ale nedal jsem to na sobě znát.

Monteso zamířil k zadnímu stolu, který byl tak velký, že jsme se k němu vešli všichni, pokynul nám, abychom se tam posadili, a vrátil se k baru.

Děvče odneslo láhve, které stály na stole, a přineslo jiné. K svému úžasu jsem na nich četl viněty jako Cháteau Y quem, Latour blanche a HautBrion. Jestli byla tato vína pravá, nehodila se jejich cena k bosým nohám mužů, kteří se ty láhve chystali vyprázdnit.

Monteso si sedl naproti mně, přátelsky a zdvořile se mi uklonil a řekl:

„Jelikož vás sleduji od dnešního poledne, seňore, vím, že jste ještě nevečeřel. U Tupida jste pobyl tak krátce, že jste určitě nezasedl k jeho tabuli. Prosíme vás proto, abyste byl naším hostem a pojedl s námi to, co jídají yerbaterové, když jsou jednou ve městě. Je to velmi prosté.“

„To jistě!“ zasmál jsem se a ukázal na láhve. „Jestli se chléb, který jídáte, hodí k této vodě, chtěl bych být také yerbaterem!“

„Není to tak hrozné, jak to vypadá. Poznáte ještě náš způsob života blíž, protože doufám, že spolu tak jako dnes budeme sedět ještě mnohokrát, i když ne tady.“

Odzátkoval několik lahví, nalil víno do skleniček a přiťukl si se mnou na naši čerstvou známost. Potom vytáhl náprsní tašku nacpanou bankovkami a vrátil mi peníze, které jsem mu v poledne půjčil.

„Dovolte, abych porušil naši smlouvu,“ řekl přitom. „Měl bych ji sice

vypovědět a zaplatit až za rok, ale protože jsem to ze své strany nemyslel vážně, prosím vás, abyste tu částku přijal nazpět už dnes. Nejsem tak chudý, jak jste si o mně myslel. Mám však z vašeho omylu radost, protože mi dal příležitost vás poznat. Cítím k vám vřelé sympatie a vyprávěl jsem o vás svým kamarádům.

Můžete vždycky počítat s naším přátelstvím.“

Snažil jsem se sice skrýt své překvapení, ale nemohl jsem se ubránit otázce:

„Ale seňore, když žijete v mnohem lepších poměrech, než se mi zdálo, proč jste se s tím nafoukaným Tupidem tak poníženě handrkoval o mizerných dvě stě papírových tolarů?“

„Abych ho oklamal, seňore. Jsme čestní lidé. Kdo nám důvěřuje, nikdy se v nás nezklame. Kdo nám poctivě zaplatí, dostane poctivé zboží a může se na nás po všech stránkách spolehnout. Ale Tupido je podvodník, a proto jsme mu zaplatili stejnou mincí. Vím, že mu to neřeknete. Vzorek čaje, který překontroloval a jehož se napil, byl znamenitý. Ale v noci jsme mu balíky ve skladišti tajně vyměnili. Ve čtyřech metrácích čaje, které má ve skladišti, není kvalitního čaje ani špetka“

„Ale seňore, to je přece podvod?“

„Podvod? Každému jinému bych toto slovo zazlíval, seňore. Čemu říkáte podvod? Tomu, že jsme tajně vzali zloději, co nám ukradl?“

„No dobrá. Ale proč jste ho nežaloval?“

„Protože soud je vůči němu bezmocný. O našich soudech radši ani nemluvme! Kdyby mi tady někdo ukradl tisíc pesos a já zloděje žaloval, stálo by mě možná dva nebo dokonce tři tisíce, abych tu tisícovku dostal zpátky. A zloděj by z toho stejně asi vyvázl beztrestně. Naši zloději mají totiž výborné styky. Oni taky nekradou, ty věci se jim nějak záhadně dostanou v noci do domu. A tak je nejlepší, když si člověk pomůže sám. Tupido nás podvedl a my jsme si to s ním vyřídili bez pomoci úřadů. Cítíme se v právu a nehodláme si tím zatěžovat svědomí. Těch dvě stě tolarů jsem mu poslal. Vzkázal jsem mu, že jsem si je vypůjčil. Tím jsme s ním skončili. Vy nevíte, co je to život yerbatera. Je strašně namáhavý a nebezpečný, a my nehodláme dávat denně v sázku své zdraví a životy jen proto, abychom zůstali otroky a pomáhali podvodníkům k miliónům.“

„Nemám opravdu ani tušení, jakému nebezpečí je vystaven sběrač čaje.“

„To vidím, seňore. Budu vám o tom vyprávět, až nás obslouží.“ Dívka začala prostírat. Nestačil jsem žasnout, když před ty bosé muže kladla stříbrné příbory. Servírovala na nejjemnějším porcelánu a lepší jídlo bych nedostal ani v Paříži či v Berlíně na třídě Pod lipami. Po polévce následovalo šest chodů a nakonec jemný moučník a množství ovoce ze tří světadílů. Monteso se přitom choval jako zámecký pán, zvyklý denně přijímat hosty. A zatímco hodoval a servíroval mi nejlepší porce, začal s vyprávěním:

„Pravý yerbatero sbírá čaj v pralesích, často v končinách, kde dosud nestanula lidská noha, v končinách, kde musí o každou píď půdy bojovat s jaguáry, pumami, krokodýly a divokými Indiány. O tom jste ještě neslyšel?“

„Slyšel, ale myslel jsem, že to jsou výjimečné případy.“

„Yerbatero se přirozeně nemůže vypravit do divočiny sám. Podnikatel si najde deset, dvacet či třicet mužů a postará se jim o výstroj. Dá jim ponča a ostatní oděv, nože, sekyry, zbraně, pálenku, tabák a co ještě potřebují. Pak opatří dostatečný počet volů, jejichž masem se muži po dobu sbírání čaje živí a do jejichž kůží čaj balí. Parta sběračů si zvolí nebo dostane vůdce, kterého musí všichni bezpodmínečně poslouchat. A pak vyrazí. Vůdce určí, kde se v pralese zřídí tábor. Odtud se po dvou rozcházejí na práci. Sbírají maličké větvičky, na kterých je hodně lístků a mladých výhonků, a v pončech či v rancích je dvakrát denně nosí do chatrče, kde společně obědvají a večeří. Práce trvá podle okolností několik týdnů nebo měsíců. Když se nasbírá dostatečné množství větviček a sní dost volů, do jejichž koží se má čaj balit, postaví se v blízkosti chatrče vysoké lešení a půda pod ním se důkladně udusá. Na lešení se rozhodí nasbírané větvičky a pod nimi se rozdělá oheň, aby se větvičky trochu opražily. Potom se popel odmete, yerba se sundá s lešení a rozprostře na horkou půdu, aby docela vyschla, získala potřebnou křehkost a dala se rozdrtit na prášek. Dělá se to tak, že se do ní mlátí klacky. Mezitím se volské kůže rozříznou na dvě části, změkčí se a sešijí tak, že vzniknou vaky mající přibližně tvar kostky. Drť se do nich nasype a zpracuje dřevěnými palicemi tak, že jsou balíky tvrdé jako kámen, když se nahoře sešijí. Takový balík není příliš velký, ale váží až tři sta liber.“

„Jak vidím, podobá se sbírání čaje práci lovců zvěře ve Spojených státech.“

„Vaše přirovnání je správné, ale trochu neúplné. To pochopíte, až zdejší zemi a lidi poznáte na vlastní oči.“

„To je právě mým cílem. Proto cestuji.“

„Musí vaše cesta skončit v určitém termínu?“

„Ne, jsem zcela pánem svého času.“

„A co vám brání, seňore, abyste se s námi vydal na několik týdnů do pralesa?“

„V podstatě nic.“

„Tak pojďte s námi! Poznejte život yerbatera na vlastní kůži! Slyšel jste už někdy o Gran Chaku? Je to prazvláštní končina, jak uvidíte. Sejdeme se tam se sendadorem, kterého jsem vám doporučil jako nejlepšího horského vůdce. Bude tam na nás čekat. Musím si tam něco zařídit.“

„Smím vědět co?“

„Je to vlastně tajemství, ale vám bychom je mohli svěřit. Pokud se nám ovšem nevysmějete.“

„Jak bych se vám mohl smát já, zelenáč, který se vůbec nevyzná ve zdejších poměrech?“

Monteso si zamyšleně prohrábl vous, vrhl tázavý pohled na své kamarády, a když přikývli, obrátil se opět ke mně:

„Žil jste dlouhá létá u severoamerických Indiánů a umíte zacházet se zbraněmi a koňmi. Jak jsem si dnes všiml, jste duchapřítomný a máte větší zkušenosti než nás šest dohromady. Proto myslím, že jste právě ten muž, kterého potřebujeme. Ale nejdřív se vás na něco zeptám. Co byste dělal, kdybyste věděl o místě, kde je zakopán poklad?“

„Upozornil bych na to pravoplatného majitele.“

„Pravoplatného majitele? A kdyby žádný pravoplatný majitel neexistoval?“

„Vykopal bych poklad pro sebe.“

„Byl bych rád, kdyby to šlo. My totiž známe místo, kde je zakopaný poklad.

Známe dokonce dvě taková místa.“

„Tak si pospěšte, abyste ty poklady co nejdřív vykopali!“

„Nejde to bohužel tak rychle! Už jsem tam byl, ale nic jsem neobjevil. Víme jen přibližně, kde je poklad zakopaný, a přesné místo jsme nenašli, protože nejsme vzdělaní a nedokázali jsme rozluštit cizí písmo.“

„Aha! Jde tedy o písmo?“

„Ano, bohužel! Vy vzdělaný jste, a tak…“

„Prosím vás,“ přerušil jsem ho, „nedělejte si přehnané naděje! V jaké řeči je to psáno?“

„V řeči Inků, ale latinkou, takzvaným kečua.“

„Než jsem odjel do Jižní Ameriky, koupil jsem si několik knih, pojednávajících o jazycích zdejších indiánských kmenů. A tak jsem se přes dva měsíce zabýval jazykem kečua. Komu patří ta vzácná listina?“

„Právě tomu kamarádovi, kterého jsem vám doporučil jako nejlepšího sendadora. Dostal ji od jednoho umírajícího mnicha.“

„A proč ji dostal právě on?“

„Protože toho mnicha doprovázel jako průvodce. Byli jen sami dva. Převáděl toho zbožného muže z druhé strany And a měl ho doprovodit až do dominikánského kláštera v Tucumánu. Padre už byl velmi starý a cestou náhle onemocněl a zemřel. Krátce před svou smrtí dal sendadorovi tu listinu. Viděl jsem ji. Jsou na ní dvě kresby.“

„Vy jste jí nerozuměl?“

„Ne. Ale sendador ji studoval celá léta. A tak přišel na to, že jde o poklad. Byl si svou věcí zcela jist a vzal mě s sebou na obě místa. Jenomže zřejmě ještě nevěděl všechno, protože jsme nic nenašli.“

„A jak se k té listině dostal onen mnich?“

„Padre byl velmi učený muž. Vymohl si povolení odejít do Peru a rozvazovat šňůrky…“

„Myslíte dešifrovat?“

„Ano. Kdysi tady žil národ zvaný Inkové, a ti místo psaní vázali šňůrky.

Věděl jsem, jak se těm šňůrkám říká, ale už jsem to zapomněl.“

„Kipu?“

„Ano, to je ono!“

„Každé kipu se skládá ze svazku šňůrek, z jedné hlavní šňůry, ke které jsou různým způsobem přivázány tenčí různobarevné vedlejší šňůrky. Každá barva a každý druh uzlíku mají zvláštní význam.“

„Ano. Totéž mi říkal sendador. Na různých místech je prý zahrabáno a ukryto mnoho takových kipu. Padre je hledal a mnoho jich našel. Dlouhá léta se je snažil rozluštit, a nakonec se mu to také podařilo. Jedna stará Indiánka, kterou vyléčil a která k němu proto měla důvěru, mu věnovala dvě kipu, jež zdědila po svých předcích. Neuměla je přečíst, ale z ústního podání věděla, že jednají o velkých pokladech. Padre dokázal rozluštit i tato dvě kipu. O ostatních napsal knihu, která však nevyšla Obsah těchto dvou kipu choval v tajnosti. Chtěl je donést do Tucumánu a nejdřív je přeložit - vlastně bych měl spíše říci proměnit

ty uzlíky a barvy v písmena. Zemřel bohužel cestou hned poté, co svůj překlad odkázal sendadorovi.“ ,A kipu mu nedal?“

„Ne. Zanechal je v Peru ve své sbírce, ke které se chtěl zase vrátit.“

„Hm. Třeba šel přes Andy jen kvůli těm pokladům. Říkáte, že chtěl dojít do Tucumánu, k dominikánům?“

„Ano.“

„Pak mi ten váš sendador připadá podezřelý.“

„Proč?“

„Řekněte mi nejdřív, co víte o obsahu té listiny?“

„Kdysi žili dva slavní Inkové, kteří spolu vedli dlouhé války. Za těch válek ukryli Inkové velké poklady, které dodnes nikdo neobjevil. U jednoho jezera bylo město. Obyvatelé toho města před obléháním potopili všechny stříbrné a zlaté nádoby do jezera. Byli poraženi a vyhlazeni. Jejich poklady leží dosud na dně jezera. Kde, říká jedno z těch dvou kipu.“

„Jak se dochovalo až do dneška?“

„Několika Inkům se podařilo z města utéci a vzali je s sebou. Uprchlí vysoko do hor. Vítězové je však pronásledovali až tam. Obyvatelé té horské vsi schovali všechny poklady do staré šachty a vchod zazdili tak, že nebyl k rozeznání od okolí. Protože se dobrovolně nevzdali, pobili vítězové i je. Jen jeden nebyl zabit, ale pouze raněn. Ten se v noci odplížil a zachránil se. Později se vrátil do domu, kde byla schována ta kipu. Dům byl v troskách, ale skrýš zůstala neporušena. Muž obě kipu odnesl, ale nevyužil jich. Asi si je neuměl ani přečíst. Sendador mi řekl, že všichni Inkové těm uzlíkům nerozuměli. Potom se ta kipu dědila z generace na generaci, až se dostala do rukou ženě, která je dala mnichovi.“

„Seňore, nevyprávějte mi pohádky!“

„Vy mi nevěříte?“

„Věřím vám rád, ale vy byste neměl věřit tomu, co vám kdo napovídá!“

„Sendador nelže!“

„To je možné. Třeba někdo oklamal i jeho. V celém příběhu je několik nápadných nepravděpodobností. A navíc sendadora podezírám ze zpronevěry.“

„Podezírat mého starého, poctivého přítele z něčeho takového!“

,A přesto mám k svému podezření velmi vážný důvod. Znal sendador mnicha už předtím, než u něho nastoupil jako vůdce?“

„Neznal. Několikrát se mi o tom zmínil.“

„Prokázal sendador mnichovi cestou přes hory nějakou mimořádnou službu?“

„Ne. Proč se ptáte? Jak to souvisí s vaším podezřením?“

„Velmi úzce. Kde leží ta dvě místa, kde mají být ukryty poklady? Poblíž Tucumánu?“

„Naopak, jsou od tohoto města velmi daleko!“

„Tak proč šel padre do Tucumánu, a ne k těm skrýším? Jistě přiznáte, že přechod přes Andy je nejen obtížný, ale pro starého muže dokonce životu nebezpečný!“

„To je pravda. Neobyčejně řídký vzduch, který působí na krevní tlak, je pro staré lidi opravdu velmi nebezpečný.“

„Takovému nebezpečí se člověk vystaví jen v případě, že ho k tomu nutí závažné důvody. Jistě chtěl padre ty poklady vykopat. Ale mniši nemají zájem o pozemské jmění. Jestliže mu předtím šlo o poklad, nechtěl ho jistě pro sebe, nýbrž pro jiné. Souhlasíte se mnou?“

„Ano, vaše úvaha je přesvědčivá.“

„Komu chtěl ty poklady odkázat? Měl snad být dědicem sendador?“

„Tak si to zprvu jistě nepředstavoval.“

„Patrně ani později. Sendador se o pokladech vůbec neměl dozvědět. Padre mu o nich řekl teprve před svou smrtí. Vyzradil mu své tajemství jen v nouzi. Komu je však chtěl sdělit původně?“

„Přirozeně dominikánům v Tucumánu!“

„Ovšem. Řádoví bratři by jistě také dokázali rozluštit onu listinu či pochopit obsah obou kipu. Rozhodně lépe než sendador. To je dostatečný důvod k tomu, abych se domníval, že pozůstalost po mnichovi nebyla určena sendadorovi, nýbrž jim.“

„Ale padre ta kipu s sebou neměl!“

„Tomu nevěřím.“

„Řekl mi to můj přítel a já nemám důvod pochybovat o jeho slovech.“

„Tím víc důvodů k tomu mám já. Odkud padre pocházel?“

„To nevím, protože to sendadorovi neřekl.“

„Kde jsou ty sbírky, o kterých jste se zmínil? Kde je ta kniha, kterou nikdo nevydal, kde je rukopis toho významného díla?“

„To nikdo neví.“

„Že by padre zemřel a neřekl sendadorovi to nejdůležitější? Že by s sebou měl jen překlad a ne sama kipu, která mají přece přinejmenším, říkám přinejmenším stejnou cenu jako překlad?“

„Hm! Uvádíte mě svými otázkami opravdu do rozpaků.“

„Jsem přesvědčen, že by do mnohem větších rozpaků uvedly vašeho přítele.

Jestliže jsou mé domněnky správné, zmocnil se protizákonně nejen té listiny, ale i obou kipu.“

„Už jsem vám několikrát říkal, že je padre neměl s sebou!“ ,A já tvrdím, že je s sebou měl! Svěřil sendadorovi obojí. Říkáte, že váš přítel rozumí řeči kečua?“ ,Ano.“

„Ale kipu číst nedovede?“

„Ne.“

„Proto kipu nepotřeboval, naopak, byla pro něho nebezpečná! Přišel na mnichovo tajemství tak, že si přečetl jejich překlad. Kdyby pak kipu náhodou ztratil anebo kdyby padla do rukou někomu, kdo by je dokázal rozluštit, tajemství by přestalo být tajemstvím. Proto se jich sendador musel zbavit, musel je zničit. Co chce ostatně dělat teď, když poklady nemůže najít?“

„Nevzdává se.“

„A přesto neuspěje.“

„Možná že uspěje. Chce se svěřit někomu, kdo by se vyznal v přiložených kresbách lépe než on. Dostal jsem za úkol, abych se po někom takovém poohlédl, a mám dojem, že už jsem ho našel.“

„To myslíte mě?“

„Ano.“

„To jste na velkém omylu. Já se do toho plést nebudu. Je mi to všecko příliš podezřelé. Proč se sendador nepoohlédl po někom vhodném sám? Proč se skrývá v pralese a vás pověřil něčím, co by si mohl stejně snadno obstarat sám? Protože by se ho každý vyptával na to, nač se teď vyptávám já vás. Vy se jako prostředník můžete z těch nejasností vykroutit a odvolávat na něho. On by však musel odpovídat otevřeně, a to by pro něho mohlo být nebezpečné.“

„Ale když vás k němu přivedu, bude vám stejně muset odpovědět!“

„Ano, ale pak už bude pozdě a já nebudu moci říci ne.“

„To přece můžete říci kdykoli!“

,A zůstanu jako cizinec sám, opuštěný v pralese nebo v poušti Gran Chaco, ne? S tím že by sendador nepočítal?“ Monteso si komicky vjel rukama do rozcuchaných vlasů. „Seňore, já se z té vaší bezdůvodné nedůvěry zblázním! Ale pořád ještě doufám, že vás přesvědčím a získám.“

„Radši nedoufejte. Opakuji vám, že jako cizinec nejsem pro vás nejvhodnější.

Nemáte tušení, jak může být těžké najít to jezero a zazděnou šachtu!“

„Jezero jsme už objevili, jen to správné místo ještě neznáme.“

„To rád věřím. A kdybyste je znali, myslíte, že stačí potopit se a vylovit poklad? Kdepak! Váš úkol by mohl rozřešit jedině odborník, který by léta studoval zdejší poměry. Ale já jsem v téhle zemi teprve pár hodin, a navíc nejsem ani vědec, ani odborník.“

„To se poddá. Já vám věřím, a to mi prozatím stačí. A když se dohodneme, budete z toho mít užitek i vy. Copak jste mi dneska neříkal, že nejste bohatý?“

„Kvůli tak nejistému zisku se nenechám zlákat k podezřelému dobrodružství.“

Dojedl jsem už dávno. Yerbatero skončil teprve teď. Zmačkal ubrousek, nevrle ho hodil na stůl a zeptal se: „Tak vy nám nechcete pomoci?“

„Ne. Pojedu s vámi, ale k ničemu se vám nezavazuji.“ Jeho zachmuřená tvář se rozjasnila.

„Výborně, výborně!“ zvolal. „To je slovo! Tak jsme dohodnuti?“

„Kdepak! Otevřeně se vám přiznám, že mě ta záležitost láká, protože odpovídá mým zálibám. A protože se chci seznámit s touto zemí a jejími obyvateli, bude nejlepší, když to udělám jako člověk, který se chce rychle naučit plavat: skočím do vody tam, kde je nejhlubší. Ale tím si také kladu podmínky.“

Monteso zářil. Mé prohlášení, že pojedu s nimi, ho ohromně potěšilo. Později jsem se denně přesvědčoval, že si mě opravdu oblíbil.

„Kdo se té cesty zúčastní?“ vyptával jsem se. „Jen sendador a my, co tu sedíme. Pracovali jsme dlouhá léta společně. Známe se, hodíme se k sobě a víme, že se můžeme jeden na druhého spolehnout. Budete mít co dělat jen se slušnými a mlčenlivými lidmi.“

„Právě ta mlčenlivost je mou podmínkou. Řekl jsem vám už otevřeně, že nemám k sendadorovi důvěru. Je nejen v mém, ale i ve vašem zájmu, aby se o tom nedověděl. Půjdu s vámi, jen když mi slíbíte, že se mu o tom ani nezmíníte.“

„Souhlasím! Tady je má ruka, seňore! Ostatní si s vámi přirozeně taky plácnou!“

Muži jeho výzvy ochotně uposlechli, a tím bylo o mé budoucnosti pro

nejbližší dobu rozhodnuto: přidal jsem se k těmto sběračům čaje.

„Tak jsme se tedy konečně dohodli,“ řekl spokojeně Monteso. „Všechno ostatní vyřešíme později. Teď už zbývá jen jedna důležitá věc - kdy odjedeme a co si vezmete s sebou. Můžete odtud odjet zítra dopoledne?“

„To je mi velice vhod Víte sám, že nemám důvod zdržovat se tu déle, než je bezpodmínečně nutné.“

„Tak tedy zítra dopoledne. Zbývá už jen potřebná výstroj.“

„Co k ní patří?“

„Pončo a klobouk už máte. Potřebujete ještě šátek, který se při jízdě na koni váže přes klobouk tak, že zpředu zachytává čerstvý vzduch a svádí ho na krk a do týla. Příjemně to chladí. Přijdu za vámi časně ráno a pomohu vám při nákupu. Dále potřebujete chiripá. To je přikrývka, kterou si vzadu připevníte k opasku, mezi nohama protáhnete dopředu a vpředu si ji zase připevníte k opasku. Dále byste potřeboval široké lehké kalhoty a k tomu pořádné holínky bez podrážky, jaké nosí gaučové. Potom ještě sedlo recado, pušku, laso, bolu a nůž. S lasem a bolou se za čas naučíte zacházet. Protože vás považuji za svého hosta, prosím vás o dovolení, abych vám směl tuto výstroj věnovat.“

„Vaše laskavost mě dojímá, seňore. Ale já už dobrou výstroj mám. Vezmu si na sebe oblek, který jsem nosil v prérii. Svou vyzkoušenou pušku mám s sebou taky, stejně jako oba revolvery a laso. Chybí mi tedy jen sedlo a kůň.“

„Obojí vám opatřím, seňore.“

Vtom přišel nový host, jakýsi mladík. Byl pečlivě oblečen, zdvořile pozdravil a sedl si k vedlejšímu stolu, kde si objednal láhev vína. Protože k nám seděl zády a zahloubal se do novin, mysleli jsme si, že jsme mu úplně lhostejní a že se nemusíme nechat rušit v rozmluvě.

„Kudy pojedeme?“ zeptal jsem se.

„Napříč Uruguayí a provincií Entre Ríos do Páraná. Potom se poplavíme po řece až do Corrientes. Odtamtud musíme odbočit doleva do Chaka.“

První část cesty se přesně shodovala s úsekem, který mi navrhl Tupido.

„Pro vás to bude přirozeně namáhavé,“ pokračoval yerbatero. „Proto čas od času zastavíme na příhodných místech, abyste si odpočinul.“

Měl o mně pořád stejné mínění. Já jsem však namítl: „Nemusíte na mne brát žádné ohledy, seňore. Jízda na koni mi nedělá nejmenší potíže.“

„Já vím!“ usmál se. „První den to člověk vydrží. Druhý den mu začnou krvácet nohy. Třetí den má sedřenou kůži a pak se musí týden léčit. A potom se to celé opakuje znovu. Člověk se musí narodit v pampě, aby uměl jezdit na koni! Zítra dojedeme jen do San José, pozítří do Perdida a těsně před Mercedesem pak odbočíme k severu, abychom si odpočinuli na estancii jednoho mého bratrance. Tam se poradíme o další cestě. Pojedeme pohraniční oblastí a ta zrovna teď není příliš bezpečná!“

„Toho se snad nemusíme obávat. Co je nám do politických svárů mezi zdejším obyvatelstvem!“

„Mnoho, seňore. Tady jsou docela jiné poměry než ve vaší vlasti. Hlavně při cestování se tu člověk musí mít na pozoru. Ráno vyrazíte jako svobodný muž, a večer se může stát, že slezete ze sedla jako voják a musíte bojovat za politickou stranu, se kterou ani trochu nesouhlasíte.“

„To bych si vyprosil! Jsem cizinec, a nikdo mě nemůže k ničemu nutit!

Obrátil bych se okamžitě na zastupitelství své vlády!“

„Okamžitě? Tomu se dá velmi snadno zabránit Za pokus o útěk by vás zastřelili. A než byste našel příležitost obrátit se na svého konzula, pražilo by už slunce do vašich kostí. Násilí není v takovém případě k ničemu, pomůže jen opatrnost. Budete ostatně pod naší ochranou. Proto už o tom nemusíme mluvit. Ať to děvče sklidí se stolu, abychom si mohli zahrát!“

Tato slova zapůsobila na ostatní muže jako kouzelné zaklínadlo. Vyskočili a sami pomáhali odnášet nádobí. Monteso přinesl karty. Pak vyndali muži z kapes peníze. Měli jich tolik, že jsem bezděčně odsunul židli od stolu.

„Počkejte, seňore!“ řekl yerbatero. „Zveme vás samozřejmě, abyste si zahrál s námi.“

„Děkuji, seňore! Zásadně karty nehraji. Rád bych se už rozloučil.“

Yerbatero na mě nedůvěřivě pohlédl. V jeho zemi hraje každý, a to velmi vášnivě a o velké částky. Odmítnout pozvání ke hře je prostě neslýchané.

„Co vás to napadá, seňore! Nejste nemocný?“ zeptal se.

„Ne, ale strašně unavený,“ zněla moje výmluva.

„To vás přirozeně omlouvá, zvlášť když máte zítra před sebou namáhavou cestu.“

Naštěstí k nám teď přistoupil host, který přišel jako poslední, a prohlásil, že by rád zaujal moje místo. Yerbatero ihned souhlasil a já jsem vstal, abych muži uvolnil židli. Podal jsem svým novým kamarádům ruku a rozloučil se s nimi.

O zaplacení útraty jsem se nemusel starat, neboť když jsem sáhl do kapsy a obrátil se k děvčeti, Monteso rychle prohlásil:

„To nechte, seňore! Urazil byste nás. V devět hodin ráno jsem s osedlaným koněm před vaším hotelem. Ale nebylo by lepší, kdybych vás teď doprovodil? Však víte…“

„Děkuji, seňore. Cestou odtud do hotelu se mi nic nestane. Dám na sebe pozor. Buenos noches!“

„Dobrou noc, seňore! Ať se vám zdá o jezeru a zazděné šachtě! Třeba vám sen ukáže, kde máme hledat.“

DOBRODRUŽNÁ CESTA

Nazítří jsem se probudil časně ráno a přichystal se na cestu. Všechen svůj majetek jsem si přivezl v malém kufříku a nyní jsem měl celý jeho obsah na sobě. Prázdný kufr jsem daroval číšníkovi a oblek, který jsem měl na sobě předchozího dne, sluhovi. Několik košil, kapesníků a jiných drobností leželo v koženém vaku na stole. Když se číšník dověděl, že chci cestovat na koni a se společníky, blahopřál mi, že jsem byl tak chytrý a vybral si právě tento způsob. Vylíčil mi strašlivými barvami, jak bych trpěl v dostavníku, a jak jsem později zjistil, měl pravdu.

Tento tzv. státní kočár vypadá jako bytelně postavený povoz obrovských rozměrů. Je v něm místo pro deset až dvanáct osob.

Táhne ho sedm vyhladovělých „ořů“ - čtyři běží vedle sebe po stranách vozu, dva vpředu a před nimi první kůň, na kterém sedí jezdec. Druhý peón sedí na zadním koni. Na osmém cválá kolem kočáru třetí jezdec, který nepřetržitě práská dlouhým bičem, aby koně popohnal.

Přední jezdec má za úkol určovat směr nemotorného povozu. Kočí, kterému se říká mayoral, trůní vpředu nahoře s věčně nasupeným výrazem, jako by dával najevo, že mu je úplně jedno, jestli jízda proběhne dobře nebo jestli někteří koně padnou únavou a cestující si zpřerážejí ruce a nohy, až se kočár převrhne.

Jezdci nedovolí, aby šli koně třeba jen chvíli krokem. Nenechají je vlastně ani klusat. Koně musí stále cválat a na nejhorších a nejnebezpečnějších místech se cval mění v trysk.

Německý postilión by jistě nepochopil, jak je možné urazit s dostavníkem po zdejších cestách víc než patnáct německých mil denně. Říkám-li po cestách, myslím to jen obrazně, neboť cesty zde vlastně neexistují. Jezdí se v přírodním terénu a Evropan nevěří vlastním očím, když vidí, že je to možné.

Kočí křičí; přední jezdec huláká; zadní peón nadává; boční jezdec kleje a mlátí jako posedlý vychrtlé koně, kteří jsou tak špatně živeni a tak vysíleni, že se sotva drží na nohou. Divoká jízda pokračuje se strmého kopce do řeky, voda vysoko vyšplíchne. Kočár, napůl nadnášený vodou a napůl tažený koňmi, se nakonec prodere k druhému břehu, kde ho muži s křikem vytáhnou nahoru. Tam celá skupina zastaví. Jeden kůň padne. Jezdec přeřízne řemen, jímž byl kůň připoután k vozu, sundá mu sedlo a jede se dál, pořád dál!

Koni visí jazyk z otevřené tlamy. Slabiny má zchvácené, v očích zbědovaný pohled. Za dvě tři minuty se kolem něho slétnou dravci a budou čekat, až se uštvané zvíře pohne naposled.

Všude v pampě je vidět bílé kosti těchto ubohých tvorů. Koní je v této zemi nadbytek. Stáje zde neznají. Koně jsou venku ve dne v noci, v zimě v létě, ve slunečním žáru i za bouřky. Nikdo o ně nepečuje. Nikdo jim nedá nažrat ovsa, kukuřice či sena. Kůň se o sebe musí postarat sám. Jeho majitel mu jen vypálí do kůže značku.

Uruguayci říkají své zemi Banda oriental, což znamená východní strana, a proto rádi nazývají sami sebe „orientálci“. Na severu sousedí jejich země s Brazílií, na západě tvoří její hranice řeka Uruguay, na jihu La Plata a na východě Atlantský oceán. Je to převážně pahorkatina, kterou úhlopříčně, od severovýchodu k jihozápadu, protéká Río Negro, řeka velikosti Odry. Teče podél pohon Cuchilla Grande. Cuchillo znamená ve španělštině nůž a je velmi výstižným jménem pro toto úzké pohoří. Zvlněná pampa, porostlá travou, je rozhlodaná říčkami a potoky. Jen v brázdách vodních toků najdeme nízká křoviska, která na severu houstnou téměř v les.

Vesnice v našem smyslu zde neexistují, jen větší statky a jednotlivé dvorce.

Tyto statky se dělí na estancie, kde se chová dobytek, a haciendy, kde se pěstuje obilí. Dvorce se skládají obvykle z obílených budov a na dálku vypadají velmi mohutně. Zblízka však vidíme, že to jsou stavby velmi jednoduché.

Ranče jsou menší statky. Jejich stěny, pokryté slámou či rákosím, jsou obvykle z udusané hlíny.

Bylo k deváté hodině, když mě hlasitý dusot koňských kopyt přilákal k oknu.

Pod ním stálo šest yerbaterů, na které byl pohled k popukání.

Jezdce jsem už popsal. Dnes nebyli oblečeni jinak a lépe než včera. Koně se k nim dokonale hodili. Byly to hubené, odřené a rozježené herky. Ale jak byly osedlané a okšírované! Kožené postroje měly ozdobeny stříbrem, na hlavách se jim třásla péra a na krku visely třásně. Do ocasů jim vpletli pestré hedvábné stuhy, na ponču u sedel cinkaly rolničky. Třmeny byly také ze stříbra, ale velké sotva pro palec. Jezdci měli na nahých nohou ostruhy, jejich kroužky měly v průměru dobrých deset centimetrů. Jak často těchto ostruh používali, dokazovaly zakrvácené a hnisající rány na slabinách koní.

Takovou výstroj Jihoameričané milují. Když se sběrač čaje vrátí po těžké práci domů, bývá jeho první starostí opatřit si skvělou jezdeckou výstroj, za kterou je ochoten dát všechny své těžce vydělané peníze.

Seňor Mauricio Monteso seskočil s koně a přišel pro mne do pokoje. Šel jsem mu naproti ke dveřím, abych ho přivítal. Monteso však nevnímal, co mu říkám, a nevšiml si, že mu podávám ruku. Zůstal stát v otevřených dveřích a civěl na mne s nepopsatelným úžasem. Ústa měl otevřená, ale nevyrazil ze sebe ani hlásek.

„Řekl jsem buďte vítán, seňore!“ opakoval jsem. „Doufám, že se na mě ještě pamatujete a vzpomínáte si na to, co jsme si včera dohovořili.“

„Bůh mi pomáhej!“ To bylo to jediné, co ze sebe Monteso vypravil.

„Co vás tak přivedlo z míry?“

Monteso vešel do pokoje a zavřel za sebou dveře.

„Tak se vzpamatujte!“ zasmál jsem se. „Co se vám na mně nelíbí?“

Monteso mě vzal za ruku, dotáhl mě k oknu, prohlédl si mě od hlavy až k patě a bouřlivě se rozesmál.

„Co se vám stalo, seňore? S vámi člověk nevychází z údivu.“

Ale Monteso se smál dál. Počkal jsem, až se uklidní. Věděl jsem, že se směje mému oblečení. Když se konečně přestal smát, pár kroků ode mne poodstoupil, znovu si mě prohlédl a zeptal se:

„Řekněte mi, proboha, proč jste se tak bláznivě vystrojil?“

Nato jsem se zatvářil velmi vážně, protože jsem nechtěl, aby si zvykl mluvit se mnou takovým tónem. Řekl jsem:

„Když jsem viděl poprvé já vás, připadal jste bláznivě vystrojený zase vy mně. Ale ani ve snu by mi nenapadlo, abych se vám smál.“

To zapůsobilo. Monteso spustil paže a řekl omluvně: „Promiňte, seňore. Tak jsem to nemyslel. Ale jistě přiznáte, že v těchto šatech vypadáte bláznivě.“

„Proč? Mně spíš připadá bláznivé vydat se do pralesa s nahýma nohama a ověsit koně ozdobami, zatímco co jezdec má kalhoty a kazajku samou záplatu a díru. Jestli se domníváte, že bych vám dělal ostudu, je na vás, abyste se poohlédl po důstojnějším průvodci!“

To ho vystrašilo.

„Prosím tisíckrát za prominutí, vážený seňore! Opakuji, že jsem se vám nechtěl posmívat. Jen jsem se v prvním okamžiku nedovedl ovládnout. Nemějte mi to za zlé a radši mi vysvětlete, proč si myslíte, že jsou tyto kožené šaty vhodné pro naši cestu.“

„Je to oblek muže ze severoamerického západu.“

„Možná že je takový kožený oblek vhodný pro Severní Ameriku. Ale není vhodný pro Jih.“

„Zřejmě si myslíte, že na severu je jen zima a na jihu jen teplo. To přece není pravda. Největší horko je na rovníku. Čím víc se vzdalujete k severu nebo k jihu, tím více tepla ubývá. Zde jsme pětatřicet stupňů jižně od rovníku. Ve stejné severní výšce bychom našli v podstatě totéž podnebí. A všude tam jsem nosil své kožené šaty. Tady u vás bývají teplé dny a studené noci. Kůže podléhá teplotě méně než látka, z níž jsou vaše šaty. Proto se budu ve dne méně potit a v noci méně mrznout než vy. Zatímco vy se budete v noci halit do několika ponč, já budu spát v tomto obleku v přírodě a zima mě neprobudí.“

„To by takové šaty byly ohromně praktické!“

„Kromě toho u vás často a vydatně prší. Tuto kůži, zpracovanou po indiánském způsobu, déšť nepromočí, zatímco vy budete v mžiku mokrý až na kůži. Mně trnité rostliny v pralese neublíží, ale vám roztrhají šaty na cáry. A všiml jste si, jak mi šaty přiléhají ke krku? Tím mě chrání i před moskyty. Jak jste na tom vy?“

„Ach seňore!“ vzdychl si Monteso. „Po čtyřech pěti dnech práce mám pobodané celé tělo!“

„Pak jistě uznáte, že jste se smál něčemu, co byste mi mohl spíš závidět.“

„Ale když v těch šatech vypadáte jako potápěč! A ty hrozné holínky!“ Sáhl si na mé boty, jejichž ohrnovací holeně mi sahaly až po stehna.

„Proč hrozné? Jsou velmi praktické. Nepronikne jimi jedovatý zub hada ani

voda. Mohu se brodit řekou na koni ponořeném až po sedlo, a nenamočím se.“

„A ty kalhoty s podivnými třásněmi!“

„To jsou indiánské legginy zhotovené z losí kůže. Jsou skoro nezničitelné.“

„A tahle část oděvu?“

„To je indiánská lovecká košile z kůže mladého bizona. Je tenká a lehká jako plátěná košile, ale neroztrhne se a dá se snadno prát. A tohle je indiánský lovecký kabát z kůže vapiti, která se zpracovává přes rok. Kůže je sice tenoučká, ale šíp jí přesto nepronikne, pokud nebyl vystřelen z bezprostřední blízkosti.“

„To je ohromné! Víte, seňore, že v Gran Chaku a na sever odtamtud žijí Indiáni, kteří používají otrávených šípů? Koho takový šíp škrábne, ten zemře. Ale to hlavní vám přece jen chybí, seňore. Ostruhy.“

„Mám je s sebou. Připínám si je, jen když je potřebuji.“

„Ale potřebovat je budete, vždyť pojedete na koni! Žádný zdejší kůň neběží bez ostruh.“

„

„Protože jich používáte tak často, že na ně koně už nedbají. Já jsem jezdíval často celé dny a ani jsem se koně ostruhou nedotkl. To je vysvědčením dobrého jezdce.“

Monteso jen užasle valil oči. Takovou přednášku ode mne nečekal. Ale mlčel.

Prohlížel si mé pušky, mé revolvery, obsah mého opasku. Leccos mu připadalo zbytečné, a naopak postrádal mnoho věcí, které považoval za nezbytné. Ale neodvažoval se mi už nic říci.

Z okna jsem spatřil volného koně, který byl určen pro mne. Nebyl o nic lepší než ostatní. I on krvácel z obou slabin a měl vystrašené oči jako všechna tato zvířata, která nepoznala lásku a péči.

„Ten je pro mne?“ zeptal jsem se.

„Ano, seňore. Vybral jsem pro vás toho nejklidnějšího a nejspolehlivějšího.“

„Za to vám nejsem moc vděčný, ani za tu výzdobu. Můžete to všechno sundat, i s přikrývkou. Sedím rád na holém sedle.“

„Proboha, jste přece muž! Budete litovat, že jste přikrývkou opovrhl! Mám opravdu sejít dolů a sundat ji?“

„Ano, prosím vás o to!“ Monteso odešel.

Z okna jsem viděl, jak přikrývku skládá. Měl jsem dojem, že přitom něco vysvětluje svým společníkům. Asi jim kladl na srdce, aby se nesmáli mému neobvyklému oblečení. Jak kůň přecházel sem tam, všiml jsem si, že jednu zadní nohu zdvíhá příliš rychle a trhavě, silně ji v koleně ohýbá a zas rychle staví na zem. Copak mě považují za tak špatného jezdce, že mi nabídli takového koně? Otevřel jsem okno a zavolal dolů:

„Ale, seňore, ten kůň silně kulhá na zadní nohu!“

„Jen maličko,“ ozvalo se v odpověď. „Až budete v sedle, ani to nepoznáte!“

„Na takového koně si vůbec nesednu!“

Zavřel jsem okno a odešel za hostinským. Byl jedním z mála lidí ve městě, kdo měli stáj. Viděl jsem v ní několik koní a jeden z nich se mi zvlášť líbil. Hostinský už na mne čekal se služebnictvem, aby se se mou zdvořile rozloučil. Přednesl jsem mu svou prosbu. Byl ochoten mi koně prodat a dal ho vyvést na dvůr. Kdybych jel na špatných koních, musel bych je často měnit. Potřeboval jsem zvíře, které by si na mne zvyklo a na které bych se mohl spolehnout.

Ano, tohle byl docela jiný kůň než ten kulhavý! Ohnivý čtyřletý hnědák, silný a přitom drobný, s pěkně nasazeným krkem a nádherným zadkem. Yerbaterové stáli vedle mne a s obdivem si koně prohlíželi.

„Na toho si nemůžete hned sednout,“ prohlásil Monteso. „Musí nejdřív běžet celý den s námi, aby se unavil.“

„Ano,“ přitakal hostinský. „Nepoužívali jsme ho, stál přes týden ve stáji.

Jezdil jsem na něm jen já, nikoho jiného v sedle nestrpěl. Budete s ním mít potíže, jestli si ho koupíte, seňore!“

„Co za něj chcete?“ zeptal jsem se stručně. „Můžete ho mít za pět set tolarů.“

Byl bych mu dal i víc. Ve stáji jsem viděl viset anglické sedlo s celým postrojem. Dal jsem za koně se sedlem a postrojem šest set papírových tolarů.

Hnědák nestál ani chviličku na místě. Pobíhal po dvoře a peón, který ho vyvedl ze stáje, se ho marně snažil chytit za ohlávkový řemen. Když mu chtěli pomoci dva další čeledíni, kůň se vzepjal a bránil se kopyty. Muži přinesli lasa, ale kůň jako by už věděl, co se bude dít. Jak se k němu rozlétla smyčka lasa, uskočil stranou.

Monteso se čeledínům smál. Prohlásil, že nedovedou s lasem zacházet. Neuspěl však ani on, ani jeho kamarádi.

Odvázal jsem tedy své laso já, vzal do rukou smyčku a zamířil ke koni.

Uskočil, ale já jsem se k němu pomalu blížil ze strany. Lasem jsem přitom točil nad hlavou. Pak jsem rychle škubl paží, jako bych chtěl laso vypustit, ale neučinil jsem to. Hnědák se nechal oklamat. Uskočil stranou. Sotva se však dotkl kopyty země, omotalo se mu laso kolem krku. Druhý konec jsem pevně držel v rukou a nechal se koněm vléci kolem dvora. Smyčka lasa se přitom tak utáhla, že se kůň začal dusit. Musel se zastavit. V tom okamžiku jsem byl u něho a vyskočil na něj. Uvolnil jsem laso a kůň se mě ze všech sil snažil shodit. Následoval souboj jezdce s koněm, při kterém jsem se pořádně zapotil. Ale zvítězil jsem a hnědák se musel vzdát.

Nato jsem s koně seskočil, poslal pro své věci a připnul koni uzdu. Když jsem mu přehodil přes hřbet krásnou přikrývku saltillo a položil na ni sedlo, řekl Monteso:

„Jste výtečný jezdec, seňore. I laso vrháte znamenitě. Jsem skoro přesvědčen, že s vámi cestou nebudeme mít žádné potíže.“

„Děkuji vám za uznání! Možná že se dokonce ukáže, že vám budu i užitečný.

Tak na koně!“

Pověsil jsem si kolem krku henryovku, vyskočil do sedla a vyjel na ulici.

První člověk, kterého jsem tam spatřil, byl seňor Esquilo Anibal Andaro - estanciero, který za mnou poslal brava. Stál naproti hostinci, jako by přišel jen proto, aby byl svědkem mého odjezdu. Copak věděl, že chci odjet z Montevidea? Od koho se to mohl dovědět? Vrhl na mne dlouhý, jedovatý a přitom jakoby vítězoslavný pohled. Kdybych chtěl zůstat ve městě, byl by mě ten pohled varoval. Říkal zřetelně: Včera se to nepodařilo, ale nastražil jsem ti jinou past, do které se určitě chytíš!

Musel jsem chvilku čekat, než nasedli na koně yerbaterové. Když jsme se dali do pohybu, Andaro rychle zkřížil cestu mému koni a ironicky na mne zavolal:

„Šťastnou cestu, seňore!“

Dělal jsem, že ho ani nevidím, ale Montesa tato drzost popudila. Vrazil koni ostruhy do těla tak, že se vzepjal, pak ho strhl stranou a přiměl ke skoku, při němž kůň Andara povalil. Slyšeli jsme za sebou jeho kletby.

„Škoda že můj kůň toho mizeru nezašlápl!“ láteřil Monteso. „Měl takový lstivý výraz. Kdybychom tu zůstali déle, museli bychom se před ním mít na pozoru.“

„To je jisté. Myslím si dokonce, že mi chce nastražit léčku ještě teď. Asi ji už nastražil a já o ničem nevím.“

„Vypadalo to tak. Ale co by na vás mohl chystat? Nanejvýš by si mohl někoho najmout, kdo by na vás vystřelil.“

„To je možné. Kdyby na nás někdo číhal, viděli bychom ho?“

„Určitě. Kromě toho pojedou dva moji lidé kus před námi, dokud budou napravo a nalevo od nás domy. Navíc nás bude doprovázet jeden seňor, který nám může být velmi užitečný.“

„Cože? Vy jste přibral dalšího člena výpravy, aniž jste se mě předem zeptal?“

„Ano, protože jsem si byl jist, že budete souhlasit, jestliže je to vůbec nutné.“

Řekl to trochu důležitým tónem. Proto jsem mu odpověděl: „Ovšemže k tomu potřebujete mé svolení! Nezapomínejte na naši dohodu. Řekli jsme si, že se výpravy zúčastníte jen vy, vaši společníci a já. Proto jste se měl zeptat, než jste přibral někoho dalšího.“

„Prosím, abyste laskavě nezapomínal, že vůdcem naší malé skupiny jsem já!“

„Vůdcem není nikdo. Podle mého názoru máme všichni stejná práva. Možná že jste vůdce, když jedete s kamarády do pralesa sbírat yerbu. Ale já nejsem yerbatero. Než bych se měl řídit cizími příkazy, jel bych raději sám.“

Musel jsem mu dát na srozuměnou, že mu nejsem v ničem podřízen. Bylo lepší, aby se rozzlobil hned teď, než později.

„Tak jsem to nemyslel, seňore!“ odpověděl ihned „Nemám v úmyslu hrát si vůči vám na vůdce. Nesmíte se hněvat, že jsem tomu caballerovi dovolil, aby jel s námi. Je to vzdělaný pán, vyšší policejní úředník.“

„Pak proti jeho doprovodu nic nenamítám. Za předpokladu, že je opravdu tím, za koho se vydává.“

„Ovšemže je. Proč by mé obelhával?“

„Hm! Z vašich slov usuzuji, že ho ani moc neznáte.“

„Znám ho velmi dobře.“

„Odkdy?“

Monteso trochu zrozpačitěl. „Vlastně …,“ zaváhal, „teprve od včerejška.“

,Ach! A to říkáte, že ho znáte velmi dobře?“

„Za těchto okolností ano. Vy ho taky znáte. Vzpomínáte si na toho pána, co

si včera večer sedl v hostinci k vedlejšímu stolu a potom si s námi přišel zahrát?“

„To je on? Hm!“ „

Zamyšleně jsem si pobrukoval. To přimělo Montesa k otázce: „Máte snad nějaké pochybnosti?“ ,Ano. Na takovou funkci se mi zdá příliš mladý.“

„Ale kdepak! U nás jsou ještě vyšší úředníci, kteří nejsou o mnoho starší!

Přesvědčíte se, že je to vzdělaný a dobře informovaný člověk. Když jsem mu řekl, že s námi pojede zcestovalý Němec, měl z toho nesmírnou radost.“

„Kde je teď? Stavíme se pro něho v bytě?“

„Ne. Domluvili jsme se, že se sejdeme venku za městem.“

„To se mi nelíbí. Dobře situovaný úředník se obvykle nepřidává ke svým společníkům za městem jako tulák. Víte vůbec, jak se jmenuje?“

„Ano. Jmenuje se Carrera.“

„To jméno zní dobře. Doufejme, že se k tomu muži hodí. Kdybychom se pro něho zastavili v bytě, měli bychom důkaz, že je opravdu tím, za koho se… Ach seňore, taková nedbalost!“

Při posledních slovech jsem si sáhl do kapsy, jako bych něco hledal. Teď jsem zastavil koně a zatvářil se zděšeně. „Co je? Co se stalo?“ zeptal se Monteso. „Právě jsem zjistil, že jsem zapomněl v pokoji svůj měšec.“

„To není takové neštěstí, určitě tam ještě leží. Pošlu pro něj někoho ze svých lidí.“

„Ale ne, děkuji, vrátím se pro něj sám. Mám rychlejšího koně. Když pojedete pomalu, brzy vás dohoním.“

Nečekal jsem na odpověď, obrátil jsem koně a cválal zpátky. Ne však do hotelu, neboť peníze jsem měl v kapse, nýbrž k policejnímu ředitelství. Tam jsem se zeptal, jestli znají comisaria criminal jménem Carrera.

„Ne, toho neznáme, seňore,“ zněla odpověď. „Asi jste jako cizinec špatně pochytil jméno.“

„Ne. Ten muž se sám vydává za policejního úředníka v této hodnosti.“

„Jistě jen žertoval.“

„Pak byste se o ten žert měli zajímat trochu blíž, protože se domnívám, že ten údajný kriminalista má za lubem něco nekalého, co je namířeno proti mé osobě.“

„V tom případě se musíme celou záležitostí zabývat důkladněji. Posaďte se, prosím!“

Úředník ukázal na židli a sám se posadil za stůl. Položil před sebe několik listů bílého papíru, namočil pero a spustil: „Nejprve musím zjistit vaše jméno, stáří, národnost, místo narození, stav, majetkové poměry, důvod vaší přítomnosti a mnoho dalších věcí. Jistě budete tak laskav a na všechny otázky mi odpovíte.“

„Proboha!“ zvolal jsem a hned zas vstal. „To je hotový výslech!“

„Ovšem.“

„Přišel jsem vás na toho podvodníka upozornit a požádat vás, abyste se mnou poslali úředníka, který by ho zatkl.“

„To chcete velmi mnoho. Víte zcela jistě, že vás ten muž nějak ohrožuje?“

,Ano. Včera byl na mě dvakrát spáchán pokus o vraždu. Dnes jsem se rozhodl odjet do Mercedesu. Byl jsem už na cestě, když jsem se dozvěděl, že nás chce doprovázet mladý muž, který se jmenuje Carrera a vydává se za policejního komisaře. Mám ho v podezření, že chce jet se mnou proto, že má nekalé úmysly.“

„Co to povídáte? Dva pokusy o vraždu? A my o tom nic nevíme! Seňore, vy do Mercedesu nepojedete! Musíme ten případ prošetřit. Zůstanete tu jako svědek.“

„Jak dlouho?“

„To nemohu vědět. Může to trvat měsíc i déle.“

„Pěkně děkuji! Tolik času nemám. Chci jen, abyste mě ochránili před mužem, který si přivlastnil falešné postavení.“

„V tom případě musíte učinit udání.“

„To jsem přece právě udělal!“

„Ale zřejmě nemáte chuť učinit za dost nutným formalitám. Rozhodně vám musím nejprve položit otázky, o kterých jsem se již zmínil. Pak s vámi pošlu dva úředníky, kteří toho muže zatknou a přivedou i s vámi ke mně. Hned nato zahájím vyšetřování a předám celý případ kriminálnímu soudci.“

„Jak dlouho mě tu budete potřebovat?“

„Až do vynesení rozsudku, určitě několik týdnů.“

„To je vyloučené, seňore. Musím do Mercedesu. Jestli tu mám kvůli tomu chlapovi zůstat, lituji, že jsem vás obtěžoval, a vzdávám se vaší pomoci. Poroučím se!“

„Počkat, počkat!“ volal za mnou. „Vy se jí vzdát můžete, ale my ne. Když teď vím, že …“

Víc jsem neslyšel, protože už jsem byl venku. Úředník však otevřel dveře a

volal:

„… že na vás byl dvakrát spáchán atentát…“

To jsem už seběhl po schodech dolů. Úředník stál nahoře a pokračoval:

„… dvakrát spáchán atentát, cítím se nucen záležitost vyšetřit a vás…“ Vyběhl jsem ze dveří a odvazoval koně. Úředník utíkal se schodů a volal:

„… a zadržet vás až do konce vyšetřování. Proto vám teď…“

Vyskočil jsem do sedla, úředník vyběhl ze dveří. Natahoval ruce po mém koni a rozčiloval se:

„… proto vám teď se vší vážností nařizuji, abyste zde zůstal. Jinak vás dám zatknout, dokud…“

Víc jsem neslyšel, protože jsem už cválal k tržnici, kudy vedla má cesta ze starého města.

Neměl jsem nejmenší náladu ztrácet ještě více času bezúspěšným pátráním po údajném policejním úředníkovi.

Cesta vedla dolů k zátoce a pak zase na kopec, kde na mne čekali ostatní.

„Konečně!“ zavolal na mne Monteso. „Už jsem myslel, že jste si spletl cestu!

Našel jste ty peníze?“

„Našel. Ale kde je náš nový společník? Nikoho nevidím. Říkal jste, že se k nám přidá za městem!“

„Zřejmě čeká ještě dál. Doufám, že se k němu nebudete chovat nepřátelsky.“

„Budu se k němu chovat podle toho, jak se on bude chovat ke mně.“

„To mě uklidňuje, protože je to velmi zdvořilý člověk, pravý caballero. Přesvědčíte se sám, že je opravdu kriminálním úředníkem. Vyprávěl mi spoustu případů, kdy svým ostrovtipem přišel na stopu zločincům. Často přitom dokonce riskoval život!“

Za chvíli jsme byli daleko za městem. Tu a tam jsme ještě viděli osamělá pole, obehnaná řadami velkých kaktusů a agáv, aby na ně nevnikl dobytek. Jinak to však byla už otevřená krajina, stejná takřka po celé Uruguayi. Zvlněná rovina, porostlá jemnou trávou, jejíž výška málokdy přesahovala třicet centimetrů. Jen v prohlubních rostlo tu a tam řídké křoví. Všude bylo vidět plno pasoucích se zvířat, hodně koní, méně ovcí, nejvíce skotu.

Muž, který jel před námi, se ohlédl a spatřil nás. Zadržel koně a počkal na nás. Když jsem se k němu přiblížil, poznal jsem v něm mladíka, kterému jsem včera večer přenechal místo u stolu.

„Tak tady vás máme!“ oslovil ho Monteso. „Dobrý den, seňore! Tohle je ten německý caballero, o kterém jsem vám vyprávěl.“

Muž měl na sobě široké modré kalhoty a sako ze stejné látky. Vestu měl bílou, stejně jako šerpu, kterou měl uvázanou přes boky a za níž měl zastrčený nůž a pistoli. Na sedle mu visela puška. Smekl, zvedl se v třmenech a pozdravil mě německy:

„Má poklona, pane!“

Vyslovil to s obtížemi, jako když papoušek opakuje naučená slova.

„Vy mluvíte mou mateřštinou?“ zeptal jsem se ho španělsky.

„Ne,“ odpověděl rovněž španělsky. „Znám jen tento pozdrav, který jsem se naučil v Buenos Aires, kde jsem se stýkal s Němci. Chtěl jsem vám udělat radost. Smím doufat, že nemáte nic proti tomu, abych se připojil k vaší skupince?“

„Každý poctivý muž je mi vítán.“

„To mi spadl kámen ze srdce. Děkuji vám.“

Podal mi ruku, kterou jsem přijal. Údajnému kriminalistovi bylo nanejvýš třicet let. Nevypadal na statečného či dokonce odvážného muže. Mnohem spíš bych ho považoval za prohnaného zbabělce, který se snaží svých cílů dosáhnout lstí.

Jeli jsme dál. Yerbaterové se drželi za námi. Mysleli si asi, že je zdvořilé dát hostům přednost. Proto jsme spolu museli občas prohodit pár slov, ale brzy jsem poznal, že comisario o mou společnost nestojí. Odpovídal většinou zcela stroze, zřejmě z obavy, aby se neprozradil.

Ještě před polednem jsme přijeli k nízkému hřebenu, z něhož čněla osamělá skaliska. Byly to výběžky pohoří Cuchilla, které jsme měli překročit. Hodinu nato jsme po pravici spatřili obydlenou osadu, jejíž jméno jsem si nezapamatoval. Kousek před ní stála dosti velká budova, o níž se Monteso vyjádřil, že je to poštovní stanice.

Dalo se to poznat podle stop povozů, které se tu sbíhaly. Yerbaterové zastavili a prohlásili, že se chtějí napít. Seskočil jsem s koně a sedl si před dům na hliněnou lavici obloženou drny. Comisario zašel do krámu a přinesl tři láhve vína a skleničky. Chtěl yerbatery pohostit. Jednu sklenku jsem si musel vzít i já.

Nedaleko domu tekla říčka. Měla strmé a vysoké břehy, ale podle stop jsem poznal, že tudy projíždějí povozy. Brzy jsem to uviděl na vlastní oči. Chystali jsme se zrovna vyrazit dál, když ze směru, odkud jsme přijeli, zazněl divoký

křik. Šíleným tryskem se k nám blížil poštovní dostavník. Kočí a tři jezdci zběsile poháněli koně a řvali jako smyslů zbavení. Dostavník, z něhož se ozývaly výkřiky a prosby, prolétl kolem nás k řece, pak po strmém břehu dolů, projel vysoko stříkající vodou a na druhém břehu se opět vyšplhal nahoru. Koně se námahou skoro plazili po břiše. Nevěřil jsem svým očím a uším.

Hned nato jsme vyrazili i my. Museli jsme se také přebrodit přes říčku. Na druhém břehu yerbaterům napadlo, že bychom mohli dostavník dohonit. A tak jsme vyrazili tryskem. Když jsme se k povozu blížili a jeden z jezdců pochopil náš úmysl, začali s námi závodit. Ozval se takový řev, jakoby před námi jelo celé peklo. Dostavník se nakláněl hned napravo, hned nalevo, vypadalo to, jako by se řítil krajinou dlouhými skoky.

Vzrušení se zmocnilo i mého koně, ale zadržel jsem ho. Ten závod se mi nelíbil. Cestujícím v dostavníku hrozilo vážné nebezpečí. Volal jsem na své společníky, aby zastavili, ale marně.

Terén zde byl poměrně rovný. Jestli však kočár narazí na nějakou překážku, určitě se převrátí. A tu překážku jsem spatřil už zdaleka. Kolmo ke směru naší cesty tekl potok, který sice nebyl široký, ale měl hluboké koryto.

Peóni si tohoto nebezpečí přirozeně také všimli, ale byli zvyklí přejíždět taková místa největším tryskem a navíc nechtěli, abychom je dohonili. Koně i povoz vjeli na břeh. Skok do vody, povoz se naklonil doprava. Tři cestující, sedící na střeše, s vyděšeným výkřikem zvedli ruce. Koně proběhli vodou. Stejně chvatně a s týmž úsilím se na druhé straně snažili vyšplhat nahoru. Nyní se povoz naklonil doleva. Koně, pohánění peóny, zabrali s dvojnásobnou silou.

Dostavník sebou škubl, naklonil se opět doprava. Koně ho Ještě kousek vlekly. Pak nadskočil a převrátil se.

Uvnitř dostavníku ležel mayoral a dva cestující, padl i jeden ze dvou náhradních koní.

Na místě neštěstí vládl nepopsatelný zmatek. Koně i peóni se váleli po zemi.

Ještě hůř na tom byli cestující uvnitř „státního kočáru.“ Nadávali z plných plic. Nejvíce však bylo slyšet jakýsi ženský hlas.

„Můj klobouk, můj klobouk!“ ječela žena bez ustání.

„Jděte se s vaším kloboukem vycpat!“ vykřikl mužský hlas. „Nešlapte mi po obličeji!“

„Jsem zraněný! Chci ven!“ křičel jiný hlas.

Seskočil jsem s koně a otevřel dvířka, která teď byla nahoře. Sklo bylo rozbité, střepy vlétly patrně do kočáru.

Nejprve se objevil muž, který měl asi zraněnou paži, protože se marně snažil vylézt. Pomohl jsem mu uniknout z toho hrozného vězení. Pak vyskočil malý hubený chlapík. Po něm lezl ven třetí, který byl tak tlustý, že mi ho Monteso musel pomoci vytáhnout.

„Bože, můj klobouk, můj klobouk!“ ozývalo se dosud zevnitř. „Nehýbejte se, seňore, nehýbejte se! Ublížil byste mi a pomačkal můj krásný klobouk!“

„Co je mi do vašeho klobouku! Pusťte mě ven!“

Cestující, který vyslovil tato rozhněvaná slova, pomalu vylezl. Pak se objevily dvě dlouhé ženské paže a za nimi hlava bědující dámy. Její vysoká hubená postava trčela teď z dvířek.

„Můj klobouk, můj klobouk!“ bědovala stále, jako by ztratila milovaného člena rodiny. Krvácela v obličeji a také její šaty silně utrpěly.

„Nejdřív vylezte, seňoro!“ vyzval jsem ji. „Váš klobouk zachráníme potom.“

,Ach seňore, je to docela nový klobouk, poslední pařížský model! Koupila jsem si ho včera v Montevideu.“

„Nejprve zachraňte sebe! Pomohu vám.“

Vlezl jsem dovnitř, vzal ji kolem pasu a vyzvedl z kočáru. Sotva se dotkla nohama země, naklonila se otevřenými dvířky dovnitř, vyndala z dostavníku jakýsi beztvarý předmět, chvilku si ho prohlížela - a pak ho zděšeně upustila.

„Takové neštěstí!“ zvolala a spráskla ruce. „Krabice je celá pošlapaná! Jak bude teprve vypadat klobouk!“

Žena však nenaříkala sama. Ostatní cestující si s kletbami protahovali údy a nadávali mayoralovi a peónům. Peóni se hádali mezi sebou, každý svaloval vinu za nehodu na toho druhého. Cestující jim vyhrožovali, že si budou stěžovat a žádat o náhradu škody. Kočí a jezdci se bránili tvrzením, že se koně lekli a splašili, protože cestující začali zbytečně křičet. Tak si všichni navzájem něco vyčítali a nikomu dosud nenapadlo starat se o to nejdůležitější - o dostavník. Prohlédl jsem ho a zjistil, že obě pravá kola, na kterých teď kočár ležel, jsou rozbitá, jedno doslova na kousky.

Když jsem to řekl ostatním, vzplanula hádka znovu, neboť mayoral prohlásil, že se v jízdě tak hned pokračovat nebude. Chtěl se pokusit svázat kola lasem. I kdyby se to možná podařilo, potrvá to dost dlouho a budou pak moci jet jen

krokem.

Když to uslyšela dáma, stojící dosud vedle krabice s kloboukem, vykřikla:

„To je hrozné! Nejdřív čekat a potom jet krokem! To nedovolím!“

Přistoupila k mayoralovi, zaujala bojovný postoj a zapištěla mu přímo do obličeje zrudlého rozpaky:

„Seňore, poroučím vám, abyste opatřil jiný dostavník a okamžitě se vydal na cestu!“

„To bohužel nemohu. Jistě to uznáte.“

„Nic neuznám, nic! Musíte to nějak zařídit! Víte, kdo jsem?“

„Jsem si jist, že jsem vás už mnohokrát viděl, ale neumím na vaši otázku přesně odpovědět.“

„Jsem sestra starosty ze San José a manželka obchodníka Rixia. Už to víte?“ Mayoral se němě uklonil.

„Musím se dostat co nejrychleji domů,“ pokračovala žena. „Čekám dnes večer společnost. Nemohu zanedbat své povinnosti a dopustit, aby na mne hosté čekali. Jsem královna společenského života v San José a nemohu chybět na slavnosti, kterou sama pořádám. Musíte vzít ohled na mé postavení a vydat se okamžitě na cestu!“

Královna společenského života - to řekla tónem, který by za jiných okolností jistě zlomil jakýkoli pokus o odpor. Ostatní cestující, kteří naštěstí nebyli vážně zraněni, stáli tiše kolem. Mayoral však zavrtěl hlavou, ukázal na vůz a trval na svém.

„Opravdu vám nemohu vyhovět. Musíte se smířit se skutečností stejně jako ostatní.“

„To mi ani nenapadne! Jela jsem kvůli své slavnosti až do Montevidea, abych si koupila klobouk podle poslední pařížské módy, a teď musím bezpodmínečně domů, abych si ho… ach bože!“ přerušila se. „Tamhle leží! Jak asi vypadá? Mám strach, že omdlím, až tu krabici otevřu!“

Chvatně přistoupila ke zmačkané krabici a marně se ji snažila otevřít.

Nakonec zvolala rozzlobeně:

„Ani se k němu nemohu dostat! Kdo mi ten nádherný jarní model nahradí?

Poručím bratrovi, aby vás dal všechny zavřít!“

Zvedl jsem krabici, prohlédl ji a řekl konejšivým tónem:

„Snad se to dá ještě zachránit, seňoro. Dovolíte, abych se o to pokusil?“

„Prosím, prosím, buďte tak laskav! Třeba se vám to podaří lépe než mně.“

Opravdu se mi to podařilo, i když teprve po delším úsilí. Nejprve jsem narovnal krabici a pak z ní vytáhl Jarní model“. Vypadal příšerně. Původně byl hodně vysoký, ale teď z něho byla placka. Seňora se chytila za hlavu a vykřikla:

„To je strašné!“

Důkladně jsem si klobouk prohlédl. Konstrukce z tenoučkého drátu byla potažena pavučinově jemnou látkou. Dýnko bylo z černého tylu, ozdobeného dvěma rozetami a bílým pštrosím perem. Tyto ozdoby byly samozřejmě ve zvlášť špatném stavu.

„Uklidněte se, seňoro!“ konejšil jsem dámu. „Třeba tu zříceninu zachráníme!“

„Myslíte?“ zeptala se se zábleskem naděje.

„Ano, určitě. Stuhu budete muset sundat a znovu naškrobit a rozety půjdou jistě také opravit.“

Dáma na mě udiveně zírala.

„Vy se v tom vyznáte, seňore?“ zeptala se. „Nejste náhodou kloboučník?“

„To ne, seňoro,“ usmál jsem se, protože tak mohla těžko soudit podle mého vzezření. „Ale mám sestru, která si své klobouky zdobí vždycky sama. Často jsem ji při tom pozoroval a zapamatoval jsem si, jak to dělá. Myslím, že bych uměl váš klobouk docela dobře opravit.“

„To mám ohromnou radost! Byla bych vám nevýslovně vděčná, kdybyste se nade mnou slitoval!“

„Velmi rád, seňoro. Ale tady to dost dobře nejde.“

„Vždyť tu nezůstaneme! Kam jedete?“

„Do San José. Tam hodláme přenocovat.“

„To je velmi šťastná náhoda. Budete tak laskav a opravíte mi klobouk, ještě než začne má slavnost?“

„Jsem vám k službám, pokud to bude v mých silách. Ale jak se chcete dostat do večera do San José? Obě kola kočáru jsou napadrť.“

„To je hrozné!“

„Umíte jezdit na koni, seňoro?“

„Ovšem! Která dáma v této zemi by neuměla jezdit na koni!“

„Pak se odtud dostanete snadno. Seňore Monteso!“

Yerbatero se bavil s jedním cestujícím. Když k nám přistoupil, požádal jsem ho, aby dámě půjčil volného koně.

„Proč jste mi to neřekl dřív?“ odpověděl. „Právě jsem ho prodal. Byl jsem rád, že se té herky zbavím.“

„To je nepříjemné,“ řekl jsem s lítostí.

„Koupím od něho toho koně zpátky,“ rozhodla se dáma. „Kdybych neměla dost peněz, prosím vás o půjčku, kterou vám vrátím hned po příjezdu do San José.“

„Moje peníze jsou vám k dispozici, seňoro,“ řekl jsem. „Pokusím se s tím mužem promluvit.“

Bohužel jsem nepochodil. Když jsem to dámě řekl, ukázala na mého koně.

„Tohle zvíře je ze všech vašich koní nejlepší a nejsilnější. Kdo na něm jede?“

„Já, seňoro.“

„Myslíte, že by unesl dvě osoby?“

Tato otázka mi prozradila, kam dáma míří. Div jsem se nerozesmál.

„Tak silný je určitě,“ řekl jsem pokud možno vážně.

„To znamená, že byste mě mohl vzít za sebe. Budu se vás držet, jestli vám to nebude vadit. Klobouk přivážete k sedlu. Můj šátek přehodíme přes sedlo a koni přes zadek. Budete-li s tím souhlasit, můžete být ujištěn mou neskonalou vděčností.“

„Velmi rád souhlasím!“

„Máte v San José nějaké známé, seňore?“

„Ne. Jsem v této zemi teprve od včerejška.“

„A rozhodl jste se už, kde budete bydlet?“

„Určitě na poště.“

„Vyloučeno! Musíte být mým hostem. Představím vás svému bratrovi a zvu vás na svou slavnost.“

„To bohužel nebude možné, seňoro, protože pro takovou příležitost nemám vhodný oblek. Proto si musím odříci vstup do ráje, který přede mnou s takovou laskavostí otevíráte.“

Dáma zářila spokojeností.

„Do ráje!“ opakovala. „Vaše slova svědčí o tom, že jste básník! Ale tento ráj vám přesto nezůstane uzavřen. Smíte přijít v tomto obleku. Omluvím vás a můžete si být jist, že budete přátelsky přijat. Smím tedy jet s vámi?“

„Ovšem.“

,A přijímáte mé pozvání?“

„Přijal bych je rád, kdybych si byl jist, že mě omluví i vaši hosté.“

„Ale to je samozřejmé! Najdete u mne celou honoraci a největší místní krásky. Teď se na dnešní večer těším dvojnásob. Můj syn přijede z Mercedesu, kde je se svou švadronou. Je rytmistrem a slouží u Latorra.“

„Opravdu? Možná, že pro vašeho syna budu mít důležitou zprávu. Viděla jste už někdy Latorra?“

„Ještě ne.“

„To jsem si myslel. Pana rytmistra zřejmě čeká malé překvapení, ale o tom později. Dovolila byste mi, abych se na chvilku proměnil ve vašeho lékaře?

Střepiny z okna vás zranily v obličeji.“

Dovedl jsem dámu k vodě, kde jsem jí kapesníkem setřel krev z tváře a přelepil ranky náplastí. Nevypadalo to příliš hezky, ale nic jiného se nedalo dělat, Seňora ostatně nepatřila mezi xantipy. Byla sice vytáhlá a hubená, ale teď, když už se nerozčilovala, působila na mne dojmem ženy sice energické, ale hodné. Dřív byla jistě i hezká a její chování dokazovalo, že je paní domu na zdejší poměry vznešeného.

Když jsme se vrátili k dostavníku, spatřil jsem, že muži vypřáhli jednoho ze dvou padlých koní, který nemohl vstát. Vlekli ho za nohu stranou, kde ho chtěli nechat ležet. Kůň funěl a naříkal bolestí.

„Co je s tím koněm?“ zeptal jsem se.

„Má zlomenou nohu,“ odpověděl mayoral. „Není nám k ničemu.“

„A co se s ním stane?“

„Zůstane tu a chcípne.“

,A draví ptáci ho roztrhají zaživa. Je to ještě silný kůň a může tu ležet celé dny, než pojde.“

„Do toho vám nic není.“

„To se mýlíte! I zvířata jsou boží tvorové. Žádám vás, abyste toho koně zastřelil!“

„Na to je mi škoda prachu.“

Otočil se, jakoby to považoval za vyřízené. Já jsem však koni přiložil k hlavě pušku a zastřelil ho. Sotva jsem to učinil, peóni se shlukli a chvilku spolu tiše hovořili. Nato ke mně přišel mayoral a přísně se mě zeptal:

„Seňore, dal vám majitel povolení, abyste toho koně zabil?“

„Ne.“

„Tak ho musíte zaplatit. Dáte mi za něj sto papírových tolarů!“

„Sám jste řekl, že vám kůň k ničemu není, chtěli jste ho tu nechat dravcům na pospas. Já jsem jen zkrátil jeho utrpení. Nedám vám nic.“

A chtěl jsem odejít. Ale mayoral se mi postavil do cesty a další tři peóni mu přišli na pomoc. Zaujali nepřátelský postoj. Když to spatřil Monteso, postavil se s yerbatery vedle mne.

„Nepustím vás, dokud nezaplatíte!“ prohlásil mayoral.

„Oho!“ zasmál se Monteso. „Ten seňor je v právu. Všichni jsme slyšeli, že jste tu toho koně chtěli nechat chcípnout!“

„Nedělejte si kvůli mně nepříjemnosti,“ zadržel jsem Montesa. „Vyřídím si to s těmi čtyřmi seňory sám.“

„A my s vámi!“ zvolal mayoral. „Tak zaplatíte nebo ne?“

S těmito slovy mi sevřel pravou paži a snažil se mnou zacloumat. Vytrhl jsem se mu, ocitl se v mžiku za ním, popadl ho levičkou za límec, pravičkou za kalhoty, zvedl ho a mrštil jím na povoz, až v té káře zaskřípalo. Peóni se na mne vrhli, ale prvního jsem poslal za mayoralem a druhému dal pěstí do brady, až udělal přemet. Třetí ustoupil sám.

„Výborně!“ zvolal Monteso. „Vidím, seňore, že naší pomoci opravdu nepotřebujete, ale kdyby vám ti chlapi přesto nechtěli dát pokoj, ukážeme jim pěsti i my.“

Nebylo to nutné. Peóni se mě už neodvážili napadnout. Stáli v hloučku a vztekle na mě pokukovali. Mayoral si však neodpustil výhrůžku:

„Jedete do San José. My tam přijedeme taky a udáme vás!“

„Jen si poslužte!“ vmísila se do hovoru seňora. „Zpravím o této události svého bratra a ten vás dá zavřít za vydírání. Pojďte, seňore!“

Zavěsila se do mne a já jsem ji odvedl ke koni. Přes hřbet jsme mu přehodili její šátek a k sedlu přivázali krabici s kloboukem.

Protože jsem nedůvěřoval mladému muži, který se vydával za policejního úředníka, nepřestával jsem ho sledovat. Bylo mi divné, že se v okamžiku, kdy dáma vylezla z převráceného kočáru, schoval za svého koně. Měl jsem dojem, že nechce, aby ho spatřila. Záměrně jsem proto vedl seňoru k svému hnědákovi oklikou. Podezřelý mladík však pomalu obcházel svého koně kolem dokola, takže byl za ním vždycky schovaný. Proto jsem teď dámu na něho přímo upozornil:

„Kdyby mě snad peóni ještě obtěžovali, mám pomoc na dosah.

Tento pán, který jede s námi, seňor Carrera, zastává v Montevideu funkci policejního komisaře.“

Teď se jí musel ukázat. Sotva ho spatřila, zvolala:

„To jste vy, Mateo?“

Muž zrudl, ale snažil se zachovat rozvahu a udiveně se zeptal:

„Hovoříte se mnou, seňoro? Zřejmě si mě s někým pletete!“

„Ale Mateo! Jak bych si vás s někým mohla plést! Poznám přece našeho bývalého učedníka!“

„Mýlíte se. Nejsem ten, za koho mě považujete. Jmenuji se Carrera, jak už řekl tento seňor, a jsem úředník montevidejské policie.“

„Policie?“ opakovala a znovu si ho prohlížela. „To není možné! Mateo, nedělejte si ze mne legraci!“

„To bych se nikdy neopovážil, seňoro. Bývám k dámám zdvořilý, pokud mi to dovoluje úřad, který zastávám, ale váš urážlivý tón musím odmítnout. Řekl jsem vám, kdo jsem a co jsem, a prosím, abyste na to laskavě brala ohled!“

Na dámě bylo vidět, že neví, zda se má smát nebo zlobit. Ale nakonec přece jen zvážněla a řekla varovně:

„Mateo, prosím vás jménem vašich rodičů, abyste nedělal hlouposti. Z vašeho chování vidím, že jste si naše tehdejší výstrahy nevzal k srdci. Vydáváte se za někoho jiného. Neděláte to jistě z chvályhodných důvodů.“

„Teď už toho mám dost, seňoro!“ vzkypěl muž. „Budu vás zřejmě muset žalovat pro urážku na cti, přestože je váš bratr starostou, jak jste před chvílí řekla.“

Dáma nevěřila vlastním uším. Zrudla a zbledla. Viděl jsem, že chce odejít.

Proto jsem se jí zeptal:

„Kdo je ten Mateo, o kterém jste mluvila?“

„Bývalý učedník mého muže. Museli jsme ho na hodinu propustit, protože ukradl peníze.“

„A vy ho poznáváte v tomto muži? Určitě se nemýlíte?“

„Ne. Pochází ze San José a znám ho od dětství.“

„Pche!“ zasmál se muž a vyskočil na koně. „To jsou ženské žvásty!“

„Okamžik, seňore!“ namítl jsem. „Věřím všemu, co ta dáma řekla. Jste Mateo a jste teď možná na ještě horší cestě než tehdy.“

„Dejte si pozor, co říkáte! Víte dobře, kdo jsem!“

„To vím. Jste podvodník. Ptal jsem se v Montevideu na policii. Žádného policejního komisaře Carreru tam neznají. Myslím, že už za vámi z Montevidea

jedou, aby vás zatkli. Sestupte proto laskavě z koně a počkejte na policisty. Pak se ukáže, kdo mluví pravdu.“

Muž se vylekaně podíval směrem, odkud jsme přijeli. Nikoho tam nebylo vidět, což mu vrátilo dřívější drzost.

„Pojedu jim naproti, vrátím se s nimi a dám vás a tuhle ženskou zatknout,“ prohlásil. „Za své urážky budete pykat.“

Rozjel se zpátky přes potok a zmizel za poštovní stanicí.

„Co jste to udělal, seňore!“ rozčiloval se Monteso. „Je to opravdu policejní komisař!“

„Nesmysl!“ řekl jsem a všechno jsem mu vysvětlil.

„Proč nás chtěl obelhat?“ zeptal se Monteso.

„Aby mě mohl sledovat. Odvážný moc není, pochybuji, že by mi usiloval o život. Má za lubem něco jiného, ale nevím ještě co.“

„Teď už na to těžko přijdete, když odjel.“

„Však on se vrátí. Bude nás sledovat potají, aby mohl provést svůj záměr.

Vyskočte na koně a pojeďte pět minut se mnou. Dokážu vám, že mám pravdu.“ Dojeli jsme k budově poštovní stanice. Když jsme vyhlédli, zpoza rohu,

spatřili jsme podezřelého mladíka, jak cválá směrem k hlavnímu městu.

„Vidíte, že jede do Montevidea!“ řekl Monteso.

„Pojede tím směrem, jen dokud ho neztratíme z očí. Dávejte pozor!“

Vzal jsem dalekohled a zaostřil ho. Při pohledu pouhým okem se jezdec stále zmenšoval, až zmizel docela. Dalekohledem jsem však viděl, jak vyjel na vrcholek terénní vlny a odbočuje doleva. Podal jsem dalekohled Montesovi.

„Opravdu, jede k severu!“ přiznal Monteso. „Máte pravdu, seňore.“

„Ano. Vrátí se a přebrodí potok kousek výš, aby nás mohl sledovat. Jsem přesvědčen, že je to zloděj Mateo. Jestli se tu ještě objeví, udělám s ním krátký proces. Pojďte!“

Vrátili jsme se k dostavníku. Cestou jsme potkali dva peóny, kteří šli k poštovní stanici pro pomoc. Mayoral zůstal s třetím peónem u povozu. Cestující seděli v trávě a čekali, jak to všechno dopadne. Muž, který od Montesa koupil koně, nás požádal, aby se k nám směl přidat. Dovolili jsme mu to.

Monteso pomohl dámě na mého koně. Poznal jsem hned, že nesedí za jezdcem poprvé. Chytila se mě oběma rukama - a mohli jsme pokračovat v přerušené jízdě.

ZÁHADA

V San José je malé náměstíčko s kostelem bez věže. Naproti kostelu bydlel obchodník Rixio, manžel mé spolujezdkyně. Dopravil jsem ji až k domovním dveřím, kde seskočila, a já odjel k nedaleké poštovní stanici. Musel jsem jí však slíbit, že ji co nejdříve navštívím.

Sotva jsem se sebe smyl prach z cesty, přišel za mnou mladý muž, který se mi představil jako rytmistr Rixio. Měl za úkol odvést mě k svým rodičům.

Dům, do kterého mě zavedl, byl velký a prostorný, ale podle evropských pojmů jen skromně zařízený. V přijímacím salóně na mě čekali rytmistrovi rodiče a srdečně mě uvítali. Pani Rixiová si nemohla vynachválit mé rytířské služby.

Potom mě zavedli do pokojů pro hosty, poslali pro mé věci a dokonce i pro mého koně. Přáli si, abych byl jejich hostem.

Syn mě pozval na procházku do zahrady, ale jeho matka mi přinesla pošramocený klobouk, který jsem jí slíbil dát do pořádku. Napjatě čekala, zda se mi to podaří, a nadšeně jásala, když jsem ho po půl hodině opravil tak, že byl podle jejího názoru dokonce ještě krásnější než předtím. Teprve pak mě zavedl důstojník do zahrady. Sedli jsme si do besídky obrostlé divokým vínem. Znamenitě jsme se bavili. Mladý muž se mi líbil. Řekl jsem mu:

„Mám dojem, že hodně přemýšlíte. Člověku to dodává sebejistotu a klid.“

„Má-li to být přednost, nevděčím za ni sám sobě. Jsem pozorným žákem svého učitele a přítele. Už jste o něm slyšel. Myslím Latorra.“

„Ach, Latorra! Jak víte, že jsem o něm slyšel?“

Po hezké tváři mu přelétl úsměv. Šelmovsky na mne pohlédl a odpověděl:

„Když jsem se vám na poštovní stanici představil, všiml jsem si určitého napětí ve vaší tváři. Matce jste řekl, že pro mne máte překvapení, ale k žádnému nedošlo. Je tomu tak, seňore?“

„Ano!“

„Počítal jste s tím, že jste Latorrovi podobný?“

„Ano. Ale jak můžete vědět, že…“

„Tiše! Všude mohou být špehové. Viděli vás v Montevideu vystupovat z lodi.

Vaše podobnost s Latorrem jim byla nápadná. Sledovali vás. Byl u vás jistý Andaro. Třeba se dovíme, co od vás chtěl. Jisté je, že si vás spletl s Latorrem.“

„Seňore, já žasnu!“

„Na tom nic není. V zemi, kde se může každý rychle vyšvihnout a stejně rychle zase klesnout ke dnu, je opatrnost tou největší ctností. Byl by vás navštívil někdo z našich. K tomu však nedošlo, protože jsme se dozvěděli, že chcete jet do Mercedesu a že tedy musíte přes San José. Čekal jsem na vás a byl bych se s vámi dal do řeči na poštovní stanici, kdybychom se neseznámili díky dobrodružství mé matky.“

„Ale jak jste se mohl dozvědět, že chci jet do Mercedesu? Rozhodlo se to teprve včera pozdě večer!“

„Ano, a to v herně, kde mimo vás seděli i jiní lidé, a ti pozorně poslouchali. Ale tamhle jde otec! Budeme v našem hovoru pokračovat později. Kdyby však otec považoval za vhodné zmínit se vám o téže věci, neodmítněte, prosím. Je ve vašem vlastním zájmu, abyste si naši stranu zavázal k vděčnosti. Můžeme vám poskytnout značné výhody.“

Znělo to prosebně a téměř slavnostně. Mně se to však nezamlouvalo. Co mi bylo po jeho straně? Jak blancos čili bílí, tak collorados čili červení mi byli naprosto lhostejní.

Seňor Rixio se mi slavnostně uklonil a požádal mě o dovolení, aby si k nám směl přisednout. Prostá, srdečná laskavost, se kterou mě uvítal ve svém domě, byla tatam.

Pak došlo k tomu, co rytmistr předpověděl. Jeho otec považoval za vhodné neprodleně začít o téže věci. Zeptal se syna:

„Podal jsi už seňorovi zprávu?“

„Hovořili jsme zatím jen všeobecně,“ odpověděl syn. „Seňor už ví, že bychom ho byli k sobě pozvali, i kdyby matka neměla to štěstí a neseznámila se s ním cestou.“

„Úvod už tedy máte za sebou a nebudete se jistě divit, seňore, když se vás zeptám, s kterou stranou sympatizujete, s červenými, či s bílými?“

Díval se na mne s takovým napětím, jako by na mé odpovědi záviselo štěstí celé země.

„Já vaši otázku poněkud nechápu,“ řekl jsem. „Jsem Němec a neodkládám svou státní příslušnost ani v cizině.“

„Zeptám se tedy jinak: která strana je podle vašeho názoru v právu, červení, či bílí?“

„To nevím. Abych to věděl, musel bych dokonale znát zdejší poměry. Já se však na svých cestách zajímám jen o zeměpisné a etnografické pozoruhodnosti.“

Otec svraštil obočí, ale snažil se nedat najevo své zklamání.

„Přivádíte mě do rozpaků, seňore. Vykrucujete se, přestože jistě dobře víte, o čem s vámi chci mluvit. Víte jistě, že u nás spolu bojují dvě strany.“

„To vím.“

„Straně, k níž patřím já, jde opravdu o blaho lidu. Chce nastolit pořádek, spravedlnost a blahobyt, zatímco druhá strana má zájem na co největším chaosu, aby mohla lovit v kalných vodách. My víme, že zvítězíme, ale do té doby může uplynout ještě dlouhá doba, která si vyžádá velké oběti. Těmto obětem chceme zabránit tím, že chystáme závažný, neočekávaný čin. Jestli se nám podaří, zničíme své nepřátele, anebo je přinejmenším zneškodníme na celá desetiletí. A ať to zní jakkoli neuvěřitelně, ke zdaru naší akce můžete velkým dílem přispět i vy.“

„Já, cizinec, který je v této zemi teprve od včerejška?“

„Můžete nám pomoci proto, že jste tak nápadně podobný muži, kterého chceme postavit do čela.“

„Latorrovi? Můžete mi to vysvětlit blíž?“

„To by bylo velmi snadné, kdybych mohl počítat s vaší mlčenlivostí.“

„Slibuji vám, že neřeknu nikomu ani slovo.“

„Pak se tedy odvážím naznačit vám náš plán. Chceme, aby se Latorre stal presidentem. Má-li se toto přání splnit, nesmíme čekat se založenýma rukama. Musíme se naopak pustit do práce. Ale nejen my, i Latorre musí rozvinout činnost, která si vyžádá všechny jeho síly. To jistě chápete, seňore.“

„Ovšem.“

„Latorre je však důstojník. Je vázán svými povinnostmi. A to je velká překážka. Musí tedy odejít z armády, anebo si vzít delší dovolenou, aby získal potřebný čas a vyhnul se dozoru, jemuž je ve službě nezbytně vystaven.“

„To chápu. Ale co to má společného se mnou?“

„Velmi mnoho. Náš pozdější president musí své akce připravovat tajně. Musí podnikat cesty, o kterých se naši protivníci nesmějí dovědět, čekají ho návštěvy, porady a různé jiné záležitosti. Jenomže naši protivníci tuší, co chystáme, a proto Latorra pečlivě sledují. A tak musíme najít prostředek, jak od něho odvést tuto nepříjemnou a nebezpečnou pozornost. Ten prostředek jsme už našli. Jste jím vy, seňore!“

„Já?“

„Ano. Odvedeme pozornost nepřátel od Latorra tím, že ji upoutáme na vás.“

„Začínám chápat. Chcete, aby mě vaši protivníci považovali za Latorra?“

„Ano. Provedeme to tak, že si Latorre vezme dovolenou, aby si na nějaké odlehlé haciendě či estancii upevnil narušené zdraví. Tam však odjedete vy, budete nosit jeho uniformu, budete prostě Latorrem. Naši protivníci vás budou tajně sledovat a nenajdou důvod k pochybnostem. Latorre se zatím vydá do zcela jiného kraje, kde shromáždí své přívržence, uváží další postup a ve vhodnou chvíli se do toho dá.“

„A co bude v tu vhodnou chvíli se mnou?“

„Budete pokračovat v přerušené cestě a my se vám nezapomeneme odvděčit Určete si, prosím, sám výši částky, jakou považujete za dostatečnou náhradu za oběť, kterou nám přinesete.“

„Neznám velikost této oběti. Může jít jen o krátké zdržení, anebo třeba o můj život, seňore.“

„To druhé je vyloučeno!“

„Mýlíte se. Až se pravý Latorre do toho dá, mohou se jeho protivníci snadno vrhnout na toho nepravého a zabít ho.“ Rytmistr nechal až dosud hovořit svého otce. Teď se ujal slova. „Máte strach, seňore? Považoval jsem vás za statečného muže!“

„To také jsem. Ale je něco jiného dávat život v sázku pro sebe, pro své drahé, pro svou vlast, anebo za peníze pro cizí zájmy. Ten obchod se mi nelíbí. Jednak nejsem lancknecht, který za žold vstupuje do služeb cizích pánů, jednak bych se dopustil strašlivého podvodu, kdybych splnil vaše přání.“

„Vždyť jde o dobrou věc!“

„Stejně tak by mě ujišťovali i vaši protivníci.“

„Vás lze těžko přesvědčit, seňore!“

„Protože se nechci nechat přesvědčit!“

S těmito slovy jsem vstal. Obchodník mě rychle popadl za paži, přitáhl mě k sobě a prosil:

„Neukvapujte se, seňore! Zůstanete rozhodně mým hostem, i kdybyste nechtěl splnit naše naděje. Stále ještě věřím, že se dohodneme. Třeba si naši vděčnost nedovedete představit. Jsou mezi námi lidé velice bohatí a vaše podobnost s Latorrem je pro nás tak výhodná, že byste udělal štěstí, kdybyste přijal můj návrh.“

„Čemu říkáte udělat štěstí?“

„Jako obchodník tím rozumím dosáhnout velkých obchodních úspěchů, tedy výdělku v podobě částky tak vysoké, aby člověka zbavila starostí do konce života. Řekněte, jaký obnos žádáte!“

„Žádný. Nemohu vám tu službu prokázat.“

„Doufám, že to není vaše poslední slovo.“

Chtěl jsem něco poznamenat, ale muž vstal a zabránil mi v tom slovy:

„Teď už nic neříkejte! Víte, oč se jedná. Do zítřka se snad rozhodnete jinak. Vidím, že už v domě rozsvěcují světla. Za chvíli přijdou hosté. Pojďme dovnitř.“

Setmělo se. Byl říjen, jihoamerické jaro, kdy se brzy šeří. V domě mihotala světla. Měla zašít slavná tertulia. Otec a syn se proto odebrali do společenských místností. Já zašel nejprve k pekaři do vedlejšího domu a koupil u něho černý chléb, jaký zde jí chudina. S chlebem jsem odešel do stáje nakrmit koně. Čeledín žasl, když viděl, že krájím chleba a dávám ho koni. Pro koně byl tento dar také neobvyklý. Žral a vděčně si přitom třel hlavu o mé rameno. Bylo to zřejmě poprvé, co na něho byl člověk hodný.

Pokoj, který jsem si vybral, měl okna do dvora - dvě opravdová okna se skleněnými tabulkami, což najde cestující v této zemi jen zřídka. Uvnitř byla pohodlná postel, stůl a několik židlí.

Místo pohovky tam na dvou kruzích upevněných ve zdi visela rohož. Na stole ležela krabice s cigaretami, milá pozornost od hostitele. Byl jsem rád, když jsem zjistil, že se dveře dají zevnitř zavřít na zástrčku.

Na stole hořela lojová svíčka. Když jsem se přesvědčil, že zástrčka funguje, otočil jsem se a spatřil tvář, nahlížející oknem do pokoje. Zmizela tak rychle, že jsem nerozeznal její rysy.

Přiskočil jsem k oknu. Bylo zkřížené a šlo těžko otevřít. Když jsem konečně vyhlédl na dvůr, nikoho jsem tam už nespatřil.

Nijak mě to nevyděsilo. Třeba se chtěl zvědavý sluha podívat, co cizinec dělá ve svém pokoji. Přesto jsem zas okno pečlivě zavřel.

Za chvíli pro mne přišel rytmistr. O předchozím rozhovoru se ani slovem nezmínil a choval se ke mně stejně přátelsky a zdvořile jako předtím. Domníval se zřejmě stejně jako jeho otec, že své rozhodnutní přece jen změním.

V salóně už byla početná dámská a pánská společnost. Pohledy, které se na mne upřely, když jsem vstoupil, mi prozradily, že se o mně už mluvilo. Hostitel mě představil, slyšel jsem mnoho dlouhých, vznešeně znějících jmen a titulů, které jsem hned zase zapomněl. Španělé se rádi ověšují podivnými jmény jako klenoty. Pro cizí ucho znějí ta slova velmi krásně, ale když si je přeložíme, poezie zmizí. Příkladem může být jméno Calderónovo, které znělo Calderón de la Barca, což znamená kotel z bárky.

Zlatým hřebem večera bylo jídlo. Nejvíc mi chutnalo zdejší asado, pečené na rožni. Oblíbeným pokrmem gaučů je asado con cuero, pečené na rožni v kůži. Když gaučo porazí dobytče nebo koně, uřízne si kus ještě teplého masa i s kůží, nabodne je na klacek a drží nad ohněm. Nečeká, až se propeče celá pečené, ale opéká si sousto po soustě. Drží maso střídavě nad ohněm a u úst a ohání se přitom dlouhým ostrým nožem, až je z toho člověku úzko.

Naše dnešní asado bylo sice bez kůže, ale přesto bylo zábavné sledovat, jak je hosté jedí. Viděl jsem dámy, které prostě používaly rukou jako vidličky a zubů jako nože. Nikdo se nad tím nepozastavoval, naopak, mnozí mě přátelsky vyzývali, abych si také udělal pohodlí a nejedl tak škrobeně a společensky.

Po večeři se tančilo. Na to jsem se těšil. Chci tím říci: doufal jsem, že si budu moci sednout někam do kouta a přihlížet. K tomu však bohužel nedošlo.

Zůstal jsem středem pozornosti, musel jsem odpovídat na všechny možné i nemožné otázky. Připadal jsem si jako starý výr, který se marně brání hejnu vran a strak. Přitom byli všichni přesvědčeni, že jsem nadšením bez sebe.

Teď měli hosté za sebou zábavu, jídlo i tanec. Zbývalo už jen jediné - hra v karty. Zanedlouho seděli všichni pánové i dámy u karet a vrtěli hlavou nad tím, že se nechci přidat. Chvíli mě bavilo přihlížet, ale pak jsem se nenápadně vzdálil. Tím pro mne slavná tertulia skončila a nemohu tvrdit, že by mě byla zvlášť nadchla.

V předpokoji seděli sluhové a také hráli v karty. Můj příchod je nijak nevyrušil.

Když jsem odcházel, nechal jsem pokoj odemknutý. Teď svítil dovnitř měsíc tak jasně, že jsem jiné světlo nepotřeboval. Přesvědčil jsem se, že jsou okna zavřená jako předtím. Zapomněl jsem se však podívat pod postel. Možná že bych to byl učinil, ale hosté mi celý večer tak pilně připíjeli a já jim toho musel tolik navykládat, že na mě po tom těžkém, pančovaném víně padla únava. Zasunul jsem zástrčku, ulehl a usnul, jako když mě do vody hodí.

Pobyt v prérii zbystřil mé smysly tak, že pracovaly i za hlubokého spánku. Zdálo se mi, že ležím v lese a že se kolem mne plíží Indiáni. Jeden se přiblížil až ke mně a rozmáchl se, aby mě bodl. Vyskočil jsem a procitl. Seděl jsem na posteli.

Do pokoje dosud padalo měsíční světlo, jen u dveří byla tma. Měl jsem dojem, že se tam cosi hýbá.

„Je tu někdo?“ zeptal jsem se.

Nikdo neodpověděl. Nic se ani nepohnulo. Asi se mi to jen zdálo. Převalil jsem se na bok a spal až do rána.

Když jsem vstal, umyl se a chtěl odsunout zástrčku na dveřích, zjistil jsem ke svému úžasu, že už je odsunuta.

Věděl jsem bezpečně, že jsem ji večer zastrčil. Vzpomněl jsem si, co se mi v noci zdálo, jak jsem se probudil a zahlédl cosi u dveří.

Prohledal jsem pokoj, ale nenašel jsem nic, co by naznačovalo, že u mne někdo byl. Z šatstva ani z kapes se mi nic neztratilo, i mé zbraně zůstaly netknuté. Na prkenné podlaze jsem spatřil červenou hedvábnou nit. Byly to vlastně čtyři nitě pohromadě, jako by vypadly z jehly s velkým uchem.

Ležely tu včera? Asi ano. Určitě se ke mně nikdo nevloupal jen proto, aby mi sem položil hedvábnou nit. Zřejmě jsem v noci zapomněl zástrčku z rozespalosti zasunout.

Uklidnil jsem se a odešel do jídelny, kde už rodina seděla u čokolády.

Seňora po snídani odešla a oba páni se vrátili k našemu včerejšímu rozhovoru. Očekávali s jistotou, že jsem změnil své rozhodnutí. Musel jsem je z toho omylu vyvést. Neskrývali své zklamání. Mračili se a chovali se ke mně podstatně chladněji. . „Když nechcete, nemůžeme vás nutit,“ řekl nakonec Rixio téměř rozzlobeně. „Doufám, že přinejmenším dodržíte slovo a nevyzradíte obsah našeho rozhovoru protivníkům.“

„Nikomu se o tom ani nezmíním.“

„Jak dlouho hodláte zůstat v naší vlasti?“

„Projedu jí napříč patrně bez zastávky. Protože znáte vzdálenosti lépe než já, odhadnete jistě, za kolik dní budu za hranicemi.“

„Je to ve vašem zájmu. Když jste odmítl výhody, které jsme vám nabídli, mohla by vám vaše podoba způsobit velké nepříjemnosti. Proto vám radím, abyste

se nikde dlouho nezdržoval.“

„Budu se vaší přátelskou radou řídit už při svém zdejším pobytu a vydám se okamžitě na cestu.“

Rixiův téměř nenávistný tón mě tak popudil, že jsem se otočil ke dveřím.

„Tak jsem to nemyslel, seňore!“ zvolal Rixio. „Můj dům je vám k dispozici, jak dlouho si budete přát! Dohodli jsme se ostatně, že můj syn pojede s vámi.“

„Pak ho musím požádat, aby si pospíšil. Za půl hodiny San José opustím.“

„Tak rychle to nepůjde,“ prohlásil důstojník. „Já mohu odjet až odpoledne.“

Byla to jen záminka. Řekl jsem, že tak dlouho čekat nemohu, a šel jsem si do stáje osedlat koně. Pak jsem se s rodinou Rixiových chladně rozloučil.

Na poštovní stanici už na mne čekali yerbaterové. Jen jsem vešel dovnitř, Monteso mi oznámil:

„Měl jste pravdu, seňore: policejní komisař nejel do Montevidea. Včera večer se tu potuloval po dvoře. Když mě spatřil, vzal nohy na ramena. Má za lubem něco nekalého.“

„Musíme být opatrní. Kam dojedeme dnes?“

„Do Perdida, je tam také poštovní stanice, ale daleko lépe vybavená než tahle.“

„Seznámil jste toho mladíka, co se vydává za policistu, s naším cestovním plánem?“

„Ano. Ale můžeme přenocovat i jinde.“

„To není špatný návrh, ale dá se proti němu leccos namítnout. Ta poštovní stanice je osamocená budova?“

„Stojí v rovině a je z ní vidět široko daleko.“

„Pak zůstaneme radši tam. Víme, že tam ten člověk přijde, a můžeme se na to připravit. Kdybychom nocovali jinde, bylo by to nebezpečnější.“

„Máte pravdu. Kdy vyrazíme, seňore?“

„Co nejdřív, nejraději hned.“

„Výborně. My jsme připraveni a už tu nemáme co pohledávat.“

Pět minut nato jsme měli město za sebou. Krátce po poledni jsme spatřili dosti velkou budovu na břehu říčky - poštovní stanici s výčepem a obchodem. V dálce jsme viděli jezdce, který cválal odtud.

Když jsme k stanici dorazili, zeptal jsem se, kdo to byl. Řekli mi, že ten muž seděl několik hodin před domem, a když nás spatřil, nasedl na koně a odjel. Podle popisu to byl Mateo, bývalý kupecký učedník. Hodinu poté jsme dorazili k pohoří Cuchilla Grande. Ani teď však nemohlo být řeči o nějakých horách. Z nízkých pahorků čněla k nebi jednotlivá skaliska, podobající se zbytkům rozpadlých zdí. Tomu tady říkali pohoří.

Když jsme jím projeli, objevila se před námi opět zvlněná rovina, jejíž travnatý porost přerušovala místy rozlehlá pole bodláků. Tyto bodláky jsou vyšší než člověk, rychle se rozmnožují a zaplevelují ta nejlepší pastviska. Skrývá se mezi nimi různá zvěř, dokonce prý i jeleni a pštrosi, ale sám jsem tato zvířata nespatřil. Tak jsme jeli až do večera. Koně začali být unaveni, jezdci je museli pobízet bičem a ostruhami. Můj hnědák se však držel znamenitě.

Když slunce mizelo za západním obzorem, dorazili jsme k cíli, který jsme si pro ten den stanovili. Ležel na řece Río Perdido a jmenoval se stejně. Byla to budova z udusané hlíny a se střechou z rákosu. Našli jsme tam starou služku a dva peóny, kteří nám řekli, že majitel je v Mercedesu a vrátí se až zítra.

Osamělá poštovní stanice byla opravdu taková, jak mi ji Monteso vylíčil.

Dostali jsme zde pohodlné postele a výbornou lacinou večeři.

Osamělost vyvolává u lidí zamlklost. Oba peóni byli skoupí na slovo. Starší služka byla řečnější. Zeptal jsem se, jestli se tu odpoledne nezastavil nějaký jezdec. Když to peóni slyšeli, odešli. Viděl jsem na nich, že tu otázku čekali a že se chtějí vyhnout odpovědi. Služka odpověděla na mou otázku záporně, ale bylo na ní vidět, že lže. „

„Seňorito, jak jen můžete lhát caballerovi, který se vás na něco upřímně zeptá?“ řekl jsem.

Měla už léta, ale přesto jsem ji oslovil seňorito, tedy - slečno. A když jsem ještě navíc nasadil důvěrný tón, neodolala.

„Vypadáte opravdu jako caballero, seňore,“ prohlásila. „Ale ten jezdec mě varoval.“

„Co vám říkal?“

„To vám nesmím prozradit.“

„Mrzí mě, že máte k darebákovi větší důvěru než k slušnému člověku.“ Služka se tvářila stále rozpačitěji.

„Bože!“ vyrazila ze sebe. „Ten jezdec taky říkal, že je slušný člověk, a darebák že jste vy.“

„To je lež!“

„Prozradil nám dokonce, že je policejním úředníkem z Montevidea. Spěchá prý napřed do Mercedesu, aby vás dal hned po vašem příjezdu zatknout.“

„Řekl vám, čeho jsem se dopustil?“

„Ano. Jste spiklenec, který chce naši zemi přivést do neštěstí.“

„Věříte té báchorce i teď, když mě znáte, seňorito?“

„Ach seňore, na to, že byste toužil po krveprolití, opravdu nevypadáte!“

„No vidíte! Jsem opravdu docela mírumilovný. Nenarodil jsem se v této zemi a nestarám se o to, co se tu děje. Mám zájem jen o pohodlnou postel, ve které bych se mohl dnes v noci vyspat.“

„Jenomže to on právě nechce … Poručil mi, abych vás nepřijímala, a policii musím poslechnout.“

„Ten muž si tedy přeje, abychom spali pod širým nebem?“

„Ano, to mi poručil.“

„Nenechte se obalamutit, seňorito! Ten chlap není policejní úředník, ale prachsprostý darebák, a zatknout bychom mohli dát spíš my jeho! Přece byste nepomáhala takovému lumpovi!“

„To ne! Když je tomu tak, jak říkáte, seňore, radila bych mu, aby se u nás už ani neukázal! Právě proto, že nás ten chlap před vámi varoval, obsloužím vás co nejlíp. Udělám vám teď večeři, se kterou budete určitě spokojeni.“

Mateo chtěl, abychom spali venku. Měl k tomu jistě nějaký důvod. Byl překrásný, vlahý večer. Yerbaterové prohlásili, že je za“ takového počasí ani nenapadne spát v domě. Varoval jsem je, ale marně. Když jsme se najedli, zabalili se do přikrývek a natáhli se pod slaměnou stříškou vedle domu. Koně nechali volně pást.

Protože jsem Mateovi nevěřil, zavedl jsem hnědáka do corralu, obehnaného vysokým, hustým a trnitým kaktusovým plotem. Služka mi prokázala mimořádnou pozornost tím, že s koněm zavřela v ohradě i psa. Ujistila mě, že by se pekelně rozštěkal, kdyby se ke koni chtěl přiblížit někdo cizí.

Dům měl skoro rovnou rákosovou střechu, která byla na jednom místě tak pevná, že se na ní dalo stát. Na toto místo vedly úzké schody vedle dveří do mého pokoje.

Nebyl jsem po dnešní jízdě unaven a spát se mi také ještě nechtělo. Proto jsem se šel na chvíli projít k řece. V křoví poletovaly světlušky, velké můry se mi míhaly kolem obličeje, neviditelné květiny voněly. Vzduch byl vlahý a nad hlavou mi zářily jižní hvězdy. Procházka se mi tak zalíbila, že jsem se vrátil k domu asi až za dvě hodiny.

Tiše jsem se blížil ke slaměné stříšce, pod kterou spali moji druzi. Měsíc byl na druhé straně a na stříšku padal stín domu. Proto pod ní byla poměrně tma. Přesto se mi zdálo, když jsem přistoupil blíž, že zpod stříšky vyběhla nějaká postava a zmizela za domem. Šel jsem co nejtišeji za ní.

Když jsem zabočil za roh, ocitl jsem se v měsíčním světle. Mezi domem a hustým bodlákovým polem, které se táhlo k východu, bylo asi sto kroků široké, jasně osvětlené prostranství. Od okamžiku, kdy jsem zahlédl prchající postavu, nemohl je nikdo přeběhnout. Muž se asi schoval za dalším rohem. Šel jsem se tam podívat, ale zase jsem nic nespatřil. Oběhl jsem budovu dvakrát kolem dokola, ale nikoho jsem neobjevil. Pak jsem zašel pod stříšku. Yerbaterové tvrdě spali. Monteso ležel poněkud stranou a hlasitě oddychoval. Mám je vzbudit? Ne. Asi se mi něco zdálo. Muži měli pušky ležet vedle sebe. Zloděj by sebral nejprve pušky. Vešel jsem tedy tiše do domu a zavřel dveře na zástrčku.

Už jsem se chtěl začít svlékat, když mi napadlo, abych se pro jistotu ještě rozhlédl ze střechy dalekohledem po okolí.

Vylezl jsem nahoru, lehl si na střechu a rozhlížel se všemi směry. Nic podezřelého jsem nespatřil.

Nato jsem přiložil k oku dalekohled a prohledával okolí. Nyní se mi zdálo, že se na levém kraji bodlákového pole něco hýbá. Roztáhl jsem dalekohled naplno. Opravdu - stál tam kůň! Kde je kůň, bývá i jezdec. Zdejší zvířata byla v corralu. Koně sběračů čaje se pásli na druhé straně domu. Onen kůň tedy patřil někomu cizímu. Slezl jsem dolů a šel jsem si koně prohlédnout zblízka. Hned jsem v něm poznal Mateova hřebce. Abych vetřelci znemožnil únik, vyskočil jsem na koně a zajel s ním oklikou k řece, kde jsem sesedl a uvázal ho za uzdu ke křoví.

Mateo si přál, abychom spali venku. Znamená to, že jsem ho předtím vyrušil. Jistě se vrátil k yerbaterům. Plížil jsem se opatrně k domu. Vyhlédl jsem zpoza rohu - a skutečně: u Montesa klečel muž, právě se zvedal. Vyskočil jsem a vrhl se k němu. Spatřil mě a dal se na útěk.

„Zloděj, zloděj! Probuďte se!“ křičel jsem a pádil za vetřelcem.

Běžel k bodláčí. Tam se zděšeně zarazil, protože neviděl svého koně. Trvalo to sice jen okamžik, ale i ten stačil, abych ho dohonil a popadl za límec.

Vytrhl z opasku nůž. Udeřil jsem ho do paže, takže mu nůž vypadl z ruky, a

povalil ho na zem. Za námi se ozvaly hlasy sběračů čaje.

„Pojďte sem!“ volal jsem na ně. Klečel jsem Mateovi na prsou a svíral mu ruce, aby nemohl sáhnout po střelné zbrani.

„Co je? Co se děje? Zloděj? Kdo je to?“ ptali se muži jeden přes druhého.

„Policejní komisař,“ odpověděl jsem. „Byl u vás pod střechou a zřejmě okradl Montesa.“

„Mě?“ zeptal se yerbatero. „To by ho sakra mrzelo! Je to opravdu Mateo?“ Skrčil se a pohlédl mu do tváře.

„Je. Tady je jeho nůž! Odzbrojte ho! Pak ho odvedeme do domu.“

Obyvatelé poštovní stanice slyšeli náš křik. Byli nemálo překvapeni, když jsme přivedli policejního úředníka, který ještě neřekl ani slovo. Tvářil se vzpurně a drze se usmíval. Klidně poslouchal, když jsem vyprávěl, jak jsem ho nejprve zahlédl, potom mu odvedl koně a nakonec dopadl i jeho.

„Tak je to přece jen zloděj!“ řekl Monteso. „To mu vynese nejmíň sto ran lasem. Co tě to napadlo - chtít mě okrást?“

„Mlčte!“ rozkřikl se Mateo. „Jak můžete tvrdit, že jsem zloděj?“

„Moc se nerozčilujte!“ napomenul jsem ho. „Prohlédl jsem vás, jakmile jsem vás poprvé spatřil. Jste podvodník. Proč jste se na nás přilepil? Co jste hledal u toho seňora, když spal? Chtěl jste ho okrást!“

„No dovolte? Dokažte to!“

„To nebude tak těžké. Stačí, aby se seňorové podívali, co jim chybí.“

„Jen ať se podívají! A jestli jsem je okradl, ať mě hned pověsí!“

Yerbaterové si prohledali kapsy. Nic jim nechybělo. Šli se podívat i do sedlových tašek. Když se vrátili, museli přiznat, že se ani odtamtud nic neztratilo.

„Tak co, jsem zloděj?“ ptal se Mateo posměšně.

„Vyrušil jsem vás, než jste je stačil okrást,“ trval jsem na svém.

„Nesmysl! Co bych mohl ukrást sběrači čaje?“

„Tak proč se nás držíte jako klíště? Řekněte nám to!“

Mateo si sedl na židli, která stála opodál, posměšně si mě prohlédl od hlavy k patě a řekl:

„Dobrá, řeknu vám to. Vzbudili jste podezření úřadů a já jsem dostal pokyn sledovat vás a připojit se k vám.“

„Nemohu vám dokázat opak,“ odpověděl jsem. „Ale jestli vás ještě jednou chytím, předám vás policii!“

„Policie ve mně pozná jednoho ze svých úředníků. Nepojedu s vámi, protože jste mě urazil. Vraťte mi koně! Musím jet dál.“

Řekl jsem, kde koně najde, a dodal jsem:

„Koukejte odtud zmizet co nejrychleji! Za chvíli by mě mohlo napadnout, že vás nepustím tak lacino!“

Mateo zvedl se stolu opasek a vyběhl z domu. Dívali jsme se, jak si jde pro nůž a pak odchází k řece. Za chvíli jsme ho viděli odjíždět.

„Seňore,“ řekl Monteso za chvilku, „co tu ten chlap mohl chtít?“

„To bych právě rád věděl. Klečel u vás a měl tedy spadeno na vás, ne na vaše druhy. Nepostrádáte opravdu nic? Máte pušku v pořádku?“

„Nic mi nechybí a puška je nedotčená. Čerti vědí, co u mne hledal! Myslíte, že můžeme jít spát? Že už nás nechá na pokoji?“

„Docela určitě. Uvidíme ho, teprve až bude moci provést svůj úmysl.“

Poté jsem odešel do svého pokoje, ale usnout se mi nepodařilo. Dlouho jsem si lámal hlavu, ale přes všechno úsilí jsem neuhádl, co ten chlap u Montesa dělal. Rozebíral jsem každé slovo, které řekl. Rozpomínal jsem se na jeho výraz, srovnával a srovnával, ale marně!

Nakonec jsem přece jen usnul neklidným spánkem, ale brzo jsem procitl. Den už nahlížel oknem do pokoje. Vstal jsem. Yerbaterové ještě spali pod slaměnou stříškou. Sešel jsem k nim, prohledal jsem podlahu, trávu, celé okolí domu, ale nenašel jsem nic, co by vzbudilo mou pozornost.

Pak jsem probudil své druhy. Zaplatili jsme a jeli dál.

MUŽI VYZBROJENÍ BOLAMI

I dnes vypadala krajina úplně stejně jako včera a předevčírem. Drželi jsme se vyjetých kolejí poštovních kočárů a nenarazili ani na jedinou osadu. Minuli jsme jen několik rančů.

Kolem poledne krajina ožila. Estancií a rančů přibývalo, potkávali jsme i lidi. Blížili jsme se k městu Mercedes, ale ještě před ním jsme odbočili doprava, k severu, kde byla usedlost Montesových příbuzných. Río Negro jsme měli po levici. Občas jsme se k řece přiblížili natolik, že jsme viděli její třpytící se hladinu. Proti proudu řeky se plavily četné lodi, neboť Mercedes má živé

obchodní spojení s vnitrozemím.

Montesův příbuzný měl bydlet tři hodiny od Mercedesu. Jeli jsme však déle než čtyři. Přesto jsme se nenudili, neboť blízkost řeky oživovala krajinu.

Projížděli jsme občas i malými lesíky, které jsou zde raritou, a ke své radosti jsme zahlédli i celou pštrosí rodinu. Pásla se nedaleko nás, a sotva jsme se objevili, dala se na zděšený úprk. Reagoval jsem na to dost podivně: rozesmál jsem se tak srdečně, až mi vyhrkly slzy. Pštrosi totiž nepádí, jak jsem si to vždycky představoval, nýbrž směšně poskakují a kymácejí se. Nepopsatelně mrskají nohama a jejich držení těla a pohyb krku jsou nesmírně komické.

Americký pštros či nandu se v oblasti La Platy jmenuje avestruz. Je to obrovský pták, kterého je zřídka vidět osamělého. Každý sameček má kolem sebe pět nebo více samiček. Často lze narazit i na dvacetičlenné skupiny. Místní obyvatelé pštrosy nestřílejí, ale honí je na koních a chytají lasem. Tvrdí, že mají velmi dobré maso.

Pštrosích per se používá na všemožné ozdoby a zejména k výrobě oprašovátek, ale hodnotou se zdaleka nevyrovnají perům afrického pštrosa.

Velmi oblíbená jsou velká vejce jihoamerického nandu. Samičky patřící k jedné rodině snášejí vejce do společného hnízda. Vejce však nezahřívá slunce, jak se lidé původně mylně domnívali, nýbrž ptáci sami. Hnízdem je dolík vyhrabaný v zemi.

Lidé se po pštrosích vejcích usilovně pídí, protože jsou velmi výživná a chutná. Tortillou ze pštrosích vajec nepohrdne ani labužník.

Slunce se už schylovalo k obzoru, když jsme míjeli pasoucí se stáda skotu.

Monteso ukázal na značku, kterou měla zvířata vypálenou na kůži, a řekl:

„To je značka mého příbuzného. Jsme na jeho pozemcích.“

Byl to zřejmě nesmírně bohatý muž - potkali jsme ještě mnoho dalších stád skotu, koní a ovcí, a všechny ty tisíce zvířat měly jeho značku. Gaučové na rychlých koních sháněli zvířata dohromady anebo rozháněli zápasící býky.

Pak jsme na severu zahlédli vrcholky stromů. Přívětivě zasvítily bílé zdi, spatřili jsme estančii, ukrytou ve stínu vysokých topolů, dubů a smutečních vrb.

Estancia se skládala z několika budov a celek vypadal jako zámek. Nejprve jsme přijeli na veliký dvůr, obehnaný ze tří stran vysokou zdí. V čelní zdi byla brána, čtvrtou stranu dvora tvořila dlouhá dvouposchoďová budova - panský dům.

Na dvoře bylo velmi čisto, což je v této zemi vzácnost. Stálo tam pár těžkých povozů, kolem nichž se proháněla hravá hříbata. Dojeli jsme až k domovním dveřím.

Hned nás přiběhlo přivítat několik čeledínů. Chovali se velmi uctivě a zdvořile. Téměř poníženě se ukláněli Montesovi, který před nimi stál bos a v rozedraných šatech a ptal se:

„Je seňor doma?“

„Není,“ odpověděl jeden čeledín. „Odjel do Fray Bentos kvůli poslednímu stádu, které jsme tam dodali.“

,A seňora?“

„Seňora je doma, se seňoritou.“

„Ohlas mě!“

Peón zmizel v domě. Ostatním čeledínům Monteso poručil:

„Koně nechte venku. Tomu hnědákovi věnujte obzvláštní péči, ať mu nic nechybí!“

Znělo to, jako by tu mohl poroučet. Jeho druzi se rozešli po estancii. Mne zavedl Monteso do domu a nahoru po schodišti pokrytém širokým kobercem. Peón, kterého poslal napřed, otevřel před námi dveře. Vešli jsme dovnitř a ocitli se před dvěma dámami, matkou a dcerou. Monteso je srdečně pozdravil, dámě políbil ruku a dívku na tvář, jak je tomu zvykem jen mezi příbuznými, a pak jsem k svému úžasu uslyšel, že mu dívka říká strýčku. Byl tedy bratrem majitele této estancie, jistě jedné z nejbohatších v celé zemi.

Monteso mě představil a dámy mě velmi přátelsky přivítaly. Pak mě odvedl do pokoje, kde jsem měl bydlet. Nebyl to však jen jeden pokoj, nýbrž celé apartmá, které se skládalo z předsíně, obývacího pokoje, ložnice a koupelny. Monteso se spokojeně usmál, když viděl, jak jsem překvapen.

„Líbí se vám tady, seňore?“ zeptal se.

„To je ale otázka! Zavedl jste mě do zámku!“

„Do zámku? Kdepak! Jste na Estancii dél Yerbatero.“

„Estancie sběrače čaje?! To mě napadají různé úvahy, seňore, které…“

„… které jsou možná správné,“ vpadl mi Monteso do řeči. „Byl jsem jen chudý sběrač čaje stejně jako můj bratr. Jsme poctiví, pilní a šetrní. Měli jsme štěstí a můj bratr se oženil s bohatým děvčetem. A tak jsme si koupili tuto estancii. Bratr tu hospodaří a já jsem jeho podílník. Z něho se vlivem jeho ženy stal uhlazený caballero, ale já miluji divočinu, pampu, boj a prales - a zůstal

jsem své lásce věrný. Každý rok sbírám osm až deset měsíců čaj a potom si přijdu na tuhle estancii odpočinout. Koho sem přivedu, toho zde považují za člena rodiny. Myslete si proto, že jste tu doma a že tu můžete poroučet stejně jako já. Jak dlouho vám bude trvat, než ze sebe smyjete prach z cesty?“

„Za hodinu jsem vám k dispozici.“

„Přijdu pro vás. Jsem doma, a tak se musím převléknout i já. Takhle mě tu vídají, jen když odjíždím. Smějí se mi, dokonce mi to někdy vyčítají, ale já se cítím nejlíp jako prostý yerbatero.“

Odešel. Byl to opravdu podivín. Teď jsem si teprve dovedl vysvětlit, že v Montevideu jedl stříbrnými příbory a pil šampaňské. Kdo by si to byl pomyslel, když jsem mu v dobré vůli půjčil těch směšných dvě stě papírových tolarů!

Nejdřív jsem se vykoupal. Převléknout jsem se neměl do čeho. Když jsem se vrátil do pokoje a objevil tam kuřácký stolek s krabicí pravých kubánských doutníků, hned jsem po jednom sáhl. Vtom se ozvalo zaklepání a v otevřených dveřích se objevil rozesmátý Monteso. Vypadal teď docela jinak. Měl na sobě oblek z jemné černé látky, bílou vestu a lakovky. I on se vykoupal a vyholil si plnovous po zdejším způsobu. „Musíme už jít,“ řekl. „Budeme večeřet v zahradě.“ Sešel jsem s ním po schodech do zahrady, jakou jsem zde nečekal. Zešeřilo se, a tak jsem ji celou neviděl. Linula se z ní však nádherná vůně a nad hlavou nám šuměly koruny stromů.

Prostřeno bylo ve velké kryté besídce osvětlené lucernou. Libě to tam vonělo pečení. Ze stříbrných chladicích nádob trčela zlatá hrdla lahví. Nejmilejší mi však byla upřímná srdečnost, s níž nás přivítaly obé dámy.

Brzo jsem poznal, že mě yerbatero dobře uvedl, ale přesto se ke mně hostitelé nechovali s tou hlasitou, vtíravou pozorností jako včerejší společnost v San José. Cítil jsem se tu opravdu jako doma.

Dámám jsme museli vyprávět, jak jsme se poznali a co jsme spolu až dodneška zažili. Vtom přišel peón a hlásil, že přijel nějaký cizí muž, poručík, a že si přeje mluvit se seňorou.

Když se pak důstojník objevil, dozvěděli jsme se, že zde má zakoupit větší množství koní a že má u sebe i peníze, aby si je mohl hned odvést s sebou.

Litoval, že seňor Monteso není doma a že bude muset patrně odjet s nepořízenou.

„Manžel se zítra určitě vrátí, i když až odpoledne,“ řekla seňora. „Jestli můžete do té doby počkat, seňore, těšilo by mě, kdybyste byl naším hostem.“

„Kromě toho vám mohu být už ráno k dispozici já,“ vmísil se do hovoru Monteso. „Jsem majitelův bratr a podílník a mám právo uzavírat obchody jeho jménem.“

„Jeli tomu tak,“ zněla odpověď, „přijedu zítra ráno znovu.“

„Ale ne, zůstaňte tady!“

„Nemohu vás přece obtěžovat, seňore!“

„Odejít vás nenecháme, seňore. Nebo si myslíte, že by se obyvatelé Estancie dél Yerbatero dopustili takové nezdvořilosti?“

„Ne, to jistě ne! Nemohu však přijmout vaše laskavé pozvání, protože nejsem sám. Mám s sebou pět mužů, které potřebuji ke koním pro případ, že se dohodneme na prodeji.“

„Na estancii je dost místa pro všechny. Dovolte, abych to šel zařídit.“’

Monteso odešel a poručík se musel posadit a pojíst s námi. Snažil se být zdvořilý, ale přesto se mi moc nelíbil. Celou tvář měl hustě zarostlou vousy, obočí naježené a nad kořenem nosu srostlé. Měl pichlavé oči, i když se snažil dívat přívětivě. Jeho uniforma byla příliš fantastická, sešitá z pestrých kusů hrubé látky. Na důstojníka rozhodně nevypadal.

Myslím, že udělal podobný dojem i na ostatní. Zábava vázla, přestože se poručík snažil být co nejpříjemnější. Hovořil většinou se mnou. Vyptával se mě na mou vlast, na tamější poměry, kladl tak hloupé otázky, že jsem často nevěděl, jak odpovědět, abych ho nezesměšnil. Zkrátka a dobře, zkazil nám ten hezký večer.

Poručík to zřejmě sám cítil, protože nakonec vstal a omluvil se, že je velmi unavený. Zřejmě ani nevěděl, jaké netaktnosti se tím dopouští. Seňora mu to dala také hned najevo, neboť klidně přikývla. Monteso zazvonil na peóna a řekl mu, aby poručíka odvedl do jeho pokoje.

Když odešel, všichni jsme si ulehčeně oddechli. Teprve za chvíli se mě yerbatero zeptal:

„Jak se vám líbí naše jezdectvo, seňore?“

„Je tenhle poručík jeho typickým představitelem?“

„Naštěstí ne. Nechápu, jak mohou takového člověka poslat nakupovat koně. Ani se mi do toho obchodu nechce. Řeknu mu asi takovou cenu, že hned zas odjede.“

„To jsi měl udělat, než se posadil,“ usmála se dáma. „Ale zapomeňme na to a buďme zase veselí!“

A také jsme byli. Seděli jsme v besídce až do půlnoci a nakonec jsme se shodli na tom, že už jsme dlouho nezažili tak příjemný a krásný večer.

Ráno mi sluha řekl, že se čokoláda podává opět v zahradě, a tak jsem se tam vydal. Probudil jsem se patrně první, poněvadž v besídce ještě nikdo nebyl, ač bylo prostřeno. Proto jsem šel pomalu na druhý konec zahrady. Tam jsem spatřil několik schůdků a nad nimi malý altán, odkud bylo vidět přes zeď na okolní pastviny a pasoucí se stáda. Náhle jsem zaslechl blížící se kroky. Altán byl hustě zarostlý, takže mě v něm nebylo vidět. Já jsem však mezi listím spatřil dva špinavé vousaté chlapy, kteří se zastavili poblíž altánu a živě spolu hovořili. Měli na sobě červené čepice, modrobílá pruhovaná ponča a červené chiripá. Na nohou měli holínky bez podrážek, zato s velkými ostruhami.

Byli to určitě dva z pěti poručíkových vojáků. Neslyšel jsem, co si povídají, protože mluvili polohlasně. Potom se však vydali pomalu k altánu a po schodech nahoru. Před vchodem se na okamžik zastavili, a tak jsem zaslechl, jak jeden z nich říká: „My strach mít nemusíme, nám nic nehrozí.“

„To vím stejně dobře jako ty a taky se nebojím. Myslel jsem jen, že je to horší, než jsme očekávali.“

„Protože se ten yerbatero tak proměnil?“

„Ano. Kdo mohl tušit, že je to bratr a podílník estanciera! Takhle bude z obchodu něco docela jiného. Místo nákupu koní se…“ Muž zděšeně zmlkl, když vešel do altánu a spatřil mě. Zřejmě si uvědomil, že jsem vyslechl konec rozhovoru. „Promiňte,“ vyhrkl, „nevěděl jsem, že tu někdo je.“ Nato se oba otočili a chvatně odešli.

„U sta hromů!“ zaslechl jsem ještě, „že tam byl zrovna tenhle…“ Víc jsem neslyšel, protože se rychle vzdalovali. Obsah jejich rozhovoru mi vrtal hlavou. Měl jsem pocit, že nám - nebo alespoň mně - hrozí nebezpečí.

Chvíli jsem počkal v altánu a potom sešel zpátky do zahrady, kde jsem potkal Montesa. Měl na sobě zase svůj starý oděv. Na nohou měl však boty. Po krátkém pozdravu jsem mu vyprávěl, co jsem právě zažil.

„Zneklidnilo vás to?“ zeptal se.

„Ovšem, seňore. Jistě uznáte, že to byly podivné výroky. Že by v tom měl zase prsty Mateo?“

„To bych rád věděl jak! Vidíte všechno příliš černě. Nemůžete se zbavit nedůvěry a větříte nebezpečí i v docela obyčejných situacích. Tamhle jde švagrová s dcerou a důstojníkem. Nezkazte jim dobrou náladu, prosím vás.“

Důstojník seděl opět s námi, a tak jsme posnídali téměř mlčky. Celý rozhovor spočíval ve sdělení, že mu teď Monteso ukáže koně a já že je doprovodím.

Poručíkův obličej se mi dnes líbil ještě méně než včera. Než jsme vyrazili, zašel jsem do svého pokoje. Nechtěl jsem se vystavovat nebezpečí neozbrojen.

Pušku jsem si s sebou přirozeně vzít nemohl. Nůž či vlastně dva nože jsem měl za opaskem, což nebylo nikomu nápadné, protože je tak nosí všichni muži. Navíc jsem si vzal oba revolvery. Vytáhl jsem holeně svých holínek až nahoru a nadvakrát je přeložil, takže vznikly jakési kapsy, do nichž jsem zasunul po revolveru. Pak jsem sešel na dvůr, kde už byli připraveni koně.

Vojáci, kteří měli důstojníka doprovázet, seděli už v sedle. Jeden však chyběl. Této důležité okolnosti jsem bohužel nepřikládal váhu. Později se ukázalo, že toho muže poslali napřed, aby nám nastražil léčku.

Vyjeli jsme, vpředu Monteso, poručík a já, za námi vojáci. Měl jsem konečně příležitost obdivovat bohatá stáda obou bratrů. Zvířata postávala jednak na velkých pastviskách, oddělených živými ploty, jednak pobíhala za dozoru gaučů a peónů ve volné přírodě.

Důstojník prohlásil, že si koně vybere, až uvidí všechny. Jezdili jsme proto od pastviska k pastvisku a vzdalovali se stále více od estancie. Měl jsem oči všude, protože jsem tušil léčku! Monteso to na mě zřejmě poznal, neboť při vhodné příležitosti zajel těsně ke mně a zeptal se tlumeným hlasem:

„Pořád ještě máte obavy, seňore?“

„Ano.“

„Ale vždyť se nám nemůže nic stát!“

„Uvidíme.“

Vtom se poručík vtlačil mezi nás. Zřejmě chtěl zabránit tomu, abychom spolu hovořili mezi čtyřma očima. To jen opodstatnilo mé podezření. Monteso nás pak upozornil, že přijedeme k ohradě, kde jsou nejlepší, ale ještě nezkrocení koně. Křoví zde bylo hustší a vyšší než jinde. Vchod do ohrady byl zatarasen silnými trámy, které jsme museli odsunout, abychom mohli vjet dovnitř.

Byli tu nádherní koně, ale poručík prohlásil, že je nemůže koupit, protože jsou pro armádu příliš divocí. Odjeli jsme proto i z tohoto pastviska, které bylo téměř hodinu cesty od estancie. Několik gaučů nás doprovázelo až k bráně. Tam seskočili s koní, aby odsunuli trámy. Vyjeli jsme ven a zamířili podél

kaktusového plotu k poslednímu stádu. Plot tvořil roh, kolem něhož jsme museli zahnout. Právě když jsme to chtěli udělat, spatřil jsem jezdce přijíždějící z opačné strany. „Počkat!“ zvolal jsem. „Stůjte!“

Poručík však švihl mého koně bičíkem a kůň prudce vyrazil vpřed. Než jsem ho zastavil, obklopilo nás přes padesát jezdců, kteří byli předtím schováni za rohem. Měli na sobě stejnou uniformu či spíš oděv jako poručíkovi průvodci, takže by je každý považoval spíš za lupiče než za vojáky.

Obstoupili nás tak těsně, že se naši koně mohli sotva hnout. „Co to má znamenat? Uhněte!“ zvolal jsem. „Jste naši zajatci!“ odpověděl vůdce. „Proč?“

„To se dozvíte.“

„Tak udělejte místo, ať si můžeme promluvit!“ Zvedl jsem koně, zasadil mu ostruhy a strhl ho půlobloukem zpátky. Sotva dopadl na zem, přinutil jsem ho, aby vyhazoval zadníma nohama. Tím jsem kolem sebe získal trochu místa.

„Neustupujte!“ zvolal vůdce. „Jedeme!“

To byl od něho chytrý trik. Celá skupina se dala okamžitě do pohybu a strhla nás s sebou. Cválali jsme krajinou tak, že jsem se z těsného houfu nemohl vyprostit. Sotva jsem měl čas pohlédnout na Montesa. Byl tak překvapen, že mu ani nenapadlo, aby přivolal své gauče. I kdyby to byl udělal, nic by se nezměnilo, protože jsme byli v menšině.

Koně se hnali jako estampida, jak říkají Španělé prchajícímu koňskému stádu.

Snažil jsem se zůstat pozadu nebo alespoň vytvořit kolem sebe trochu volného místa, ale marně. Slyšel jsem Montesovy kletby a nadávky. Nikdo mu neodpovídal. Já jsem neřekl ani slovo, přestal jsem se vzpouzet a cválal jsem s ostatními.

Jeli jsme dál a dál. Vojáci se vyhýbali osadám. Jen osamělí gaučové či peóni na koních a na pastvinách viděli, jak se ženeme kolem nich, a užasle se za námi dívali.

Trvalo to asi půl hodiny. Z koní stékal pot. Teď už jsme jen klusali, ale vojáci nás obklopovali stejně těsně jako předtím. Mohl jsem si je teď lépe prohlédnout.

O jednotné uniformě nemohlo být ani řeči. Všichni sice měli na sobě křiklavé chiripá a ponča, ale jinak byli oblečeni podle libosti. Někteří z nich měli střelné zbraně, jiní kopí a kromě toho všichni laso a bolu. I když jsem bral v úvahu zdejší poměry, musel jsem je považovat spíš za hrstku dobrodruhů než za armádu.

Urazili jsme pořádný kus cesty, než muži konečně zpomalili do kroku. Obrátil jsem se k vůdci se slovy:

„Seňore, kdy se konečně dovíme, proč jste nás přinutili k téhle jízdě?“

„Až v táboře,“ odpověděl stručně.

Znělo to přísně a nepřátelsky. Neodpověděl jsem. Monteso zuřivě skřípal zuby.

Až dosud jsme jeli otevřenou krajinou. Teď jsme před sebou spatřili hory - tedy to, čemu zde říkají hory. Byly to vyšší terénní vlny s jednotlivými skálami. Když jsme k nim dojeli, spatřili jsme na druhé straně řeku.

„To je Río Negro, které o kus dál ústí do Río Uruguaye,“ vysvětlil mi Monteso. „Tamhle dole bude to tábořiště.“

Po obou stranách řeky rostl úzký pruh řídkých stromů a keřů. Les se tomu říkat nedalo. Dále vpravo jsem spatřil ranč. Jinak byla krajina velmi pustá. Nikde nebylo vidět ani jedno stádo dobytka.

Když jsme sjeli z návrší a blížili se k řece, spatřil jsem jezdce, který nám pomalu jel naproti. Hned jsem ho poznal. Byl to „comisario criminal“.

Zdvořile našeho vůdce pozdravil. Oslovoval ho „majore“. Na nás se přitom ani nepodíval, ale zářil spokojeností. Pod stromy u řeky jsme zastavili a sesedli s koní.

Místo, na němž jsme stáli, se lišilo od okolní bažinaté krajiny, bylo písečné a suché. Přesto se nehodilo za tábořiště, protože tu kolem lidí a zvířat poletovala mračna nepříjemného hmyzu. Oddíl se zde jistě nehodlal zdržet dlouho. Mělo se zde jen rozhodnout o našem osudu.

Prostranství bylo tak velké, že muži mohli na koních utvořit neproniknutelný kruh, v jehož středu jsme stáli my dva. S několika koní sundali sedla. Položili je na písek, aby si na ně mohli sednout páni, kteří nás měli soudit. Soud tvořili major, poručík a tři další muži, kterým říkali rytmistr, nadporučík a strážmistr. Mateo stál vedle nich. Monteso byl velice rozčilený. Sotva jsme sesedli s koní, chtěl se pokusit o útěk. Požádal jsem ho, aby počkal, z čeho nás obviní.

Tak jsme tam stáli vedle sebe a dívali se, jak si pět seňorů sedá a pracně se snaží dodat svým tvářím ctihodné vážnosti. Major spustil přísným tónem:

„Ptal jste se, proč jsme vás sem přivedli. Teď se to dozvíte. Jste obviněni ze vzpoury a velezrady.“

Zřejmě očekával, že nás těmito slovy zdrtí. Bylo to na něm vidět. Monteso se užuž chystal vybuchnout, ale dal jsem mu znamení, aby mlčel, a odpověděl jsem důstojníkovi:

„Kdo proti nám vznesl tuto žalobu?“

„Tento seňor,“ řekl major a ukázal na komisaře.

„Vyloučeno. Žalobu nemůže vznést jednotlivec, nýbrž soud. Muž, na kterého jste ukázal, může nanejvýš učinit udání a potom vystupovat jako svědek.“

„To také bude. Soudem, který vznáší žalobu, jsme my, vojenský soud.“

„I kdybych vás uznal za vojenského soudce, nespadal by tento případ do vaší kompetence. Jsem sice cizinec, ale přesto vím, že zločin vzpoury a velezrady musí soudit porota a vyšší instance apelačního soudu.“

„Vaše názory nás nezajímají!“

„Měly by vás zajímat! I zločinec má svá nezadatelná práva a za zločince můžete člověka považovat, až když ho usvědčíte.“

„Však vás usvědčíme!“

„To pochybuji. Kdybych měl u sebe zbraně, vůbec bych se s vámi nebavil.“

Těmito slovy jsem sledoval určitý záměr. Chtěl jsem, aby je vůbec nenapadlo hledat u mne zbraně. Začínal jsem tušit, že dojde k boji. Padesát mužů proti dvěma! Násilím jsme nemohli dosáhnout ničeho. Rozhodně ne pouhým násilím. Tady mohla pomoci jen lest. Předstíral jsem proto, že jsem úplně neozbrojen.

„Ano, pušky nemáte,“ řekl major spokojeně. „Vezměte jim nože!“

Rozkazu uposlechlo několik vojáků, kteří k nám přistoupili a natáhli ruce.

Monteso odmítl. Podrželi ho a vzali mu nůž násilím. Já jsem jim dal oba nože dobrovolně. Major si je zastrčil za opasek a řekl:

„Zahájím teď výslech a doufám, že budete ochotně vypovídat. Jste oba jednou nohou v hrobě a jistě nebudete tak nerozumní, abyste si svou smrt ještě ztížili. Ať začne nejdřív svědek. Z čeho tyto dva muže obviňujete, seňore Carrero?“

„Z pokusu o vraždu, z ublížení na těle, ze vzpoury a spiknutí.“

„Máte důkazy?“

„Ano, nezvratné důkazy.“

„Pak je to se zajatci špatné. Podíváme se nejdřív na ten pokus o vraždu! Kde k němu došlo?“

„V Montevideu, před čtyřmi dny.“

„Kdo měl být zavražděn?“

„Můj bratranec. Tenhle Němec ho večer přepadl před domem tamějšího varhaníka.“

„Ale nezabil ho.“

„Ne. Bratranci se naštěstí podařilo uprchnout. Obžalovaní se však za ním vydali do jeho domu. Tam ho přepadli, svázali a zbili tak, že po jejich odchodu zůstal ležet polomrtvý.“

„Máte na to svědky?“

„Ano. Mohu vám říci, jak se jmenují. Bydlí v Montevideu.“

„To nevadí. Usvědčíme obžalované i bez nich. Jsem ostatně přesvědčen, seňore Carrero, že mluvíte čistou pravdu. Na těch dvou je přece vidět, co jsou zač.

Chcete k obžalobě něco říci?“

Tato otázka platila nám. Byl jsem naprosto klidný, ale Monteso nedokázal ovládnout svůj jižní temperament.

Udělal pár kroků k majorovi a odpověděl:

„Jestli k tomu chceme něco říci? Přirozeně! Jsou to lži, pusté lži! Můj přítel nikoho nepřepadl, naopak, ten mizera zaútočil na něho!“

„Opravdu? Můžete to dokázat?“

„Ovšem. Můj přítel to může odpřisáhnout.“

„To nejde. Obžalovaný nesmí svědčit ve vlastní prospěch.“

„Tak to může odpřisáhnout varhaník, před jehož domem byl můj přítel přepaden…“

„Je ten varhaník tady?“

„Ne, to víte stejně dobře jako já.“

„Tak nemůže svědčit.“

„Žádám, abyste ho sem přivedli!“

„Na to nemáme čas, seňore. Ostatně, ani ho nepotřebujeme, protože víme i bez něho, že jste vinni.“

„Vem vás čert!“

„Varuji vás!“ zvolal major dotčeně. „Jestli řeknete něco takového ještě jednou, dám vás zmlátit, pamatujte si to!“

„Za tohle se budete odpovídat, seňore! Budu vás žalovat!“

„To je směšné! Na to už nebudete mít čas. Usvědčíme vás a potom vás zastřelíme nebo utopíme v téhle řece!“

„Opakuji ještě jednou, že seňor Carrera lže!“

„Tomu nevěříme. Ten cizinec chtěl jeho přítele opravdu zabít“

„Ale co s tím mám společného já?“

„Nic. Vy jste potom přišel do domu dotyčného muže, přepadl jste ho a zbil do krve. Chcete to snad popřít?“

„Cítíte se tedy vinen ublížením na těle?“

„Ne. Zmlátili jsme darebáka. Přitom jsme mu párkrát natrhli kůži. Jestli je tohle ublížení na těle, tak prosím!“

„Tak co nám tady chcete namluvit, že jste nevinný! Soudíme vás podle vojenských zákonů, a tak jistě pochopíte, že musíme být co nejpřísnější!“

„To tedy nepochopím. Nemám nejmenší chuť dovolit vám, abyste se mnou jednali jako se zločincem.“

„Zkuste proti tomu něco udělat! Svažte ho!“

Na tento rozkaz přistoupilo k yerbaterovi pět nebo šest jezdců. Monteso se bránil, ale marně. Svázali mu ruce za zády. Nadával z plných plic. Chtěl, abych mu pomohl a rozvázal ho, a když jsem to neudělal, nadával i mně. Dosáhl tím jen toho, že mu svázali i nohy a položili ho do písku. Byl bych mohl vytáhnout revolvery a pokusit se ty muže zastrašit, ale byl jsem přesvědčen, že by to naši situaci ještě zhoršilo. Možná že by se nám podařilo vyskočit na koně a ujet, ale co by nám to pomohlo? Jak bychom se ubránili padesáti bolám, které by po nás hodili?

Musel jsem jednat chytře a chladnokrevně. Na Montesa jsem se spoléhat nemohl, ten byl odkázán spíš na mou pomoc.

Teď se major obrátil ke mně:

„Doufám, seňore, že vy mi můj úkol ztěžovat nebudete. Vidíte sám, že odpor je zbytečný. Smiřte se proto se svým osudem.“

„Smířit se s nevyhnutelným osudem není velké umění, seňore. Jsem ochoten vypovídat a mluvit s vámi jako caballero s caballerem, vždy však s výhradou, že vás v této věci nepovažuji za kompetentního.“

Major vytáhl z kapsy pár cigaret, jednu si zapálil, druhou mi nabídl a odpověděl:

„Vaše výhrady nejsou důležité. Hlavně že se chcete chovat jako caballero.

Zapalte si, prosím. A zkraťme celý proces tím, že učiníte krátké přiznání.“ Připálil jsem si cigaretu, úklonou mu poděkoval a prohlásil jsem:

„I kdyby se dalo mluvit o nějakém přiznání, musím konstatovat, že zatím nebylo učiněno zadost několika důležitým formalitám. Nevím například vůbec, kdo jste.“

„Vidím, že jste daleko zdvořilejší než váš přítel, a proto vyhovím vašemu přání. Jsem major Cadera z Národní gardy. Jistě jste už o mně slyšel.“

„Bohužel ne, jsem zde teprve několik dní.“

„To nevadí, teď jste mě poznal osobně. Mám vám představit i své druhy?“

„Děkuji, vaše jméno mi stačí, seňore.“

„To mě těší. Vidím, že se na celou věc díváte opravdu jako caballero. Je mi velice líto, že musím dát popravit muže vašeho formátu, ale doufám, že mi to prominete, protože jsem prostě nucen konat svou povinnost. Jste obviněn dokonce ze vzpoury a z velezrady.“

„Kdo je ten muž, co svědčí proti nám?“

„Seňor Mateo Carrera, už ho přece znáte.“

„Obchodník?“

„Bývalý. Teď žije jako soukromník.“

„To jsem si myslel. Není tedy kriminálním komisařem, za kterého se podvodně vydával!“

„To nevadí. Setkal se s námi a udal vás. Ale teď k vám a vašemu příteli. Kdo je to?“

„Seňor Mauricio Monteso, spolumajitel Estancie dél Yerbatero, odkud jste nás unesli.“

„Mýlíte se, seňore. Váš společník je docela obyčejný yerbatero, který se potloukal po Montevideu jako spiklenec. Nechal jste se oklamat. Zabývejme se teď raději vámi. Tvrdíte, že jste cizinec a že jste zde teprve několik dní. Můžete to dokázat?“

„Mám pas.“

„Ukažte mi ho, prosím vás.“

Dát mu doklady do rukou bylo dost nebezpečné, poněvadž se dalo očekávat, že už mi je nevrátí. Ale vzhledem k tomu, že měl kolem sebe svých padesát mužů, vytáhl jsem náprsní tašku a podal mu pas. Přečetl si ho, složil a nechal si ho, jak jsem očekával. Pak se zeptal:

„Máte u sebe ještě jiné cenné předměty? Jistě víte, že obžalovaný nesmí mít nic v kapsách. Musím vás požádat, abyste mi všechno odevzdal, především peníze!“

Podal jsem mu náprsní tašku a měšec s penězi.

„Zbabělče!“ zamumlal zlostně Monteso.

Přeslechl jsme to, ale zato jsem pozorně sledoval, co se stane s mými penězi. Major si je zastrčil do vnitřní kapsy svého modrého kabátce, zdobeného zlatými šňůrami.

„Jak vidím, máte i hodinky,“ pokračoval Cadera. „Jistě uznáte, že vás musím požádat i o ně.“

„Tady jsou,“ odpověděl jsem poslušně. Schoval je do téže kapsy a řekl spokojeně:

„Máte u sebe ještě něco, co bych vám musel zabavit?“

„Teď už máte celé mé jmění.“

„Pochopil jste už, že jste zcela v naší moci?“

„Pochopil.“

„To jsem rád, protože očekávám, že se teď smíříte se svým osudem. Splnil jsem formality, o kterých jste se zmínil. Můžeme proto přejít přímo k věci. Opakuji otázku, zda se cítíte vinen z pokusu o vraždu?“

„Nesmysl, zavražděn jsem měl být já!“

Vyprávěl jsem mu stručně celý příběh, a když jsem skončil, major se mě zeptal:

,A vy tvrdíte, že tohle je pravda?“

„Ano. Mohu to odpřisáhnout.“

„Jako obžalovaný přísahat nemůžete. Ať teď promluví svědek.“

„Policejní úředník“ uposlechl a řekl:

„Lže!“

„Slyšíte? Svědek prohlašuje, že lžete,“ řekl major stroze.

„Má k tomu přirozeně své důvody. Záleží na vás, komu uvěříte.“

„Jistěže jemu!“

„Ale před chvílí jste říkal, že na lháře nevypadám.“

„To se týkalo jen věci, o které jsme mluvili předtím. Teď už zbývá jen otázka vzpoury a velezrady. Co k tomu chcete říci?“

„Že nemám vůbec tušení, jak bych se těmi zločiny mohl provinit.“

„Hned vám dokážeme, že nemluvíte pravdu. Seňore Mateo, co jste slyšel v zahradě obchodníka Rixia v San José?“

Že by se ten chlap býval vplížil do zahrady a tajně odposlouchal náš rozhovor? Pracoval v tom domě kdysi jako učedník, jistě se vyznal i v zahradě. Byl jsem zvědav, co řekne.

„Navštívil jsem v San José jednoho ze svých dřívějších známých, který slouží jako peón u seňora Rixia,“ vyprávěl Mateo. „Šli jsme spolu do zahrady, a tam jsme náhodou zaslechli moc zajímavý rozhovor. Oba Rixiové seděli s tímhle Němcem v besídce a mluvili o tom, že je nutné svrhnout Latorra. Chtěli přitom využít hlavně toho, že je Němec Latorrovi nápadně podobný. Měl odjet na sever země, vydávat se tam za Latorra a vyvolat povstání. Latorra chtěli zatím vlákat na osamělý statek, aby nemohl dokázat své alibi a aby se mohlo tvrdit, že povstání vedl on sám.“

Žasl jsem. Ten chlap nás opravdu slyšel, ale obrátil všechno naruby. A přitom se mi díval do očí s tak vítězoslavnou nestydatostí, že bych mu byl dal nejradši hned pár facek.

Vojáci lhářovu historku zřejmě už znali. Viděl jsem, že jsou zvědavi, co na to řeknu.

„Co na to odpovíte, seňore?“ zeptal se mě major.

„Že je to lež!“

„Byl jste v San José u seňora Rixia? Seděl jste s oběma seňory v zahradě?“

„To nepopírám.“

„A hovořil jste s nimi o politice a také o Latorrovi?“

,Ano.“

„Víte, že jste tomuto důstojníkovi úžasně podobný?“

„Slyšel jsem to.“

„To tedy dokazuje, že seňor Mateo mluvil pravdu.“

„Ale vůbec ne! Mluvili jsme o Latorrovi docela jinak!“

„To těžko dokážete.“

„To dokážu snadno! Je vám známo, že syn seňora Rixia je důstojník?“

„Ano. Znám ho osobně.“

„Výborně! Zeptejte se rytmistra Rixia! Ten vám potvrdí, že svědek lže.“

„Na to nemáme kdy. Podle vojenských zákonů se soudí rychle.“

„Tak si dělejte co chcete! Následky ponesete sám.“

„Rád. My vám totiž můžeme dokázat, že jste byl ochoten se podílet na připravovaném plánu. Mluvte dál, seňore Mateo!“

„Nezůstalo jen při té rozmluvě,“ prohlásil svědek. „Později prohovořili plán do všech podrobností. Dali tomuhle Němci doporučující dopis a poukázku na

odměnu. Obojí měl odevzdat v Saltu. Aby šel docela najisto, pořídili ještě kopii, kterou měl mít u sebe jeho přítel Monteso.“

„Je to tak, seňore?“ zeptal se mě major.

„Ne, to je taky lež.“

„Máte smůlu. My totiž můžeme dokázat, že je to pravda. Mateo viděl, kam jste si ty listiny schoval.“

„Já sám to kupodivu nevím.“

„Připomeneme vám to. Mateo pozoroval i Montesa a podařilo se mu zjistit, kam ukryl kopii.“

„Já že mám u sebe schované nějaké listiny?“ zvolal yerbatero.

„Ano,“ prohlásil Mateo. „Ve vestě.“

„Tobě přeskočilo!“

„Neurážejte mě! Ať se mnou páni důstojníci přistoupí k zajatci!“

Pět důstojníků vstalo a přistoupilo k Montesovi. Mateo vytáhl nůž a odpáral vzadu na Montesově vestě kus spodního lemu. Vypadly odtud dva papíry. Mateo je zvedl a podal majorovi.

„Tady je důkaz!“ zvolal vítězoslavně. „Teď už nebudou moci tak drze zapírat!“

Monteso vztekle zařval:

„To je trik! Měl ty papíry v ruce, ještě než mi rozpáral vestu!“

„Mlčte!“ poručil mu Cadera. „Ten Němec má listiny taky u sebe, seňore Mateo?“

„Ano,“ prohlásil Mateo.

„Přiznáváte to?“ zeptal se mě důstojník.

„Ano,“ odpověděl jsem rychle.

Bylo opravdu zábavné sledovat Mateův výraz při mé odpovědi. Byl přesvědčen, že budu zapírat, protože jsem o listinách nemohl nic vědět.

„Výborně!“ řekl major. „Jsem rád, že jste se jako caballero přiznal. Kde je máte?“

„To nevím. Já jsem si je nikam neschoval. Ale Mateo mi je asi někam zašil.

Bude jistě vědět, kde je hledat.“

„Mateo že vám…? Takhle se nevytáčejte, seňore!“

„Nevytáčím se. Mateo se nám snaží uškodit už od té doby, co se k nám v Montevideu přidal. Protože jsem ho hned prokoukl, jeho nenávist ještě vzrostla. V domě Rixiových se dobře vyzná, protože tam bydlel, dokud ho s ostudou nevyhnali, když okradl svého pána. Vplížil se do zahrady a odposlouchal naši rozmluvu, při níž jsem se vůči zdejší vládě zachoval naprosto korektně. Mateo se však rozhodl vyprávět vám pravý opak a vykonstruovat důkazy. Zatímco jsem byl na domácí slavnosti, vplížil se do mého pokoje a schoval se pod postel. Když jsem usnul, vylezl a zašil listiny, které sám sepsal, do mého oděvu.“

„Co nám to tu vyprávíte za pohádky, seňore?“ zvolal major.

„Tak se to opravdu stalo! V noci jsem se probudil a zahlédl Matea.

Nepodařilo se mi ho však dopadnout. Ráno jsem našel na podlaze červenou nit. Protože je můj lovecký kabát po indiánském způsobu ozdoben červenými stehy, domnívám se, že papíry budou v něm. Na další zastávce jsem Matea dopadl, když se krčil u spícího seňora Montesa. Jsem přesvědčen, že mu tehdy zašil listiny do vesty.“

„To je lež, pustá lež!“ zasmál se Mateo.

„Nemějte obavy,“ uklidnil ho major, „já tomu nevěřím. Zapamatoval jste si, kam si ten německý seňor listiny schoval?“

„Ovšem. Viděl jsem, jak mu starý Rixio vzadu rozpáral šev. Déle jsem už nečekal, ale mohl bych přísahat, že tam ty papíry budou.“

„Ukažte nám to místo.“

„Tady,“ řekl Mateo a ukázal na zadní lem mého loveckého kabátu. Sáhl jsem tam a ucítil, že tam něco je. Svlékl jsem si kabát a pečlivě si lem prohlédl. Původní stehy byly rozpárané a celé místo bylo znovu sešito jinou nití. Požádal jsem majora o nůž a stehy jsem přeřezal. Uvnitř byly stejné dva papíry jako v Montesově vestě.

Byl bych si je rád přečetl, ale major po nich okamžitě sáhl a vzal mi hned z ruky i nůž. Teď mi bylo jasné, že jsem opravdu v nebezpečí života. Netušil jsem, kdo je iniciátorem celé akce. To jsem se dozvěděl až později. Moje podobnost s Latorrem přiměla určité osoby, aby ukázaly svou pravou tvář a pokusily se mě odstranit.

Nato se vrátili na svá místa i důstojníci a četli listiny, které kolovaly z ruky do ruky. Když je dočetli, tiše spolu hovořili. Potom se ke mně major obrátil se slovy:

„Jsou to důkazy o vaší vině. Chcete něco říci na svou obhajobu?“

„Ne. Mohl bych říci ještě leccos, ale vím, že by to bylo zbytečné.“

„Poradíme se o rozsudku a okamžitě ho provedeme.“

Zatímco spolu důstojníci tiše hovořili, pošeptal mi Monteso, který dosud ležel na zemi:

„Já vás nechápu! Chováte se jako zbabělec! Teď nás oba zastřelí.“

„Mě asi ano, ale vás ne, protože o vás jim nejde.“

„To je hrůza! Že jsem si nevzal vaši výstrahu k srdci!“

„Nic si nevyčítejte, bylo nám to souzeno. Škoda že jste svázaný. Nemohl byste si ta pouta uvolnit? Dám vám k tomu příležitost.“

„Jak?“

„Dám se na útěk a všichni mě budou pronásledovat. A vy přitom uprchnete.“

„Ale kdepak, na útěk vůbec nemyslete! Nedostanete se ani ke koni! Odvedli ho pro jistotu hodně daleko. A kdybyste se náhodou vyšvihl do sedla, první bola by koně i vás srazila k zemi.“

„Uteču pěšky.“

„Dohoní vás po několika krocích.“

„To se ještě uvidí. Hlavně neklesejte na mysli. Jsem si naprosto jist, že jim uniknu. Vrátím se okamžitě na Estancii dél Yerbatero…“

„Koní najdete na pastviskách víc než dost. Kromě toho se dnes odpoledne vrátí můj bratr.“

„Hned s ním začnu tuhle bandu pronásledovat. Určitě vás osvobodíme. Dokážu vám, že nejsem žádný zbabělec.“

Plán jsem měl připravený. Revolvery jsem nepotřeboval - postačí mi nůž. Vyhrnul jsem si holínky, v kterých jsem měl schované střelné zbraně, a utáhl jsem si je kolem nohou co nejpevněji, aby se do nich nedostala voda. Nikdo si toho nevšiml. Indián nebo traper by hned věděl, co mám v úmyslu.

Páni důstojníci skončili soudní poradu. Vstali. Na jejich vážných tvářích bylo vidět, že se chystají vynést rozsudek.

Byl jsem připraven. Uniknout jsem mohl jen jedinou cestou - přes vodu, kde budu v bezpečí před bolami. Kromě toho jsem doufal, že se mi žádný z těch mužů nevyrovná v plavání. Řeka byla hluboká a nepříliš široká, což mi bylo právě vhod. Postačí, abych se dvakrát nadýchl, a doplavu na druhý břeh. Nehodlal jsem tu ovšem nechat všechen svůj majetek, který teď vězel v majorově kapse. Moje hodinky byly vodotěsné a také má náprsní taška měla obal, který po určitou dobu ochrání její obsah před promáčením. Majorův nádherný frak byl však odsouzen ke zkáze. Nehodlal jsem se vzdát ani svého koně, i když jsem se ho nemohl zmocnit hned. Stejně budu muset tyto muže pronásledovat kvůli Montesovi, a při té příležitosti snad dostanu zpátky i koně.

Major se ujal slova:

„Vojenský soud vynesl tento rozsudek: za prvé zprošťuje seňora Montesa obvinění z pokusu o vraždu, shledává ho však vinným z ublížení na těle. Listiny, které se u něho našly, prokázaly, že se provinil napomáháním k velezradě. Tento zločin se však neuskutečnil, a protože k němu seňor Monteso měl jen napomoci, odsuzuje se k deseti letům těžkého žaláře. Do vězení bude dopraven neprodleně.“

„Neříkal jsem to?“ řekl jsem tiše Montesovi. „O vás jim nejde.“

„Možná jen o vysoké výkupné!“

„Za druhé,“ pokračoval Cadera, „soud zprošťuje jeho společníka, iniciátora zločinů, obvinění z ublížení na těle, ale odsuzuje ho pro pokus o vraždu a pro dokázanou velezradu. Soudci se po zralé úvaze rozhodli odsoudit ho k trestu smrti. Rozsudek bude vykonán ihned, a to zastřelením.“

Všechny oči byly upřeny na mne. Dělal jsem, jako bych to neviděl.

„Chtějí k tomu odsouzenci ještě něco dodat?“ zeptal se důstojník.

„Ne,“ odpověděl Monteso.

Hlas se mu trochu třásl, byl bledý. Já jsem však zůstal úplně klidný. Potvrdila se jen stará zkušenost, že strach zmizí, když nastane očekávané nebezpečí.

„A vy, seňore?“ zeptal se mě major.

„Chci poznamenat, že vás neuznávám za své soudce. Nemáte právo soudit ani zdejší lidi, natož cizozemce. Občan tohoto státu by se mohl odvolat k vyšší instanci. O okamžitém vykonání rozsudku tedy nemůže být ani řeči. Ale vzhledem k tomu, že jsem cizinec, žádám, aby byla záležitost projednána se zástupcem mé země.“

Jak jsem očekával, všichni se zasmáli. Major řekl:

„Už jsem vám řekl, sefiore, že je tato žádost zbytečná. My se považujeme za příslušné a rozsudek provedeme. Chcete říci ještě něco?“

„Ano, mám ještě několik přání.“

„Jestli to bude možné, splníme vám je.“

„Kolik života mi ještě zbývá, seňore?“

Major vytáhl moje hodinky a pohlédl na ně.

„Řekněme ještě čtvrthodina. Budete pak připraven?“

„Ovšem. Rád bych zemřel jako muž, s otevřenýma očima.“

„Vyloučeno!“

„Proč?“

„Je to proti předpisu. Spoutáme vás na rukou a zavážeme vám oči šátkem.“

„Pak bych předtím rád aspoň viděl místo, kde budu zastřelen.“

Major se rozhlédl. Jeho pohled utkvěl na stromě, který stál na kraji tábořiště velmi blízko vody. Odtamtud jsem mohl být třemi skoky v řece.

„Vyhovuje vám tamhleten strom?“ zeptal se major. „Můžete se o něj opřít a moji muži budou mít pevný cíl.“

„Ten bych jim poskytl, i kdybych se neopřel. Já nezakolísám.“

„Máte ještě nějaké přání?“

„Ještě jedno přání pro vás, seňore.“

„Pro mne? Jak to?“

„Aby vám provedení rozsudku neuškodilo a abychom se považovali za přátele, až se zase někdy shledáme.“

„Shledat se můžeme leda tam nahoře, kde přestává všechno nepřátelství.“

„Bylo by mi útěchou,“ dodal jsem, „kdyby můj přítel mohl být svědkem mé popravy. Prosím vás o laskavost, abyste mu rozvázali pouta na nohou. Bude mít stále ještě svázané ruce a neuteče vám.“

„To přání vám splníme. Rozvažte seňorovi nohy!“

Jeden voják ten rozkaz provedl. Současně ke mně přistoupil Mateo. Měl v ruce řemen a kapesník.

„Co chcete?“ zeptal se ho major.

„Svázat odsouzence. Jako svědek na to mám právo.“ Nepočkal ani na důstojníkův souhlas a poručil mi:

„Dejte ruce dozadu! Je čas.“

„K čemu?“ zeptal jsem se.

.Abyste konečně přijal svůj trest.“

„Nejdřív přijměte vy svůj, darebáku!“

Bleskurychle jsem ho udeřil pěstí zespodu do brady, že odlétl daleko ode mne a rozplácl se na zemi. Hned se sice zvedl, ale napůl omráčen si kryl obličej rukama a strašlivě řval. Nikdo mu nepřiskočil na pomoc, zdálo se naopak, že mu tento trest přejí. Zrádcům se obvykle dostává odměny, ne však díků. Dokonce i major mě napomenul poměrně mírně.

„Co vám to napadlo, seňore, ubližovat v mé přítomnosti tomuto muži?“

„Rozhoduje tady on, nebo vy? Nechci, aby se mi ten mizera vysmíval, až nevinně zemřu.“

„Nebudeme se už přít! Čtvrthodina uplynula. Ruce vám spoutám já sám a hned vás přivážu ke stromu. Pojďte!“

„Vybral jste už muže, kteří mě zastřelí?“

„Hned to udělám.“

„Já zatím podám ruku svému příteli.“

Objal jsem yerbatera, který už se postavil, a pošeptal jsem mu do ucha:

„Hodím vám nůž, pokuste se zbavit pout!“

Pak se muži rozestoupili a major mě vedl ke stromu. Nikdo mě nelitoval. Opřel jsem se o strom. Major zvedl kapesník a řemen, které Mateovi vypadly z rukou.

„Smím se ještě zeptat, co uděláte s mým majetkem?“

„Pošleme ho nadřízenému úřadu. Teď už hodinky a peníze potřebovat nebudete.

Dejte ruce dozadu kolem stromu!“

Připravoval si řemen. Střelce ještě neurčil. Nikdo neměl v ruce pušku, kopí a boly visely na sedlech. Nastala rozhodující chvíle. Cítil jsem, jak se na mne Monteso dívá pln očekávání.

„Ale ano, seňore,“ protestoval jsem. „Potřebuji obojí tak nutně, že vás o to hned požádám.“

Užasle se na mne podíval.

„Jak to myslíte, seňore?“

„Asi takhle. Dávejte pozor!“

Sáhl jsem mu do náprsní kapsy a tu část uniformy, kde byly mé věci, jsem mu strhl z těla. Zastrčit si ji za opasek a vytáhnout nože z jeho opasku bylo dílem okamžiku. Jeden nůž jsem si dal do zubů, druhý jsem hodil Montesovi.

„Ale seňore, co …,“ vykřikl major. Dál se nedostal. Popadl jsem ho za límec, zvedl ho - a skočil s ním do hluboké řeky. Tam jsem ho pustil. Než se za mnou hladina zavřela, zaslechl jsem ještě mnohohlasý výkřik majorových mužů.

Všechno se udalo tak bleskurychle, že se nikdo z nich nestačil vrhnout veliteli na pomoc. Sám Cadera byl tak překvapen, že se ani nepokusil o obranu.

Klobouk jsem si už předtím pevně narazil na hlavu, aby mi ho voda neodnesla. Majora jsem s sebou strhl do vody proto, aby mě jeho muži nepronásledovali hned a soustředili se na jeho záchranu. A tak jsem se potopil a ze všech sil plaval pod vodou. Když jsem se musel poprvé vynořit a nadechnout, voda mi přece jen sebrala klobouk. Trvalo pár vteřin, než jsem ho chytil. Zatím prásklo několik výstřelů. Na břehu za mnou vypukl řev a vedle mé hlavy padl do vody jakýsi tvrdý předmět. Zároveň mě cosi prudce udeřilo do ramene. Byla to bola. Jedna ze tří koulí mě zasáhla. Dostat ji do hlavy, bylo po mně.

Zjistil jsem, že už mám třetinu řeky za sebou. Ještě jednou se budu muset nadechnout. Nemohl jsem se však vynořit v témž směru. Nechal jsem se proto unášet vodou, držel klobouk v ruce, a potom jsem opět plaval usilovně k druhému břehu. Když mi zase došel vzduch, lehl jsem si na záda. Voda mě pomalu vynesla nahoru, nos a ústa se vynořily nad hladinu. Zhluboka jsem se nadechl a znovu se potopil. Tentokrát mě nepřátelé ani nezahlédli, protože se pořád ještě dívali směrem, kterým jsem plaval původně.

Šťastně jsem dorazil k druhému břehu. Nevylezl jsem hned z vody ven, vynořil jsem hlavu jen po ústa. Trčel tam z břehu kořen, kterého jsem se přidržel. Kus dál po proudu byl břeh celý zarostlý. Zamířil jsem tam. Schoval jsem se v hustém rákosí a mohl se dívat na protější břeh, aniž by mě odtamtud někdo zahlédl.

Právě vytahovali z vody majora. Nehýbal se. Vypadal jako mrtvý. Nikomu nenapadlo vrhnout se do vody a plavat za mnou, ale jezdci už stáli na břehu a rozhlíželi se z koní, kde se objevím. Chtěli vjet do řeky až potom. Majorem se zabývalo nanejvýš pět mužů. Položili ho na zem a sklonili se nad ním. Viděl jsem, jak Cadera vstal, vyždímal si šaty a zmizel s ostatními za keři. Za chvíli se vrátil - na mém hnědákovi!

Všichni teď čekali na břehu, kde se objevím. Jak jsem se dozvěděl později, zůstal u Montesa na stráži jen jeden muž. Teď, když ostatní upírali pohled na řeku, mohl by se snadno pokusit o útěk. Bylo na mně, abych mu k tomu poskytl příležitost. Když vylezu z vody, vrhnou se jistě všichni do řeky a pustí se za mnou. Byl jsem rozhodnut. Chytil jsem se jakéhosi keře a vyšvihl se na břeh. Keř se zatřásl a muži to zpozorovali.

Celá tlupa zařvala. Major vykřikl rozkazy a muži vehnali koně do vody.

Monteso mi později vyprávěl, že se v tom okamžiku rozběhl na břeh i jeho strážce. Toho Monteso využil. Předtím si nikdo nevšiml, že jsem mu hodil nůž, protože sledovali mou potyčku s majorem. Monteso si na nůž okamžitě sedl. Teď se dal do práce. Protože měl ruce svázané za zády, nebylo snadné řemen přeříznout. Dostal však dobrý nápad. Lehl si na záda, zvedl nůž a odešel s ním k nejbližšímu keři, který neměl příliš silné větve. Jednu z nich probodl nožem tak, že pak mohl řemen předřít o pevně držící ostří.

Když si uvolnil ruce, vytáhl nůž a rozběhl se k svému koni, který stál vedle koně strážného. Muži jeho útěk zpozorovali, až když se vyšvihl do sedla. Jezdci, kteří ještě nebyli v řece, se za ním hned pustili.

Major se nemohl rozhodnout, ke které skupině se má připojit. Zaváhal. A v takové situaci znamená minuta zdržení mnoho. Nakonec jsem byl pro něho přece jen důležitější než Monteso. Vehnal svého, chci říci mého koně do vody, když už všichni jeho muži zmizeli na druhém břehu. Ale kde jsem byl já? Docela blízko.

Jakmile jsem viděl, že mě zahlédli, rozběhl jsem se po břehu proti proudu. Chtěl jsem v nich vyvolat dojem, že se hodlám dát na útěk tímto směrem. Ve skutečnosti jsem to ovšem v úmyslu neměl, protože tam by mě jistě brzy dohonili. Uniknout jsem mohl, jen když se mi podaří je zmást.

Břeh byl zarostlý křovím. Měl jsem se za ním krýt nebo ne? Kdyby mě neviděli, nemohl bych je zmást. Když mě uvidí, budou po mně střílet nebo vrhat boly. Přesto jsem se musel odhodlat k této taktice. A měl jsem štěstí. Vypálili za mnou několik ran, ale všechny mě minuly. Přiletělo i pár bol, které se však omotaly kolem keřů. Tak jsem uběhl asi tři sta kroků proti proudu řeky, stále v zorném poli nepřátel. Pak jsem předstíral, že chci zabočit do otevřené krajiny, kam nemohli vidět, ale ve skutečnosti jsem se skrčil a doplazil se pod keři zpátky k řece. Viděl jsem, jak o něco níž vylézá z vody poslední jezdec. Za mnou, nadruhé straně křovisek, která lemovala břeh jako úzký zelený pás, se už hnali první koně. Jezdci se domnívali, že jsem mnohem výš proti proudu. Major stále ještě váhal na druhém břehu. Díval se za Montesovými pronásledovateli.

Kdybych ho tak mohl zajmout a zmocnit se svého koně! Byl jsem tou myšlenkou přímo posedlý. Vnořil jsem se okamžitě do vody, potopil se a plaval na druhý břeh. Dvakrát jsem se musel nadechnout, ale neztrácel jsem čas rozhlížením. Když jsem dorazil ke břehu, podíval jsem se po Caderovi. Vháněl právě koně do vody.

To se mi znamenitě hodilo. Znovu jsem se potopil a plaval po proudu. Šlo to velmi rychle, protože řeka tu měla silný spád. Když jsem se opět vynořil, měl Cadera za sebou už dvě třetiny cesty. Ale já jsem mezitím urazil mnohem víc. Byl

jsem už skoro za ním. Teď už jsem se nemusel potápět. Plaval jsem ze všech sil po hladině. Kdyby jen pootočil hlavu, jistě by mě zahlédl.

Plaval jsem rychleji než kůň a doháněl jsem ho. Pak se kůň dotkl kopyty dna, ale já ho levičkou popadl za ocas. V pravé ruce jsem držel nůž. Jedinou Caderovou zbraní byla šavle. Za opaskem měl sice dvě blyštivé pistole, ty však vypadaly tak krásně, že mi ani trochu nenaháněly strach. Jezdec vyjel na břeh.

Chtěl hnědáka popohnat, ale prqtože jsem ho držel za ocas, začal kůň vyhazovat.

„Seňore Cadero!“ ozval jsem se.

Zděšeně se otočil, když slyšel své jméno. Jeho zděšení se zdesateronásobilo, když spatřil mne.

„Bože!“ zvolal, „to jste vy?“

„Nekřičte tak, seňore, nebo mě přinutíte, abych vás tímhle nožem umlčel!

Slezte s koně!“

„Ani mi nenapadne! Jste mým zajatcem, a jestli ten nůž okamžitě nezahodíte, zastřelím vás!“

Zasadil koni ostruhy, aby ho otočil a měl mě před sebou. Na takové zacházení však nebyl hnědák ode mne zvyklý. Vzepjal se tak, že jsem měl jezdce na dosah ruky. Popadl jsem ho za opasek a strhl se sedla na zem. Ale protože jsem současně musel popadnout koně za uzdu, aby mi neutekl, mohl Cadera vyskočit a vrhnout se na mne. Kůň vyhazoval předníma i zadníma nohama. Uzdu jsem nesměl pustit. Proto jsem Caderu udeřil volnou rukou do spánku tak, že klesl k zemi.

Pak jsem koně rychle uvázal ke keři, vytáhl majorovi šavli z pochvy a zlomil ji. Jedna pistole mu vypadla z ruky. Vytáhl jsem mu od opasku i druhou a zahodil jsem je obě daleko do křoví. Pak jsem zas koně odvázal a vyšvihl se do sedla.

Úder, který jsem majorovi zasadil, nebyl příliš silný, protože jsem se nemohl pořádně rozmáchnout. Lehce omráčený Cadera otevřel oči, rychle se probral a vyskočil.

„Stůjte, seňore!“ zvolal. „Zůstanete tady! Jestli váš kůň udělá ještě krok, tak…“

Nedomluvil, neboť nenašel své pistole, a když sáhl po šavli, chyběla jí čepel.

„Tak co?“ zeptal jsem se se smíchem, rozepnul si jednou rukou přesku na holínce a vyndal revolver.

„Tak… tak…! Sebral jste mi zbraně!“ zvolal zlostně. „Tentokrát jste na mne vyzrál. Ale mějte se na pozoru, abyste mě nepotkal podruhé! Krutě bych se vám pomstil!“

„Jen račte, pane majore!“

Pak jsem zavedl hnědáka do vody a plaval s ním na druhý břeh. Tam jsem se otočil. Major se plazil v trávě a hledal své pistole. S radostí jsem zjistil, že Monteso zmizel. Doufal jsem, že se mu podařilo uprchnout. Když jsem se rozhlédl po tábořišti, spatřil jsem u jednoho keře přeříznutý řemen. Jistě zamířil k Estancii dél Yerbatero. Tam jsem se musel vrátit i já, a tak jsem se vydal na cestu, kterou jsme přijeli. Narazil jsem na stopy mnoha koní. Sesedl jsem a prohlédl si je. Zjistil jsem bohužel, že Montesa pronásledovalo osm až deset jezdců. Bylo možné, že se budou stejnou cestou vracet. Musel jsem se proto mít na pozoru před bolami. Lasu člověk může uniknout, když si nad hlavou podrží pušku, aby se mu smyčka neomotala kolem krku, anebo když si připraví nůž, aby řemen přeřízl, jakmile mu dopadne na tělo. Jak se však ubránit bolám? Protivníci je házejí na zadní nohy koně, aby padl a strhl jezdce s sebou. Než se jezdci podaří vstát, je obklopen nepřáteli.

Bál jsem se tedy jen bol - a brzy se ukázalo, že právem. Teď jsem byl v pasti. Za mnou bažina, nalevo řeka se čtyřiceti jezdci a napravo návrší s deseti. Těch čtyřicet mužů se přeplavilo přes řeku o pořádný kus výš. Teď zamířili doprava, zatímco jejich kamarádi zabočili doleva. Oba tyto směry svíraly ostrý úhel, v jehož průsečíku ležel ranč, který jsem zahlédl, když jsme jeli přes pohoří poprvé.

Zpátky jsem nemohl. Jestli se mi podaří dojet k ranči dřív než moji pronásledovatelé, možná že jim uniknu. Ne že bych očekával, že najdu záchranu přímo na ranči, ne, tam by mě určitě obklíčili.

BRATR JAGUÁR

Abych se vyhnul Montesovým pronásledovatelům, kdyby se tudy náhodou vraceli, chtěl jsem se držet poněkud jižněji. To však nešlo, poněvadž se kolem dokola táhly bažiny, do kterých jsem se nemohl odvážit.

Severněji jsem jet nemohl, neboť tam byli Caderovi kavaleristé. Dosud mě sice hledali na druhé straně řeky, ale jakmile jim major řekne, že jsem uprchl, jistě se hned přeplaví na tenhle břeh. Z obou důvodů jsem byl nucen jet touto cestou. Stále ještě ze mne kapala voda. V botách jsem měl sucho, ale šaty byly mokré. Vytáhl jsem zpoza opasku část majorovy uniformy a vyndal z ní hodinky a

náprsní tašku. S radostí jsem konstatoval, že jim voda neublížila.

Už jsem byl skoro na návrší. Vtom se mezi skalisky na hřebeni objevila skupina jezdců. Zastavil jsem a zadíval se na ně. Byli to kavaleristé. Měli mezi sebou Montesa. Zůstali také stát. Takový oblek jako já neměl asi nikdo v celé zemi, a tak mě hned poznali. Vyrazili vítězoslavný výkřik a rozjeli se ke mně.

Viděl jsem, jak odpínají od sedel boly a točí jimi nad hlavou. Rychle jsem obrátil koně a zamířil k severu, protože zpátky k řece jsem nemohl. Pokud budu mít čest jen s touto skupinou, nehrozí mi velké nebezpečí, protože koně kavaleristů mého hnědáka nedohoní. Bude snadné držet si je od těla tak daleko, aby ke mně jejich boly nedolétly.

Měl jsem náskok asi sedm set kroků. Když jsem se ohlédl, spatřil jsem, že nejedou přímo za mnou. Drželi se na návrší, aby mě zatlačili k řece, do rukou svých kamarádů.

To bylo pro mne nebezpečné zvlášť proto, že jsem jel nepříznivým terénem.

Zatímco oni cválali po hladkém hřebenu, musel jsem já objíždět táhlá návrší, což mě značně zdržovalo. Můj kůň jako by však tušil, že se má pochlubit svou rychlostí, a cválal tak, že jsem si byl jist, že jim stejně uniknu.

Má jistota však netrvala dlouho. Pronikavý a radostný výkřik mi prozradil, že se stalo něco, co mé pronásledovatele potěšilo. Ohlédl jsem se, a opravdu. Z porostu, který lemoval řeku, vyjeli jezdci. Major zřejmě dohonil své muže a poručil jim, aby se přeplavili zpátky. Spatřili mne, spatřili své kamarády a odpověděli jim hlasy.

Dalo se však odhadnout, že se tam obě skupiny spojí. Budu-li tam dřív než oni, nebudou mě moci obklíčit. Proto jsem si musel pospíšit. Nahoře i dole točili jezdci bolami a ječeli jako Indiáni. Byli přesvědčeni, že jim neuniknu. Kdybych měl s sebou pušku, určitě by se ke mně nikdo nepřiblížil natolik, aby po mně mohl hodit bolu.

Zvedl jsem se v třmenech, abych ulehčil koni. Pohladil jsem ho po krku.

Porozuměl mi a napnul všechny síly. Pomalu, ale jistě jsem svůj náskok zvětšoval. Sledoval jsem terén, využíval sebedrobnější výhody, abych si ušetřil každý krok, každý metr. Dařilo se mi to. Obě skupiny se ke mně přibližovaly ze stran, ale já se jim krok za krokem vzdaloval. Desetičlenná skupina byla už za mnou a čtyřicet jezdců na stejné úrovni se mnou. Ranč byl blíž a blíž, jako by ho někdo přisouval. Mužům po levici jsem už takřka viděl do tváře. Pokusili se o štěstí s bolami. Čtyři, pět, šest se jich ke mně rozlétlo, ale žádná nezasáhla cíl. Teď už jsem měl takový náskok, že mě jezdci nemohli dohonit. Byl jsem zachráněn - anebo jsem si to aspoň myslel.

Ranč nebyl velký. Jeho bílé zdi jen svítily, nad střechou se mu rozkládaly stinné stromy. Byl obehnán silnou, dosti vysokou zdí, kterou ještě přečnívaly neproniknutelné kaktusy. Ve zdi byla široká vrata. Byla otevřena a stáli před nimi dva muži a dvě ženy. Viděli ten závod, ten hon na člověka už na dálku a vyšli ven, aby se podívali, oč jde. Jeden muž byl oblečen jako duchovní. Když se můj hnědák přiblížil k ranči a chystal se přelétnout kolem vrat jako vítr, udělal tento muž pár kroků kupředu a rozpřáhl paže, jako by chtěl koně zastavit.

„Stůjte! Jedete do záhuby!“

Ohlédl jsem se. Pronásledovatelé byli tak daleko za mnou, že jsem směle mohl obětovat půl minuty. Zastavit koně jsem však v té rychlosti nedokázal. Strhl jsem ho doleva, udělal ostrý oblouk, zastavil před vraty a zeptal se:

„Do záhuby? Proč?“

„Prcháte před těmi jezdci?“

„Ano.“

„Dopustil jste se něčeho?“

„Nikomu jsem neublížil. Jsem cizinec, Němec, a…“

„Němec?“ zvolala žena. „Tak honem dovnitř, krajane! Pospěšte si, za okamžik zasviští boly!“

A skutečně - první dopadla sotva dvacet kroků ode mne. Pobídl jsem koně patami, že skokem prolétl vraty do dvora. Obyvatelé ranče zajistili vrata dvěma trámy.

Dvůr nebyl velký. Dům byl do něho obrácen úzkou stranou. Vedle domovní zdi byly pevné fošnové dveře, které, jak jsem později zjistil, vedly na prostranství obehnané kaktusovým plotem. Uvnitř se páslo stádo skotu. Byla to zřejmě zlá zvířata, a proto je nemohli nechat na otevřené pastvině.

„Vy jste Němec?“ zeptala se mě žena mou mateřštinou. „To mám radost, že jsme vás mohli zachránit!“

„Děkuji vám za pomoc. Zachráněn však ještě nejsem a obávám se, že jste se svým dobrým skutkem sami vystavili nebezpečí.“

„Ale ne! Kde je bratr Hilario, tam nikomu nehrozí nebezpečí. To jistě víte!“

„Nevím, neznám ho. Jsem v téhle zemi teprve čtyři dny a…“

Přerušil nás hlasitý dusot koní, změť hlasů, kletby, výkřiky a údery do vrat.

„Otevřete! Otevřete! Nebo vyrazíme vrata!“

Tu ke mně přistoupil muž v kněžském oděvu a zeptal se mě:

„Prosím vás, seňore, abyste mi upřímně řekl, zda vás ti muži pronásledují pro nějaký přestupek či zločin. Jeli tomu tak, pokusím se s nimi vyjednávat. Jestli však jste nevinný, budeme vás bránit.“

„Dávám vám své čestné slovo, že jsem nevinný.“

„To stačí, seňore.“

„Povím vám, proč po mně jdou!“

„Později! Nejprve si s těmi neurvalci promluvíme.“

Fráter byl vysoké, kostnaté postavy. Měl na sobě široký černý plstěný klobouk a černý šosatý kabát až ke kotníkům. Na nohou měl holínky s obvyklými velkými ostruhami. Vytřeštil jsem oči, když jsem si všiml, že mu za koženým pasem čouhají vedle nože i rukojeti dvou revolverů. Obličej měl téměř něžný a neobyčejně mírný výraz jeho tváře ještě podtrhovaly velké modré oči.

Ve vratech byl čtvercový otvor, zakrytý prknem. Fráter je odsunul, vyhlédl ven a zeptal se:

„Co chcete, seňorové?“

„Chceme dovnitř!“ odpověděl kdosi rozkazovačně. Poznal jsem hlas vůdce tlupy.

„Kdo jste?“

„Jsme Guardia nacionál. Já jsem major Cadera.“

,A proč se k nám dobýváte?“

„Protože chceme, abyste vydali uprchlíka, který se u vás skryl. Byl odsouzen k smrti a utekl těsně před popravou.“

„Proč byl odsouzen?“

„Pro vraždu, vzpouru a velezradu.“

„Kdo ho odsoudil?“

„Vojenský soud.“

„Které posádky?“

„Sakra, nevyptávejte se mě jako malého kluka! Na to nejsem zvyklý!“

„Ale já jsem zvyklý jít každé věci na kloub. Když vám mám vydat uprchlíka, musím nejdřív vědět, zda máte právo žádat o jeho vydání.“

„Mám, protože jsme ho odsoudili my sami!“

Fráter se na chvilku odmlčel, zdálo se, že si muže pozorně prohlíží. Potom řekl:

„Vy sami jste utvořili vojenský soud? O tom si ještě promluvíme. Nejdřív se zeptám toho cizince, co si o té věci myslí.“

„Na to nemám chuť ani čas. Jestli okamžitě neotevřete vrata, vyrazíme je!“

„Mírněte se, seňore! Nenecháme se tak snadno zastrašit. Pokud jde o mne, nebojím se vás ani trochu.“

„Tak? A kdo jste, vy statečný hrdino?“

„Jsem bratr Hilario.“

„Bratr! To je to pravé! Před fráterem neuteče ani kuře, natož my. Jestli nám toho uprchlíka okamžitě nevydáte, vezmeme ranč útokem!“

„Poslyšte - velitel jsem tady já!“

„Fráter jako velitel pevnosti! To je k popukání! Čím se chcete bránit?“

„Nejdřív prostou výstrahou. Běda tomu, kdo vloží ruku na tento dům či na jeho obyvatele. Umírá zde člověk.“

„O to se starého čerta staráme, bratře Hilario!“

„Dále bych vám rád řekl, seňore, že mám ještě jiné jméno. Říká se mi také bratr Jaguár.“

„Bratr Jaguár!“ zvolal major. Za vraty se rozhostilo ticho. Kněz se ke mně otočil a řekl:

„Tady jste v bezpečí, seňore. Ti lidé se mě bojí.“

To mě překvapilo. Jak přišel ten podivný muž, zřejmě člen nějaké misijní společnosti, k svému druhému jménu? Jaguár je nejobávanější šelma Jižní a Střední Ameriky. Když po něm lidé někoho pojmenují, musejí k tomu mít důvod. Tušil jsem, že jsem na stopě zajímavému tajemství.

Ve způsobu, jak fráter mluvil s vojáky, bylo cosi nebojácného, sebevědomého, vojáckého. A když se ke mně otočil, svítily mu oči tak podivně, jako by si troufal přemoci i toho nejsilnějšího a nejnebezpečnějšího nepřítele. Obrátil se zase ke kukátku a zavolal:

„Počkejte tady! Za půl hodiny vám řeknu co a jak. Kdo by se do té doby odvážil nepřátelského činu, bude mít co dělat s bratrem Jaguárem. Na to nezapomeňte!“

Hned po příjezdu na dvůr jsem sesedl s koně a celou tu dobu jsem ho

poplácával a hladil, abych mu poděkoval za dobré služby.

Fráter si toho všiml. Podal mi ruku.

„Vítám vás, seňore. Pečujete dobře o svého koně. To je tady velká vzácnost.

Už to mě přesvědčuje, že jste dobrý člověk. Pojďte dovnitř!“

Otevřel úzké dveře a zavedl mě do pokoje. Byl vyšší, než bývají obvykle místnosti na rančích, a měl dřevěný strop. Na skleněných oknech nebyla ani skvrnka a prosté stoly a židle byly čistě vydrhnuté, zrovna jako podlaha. Cítil jsem se zde jako v djirynské či bavorské selské světnici. I majitelé domu mi byli blízcí. Ženě, která se zaradovala, že jsem Němec, bylo asi čtyřicet let, jejímu manželovi asi o deset víc:

Zatímco hospodář s hospodyní přisouvali židle ke stolu, pokračoval fráter:

„Mé jméno už znáte, seňore. Musím vám ještě říci, jak se jmenuje náš rančer.

Jste totiž u svých krajanů, u seňora a seňory Burgliových.“

„Ach, vy jste ze Švýcarska?“ zeptal jsem se rančera. „Soudím tak podle vašeho jména.“

„Soudíte správně.“

„Seňora je také Švýcarka?“

Hovořil jsem španělsky, protože jsem nemohl očekávat, že by fráter rozuměl německy.

„Ne, pochází z Durynska, od Arnstadtu,“ zněla odpověď.

„To jsem si myslel. Švýcaři nejsou v těchto zemích tak vzácní, ale nikdy bych nečekal, že se na Río Negro setkám s ženou z Durynska a že mi ještě k tomu zachrání život!“

„Tak zlé to jistě nebylo, seňore!“ řekla.

„Bylo! Kdyby boly zasáhly mého koně, byl bych ztracen. Byli by mě zastřelili.“

„Pro velezradu?“

„Ano - a pro vraždu. Ale zavražděn jsem měl být kupodivu já.“

„Smím vás požádat, abyste nám vyprávěl své zážitky?“

„Řeknu vám všechno.“

Vyprávěl jsem, co jsem zažil za těch pár dní od chvíle, kdy jsem vystoupil z lodi. Všichni mě pozorně vyslechli. Když jsem skončil, řekl fráter:

„To je zvláštní! Každý nemá takové štěstí či neštěstí, aby toho za tak krátkou dobu zažil tolik co vy, seňore! Hrozí vám opravdu velké nebezpečí.“

„Kdybych aspoň věděl, kdo na mne tu rozzuřenou tlupu poštval. Řekl bych, že seňor Andaro.“

„Také si myslím. Jestli se tu však nehodláte zdržet, může vám to být úplně jedno. Hlavně abyste unikl nebezpečí!“

„Já si myslím, že budou čekat venku, dokud neopustím ranč.“

„Pak tu zůstanete, dokud jim nedojde trpělivost.“

„To by bylo báječné!“ souhlasila seňora. „Způsobil byste nám tím velkou radost, přestože máme v domě smutek.“

„Někdo tu umírá?“ zeptal jsem se. Žena zvážněla.

„Můj strýc,“ řekla tišeji. „Neslyšíte ho ve vedlejším pokoji?“

Zaslechl jsem už několikrát potlačované vzdychání a sténání, ale nevšímal jsem si toho.

„Tělesně se už uzdravit nemůže,“ pokračovala žena. „Zbývá mu jen pár dní, možná hodin. Ta druhá nemoc je však ještě horší - nechce k sobě pustit lékaře a nechce ani slyšet o lécích. Zřejmě ho něco tíží, nějaká vina či jiné břímě, kterého by se ještě před smrtí rád zbavil, ale nemá k tomu odvahu. Žil dlouho na západě v horách. Nevíme přesně, co tam dělal. Říkal, že vykopával předpotopní zvířata. Nabyl přitom malého jmění a koupil nám za ně tento ranč. Býval skoro celý rok v Kordillerách a sem si přicházel jen na pár týdnů odpočinout. Když přišel tentokrát, skoro před dvěma měsíci, zděsili jsme se ho, vypadal jako mrtvola. Od té doby nevyšel ze svého pokoje. Ví, že musí zemřít.“

„Musíte ho nějak přimět, aby ulevil svému srdci. Vždyť tu má bratra Hilaria, který…“

Zarazil jsem se, protože venku vypukl divoký povyk. Rančer popadl pušku, která visela na zdi, ale kněz mu to rychle rozmluvil:

„Počkejte, seňore Biirgli! Zbraně snad potřebovat nebudeme. Doufám, že ty muže zkrotím i tak. Ale pojďte se mnou.“

Vyšli jsme na dvůr. Můj kůň už tam nestál. Jeden peón ho odvedl za dům, kde bylo pastvisko pro koně. Vojáci bušili do vrat, deset dvacet hlasů křičelo, abychom je pustili dovnitř. Fráter zas otevřel kukátko. Muži ztichli a já opět uslyšel majorův hlas:

„K čertu, jak dlouho tu máme čekat? Půlhodina uplynula už dávno!“

„Jestli nemáte čas, jeďte dál!“

„Pojedeme, ale s tím Němcem! Vydejte nám ho!“

„Nevydáme.“

„Nestarejte se o pozemské věci, boží muži! Jedu ke své posádce a žádám vás se vší vážností, abyste nás nezdržoval.“

„Nikdo vás nezdržuje, seňore. Jeďte dál, jak nejrychleji můžete! Učiníte nám tím velké potěšení!“

„Bez toho Němce neodjedeme!“ opakoval major. „Dávám vám ještě pět minut.

Jestli nám ho do té doby nevydáte, tak si pro něho přijdeme!“

„To můžete zkusit! Jen pojďte!“

Fráter zavřel kukátko a popadl závory. Oba těžké trámy odlétly jako sirky.

Měl zřejmě obrovskou sílu. Pak otevřel dokořán obě křídla vrat.

„Tamhle stojí ten pes, co mi zlomil šavli!“ zvolal major. „Na něho!“

Byl teď jako vyměněný. Když jsem byl jeho zajatcem, choval se ke mně poměrně zdvořile. Nyní však byl bezohledný. Zřejmě našel obě své pistole. Držel teď v každé ruce jednu a blížil se s nimi k fráterovi. Vojáci šli váhavě za ním. Bratr Hilario stál uprostřed vrat, vzpřímený a hrdý.

„Zpátky!“ poručil.

Muži se zastavili, ale major kráčel dál. !

„Zpátky, nebo…,“ opakoval bratr Hilario ‘a velitelsky zvedl paži. Teď se zastavil i důstojník. Neviděl jsem fráterovi do obličeje, ale zřejmě v něm bylo něco, co na majora zapůsobilo. Neodvážil se projít kolem něho. Zvolal zlostně:

„Dobrá, nevejdu bez dovolení do cizího domu. Ale když mi toho Němce nechcete vydat, uděláme té tahanici rychlý konec.“

Zvedl paži, aby na mne namířil pistole. Ale v příštím okamžiku už je neměl. Fráter mu je bleskurychle vytrhl z ruky a hodil je za sebe na dvůr. Pak popadl majora za paže, přitiskl mu je pevně k tělu, zvedl ho a vnesl dovnitř jako loutku. Vedle vrat byla lavice z udusané půdy. Na tu majora posadil a rozkřikl se na něho:

„Tady zůstaneš sedět! Jestli vstaneš, promluvím si s tebou jinak!“

Vrátil se k vratům, zavřel je a zasunul závory. Nikdo z vojáků se mu v tom neodvážil zabránit. Major seděl na lavici jako poslušné dítě a ani se nehnul. Fráter se vrátil k lavici, založil si ruce na prsou a řekl:

„Máte, co jste chtěl, seňore. Jste uvnitř. Chovejte se slušně, abyste se odtud dostal se zdravou kůží.“

Major na frátera užasle pohlédl, potom vyskočil a vykřikl:

„Co si to dovolujete, takhle se mnou mluvit? Jakým právem?“

„Stejným právem, jakým jste vy zajal tohoto německého seňora a jeho přítele

- právem silnějšího. Jenže já jsem nikoho bezdůvodně nenapadl jako vy. Tento Němec a jeho kamarád vám nic neudělali, ale vy jste na nás mířil pistolemi a vyhrožoval, že ranč vypálíte!“

„Seňore, jsem major a co nejdřív budu plukovník!“

„To je mi úplně jedno. Nekřičte a zase si laskavě sedněte.“

Major zřejmě nevěděl, co má dělat. Nepůsobil už ani trochu dojmem řízného důstojníka jezdectva. Kalhoty měl promáčené a na kabátě mu chyběla kapsa, kterou jsem mu utrhl.

„Co se mnou chcete dělat?“ zeptal se.

„Pohnat vás k odpovědnosti pro ohrožování a vyhrožování žhářstvím.“

„Mne? Zapomínáte, s kým mluvíte!“

„Říkám vám otevřeně, že vám nevěřím ani slovo. Armáda Bandy oríental není tak velká, aby člověk neznal počet a jména jejích štábních důstojníků. Jsem hrdý na to, že je znám všechny, ale žádný major Cadera mezi nimi není.“

„To jste asi špatně informován.“

„Slyšel jsem zato o jednom seňorovi, který se jmenuje Enrico Cadera. Je to člen jedné argentinské politické strany a vyprávěli mi o něm, že teď dává dohromady ozbrojené oddíly. Proč, to zatím není jasné. Najímá prý žoldáky na druhém břehu řeky Uruguaye a jednou se prý dokonce odvážil přijít až sem. Ve všech končinách, které poctil svou návštěvou, přišli majitelé stád o spoustu koní.“

Major se podíval na frátera poněkud bázlivě.

„O tom jsem ještě neslyšel. Neznám ho.“

„Cože? Vy, major, že byste neslyšel o tak důležitém straníkovi? To bych se moc divil. Kdybyste byl opravdu štábní důstojník, věděl byste, že kvůli tomuto Enriku Caderovi byl k řece Uruguayi poslán oddíl vojáků, aby odrážel jeho nájezdy. Moje pochybnosti o vaší pravdomluvnosti stále vzrůstají. Navíc se obávám, že za svůj dnešní hrdinský čin moc velkou slávu nesklidíte.“

„Tím větší bude váš trest! Je vám jistě jasné, že vás poženu před soud!“

„V tom vám budu nápomocen. Pošlu do Mercedesu posla, který odtamtud přivede oddíl vojáků, aby mě zatkli. Protože vám to jistě způsobí zadostiučinění, které

vám upřímně přeji, zadržím vás tady - v případě potřeby násilím - až do příjezdu toho oddílu.“

Major se přestal ovládat. „U sta hromů! To neuděláte!“ vyrazil ze sebe. „V nejhorším případě vezmou moji muži ranč útokem, aby mě osvobodili!“

„Chcete použít násilí, abyste se odtud dostal? To znamená, že máte strach z příchodu našich vojáků. Má domněnka byla tedy správná. Jste vůdce banditů, kteří se dopouštějí nezákonných násilností. Pošlu okamžitě posla do města a vy tu počkáte, dokud se nevrátí!“

„Co si o mně myslíte? Já vám ukážu, co udělám!“

Cadera vyskočil z lavice a vrhl se k místu, kde ležely jeho pistole. Počítal jsem s tím a byl jsem rychlejší. Odstrčil jsem ho zpátky, že prudce dopadl na lavici. To ho rozzuřilo tak, že vyskočil znovu, vyrazil zběsilou kletbu a chtěl se na mne vrhnout. Ale fráter ho popadl za paže, přitiskl mu je k tělu a znovu ho posadil na lavici.

„Vidíte, že se namáháte marně,“ řekl mu. „Smiřte se se svou situací. Za to, co jste dnes provedl, budete pykat vy i vaši muži. Zajmeme je také.“

„Jak to chcete udělat?“ zeptal se major trochu posměšně.

„To vám rád prozradím. Vás zavřeme v domě, pak vlákáme na dvůr vaše muže a pustíme k nim tory a novilly. Jsem přesvědčen, že se vaši stateční guerillové budou ve společnosti těchto zvířat tvářit docela jinak než dnes ráno, kdy měli co dělat jen se dvěma pokojnými muži.“

Tóro je starý zákeřný býk, který rád napadá člověka Novillo se říká mladému divokému býčkovi, kterého nelze zkrotit. Obě tato zvířata jsou velmi nebezpečná. Snadno se rozzuří a pak nepřestanou, dokud nepřítele nezničí. Fráterova hrozba učinila na majora náležitý dojem.

„Dejte mi už pokoj a pusťte mě ven!“ řekl.

„Chápu vás a byl bych možná ochoten vaši prosbu splnit, avšak s podmínkou,.že vás vyměním za vašeho zajatce.“

„Vyloučeno! Nemáte právo zavírat mě tady!“

„Stejně nemáte vy právo držet v zajetí seňora Montesa. Ale nebudeme se už hádat. Všechno se vysvětlí, jakmile přijde vojsko z Mercedesu. Seňore Burgli, máte tu jednoho spolehlivého muže a rychlého koně?“

„Mám obojí,“ odpověděl rančer, který až dosud jen přihlížel a naslouchal.

„Dejte toho koně osedlat a muže pošlete za mnou! Dám mu s sebou pár řádek.“ Burgli chtěl odejít, ale vtom major zvolal:

„Počkejte! Ještě něco! Vojáků z Mercedesu se nebojím, jsou to moji kamarádi.

Ale nechci, aby mě tu našli v téhle situaci. Přijímám proto vaši podmínku a vydám vám Montesa. Pusťte mě ven, pošlu vám ho dovnitř.“

Fráter s úsměvem zavrtěl hlavou.

„Představuji si to jinak, seňore. Otevřu vrata, aby vás vaši muži viděli a abyste k nim mohl promluvit. Poručíte jim, aby yerbatera pustili. Jakmile projde vraty, budete smět odejít ze dvora. Doufám, že s mým návrhem souhlasíte?“

„Souhlasím.“

„Dobrá. Žádám, abyste potom se svými muži okamžitě odjel a nepokoušel se nám škodit.“

Cadera mu to slíbil jen velmi nerad.

„Otevřu tedy vrata,“, řekl fráter.

Přistoupil k vratům, odsunul závory a otevřel obě křídla. Sám zůstal stát uprostřed. Bandité tábořili kousek od něho. Major jim poručil, aby pustili Montesa. Musel však rozkaz opakovat, než muži uposlechli. Měli zřejmě vztek, že proti nám nic nezmohli, přestože měli takovou převahu. Rozvázali Montesovi pouta a yerbatero vešel na dvůr.

„Ale teď už chci odtud!“ zvolal major. „Splnil jsem vaše podmínky. Propusťte

mě!“

„Udělám to, až mě znovu ujistíte, že odtud se svými muži okamžitě odjedete a

nedopustíte se vůči nám žádných nepřátelských činů.“

„Vždyť jsem vám to už řekl! Odjedeme okamžitě z těchto končin a nic proti vám nepodnikneme.“

„Dobře. Dostaneme také yerbaterova koně.“

„Vezměte si ho, ale honem, ať už jsem pryč!“

Monteso si pro koně sám zašel, a teprve potom jsme majorovi dovolili vstát a vyběhnout ze vrat. Neřekl ani slovo, nasedl na koně a odjel s celou skupinou.

Fráter byl tak opatrný, že za nimi za chvilku poslal gauče, aby se přesvědčil, že opravdu táhnou pryč a nechtějí nám nastražit past, až se budeme vracet do Estancie dél Yerbatero. Gaučo nám později ohlásil, že se bandité přebrodili přes řeku, což byl bezpečný důkaz, že už nás nehodlají pronásledovat.

Rančerova žena sledovala celé vyjednávání z okna, ale přesto ještě pomohla služebné prostřít. Když jsme vešli dovnitř, pozvala nás ke stolu. Při jídle se

mluvilo o posledních zážitcích. Monteso byl rozezlen nejvíc a vyprávěl, jak se mu podařilo od řeky uprchnout. Bandité se za ním vydali poměrně brzy.

Monteso uháněl, jak mohl nejrychleji, ale na druhé straně návrší šlápl jeho kůň do králičí nory a padl a Monteso vyletěl ze sedla. Než pomohl koni vstát a než znovu nasedl, uplynulo tolik času, že se k němu pronásledovatelé nebezpečně přiblížili. Rozdělili se, aby ho obklíčili. Přesto jim Monteso ještě kus cesty unikal. Nakonec však zasáhli jeho koně bolami a povalili ho na zem. Monteso byl sice odhodlán bránit se, ale měl u sebe jen nůž, kdežto jeho pronásledovatelé byli ozbrojeni dlouhými kopími, a tak se nakonec raději vzdal. Cestou zpátky zahlédli muži mne a hned se za mnou vydali.

„Proč jste mě vlastně vyzval, abych zabočil do ranče?“ zeptal jsem se frátera.

„Protože by vám za rančem přeťala cestu říčka, přes kterou byste se nedostal. Ústí o kus dál do Negra.“

„Když jsem se dostal přes Río Negro, přebrodil bych se jistě i přes tuto říčku!“

„Kdepak. Před ní je bažina a v té byste uvázl a padl svým pronásledovatelům do rukou. Bažinou se dá projít jen po několika úzkých stezkách, které neznáte. Takhle jste se zachránil.“

„Aspoň prozatím. Moc těm banditům nevěřím. Jejich vůdce sice slíbil, že proti nám nic nepodnikne, ale já si myslím, že není z těch, co dodržují slovo. Nejraději bych se vydal sám dolů k řece, abych se přesvědčil, zda opravdu odjeli.“

„To by bylo škoda času. Zůstaňte klidně tady, teď už jste v bezpečí. Bandité vědí, že jsme je prohlédli, a tak se pokusí dostat se co nejrychleji na druhý břeh Uruguaye.“

„Vy si tedy myslíte, že to jsou Argentinci?“

„Ano. Přijeli sem krást koně. Jsem si tím jist. Teď jistě očekávají, že sem přivedeme z Mercedesu vojáky. Proto radši honem vezmou nohy na ramena.“

Zaslechli jsme zavolání z vedlejší světnice. Fráter vstal a odešel tam.

Když se za chvíli vrátil, řekl mi, že by mě nemocný strýc rád viděl.

„Učiňte mu to potěšení, seňore!“ prosil mě fráter. „Propadl chudák trudomyslnosti. Něco ho trápí a já jsem mu zatím neuměl pomoci. Třeba ho toho trápení zbavíte vy. Vím dobře, jak na člověka zapůsobí neočekávané setkání s krajanem.“

Bylo mou lidskou povinností splnit přání umírajícího, a tak jsem odešel do vedlejší místnosti. Byl to - abych tak řekl - salón. Stálo tam dokonce i harmonium. Rančer je vyhrál v Montevideu v jakési dobročinné loterii a odvezl si je sem, přestože na ně nikdo neuměl hrát.

Můj krajan ležel v čisté posteli. Oči měl zapadlé. Jeho čelo přecházelo v lesklou, plešatou lebku a bezzubí ústa měl skleslá. Proto vypadala jeho tvář jako umrlčí lebka. Měl jsem dojem, že umírá.

Když jsem ho pozdravil, neodpověděl mi hned, ale zadíval se mi neklidně a pátravě do tváře. Potom mi podal na pozdrav obě hubené ruce a řekl, pokoušeje se o úsměv:

„Buďte vítán, pane! Jistě nepřicházíte k umírajícímu rád, ale chci se vás na něco zeptat. Odpovíte mi přesně to, co si budete myslet? Vaše slova budou pro mne nesmírně důležitá.“

Mluvil pomalu a tiše. Prsa se mu zdvíhala jen nepatrně. Podložil jsem mu pod záda polštáře, takže skoro seděl. Zřejmě mu to ulevilo. Místo aby mi položil svou otázku, dlouho si mne prohlížel, jako by mi chtěl nahlédnout hluboko do duše. V jeho pohledu se opravdu zračil strach. Měl jsem s ním upřímný soucit.

„Jen se ptejte!“ vyzval jsem ho. „Budu si myslet, že jsem váš nejlepší přítel, a odpovím vám zcela otevřeně.“

„Ano, ano! Prokážete mi tím opravdu velkou přátelskou službu.“ Sepjal ruce a pokračoval:

„Zemřu, vím to a cítím to. Musím odejít, ale mou duši tíží břímě, které ji násilím táhne zpátky. Řekněte mi upřímně: co si myslíte o přísaze?“

To byla podivná otázka. Že by dal někomu svatý slib, jehož závaznost ho naplňovala strachem ze smrti?

„Přísaha je slib, při němž se za svědka dovoláváme Boha,“ odpověděl jsem.

„Kdo ten slib nedodrží, proviní se rouhačstvím.“

„Tak vy si myslíte, že se přísaha musí za všech okolností dodržet?“

„Ano.“

Umírající svěsil ruce a vzdychl si:

„Pak se toho břemene nezbavím.“

„Přísahal jste dobrovolně?“

„Ne.“

„K takové přísaze bych se nenechal nikdy donutit.“

„Ani kdyby vám hrozili smrtí?“

„To je otázka, na kterou se nedá tak snadno odpovědět. Strach ze smrti může být mocnější než vůle. Přijde na okolnosti. Rozhodně bych zkusil všechny ostatní prostředky, než bych takový slib vyslovil. Kdybych to přece jen musel udělat, považoval bych své slovo za závazné, jen pokud by se nepříčilo mému svědomí.“

„To jste mi, pane, ulevil!“ vypravil ze sebe nemocný a zhluboka si oddychl.

„Byl jsem jednou svědkem zločinu, po němž mě pachatel přepadl a přinutil k přísaze, že se o tom nikomu nezmíním ani na smrtelném loži.“

„Byl to těžký zločin?“

„Ano. Vražda. Jeden horský vůdce zabil cestovatele, kterého měl převést přes Kordillery. Tím cestovatelem byl duchovní. Oba šli z Peru. Byl jsem nedaleko a viděl jsem ten strašlivý čin na vlastní oči.“

„Nemohl jste mu zabránit?“

„Ne. Oběť byla už v posledním tažení a mezi mnou a místem zločinu byla strmá skalní stěna.“

„Nemohl jste vraha zastrašit alespoň tím, že byste na něj zavolal?“

„Kdybych jen volal! Řval jsem! Vrah mě sice zpozoroval, ale zjistil, že k němu nemohu, vysmál se mi a svou oběť zardousil. Bylo to hrozné!“

„Copak jste neměl pušku, abyste toho chlapa zastřelil?“

„Pušku jsem měl, ale došel mi prach. Proto jsem co nejrychleji slezl se skály a chystal se vraha sledovat a udat ho. On s tím však zřejmě počítal a vydal se mi naproti. Nebyl jsem dost opatrný. Když jsem zabočil za skalisko, znenadání se na mne vrhl, povalil mě na zem a přiložil mi pistoli na prsa.“

„A vy jste se nebránil?“

„Bránil, ale byl jsem příliš slabý. Bloudil jsem už dlouho v pustých horách a vypálil jsem předtím svou poslední kulku na lamu. Ale minul jsem ji. Dlouhé hladovění a obtížné lezení po skalách mě vysílilo tak, že jsem byl slabý jako dítě. Ten muž by byl jistě zavraždil i mne, jenomže to byl - můj známý, dokonce bývalý kamarád.“

,A to jste ho nepoznal hned?“

„Ne. Byl příliš daleko, neviděl jsem mu do tváře. Poznali jsme se, až když jsem ležel pod ním. Pak se přece jen ostýchal zabít bývalého přítele. Byl mi z dřívějška zavázán vděčností, a proto mě nechal naživu. Musel jsem mu však odpřisáhnout, že ho neprozradím. Ta přísaha mě trápila jako přízrak až do této chvíle.“

Nemocný mluvil pomalu a s častými přestávkami. Teď už si musel odpočinout.

Jeho slova na mne hluboce zapůsobila. Vzpomněl jsem si při jeho vyprávění na sendadora, o němž mi říkal yerbatero. Onen sendador také doprovázel přes Kordillery duchovního a zdědil po něm vzácné listiny, protože padre cestou zemřel. Že by to byl onen vrah?

„Řeknete mi, jak se ten muž jmenoval?“ zeptal jsem se. Nemocný zavrtěl hlavou.

„Nebo aspoň kde a kdy se to stalo?“ Odmítl podruhé.

„Dozvěděl jste se, proč ten muž kněze zabil? Nebylo to kvůli starým listinám, v nichž se psalo o pokladech z doby Inků, které prý jsou potopeny v jezeře a schovány ve staré šachtě?“

Muž ke mně vztáhl obě ruce v nejvyšším zděšení.

„Proboha, mlčte!“ zasténal. „Jak to víte?“

„Nevím to přesně, jen si to domýšlím. Ten padre chtěl do Tucumánu do dominikánského kláštera, že?“

„On to ví! Ví všechno!“ zašeptal nemocný.

„A ten vrah je známý horský vůdce, viďte?“

„I to ví! Musíte přiznat, pane, že jsem vám nic neřekl, vůbec nic, ani slovo!“

„Neřekl. Věděl jsem to už předtím.“

Muž si neuvědomil, že mi svými slovy všechno nepřímo potvrdil. Aby na to nepřišel, pokračoval jsem rychle:

,A to vám dělalo takové starosti? Milý příteli, tohoto břemena bych se byl na vašem místě už dávno zbavil! Vaší povinností bylo svěřit se knězi. Dopustil jste se těžkého hříchu, že jste to neudělal. Svěřte se bratru Hilariovi. Jistě vám poradí.“

„Jen jestli smím! To jsem právě nevěděl.“

„Smíte. Není to už žádné tajemství. Přesvědčil jste se, že jsem o tom případu věděl skoro všechno.“

Hleděl tiše před sebe. Po delší chvíli řekl:

„Když vás tak poslouchám, musím vám dát za pravdu. Ale všechno přece nevíte!

Ten senda… ten vrah mi řekl ještě víc.“

„To nevadí. Nejde o to, co všechno jste měl zatajit. Rozhodující je, že vás k tomu vaše přísaha nezavazuje. Dávám vám své slovo, že bych se na vašem místě svěřil bratru Hilariovi.“

Nemocný si hubenými prsty pohrával s pokrývkou a nakonec řekl:

„Máte pravdu. Zeptám se bratra Hilaria. Pošlete mi ho sem!“

Uposlechl jsem a poslal frátera k umírajícímu. My ostatní jsme seděli ve světnici snad hodinu a mlčeli. Potom se fráter vrátil. Byl vážný, ale jeho oči měly dojatý výraz. Podal mi ruku a řekl:

„Nemocný se zbavil pochybností a strachu. Jeho duši se ulevilo. Zeptal se mě, kdy chcete odjet. Prosí vás, abyste tu dnes zůstal.“

„Musíme zpátky na Estancii dél Yerbatero!“ odporoval Monteso.

„Zůstaňte tady!“ prosil rančer.

Jeho žena a bratr se k této prosbě připojili. Monteso však neměl stání. Na estancii už o nás jistě měli strach a Monteso chtěl své příbuzné uklidnit.

Snažil jsem se ho přemluvit, ale marně. Trval na tom, že se vydá okamžitě na cestu, a slíbil, že se tu ještě někdy zastaví.

„Vydáváte se v nebezpečí, seňore,“ varoval jsem ho. „Víte, že těm banditům nevěřím.“

„Ti už jsou teď tak daleko, že si s nimi nemusíte dělat starosti.“

„Za to bych krk nedal. Požádejte alespoň seňora Burgliho, aby vám dal s sebou několik gaučů, kteří by vás doprovázeli, dokud si nebudete docela jist, že vám nepřítel nenastražil léčku.“

„To by bylo zbytečné. Ostatně, chýlí se už k večeru a musím si pospíšit Nemohu čekat, než se gaučové připraví na cestu.“

Já jsem však trval na tom, aby Montesa doprovázeli dva gaučové. Slíbil jsem Montesovi, že přijedu zítra ráno. Tři muži se za chvíli vydali na cestu. Ale už za čtvrthodinu se gaučové vrátili. Monteso je poslal domů se slovy, že ho jejich doprovod uráží.

Obyvatelé ranče se teď věnovali každodenní práci. Fráter se mnou vyšel ven, aby mi ukázal pastviny, patřící k ranči. Pak jsme si sedli na lavici před vraty a pokuřovali. Dosud jsme o umírajícím nepromluvili ani slovo. Bratr Hilario nemluvil ani o sobě, přestože bych se byl o něm rád dozvěděl něco bližšího.

Hovořili jsme zprvu skoro jen o mně a o mých zážitcích a cestovních záměrech. Když padre slyšel, koho chci v Tucumánu navštívit, řekl překvapeně:

„Seňora Penu? Kde jste se s ním seznámil?“

„Sešel jsem se s ním před dvěma lety v Mexiku a slyšel jsem, že je teď v Tucumánu.“

„To je pravda. Pojedete tam rovnou odtud?“

„Ne. Chceme nejdřív do Gran Chaka.“

„Ach, to je pro mne důležitá novinka, seňore! Já chci totiž také do Chaka a potom do Tucumánu.“

„To je báječné! Nemohli bychom cestovat spolu?“

„Mohli. Kdy vyrazíte?“

„Velmi brzy. Za pár dní.“

„Já taky. Rád bych se k vám přidal, kdybych věděl, že nebudu vadit vašim společníkům. S kým jedete?“

„Se seňorem Montesem a jeho pěti kamarády. Jistě by z vaší společnosti měli radost.“

„Ale co chtějí ti yerbaterové v Gran Chaku? Čaj přece najdou v jiných končinách, které jsou mnohem méně nebezpečné!“

„Tentokrát necestují jako sběrači čaje, ale mají k tomu jiný důvod.“

„Je to tajemství?“

„Ano. Je Gran Chaco opravdu tak nebezpečné, jak soudím z vašich slov, bratře Hilario?“

„Ano. Vám se to možná zdát nebude. Kdo se potýkal se severoamerickými rudokožci a divokou zvěří jako vy, bude se možná nad Gran Chakem usmívat. Přesto je tato krajina stejně nebezpečná jako savana nebo poušť.“

„Máte na mysli divoké šelmy?“

„Jaguár sice není bengálský tygr, stejně jako pumu nelze srovnávat s africkým lvem! Ale i tak jsou obě tato zvířata dost nebezpečná. Nejnebezpečnější jsou však divocí domorodci, kteří se dovedou pohybovat neslyšně jako hadi.“

„To umím také.“

„Nerad bych vás urazil, ale tomu nevěřím.“

„Zkusme to! Myslím, že už je dost velká tma. Odejdu doprava, tamhle za ten roh. Vy položíte klobouk na místo, kde teď sedím. Přijdu a odnesu ho, aniž si toho všimnete.“

„Dobrá, zkuste to! Ale určitě to nedokážete.“

„Dokážu to, i když by to bylo daleko snazší, kdybyste o tom nevěděl. Jedinou mou podmínkou je, že ten klobouk nebudete držet v ruce.“

„To se rozumí samo sebou. Ale jinak budu dávat pozor jako sova na netopýry.“

Vstal jsem a fráter položil na mé místo svůj klobouk. Byla už taková tma, že ho neviděl. Klobouk ležel po jeho levici a já odešel za roh doprava. Až budu chtít klobouk odnést, budu muset přejít před fráterem, který to věděl, a proto si byl jist, že mne dopadne. Já ‘však byl jiného názoru. Zamířil jsem sice nápadně hlasitě doprava, ale byl jsem rozhodnut připlížit se k lavičce z opačné strany. To jsem také udělal. Lehl jsem si na zem a pohyboval jsem se po prstech a špičkách nohou oklikou podél vrat a plotu do levého rohu. Šlo to znamenitě.

Půda tu byla písečná a vlhká. Neozval se ani nejmenší šramot.

Abych frátera oklamal a upoutal jeho pozornost doprava, sebral jsem každé tři čtyři kroky kamínek a hodil ho tím směrem. Bratr Hilario to slyšel a domníval se, že se tamtudy opravdu plížím. Tak jsem se nepozorován přiblížil zleva až k lavici. Byl bych mohl klobouk prostě sebrat, ale dopřál jsem si to potěšení a hodil jsem doprava ještě pár kamínků. Fráter se zcela otočil tím směrem, protože myslel, že už jsem blízko. To mi umožnilo, abych klobouk zvedl a posadil se opět na své místo. Fráter dosud usilovně naslouchal, ale nic už nebylo slyšet.

„Vy na mne pořád ještě čekáte?“ zeptal jsem se ho. Zděšeně se otočil.

„Je to možné? Vy jste tady?“

Vylíčil jsem mu, jak jsem to udělal, ale jeho klobouk jsem přitom pořád držel v ruce. Odvázal jsem si od pasu laso a jeho konec jsem za hovoru připevnil ke stuze na klobouku.

„Když jste to udělal takhle…!“ řekl. „To dokážu taky!“

„Teď o tom pochybuji já. Mne neoklamete. Každá lest se povede jen proto, že ji zná pouze ten, kdo ji provádí. Proto je člověk v divočině nucen vymýšlet stále nové lsti.“

„Podruhé byste mne neoklamal.“

„Zkusme to. Dávejte dobrý pozor!“

„Na to se spolehněte. Jestli uspějete i teď, uznám, že jste nejlepší lovec, jakého jsem kdy viděl.“

„Výborně. Tady je váš klobouk. Vstanu a položím ho zase vedle vás.

Přesvědčte se, že tam je.“

Opravdu jsem tam klobouk položil a poodešel pak čtyři pět kroků od lavičky.

Laso jsem přitom držel v ruce.

„Je tady,“ potvrdil fráter.

„Dobrá,“ pokračoval jsem. „Odejdu opět doprava. Vy se klobouku nebudete dotýkat, ale chytíte mne, jakmile bych ho chtěl zvednout. Rozumíte?“

Říkal jsem to záměrně nahlas a dokonce jsem si přitom i odkašlal, aby fráter neslyšel, že jsem už při těchto slovech přitáhl klobouk z lavičky k sobě.

„Nemějte strach!“ řekl fráter. „Budete si muset dát opravdu záležet!“

Odešel jsem nápadně hlasitě za roh, odvázal klobouk, oprášil ho a uvázal si laso opět k pasu. Pak jsem se začal plížit k lavici. Bratr Hilario byl pevně přesvědčen, že zase přijdu zleva. Proto se zcela soustředil na tuto stranu. Když jsem dorazil k lavici, zvedl jsem se, opřel se o zeď, vytáhl doutník, škrtl zápalkou a řekl:

„Teď už si mohu zakouřit. Klobouk mám na hlavě.“

„Opravdu?“ zvolal fráter a sáhl vedle sebe. „To je nepochopitelné! Jak jste to udělal?“

„To vám zatím neprozradím. Jak vidíte, přiblížil jsem se k vám a odnesl vám klobouk, aniž jste si toho všiml. Věříte už, že bych se potmě dokázal vplížit zvenčí do ranče a sednout si nepozorovaně vedle vás?“

„Ano, teď už tomu věřím.“

„A jistě také uznáte, že by mě ti vaši Indiáni těžko přelstili. Řeknu vám upřímně, že se na to divoké Chaco těším, zvlášť když mám ten kraj a jeho obyvatele poznat po vašem boku.“

„Jsou ti ostatní muži také spolehliví?“

„Neznám je.“

„Před chvílí jste řekl, že do těch končin nejedou sbírat čaj.“

„Rozumím, bratře Hilario. Účel jejich cesty má zůstat utajen. Ale když pojedete s námi, stejně brzy uhádnete, oč jde. Proto s vámi mohu mluvit otevřeně. Ti muži jedou za slavným sendadorem, s nímž se chtějí vydat do Kordiller a pátrat tam po zazděných a potopených pokladech.“

,A vy?“

„Já mám při této akci, abych tak řekl, dělat inženýra.“

„O jaké poklady jde?“

„O nádoby, šperky a podobné předměty z doby Inků.“

„A oni vědí, kde jsou ty poklady ukryty?“

„Mají plány.“

„Od koho?“

„Sendador je zdědil po jednom knězi, který zemřel cestou přes Kordillery.“

Fráter se mě klidně ptal a já mu otevřeně odpovídal. Nevěděl jsem, zda mu nemocný řekl, že mě do té záležitosti také zasvětil. Bratr Hilario teď řekl:

„Nebudeme si hrát na schovávanou. Jistě víte, že jsem se o tom také dozvěděl.“

„Myslel jsem si to. Nemocný se vám s tím svěřil.“

„Na to vám teď nemohu odpovědět. Ale ve vhodnou chvíli a za vhodných okolností promluvím. Rozhodl jsem se jet s vámi, protože chci toho sendadora vidět. Sběrači čaje ani sendador se nesmějí dozvědět, proč jsem se k vám připojil. Sám bych se byl tentokrát vydal do Tucumánu přes Santa Fé a Santiago dél Estero. Nic mi neudělá, když zabočím trochu doprava a projedu Gran Chakem. Vyrazíme hodně brzy, abych se mohl hned seznámit s pěti ostatními muži. Ale teď se musím podívat na nemocného.“

Nemocný dosud spal. Spal, i když jsme povečeřeli. Potom jsme seděli všichni pohromadě a hovořili o své vlasti. K půlnoci jsme slyšeli, jak nemocný tiše volá. Fráter k němu odešel a vrátil se pro manžele Burgliovy. Chvíli jsem slyšel jejich tiché hlasy. Potom zmlkli. Za chvíli se vrátili, manželé plačící a fráter s vážnou tváří.

„Zesnul,“ řekl. „Requiescat in páce! Odešel od nás pln důvěry v milosrdného Boha. Žít znamená bojovat, umřít znamená zvítězit.“

NA STATKU SBĚRAČŮ ČAJE

Nevydali jsme se na cestu tak časně, jak jsme chtěli. Biirgli nám nabídl, abychom si půjčili dva jeho koně. Protože se fráter chtěl zúčastnit pohřbu a mne manželé Biirgliovi požádali, abych přijel také, vrátíme koně při této příležitosti. Naši si zatím odpočinou. Rádi jsme tuto nabídku přijali a rozloučili se s manželi srdečně, ale krátce, protože jsme se měli zanedlouho vrátit.

Nejprve jsme jeli stejnou cestou, kterou nás s Montesem vlekli jako zajatce.

Bandité se však vyhýbali lidským usedlostem a jeli oklikami, které jsme si teď mohli ušetřit.

Bylo krátce po poledni, když jsme dorazili do Estancie dél Yerbatero.

Seskočili jsme s koní, předali je peónům, a vešli do domu. Nahoře v přijímacím pokoji jsme zastali pána, který na nás tázavě pohlédl. Tolik se podobal yerbaterovi, že jsem v něm okamžitě poznal estanciera, seňora Montesa.

„Buďte vítáni, hosté!“ řekl a díval se přitom především na mne. „Protože mi popsali váš kožený oděv, soudím, že jste ten Němec, s nímž odjel můj bratr?“

„Ano,“ odpověděl jsem. „A tento pán je bratr Hilario. Kde je váš bratr?“

„No přece s vámi!“ odpověděl estanciero udiveně. „Vrátil jsem se včera odpoledne z cesty a moje žena už o vás měla obavy, které vzrůstaly až do této chvíle.“

„Ale váš bratr se od nás včera k večeru odloučil a odjel domů!“

„Sem nepřijel,“ řekl seňor Monteso. „Že by se mu něco stalo?“

„Jestliže se nevrátil, musíme s tím počítat,“ řekl jsem zaraženě. „Třeba si na něho ti muži s bolami počíhali a znovu ho zajali!“

„Muži s bolami? Aha! Když jste se do včerejšího večera nevrátili a neukázal se tu ani důstojník se svými vojáky, vyptával jsem se svých lidí. Několik gaučů mi řeklo, že tu viděli velký jízdní oddíl. Nedozvěděl jsem se však, co tu ti jezdci dělali. Zmizeli stejně rychle, jako přijeli.“

„Přijeli, aby si počíhali na vašeho bratra a na mne. Zajali nás jednou už předtím.“

„Dios! je to možné?“

„Ano. Zmocnili se nás tak rychle, že na odpor nebylo ani pomyšlení. Bylo jich ostatně přes padesát.“

„Já nestačím žasnout, seňore! Mám dojem, že jste unikl velkému nebezpečí a můj bratr že je v něm dosud. Pojďte rychle k mé ženě! Musíte nám vyprávět, co jste zažili. Dámy o vás hovořily často a vždy jen to nejlepší. Mrzelo by mne, kdyby se vám v mém domě přihodilo něco zlého.“

„S tím si nemusíte dělat starosti, seňore. Váš dům ani jeho obyvatelé nenesou vinu na tom, co se stalo. Banditům šlo zřejmě jen o mne a váš bratr se dostal do nesnází jen proto, že mě doprovázel.“

Estanciero nás zavedl k dámám, které se zděsily, když uslyšely, že Monteso měl být už dávno tady.

Vyprávěl jsem a všichnn sledovali má slova s velkým napětím. Byly jen dvě možnosti: buď mého společníka zajali opět muži s bolami, anebo se mu přihodilo neštěstí. Já jsem se přikláněl k prvému názoru, fráter hájil druhou možnost.

„Jak jsme se přesvědčili, přebrodili se vojáci na druhou stranu řeky. To by přece neudělali, aby měli za lubem další přepadení,“ řekl bratr Hilario.

„Chtěli nás oklamat,“ odpověděl jsem. „Kdyby zůstali na tomto břehu, poznali bychom, že se nás dosud nevzdali, a yerbatero by byl opatrnější. Když viděli, že je nesledujeme, přebrodili se zase zpátky a počíhali si na něho.“

„Říkáte sám, že jim jde jen o vás. Jaký zájem by tedy měli na Montesovi?“

„Mysleli, že pojedeme spolu. Takhle se museli spokojit jen s polovičním úspěchem.“

„Byl byste tak laskav a popsal mi ty muže?“ vyzval mne estanciero. Vyhověl jsem mu.

„Hovoříte o nějakém majorovi,“ řekl potom. „Nedozvěděl jste se jeho jméno?“

„Copak jsem to ještě neřekl? Jmenoval se Cadera.“

„Cadera? Teď už vím, na čem jsem. Ten Cadera je obávaný přívrženec jedné politické strany. Odvážil se už několikrát na tento břeh, aby zde nakradl koně.“

„To jsem mu řekl do očí,“ vmísil se do hovoru fráter Hilario. „Ale on to popřel.“

„Že jste ho pustil na svobodu!“

„Jinak bychom neosvobodili vašeho bratra.“

„Stejně ho znovu zajali! Ostatně, dokud jste měli Caderu ve své moci, nemohli bandité mému bratrovi nic udělat. Teď je v jejich rukou znovu, ale my už nemáme majora jako rukojmí.“

„To je hrůza!“ naříkala seňora. „Určitě ho zabijí.“

„Ne, to nemyslím,“ utěšoval ji estanciero. „Buď ho přinutí, aby zůstal v jejich řadách jako voják, anebo budou chtít výkupné.“

„To si myslím,“ přitakal fráter. „Určitě ho nezabijí. A voják z donucení natropí víc škody než užitku, to jistě vědí také. Jak jsem slyšel, je váš bratr bohatý. Proto si myslím, že za něj budou chtít spoustu peněz.“

„To je skandál, takhle vydírat a loupit! Odjedu okamžitě do Montevidea a požádám, aby naše vláda protestovala v Buenos Aires.“

„Nemyslíte, že by to mohlo být pro vašeho bratra nebezpečné?“ zeptal jsem se ho. „Než dojedete do Montevidea, než odtamtud pošlou protest do Buenos Aires a než se po dlouhém pátrání podaří najít viníky, dosáhne banda svého. Uvažte jen, co váš bratr za tu dobu zkusí!“

„To je pravda. Vy tedy tvrdíte, abychom ty bandity pronásledovali sami?“

„Ano. Budeme je pronásledovat tak dlouho, až se nám naskytne příležitost zajatce osvobodit.“

„Máte pravdu. Vyrazíme okamžitě. Přikáži všem gaučům, kteří zde nemají nutnou práci, aby se co nejrychleji připravili na cestu.“

Chtěl odejít.

„Okamžik, seňore!“ požádal jsem ho. „Tak daleko ještě nejsme.“

„Nesmíme přece ztratit ani okamžik!“

„To je pravda. Ale nejdřív si musíme všechno důkladně promyslet. Musíme vědět, co chceme. Máte snad v úmyslu jet s námi?“

„Co je to za otázku? Samozřejmě!“

„Souhlasí s tím vaše dámy?“

Obě ženy prohlásily, že je jeho povinností zachránit bratra.

„Jak vidíte, nemáme si co rozmýšlet,“ prohlásil estanciero. „Vydáme se za nimi, a to hned!“

„Ještě ne. Musíme se vyzbrojit jinak než na obyčejnou vyjížďku. Nesmíme se zdržovat opatřováním potravy, a proto si s sebou musíme vzít zásoby jídla na několik dní. A nejlepší koně!“

„Okamžitě to zařídím!“

„Dále musíte mít s sebou dost peněz, abychom mohli za vašeho bratra složit výkupné, kdyby se nám ho nepodařilo osvobodit jinak.“

„Peníze si vezmu také. Ale to už je snad všechno, řeknu teď gaučům, aby…“

„Okamžik, prosím!“ přerušil jsem ho. „Čím víc nás bude, tím bude náš úkol těžší. Abychom se bandě vyrovnali počtem a mohli na ni přímo zaútočit, muselo by nás být padesát. Protože tolik mužů neseženeme, zbývá nám jen lest. Když nás bude zbytečně mnoho, snadno nás objeví.“

„Zcela s vámi souhlasím,“ řekl fráter. „Několik zdatných mužů dokáže v tomhle případě víc než velká tlupa. Byli bychom jen zbytečně nápadní.“

„Řekl jste - byli bychom?“ zeptal se ho estanciero. „To zní, jako byste se k nám chtěl přidat.“

„To také chci!“

„Ale uvažte, že je to namáhavá a dokonce nebezpečná výprava a že možná

budeme muset bojovat!“

„Dobrá, pak budeme bojovat!“

Estanciero o krok ustoupil a užasle pohlédl fráterovi do tváře.

„Vy jste ochoten bojovat?“ zeptal se.

„Kdo by mi to mohl zakázat? Copak se bratr laik nesmí bránit, když je napaden?“

„Na tuto otázku nedovedu odpovědět, seňore. Tak jako vy by odpověděl jen proslulý bratr Jaguár.“

„Vy ho znáte?“

„Ještě jsem ho neviděl, ale hodně jsem o něm slyšel. Patří vlastně k mnichům z Tucumánu, ale je pořád na cestách. Chodí za Indiány do pralesa, do pampy i do Kordiller. Neví, co je strach. Vrhne se na jaguára s nožem v ruce a neuteče před žádným bravem. Pomáhá každému, kdo je v nouzi, a má sílu jako málokdo. Vy jste o něm ještě neslyšel?“

Fráter odpověděl s úsměvem:

„Jen od lidí, kteří ho ještě neviděli. Ti, co ho znají, se mnou o něm obvykle nemluví.“

„Má to snad znamenat, že bratr Jaguár jste vy sám?“

„Ano.“

„Pak jste mi desateronásobně vítán a rád věřím, že nás chcete doprovázet.“

„Nejedu s vámi jen z touhy po dobrodružství, seňore. Váš bratr chce jet s tímto seňorem a jeho yerbatery do Gran Chaka. Protože tam mám co dělat i já, požádal jsem, zda bych se k nim mohl přidat. Dovolili mi to, a proto se považuji za druha a přítele vašeho bratra a jsem povinen přispěchat mu na pomoc. Nikoho z jeho protivníků nezabiji, neboť lidská krev nesmí potřísnit mé ruce. Ale znám dobře pohraniční řeku a myslím, že vám tím budu moci prokázat dobré služby.“

„Děkuji vám z celého srdce.“

Sotva hostitel domluvil, ohlásil peón, že dole na dvoře čeká jezdec, který si s ním přeje mluvit.

„Kdo je to?“ zeptal se Monteso.

„Jeden z z těch vojáků, co tu byli s poručíkem kupovat koně.“

„Přiveď ho nahoru!“

Udiveně jsme se po sobě podívali. Major Cadera za námi posílá posla? Proč?

„Teď uslyšíme, co se stalo,“ řekl estanciero. „Jsem na to velice zvědav.“

„Byl bych vám velmi vděčný, kdybyste dovolil, abych s tím poslem vyjednával místo vás,“ řekl jsem.

„Proč? Myslíte, že na to nejsem dost šikovný?“

„To ne. Znáte zdejší poměry daleko lip než já. Ale jste yerbaterův bratr, a proto si myslím, že bych při vyjednávání zachoval větší klid.“

„Možná že máte pravdu. Promluvte s ním místo mne!“

Posel vešel do pokoje. Byl to jeden z těch dvou, jejichž rozhovor jsem vyslechl v zahradní besídce. Byl zřejmě přesvědčen, že tu najde jen estanciera. Když spatřil frátera a mne, sebevědomý výraz jeho obličeje byl rázem ten tam.

„Co chcete?“ zeptal jsem se ho.

„Od vás nic,“ odpověděl vzpurně. „Chci mluvit se seňorem Montesem.“

„Seňor Monteso mě pověřil, abych vás přijal místo něho.“

„Předejte mu tedy tento dopis!“

Vytáhl z kapsy obálku a podal mi ji. Bylo na ní inkoustem napsáno estancierovo jméno. Podal jsem obálku Montesovi. Pohlédl na ni a řekl:

„Od mého bratra. Poznávám jeho písmo.“

Otevřel obálku, chvatně si dopis přečetl a zbledl. Vyndal z kapsy tužku, něco na dopis poznamenal a podal mi ho, abychom si ho s fráterem přečetli. Dopis zněl takto:

„Bratře! Padl jsem znovu do rukou mužů, jimž jsme jednou šťastně unikli.

Cestou jsme bohužel narazili ještě na Josého, který opustil Santa Fé dřív, než jsme mysleli. I on padl do zajetí. Pošli po doručiteli tohoto listo okamžitě 10

000 bolivianů, s nimiž mohu udělat výborný obchod, jestli je dostanu včas. Kdyby přišly pozdě, připravíš nám i sobě velký zármutek. Poslovi důvěřuj a na nic se ho neptej. Nedělej mu také žádné obtíže, protože tím bys jen zhoršil naši situaci. Posel má přísně zakázáno dát ti jakékoli informace. Tvůj bratr Mauricio.“

Pod tyto řádky estanciero připsal:

„O zajetí Josého se dámy nesmějí dozvědět. Vyděsilo by je to.“

To bylo velmi důležité. Aby dopis nepadl seňoře do rukou, zastrčil jsem ho do kapsy.

„Znáte obsat toho dopisu?“ obrátil jsem se k doručiteli.

„Ano.“

„Co v něm stojí?“

„Abyste mi vyplatili deset tisíc bolivianů.“

„Jste tady sám?“

„Ano.“

Odpověděl rychle a bez přemýšlení. Bylo však vidět, že lže.

„To není pravda. Máte s sebou průvodce.“

„Mýlíte se, seňore.“

„Nemýlím. Samotného vás ani poslat nemohli, protože nevěděli, jak zde budete přijat. Proto vám dali průvodce, který se má okamžitě vrátit a podat majorovi zprávu, kdyby se vám tu něco přihodilo.“

„Jsem sám,“ tvrdil posel.

„Uvidíme! Nevěřím vám. Víte, nač potřebuje seňor Monteso ty peníze?“

„Nevím.“

„To taky není pravda. Víte dobře, že to má být výkupné. Jste ostatně velmi odvážný, že jste se sem vydal. Copak nevíte, co tady můžete čekat?“

„Vím - přátelské přijetí! Nebo si to odpyká yerbatero a jeho společník.

Jestli se nevrátím do určené hodiny a nepřinesu peníze, tak se s ním už neshledáte!“

„Přiznávám, že nás můžete vydírat. Ale kdo nám zaručí, že budete jednat čestně?“

„Major dal čestné slovo, že oba seňory propustí, jakmile přinesu peníze.“

„Váš major své slovo už dvakrát nedodržel. Co když bude chtít později další peníze ? „

„Určitě ne.“

,A kdo nám zaručí, že můžeme věřit vám? Deset tisíc bolivijských pesos je hromada peněz. Co když si je necháte a k majorovi se vůbec nevrátíte?“

„Nejsem podvodník, seňore!“

„Na darebáka opravdu nevypadáte. Rád bych vám věřil. Ale jistě uznáte, že se o tak důležité věci nemůžeme rozhodnout za dvě minuty.“

„To nemohu posoudit. Nemám čekat příliš dlouho.“

„Zajděte si zatím do kuchyně, ať vám tam dají něco k jídlu. Až se vrátíte, řekneme vám, jak jsme se rozhodli. Já budu váš požadavek podporovat, protože uznávám, že je to nejlepší řešení.“

Zavolal, jsem peóna, který stál venku, a přikázal jsem mu, aby posla zavedl do kuchyně, což se také hned stalo. Nato se mě estanciero zeptal:

„Chcete mě přemlouvat, abych mu ty peníze dal, seňore?“

„Naopak!“

„Ale jinak bratra neosvobodíme!“

„Jen tak ho osvobodíme! Víme teď, že ho skutečně zajali naši staří známí.“

„Ale nevíme, kde jsou.“

„To se ještě dozvíme. Posel nám to prozradí. Na to se spolehněte. Ostatně, není tu sám.“

„Myslíte?“

„Určitě. Snad byste nevěřil, že tomuhle chlapovi svěří major tolik peněz?“

„To by bylo skutečně nepravděpodobné.“

„Tak vidíte! Tolik peněz svěří major jen docela spolehlivým rukám. I kdyby byl tenhle posel poctivý, nenechal by ho jet s takovou částkou samotného. Určitě ho někdo doprovází. Buď major sám, nebo poručík, který nás tak šikovně vlákal do pasti a tím svému nadřízenému dokázal, že si zaslouží jeho důvěry. Jestli posla doprovází sám major, máme vyhráno. Jestli ho doprovází poručík, zajmeme ho a přinutíme, aby nám ukázal cestu k bandě.“

„To je příliš nebezpečné, seňore! Ti chlapi bratra zabijí!“

„Kdepak! Major se vůbec nedozví, co jsme jeho poslovi řekli. Bude čekat jeho, ale přijedeme my.“

„Souhlasím za předpokladu, že máte svůj plán opravdu dobře promyšlený. Jak se dozvíme, kde se skrývá skutečný posel?“

„Prozradí nám to muž, který teď sedí v kuchyni. Máte v domě opravdu tolik peněz, kolik po vás chtějí?“

„Naštěstí ano.“

„Tomu chlapíkovi to přirozeně neřekneme, seňore. Uvěří, že tolik doma nemáte. Řekneme mu, že si pro zbytek peněz musíte zajet k sousedovi. Posel se mezitím vrátí k svému společníkovi. Budu ho sledovat. Ať mi půjčí pruhované pončo a klobouk a osedlají koně, abych se za tím mužem mohl hned vypravit.

„Smím vás doprovázet, seňore?“

„Nic proti tomu nemám, budete-li se vždy řídit mými pokyny.“

„To vám slibuji.“

„Dejte tedy osedlat dva nejrychlejší koně a připravit dvě lasa.“

„Oba už máme po jednom.“

Potřebujeme jěště dvě. Vezměte si také bolu.A ti koně ať nestojí dole na

dvoře, ale někde nablízku, kde je nikdo neuvidí. Myslím, že se ten druhý muž neskrývá na vašich pozemcích. Banda přijela od západu. Proto po něm budeme pátrat tímto směrem na druhé straně hranice. Jestli na to půjdeme chytře, dojedeme k úkrytu dřív než posel.“

Estanciero vydal rozkazy. Pak jsme čekali na poslův návrat. Muž si s jídlem pospíšil a dal se ohlásit zanedlouho. Tvářil se velmi nadějně.

„Jak jste se rozhodli?“ zeptal se.

„Rozhodli jsme se, že se s vámi dohodneme,“ odpověděl jsem. „Ale deset tisíc je příliš mnoho.“

Chtěl jsem na oko vyjednávat, abych ho zcela uchlácholil. Muž však nepovolil a nakonec prohlásil:

„Yerbatero s naším požadavkem souhlasil a ujistil nás, že jeho bratr žádanou částku zaplatí.“

„To od něho byla neopatrnost. Měl by vědět, že deset tisíc bolivianů nemá nikdo doma, i když je bohatý.“

„Do toho mi nic není.“

„Ale je! Jaké pokyny máte pro případ, že seňor Monteso nebude mít tolik peněz u sebe?“

„Žádné. Záleží na mém rozhodnutí.“

„Navrhuji vám toto: Zaplatíme vám šest tisíc v hotovosti a na čtyři tisíce vám dáme směnku.“

„Ne, ne, směnku přijmout nesmím. Její proplacení by bylo pro nás velmi nebezpečné.“

„V tom případě si seňor Monteso musí půjčit zbytek peněz od souseda.“

„Jak dlouho by to trvalo?“

„Asi tři hodiny - jestli bude soused doma.“

„Budu tedy muset čekat.“

„Prosíme vás o to. Můžete si odpočinout tady na estancii.“

„Děkuji, seňore, nerad bych obtěžoval. Odjedu a vrátím se za tři hodiny.“

„Jak si přejete. Až vám peníze vyplatíme, budeme od vás přirozeně chtít potvrzení. Jestli vám je major nedal s sebou, můžete je podepsat sám.“

„Vždyť ani nevíte, jak se jmenuji.“

„Vaše poctivá tvář nám zaručuje, že se nepodepíšete falešným jménem.“

„Velice mi lichotíte, seňore. Vidím, že tu záležitost chcete vyřídit jako caballero. To mě těší. Musíme si přece navzájem důvěřovat. Adios!“

Posel odešel. Rychle jsem přistoupil k oknu. Díval jsem se skrz záclonu do dvora a viděl, jak vyjel z brány a zabočil doleva. Vyběhl jsem před bránu a zahlédl ještě, jak za dalším kaktusovým plotem znovu odbočuje doleva. Rozběhl jsem se i k tomuto rohu a viděl, jak cválá přímo k východu. Pak jsem se vrátil do svého pokoje, kam jsem ještě ani nevkročil. Chtěl jsem si vzít své pušky a našel jsem tam také pončo a klobouk. Vtom do pokoje vstoupil estanciero s fráterem.

„Kam jel?“ zeptal se Monteso.

„Na východ. To znamená, že má namířeno na západ. A teď ještě rychle jednu otázku, seňore Monteso. Neurazte se, prosím vás. Jste dobrý jezdec?“

„Samozřejmě,“ odpověděl se smíchem.

„Umíte si za jízdy lehnout podél koňského boku?“

„Podél koňského boku? Jak to myslíte? Jak se to dělá? To jsem ještě nezkoušel.“

„Severoameričtí Indiáni tohoto triku často používají. Když si lehnete podél koňského boku, není vás z druhé strany vidět ani vás nemůže zasáhnout kulka.“

„Ale to bych přece spadl!“

„Kdepak! Právě proto jsem vás žádal o další lasa. Uvážeme je koním kolem krku. V případě, že máme po pravici nepřítele, který nás nesmí vidět, sklouzneme pomalu ze sedla doleva, ale pravou nohu necháme ve třmenu a přehodíme ji i s třmenem za sedlem přes koňský zadek. Tak visíme nohama ve třmenech a paže prostrčíme lasem, omotaným kolem koňského krku. Ležíme podél levého boku koně a pod jeho krkem se můžeme dívat a dokonce i střílet doprava.“

„To není možné! Jak se mám udržet ve třmenech za palec?“

„Máte hrozně nepraktické třmeny. Naštěstí jsou zavěšeny na dvojitém řemenu, jímž můžete prostrčit celou nohu. Když je nepřítel tak daleko, že nerozezná sedlo, považuje koně za volně se pasoucí zvíře a nechá se snadno oklamat. Ale teď už pojďte!“

Vešli jsme do ohrady a omotali koním laso kolem krku. Na dvoře stál dosud kůň, na kterém jsem přijel. Vyndal jsem ze sedlové tašky dalekohled a pak jsme vyrazili. Fráter nám přál mnoho štěstí a dámy na nás shora volaly, abychom byli opatrní. Vydali jsme se na severozápad. Když byla estancie tak daleko za námi, že nám nebránila ve výhledu, zastavili jsme. Pokusil jsem se na východě objevit

posla. Po chvíli jsem ho našel. Udržoval dosud počáteční směr, ale jel už jen krokem.

Vyrazili jsme cvalem vpřed. Teprve za deset minut jsme dojeli na hranici Montesových pozemků. Odtud jsme se pomalu vydali k jihu. Před námi se prostírala volná krajina, neboť živé ploty byly jen v blízkosti budov. I stopy dobytka tu byly vzácné, protože gaučové nepouštěli zvířata až k hranicím pozemků, aby se vyhnuli sporům se sousedy. Seděl jsem v sedle hluboce předkloněn a pozorně si prohlížel trávu. Estanciero také.

„Uvidíme, kdo stopu objeví první,“ řekl. „Za předpokladu, že jste se nemýlil a že vede opravdu tudy.“

„Musí tudy vést! Dávejte pozor!“

Estanciero chtěl asi stopu objevit první. Předstíral jsem, že to nevím.

Zanedlouho jsem se v sedle vzpřímil. Zahlédl jsem stopu. Estanciero však jel dál a já pokračoval po jeho boku.

„Hledáme marně,“ řekl nakonec. „Ztrácíme zbytečně čas!“

„To máte pravdu!“

„Vy to uznáváte?“

„Ne.“

„Ale vždyť jste stopu nenašel!“

„Našel. Je za námi. Přejeli jsme ji.“

„Proč jste mi to neřekl?“

„Protože jsem chtěl, abyste uznal, že se mohu v těchto končinách vyznat stejně dobře jako starousedlík. Vrátíme se.“

Cválali jsme zpátky a na mé znamení jsme sesedli z koní. Půda zde byla jílovitá a tráva spasená, proto na ní nebylo nic vidět. Zato se však kopyta obtiskla do jílu, přestože byl vyschlý a tvrdý. Vysvětlil jsem estancierovi, co ty stopy znamenají. Udiveně se na mne podíval a pak pokorně přiznal, že před sebou máme stopy tří koní.

„Na posla tedy čekají ještě dva muži?“ zeptal se.

„Ano. A teď pojedeme po stopě!“

Nasedli jsme na koně a jeli dál, až jsme si všimli, že stopa už nevede rovně, nýbrž vyhledává půdní prolákliny. Seskočil jsem z koně, připravil pušku k výstřelu a omotal si uzdu kolem paže.

„Vy chcete jít pěšky?“ zeptal se Monteso udiveně.

„Když pojedeme na koni, uvidí nás dřív než my je.“

Znovu jsem přiložil k oku dalekohled a nehledal tentokrát dlouho. Hned jsem objevil postavu, která seděla zády k nám na hřebenu terénní vlny a dívala se směrem k estancii. Estanciero si muže také prohlédl a řekl:

„Je to určitě jeden z těch dvou. Ještě štěstí, že nevidí dozadu, jinak by nás už zahlédl. Co uděláme?“

„Nasedneme na koně, abychom se k němu přiblížili rychleji, ale budeme se držet v proláklinách.“

Prohlubně, táhnoucí se křivolace podél návrší, byly vlhké a zarostlé křovím.

Proto v nich byly stopy nápadnější.

Když už jsme byli dost blízko, seskočili jsme z koní. Vylezl jsem na vyvýšeninu, abych se podíval, kde muž je. Zmizel. To mi však bylo jen vhod. Dobře jsem si zapamatoval místo, kde jsem ho předtím spatřil. Dělily nás od něho už jen dva zákruty údolíčka. Protože jsme tu koně museli nechat, přivázali jsme je ke keřům, ale sundali jsme jim z krku lasa, abychom jich později mohli použít jako pout. Vydali jsme se dál pěšky, nejprve jeden zákrut doleva, pak další doprava. A byli jsme na místě. Údolíčko zde bylo širší a hlubší. Uprostřed rostly kolem malé tůně dost vysoké a husté keře mimózy, jejichž mladé výhonky okusovali z druhé strany dva koně. Na téže straně, po naší levici, se ozývaly lidské hlasy. Mluvící osoby jsme však neviděli.

„Jsou tady!“ zašeptal mi estanciero. „Vrhneme se na ně!“

„Ne. Připlížíme se k nim, což bude docela snadné, protože pod mimózami je dost místa, abychom tamtudy mohli prolézt. Dělejte to co já a vyvarujte se sebemenšího hluku. Pušky necháme tady, jen by nám překážely. Musíme se dostat co nejblíž za ně, já za jednoho, vy za druhého. Pak je popadneme kolem krku a sevřeme jim hrdlo. Ale musíte počkat, až to udělám já!“

„Jako Indiáni! To se mi líbí, seňore!“

Líbilo se mu hrát si na Indiány. Já jsem se však začal mlčky plazit dopředu.

Keře mimóz se nerozvětvovaly hned u země, a proto jsme postupovali snadno a rychle. Na vlhké půdě rostla bujná tráva, jež byla před křovím vysoká na metr, takže nás v ní nikdo nemohl vidět.

Hlasy byly stále zřetelnější. Brzo jsme se doplazili k mimózám. Skrčili jsme se pod větve. Muži, poručík a voják, leželi na druhé straně křoví ve vysoké trávě.

„A co když se nevrátí? Když ho tam zadrží?“

„To se neopováží,“ zněla odpověď. Po barvě hlasu jsem poznal poručíka.

„A když se přece jen opováží?“

„Toho by brzo litovali. Estancii by zachvátil červený kohout a oběma Montesům bychom prořízli hrdlo.“

„Ale z toho bychom nic neměli!“ řekl voják. „Ostatně, ten Němec mohl mezitím i s fráterem dorazit na estancii. Pak by to pro našeho posla bylo těžké vyjednávání.“

„Ani ti dva mu nemohou říci nic jiného než ano, nebo ne.“

„Ale mohou něco jiného udělat! Mohou říci ano, aby ho ukonejšili, mohou mu ty peníze dát a pak nás tajně sledovat.“

Estanciero do mne šťouchl. Chtěl se na ně už vrhnout. Ale já jsem se chtěl nejdřív dozvědět, kde čeká major na své tři vyslance. Kdybych se to dozvěděl, byl by zdar našeho plánu téměř jistý.

„To se jim nepodaří,“ řekl poručík. „Pro ten případ jsme dostali rozkaz, abychom je obelstili. Jenomže mám strach, že to nebude tak snadné.“

„Já bych věděl, jak to udělat,“ vpadl mu do řeči voják. „Pojedeme každý zvlášť a pak se zase sejdeme. Zanecháme za sebou tři stopy a pronásledovatelé nebudou vědět, po které se mají dát.“

„Hlupáku! Ať půjdou po kterékoli, najdou nás nakonec všechny pohromadě.“

„Sakra, to mě nenapadlo!“

„Chytrost není zrovna tvoje nejsilnější stránka. Kdyby se za námi vydali, spasila by nás jen rychlost našich koní. Museli bychom okamžitě vyrazit a jet celou noc. Naštěstí svítí měsíc a je vidět jako ve dne.“

„To je výhoda i pro ně.“

„Ano i ne. V měsíčním světle se jim bude špatně hledat stopa. Hlavní je, abychom ,se co nejdřív dostali do tábora. Tam už bychom je uvítali, jak si zaslouží. Ale kdyby nás cestou dohonili, tak…“

„… tak by se taky nic nestalo,“ vpadl mu do řeči voják.

„Jakto?“

„Protože nám s ohledem na zajatce nemohou ublížit.“

„To máš pravdu. Ale přesto by se nám mohli dostat na kobylku. Jestli si zavolají na pomoc vojsko, bude to náš konec. Potom nás nezachrání ani Lopez Jordán. Naštěstí má Peninsula dél Cocodrilo tak výhodnou polohu, že se…

Slyšíš?“

Zaslechli jsme údery, koňských kopyt. Oba muži vstali. Teď už bylo pozdě vrhnout se na ně, protože přijel posel. Viděli jsme, jak na druhé straně křoví seskakuje s koně.

„Tak co?“ zeptal se poručík.

„Peníze dostaneme,“ zněla odpověď. „Estanciero neměl doma celou částku.

Odjel si vypůjčit zbytek od souseda.“

„S kým jsi mluvil?“

„S Němcem a fráterem.“

„K čertu! Ti dva už byli na estancii?“

„Jak jsme se obávali.“

„Estanciero u toho nebyl?“

„Byl.“

„Tak jsi měl mluvit s ním, a ne s tím Němcem!“

„To jsem taky chtěl. Ale potom jsem byl rád, že ten Němec mluvil za domácího pána, protože se choval velmi rozumně. Monteso by se byl asi zdráhal zaplatit, ale Němec mu promluvil do duše.“

„Vyprávěj, jak to bylo!“

„Moc vám toho nepovím, protože potřebuji půl druhé hodiny, abych se oklikou zase vrátil. Přijel jsem jen na pár minut, abych vás uklidnil. Tak poslouchejte!“

Vylíčil jim téměř doslova, co se na estancii udalo. Když skončil, stáli muži chvilku tiše a přemýšleli. Pak se poručík zeptal:

„Nevšiml sis, jestli za tebou někdo jel?“

„Často jsem se zastavoval a ohlížel, ale nikoho jsem nezahlédl.“

„A ten Němec s tebou opravdu smlouval a chtěl, abys mu podepsal potvrzení?“

„Přesně tak, jak jsem vám to vyprávěl.“

„Mám dojem, že má něco za lubem.“

„Co?“

„To právě nevím. Buď opatrný! Až ti dají peníze, nejezdi oklikou, ale rovnou sem.“

„To budou vědět hned, na čem jsou!“

„Nevadí. Musíme co nejrychleji odtud a nesmíme ztratit ani okamžik.

Nepodepíšeš se přirozeně pravým jménem, ale falešným.“

„To se rozumí samo sebou. Ale teď už se musím vrátit. Nesmím je nechat čekat.“

„Jeď, a drž se!“

„Neměj strach. Kdyby mě chtěli podvést, vrazím tomu Němci nůž do těla, skočím na koně a ujedu, než se vzpamatují. Adiós!“

Vyskočil na koně a odjel. Oba muži šli za ním. Vylezli na terénní vlnu, chvíli se za poslem dívali a potom se vrátili.

„Moc se mi to nelíbí,“ prohlásil poručík. „Kdyby si byl vzal aspoň ty peníze, které měli doma, a přivezl nám je! To už bychom teď mohli být klidní. Takhle pořád ještě nemáme jistotu.“

Druhý muž si sedl do trávy, vytáhl karty a řekl:

„Teď už se nedá nic dělat. Musíme počkat. Zapálíme si cigárilo a hodíme si partičku, co říkáš?“

„Souhlasím! Ať se děje co chce, tady jsme zatím v bezpečí.“

„To se mýlíte, seňore! O bezpečí bych na vašem místě nemluvil.“

S těmito slovy jsem se prodral keřem, levičkou popadl stojícího poručíka za krk a pravou pěstí ho udeřil do hlavy. Poručík klesl k zemi. Monteso byl stejně rychlý. Oběma rukama sevřel druhému muži zezadu krk a zmáčkl hrdlo. Přepadený voják sténal a škubal nohama. Rychle jsme ho odzbrojili a svázali lasem. Když se začal probírat poručík, spoutali jsme ho druhým lasem. Za chviličku otevřel oči a na tváři se mu objevil nepopsatelný výraz.

„Němec!“ vyrazil ze sebe.

„Ano, Němec!“ přikývl jsem. „Moc mi lichotí, že si na mne ještě vzpomínáte.“

„Vy jste ďábel!“

„Kdepak, seňore! Mám spíš andělskou trpělivost. Ležel jsem za vámi v křoví už přes půl hodiny, slyšel jsem, jak mi nadáváte, a přesto jsem vás neumlčel. Odpouštím vám dokonce, že jste byl tak nezdvořilý a poslal za námi svého podřízeného, místo abyste přišel sám. Já však vím i co se sluší a patří, a proto jsem vás přijel pozvat na návštěvu Estancie dél Yerbatero.“

„Okamžitě mě pusťte!“ zařval na mne.

„Musíte mít strpení! O vaší svobodě si pohovoříme později, možná už za několik týdnů.“

„Jenom nežertujte! Jde o život yerbatera a jeho synovce.“

„To jistě - a kromě toho ještě o deset tisíc bolivianů. Přišel jsem právě proto, abych vám tyhle věci vysvětlil. Nedostanete totiž nic - ani peníze, ani zajatce.“

„To se uvidí! Především žádám, abyste se mnou zacházel jako s důstojníkem!

Jsem důstojník a sloužím pod Latorrem!“

„Před chvílí jste mluvil o Lopezu Jordánovi. Nejste důstojník, ale bandita a podle toho s vámi budeme zacházet.“

„V tom případě zajatci zemřou!“

„Dopřeji si to potěšení a dokážu vám, že si vás necháme v zajetí a že se přesto šťastně sejdeme se svými přáteli.“

„Vždyť ani nevíte, kde jsou,“ zašklebil se na mě.

„Jsem přesvědčen, že je najdu na tom poloostrově Krokodýlů - Peninsule dél Cocodrílo. Co nejdřív se tam vydáme. Proto také ukončíme náš rozhovor, abychom zbytečně neztráceli čas. Dovolte, abych vám pomohl nasednout na koně!“

„Zůstanu ležet!“

„Moje zdvořilost vás rychle postaví na nohy. Poslechněte si tohle: svážeme vám ruce na zádech a pověsíme vás za ně a za nohy pod koňské břicho!“

„Neopovažujte se mě dotknout!“

„Tak ty nám ještě budeš vyhrožovat?“ vykřikl jsem. „Jsi lump, a podle toho s tebou budeme nakládat! Chtěli jste mě zavraždit! Zajímáte lidi, abyste mohli vydírat výkupné! Jestli řekneš ještě slovo, hodím tě do téhle tůně! A teď vstávej! A hezky svižně, nebo s tebou zatočím!“

Zvedl jsem ho a strkal k jeho koni. Skřípal zuby, ale neřekl ani slovíčko a nestavěl se na odpor. Rozvázal jsem mu nohy, aby mohl nasednout na koně, a pak jsem mu je zase svázal. Monteso udělal totéž s druhým mužem, který byl úplně ztuhlý zděšením. Vzali jsme koně za uzdy, zvedli u křoví pušky a vrátili se k svým koním. Nasedli jsme na ně a rozjeli se cvalem k estancii. Tam už gaučové věděli, co se stalo. Když teď spatřili, jak se vracíme se zajatci, přivítali nás nadšeným jásotem. Musel jsem je všechny svolat a říci jim, aby třetímu vyděrači, až si přijde pro výkupné, nedali najevo, jaké přivítání ho tu čeká. Oba zajatce jsme dopravili do vedlejší místnosti, posadili je na židle a přivázali k nim tak, že se nemohli ani hnout. Pak Monteso vyprávěl. Fráter naslouchal se zářícíma očima. Když Monteso skončil, podal mi fráter ruku a řekl:

„S vámi se vydám do Gran Chaka s potěšením, seňore. Budeme si rozumět a nenecháme se navzájem na holičkách. Ale co teď uděláme s těmi chlapy?“

„Nejdřív je třeba odvést koně do ohrady, aby je vyjednávač neviděl, až se vrátí. Jinak by pochopil, co se stalo, a dal by se na útěk.“

„To se mu nepodaří!“ řekl Monteso. „Dovnitř ho pustíme, ale ven ne. O to se postarám.“

„Je tu nějaká místnost, kam můžeme zajatce bezpečně zavřít, seňore?“

„Takových místností je na estancii víc. Jak dlouho je tu mám držet?“

„To záleží na vás. Když je předáte úřadům, rychle se to roznese. Musíme udělat všechno, aby se to major nedozvěděl dřív, než mu přijdeme na stopu. Jinak vezme nohy na ramena s celou bandou.“

„Máte pravdu. Nechám zde všechny zajatce zavřené až do svého návratu.“

„To bude nejlepší. Pak se budeme moci zachovat podle okolností - buď je předáte soudci, anebo je pustíte, abyste se vyhnul nepříjemnostem. Jakmile zajmeme třetího muže, budeme se muset okamžitě vydat na cestu. Bratře Hilario, znáte na Uruguayi nějaký poloostrov Krokodýlů?“

„Ne. Myslím, že znám oba břehy této řeky velmi dobře, ale tohle jméno jsem ještě neslyšel. Krokodýli jsou ve všech zátokách. A poloostrovů je na řece taky dost. Nechcete se na to zeptat zajatců?“

„Ne. Budou lhát a nedokážeme jim to. Jsem přesvědčen, že poblíž řeky najdeme někoho, kdo nám poradí.“

Vtom přišel peón a ohlásil posla. Když muž vešel, ostražitě se rozhlédl, ale nic mu nepřipadalo podezřelé. Tvářili jsme se sice vážně, stejně jako při jeho první návštěvě, ale ne nepřátelsky. Zeptal se proto estanciera:

„Sehnal jste u souseda ty peníze?“

„Bohužel ne. Nebyl doma. Dostanu je až zítra.“

„Tak dlouho nemohu čekat! Dejte mi alespoň to, co máte doma. Pro zbytek si přijedu později.“

„V tom případě navrhuji, abyste si přijel později pro celou částku. Splátky stejně nemají smysl, protože zajatce pustíte, až když dostanete všechno.“

Muž zrozpačitěl. Viděl, že bratr Hilario jde pomalu ke dveřím, ale netušil ještě, že mu tím chce zabránit v útěku. Já jsem až dosud mlčel a přistoupil teď k oknu, které bylo otevřené. Vyhlédl jsem ven. Poslova koně jsem na dvoře neviděl. Gaučové ho zřejmě z opatrnosti odvedli.

„Opravdu nevím, co mám dělat!“ řekl posel rozmrzele.

„Já bych to na vašem místě věděl,“ řekl jsem. „Vraťte se k majorovi na Krokodýlí poloostrov, kde vám dá nové rozkazy.“

„Proboha!“ zvolal zděšeně, „vy víte, kde major táboří? To jste jediný cizinec, kterému Pedro Ainas o tom místě řekl.“

„Pedro Ainas?“ opakoval rychle fráter. „Toho znám. Je to Indián, plachý chlapík, ale dobrák.“

Teď už jsem si byl jist, že se dozvíme, co potřebujeme. Proto jsem skončil hru na schovávanou a řekl:

„Jak vidíte, známe vaše tajemství. Vaši kamarádi je vyžvanili, jsou stejně nespolehliví jako vy.“

„Já že jsem nespolehlivý?“

„Neřekl jste mi, že si musíme věřit? A přesto jste mě obelhal!“

„Neobelhal, seňore!“

„Ano! Řekl jste, že jste přijel sám.“

„To je taky čistá pravda!“

„To je spíš čistá lež! V údolíčku s malou tůní, kolem které roste vysoká tráva a mimózy, táboří vaši kamarádi.“

Posel se na mne strnule zadíval a nevypravil ze sebe ani hlásek. Až po chvíli řekl:

„U sta hromů Major říkal, že jste ďábel, seňore, a měl pravdu.“

„To mě těší. Ďábla nelze probodnout, a tak se vašeho nože nemusím bát.“

„Jakého nože?“

„Chcete mě přece probodnout, říkal jste to před půldruhou hodinou svému poručíkovi, když jste od něho odjížděl.“

Posel tu stál s otevřenými ústy. Nemohl se vzpamatovat. Jeho ruka se přesto pomalu sunula k opasku, za nímž měl zastrčený nůž. Vytáhl jsem revolver, namířil na něho a poručil:

„Dejte tu ruku pryč, nebo vám okamžitě vpálím kulku do těla!“

Muž zbledl a ruku spustil. Bratr Hilario k němu zezadu přistoupil a nůž mu vzal. Muž se chtěl bránit, ale fráter ho vážně napomenul:

„Chceš vztáhnout ruku na mne? Uvaž, co činíš!“

Teď už muž věděl, na čem je. Rozhlédl se, všiml si, že fráter poodešel od dveří a vrhl se k nim. Počítal jsem s tím, a než k nim doběhl, stál jsem mu v cestě.

„Stůjte!“ poručil jsem mu. „Chcete, abych do vás tu kulku opravdu napral?

Pojďte se mnou! Podívejte se dolů.“

Vzal jsem ho za paži a dovedl k oknu. Pohlédl dolů.

„Kde je můj kůň?“ zeptal se.

„Gaučové ho odvedli. Jak vidíte, utéci nemůžete. Nejste ostatně sám, komu se zde dostalo přijetí, s jakým před půldruhou hodinou nepočítal. Podívejte se semhle!“

Dovedl jsem ho ke dveřím vedlejšího pokoje a estanciero je otevřel. Muž spatřil oba spoutané zajatce. Snažil se ovládnout, ale viděl jsem, jak se mu chvějí rty. Vykoktal roztřeseným hlasem:

„Seňore, přísahám, že jste ďábel, ďábel v lidské podobě!“

„Když jste o tom tak přesvědčen, jistě uznáte, že by nemělo smysl, abyste se mi vzpíral. Smiřte se s osudem!“

Spoutali jsme ho také a přivázali k židli vedle jeho kamarádů. Pomoci si navzájem nemohli, ale přesto jsme k nim postavili na stráž jednoho peóna. Když jsme z místnosti odešli a zavřeli za sebou dveře, řekl mi estanciero:

„Teď máme všechny tři. Váš plán dokonale vyšel, seňore. Ale to hlavní nás ještě čeká. Pochybuji, že to zvládneme stejně dobře.“

„Já si myslím pravý opak,“ řekl jsem povzbudivě. „Jak jsem vám už řekl, byl bych si tím docela jist, kdybych směl jednat sám. Dobrý kuchař ví, že se mu povede jídlo, které už nejednou vařil. Ale mnoho kuchařů polévku přesolí.“

„Váš příklad byl velmi názorný. Pojedeme s vámi a podřídíme se bezvýhradně vaší vůli. Budete naším vůdcem.“

„To nežádám. Jen bych byl rád, abyste se řídili mými pokyny, až dorazíme na místo. Máte proti mně tu výhodu, že lépe znáte tuto zemi a zvyky jejích obyvatel. Naproti tomu se domnívám, že mám větší zkušenosti a cvik v provádění úkolů, jaké nás čekají. Násilí smíme použít jen v krajním případě, neboť lstí dosáhneme cíle rychleji a bezpečněji. A právě tomuto způsobu, jak nepřítele překvapit, jsem se naučil u severoamerických Indiánů. Hlavně se musíme vydat na cestu co nejdříve! Postarejte se o dobré zbraně a o zásobu jídla a střeliva.

Našim přátelům zbraně jistě vzali. Musíme jim přinést nové.“

Krátce nato jsme vyrazili. Vzali jsme s sebou jednoho koně navíc, aby nesl zásoby. Byla to přece jen nebezpečná výprava, proto si dámy dělaly o estanciera velké starosti. Musel jsem jim potají slíbit, že na něho dám pozor.

PRONÁSLEDOVÁNÍ BANDITŮ

Přijeli jsme z ranče na estancii pozdě. Tam jsme se zdrželi také dost dlouho, a tak bylo už pozdní odpoledne, když jsme překročili hranice Montesových pozemků. Bylo nás celkem osm, estanciero, fráter, já a pět yerbaterů, kteří planuli touhou osvobodit svého kamaráda a vůdce. Nejdřív jsme se museli vrátit na ranč, abychom pohřbili mrtvého, jak jsme slíbili. Naštěstí ležel ranč přibližně naším směrem, takže jsme neztratili příliš mnoho času. Jeli jsme krajinou, kterou jsme už znali, a protože jsme koně vydatně pobízeli, dorazili jsme na ranč krátce po setmění. Tam jsme vyprávěli, co se stalo. Statečného Burgliho to tak pobouřilo, že se k nám chtěl přidat. To jsme však odmítli, protože by nám nepomohl a kromě toho bylo nutné, aby zůstal na ranči.

Pohřeb se konal ještě týž večer. Pak jsme se s milými obyvateli ranče rozloučili. Na druhý břeh řeky jsme se dostali suší, rančer nás převezl ve člunu, který měl schovaný u břehu. Musel jsem mu slíbit, že se u něho zastavím, kdybych tudy ještě někdy projížděl. Na druhém břehu Río Negra nás vedl fráter. Byl přesvědčen, že zná tuto krajinu lépe než estanciero i než sběrači čaje, a ukázalo se, že měl pravdau.

Měsíc svítil tak jasně, že nám noční jízda nedělala nejmenší potíže. Míjeli jsme ranče, estancie a haciendy, čas od času i malou osadu. Do rozednění jsme urazili pořádný kus cesty. Estanciero vybral pro sebe a sběrače čaje nejlepší koně. Fráterův kůň byl znamenitý, přestože na to nevypadal, a můj hnědák se také činil.

Ale teď už jsme chtěli nechat zvířata trochu odpočinout a napít.

Rozhlíželi jsme se, kde bychom mohli sesednout. Kousek napravo od našeho směru jsme spatřili světlý řídký kouř. Ve vzduchu bylo cítit spáleninu.

„Tam je granja, dvorec,“ řekl bratr Hilario. „Mám dojem, že bychom ho měli odtud vidět Ten kouř mi připadá podezřelý. Doufám, že se těm lidem nepřihodilo něco zlého!“

„Znáte majitele?“ zeptal jsem se.

„Ano. Granja patří starým manželům, kteří mají jediného syna a čtyři gauče. Granjero je proslulý chovatel skvělých koní. V téhle osamělé krajině není široko daleko žádná jiná usedlost. Že by byl dvorec vyhořel? Pojeďme se tam podívat!“

Za pár minut jsme viděli, že dvorec padl za oběť požáru. Stěny se zřítily a

proměnily v hromadu čoudících trosek. Ohrady byly prázdné a jen tu a tam bylo v dálce vidět pasoucí se dobytče, které zřejmě uteklo před kouřem. Koně jsme neviděli ani jednoho.

„Ten dvorec někdo přepadl!“ zvolal bratr Hilario. „Že by to udělala ta naše banda?“

„Proč myslíte, že dvorec někdo přepadl?“ zeptal jsem se.

„Protože tu nejsou zvířata!“

„Utekla před ohněm.“

„Ne. Podívejte se na ty husté kaktusové ploty. Těmi neproleze ani sebedivočejší býk. Někdo zvířata odehnal. Všechny ohrady jsou otevřené. Obávám se toho nejhoršího. Pojeďte honem ke spáleništi!“

Když jsme k němu dojeli, viděli jsme, že dvorec vyhořel do základů. Dlouhými tyčemi, které jsme tam našli, jsme přehrabávali ještě horký popel. Uklidnilo nás, že jsme v něm nenašli zbytky lidských těl.

„Musíme hledat dál,“ řekl fráter. „Rozejděte se nejprve do ohrad! Třeba najdeme nějaké stopy po pachatelích.“

Uposlechli jsme fráterova pokynu. Yerbaterové se rozjeli k vzdálenějším ohradám, my ostatní jsme začali pěšky prohledávat ty bližší. Za chvíli jsme zaslechli hlasitý výkřik. Sběrači čaje zřejmě něco našli. Vydali jsme se za nimi. Spatřili jsme, jak se snaží osvobodit několik lidí, přivázaných lasy k pichlavému plotu. Byl to starý majitel dvorce se ženou a třemi gauči. Byli popícháni od kaktusů, hlavně starým manželům bylo třeba rychle pomoci. Především potřebovali vodu. Nedaleko od domu byla studna s okovem, taková, jakou vídáme často v maďarské pustě. Dopravili jsme k ní všech pět osob, které jsme museli spíš nést než vést. Staří manželé byli zcela zesláblí, a dokonce i statní gaučové šli jen stěží. Chtěli nám vyprávět, co se tu odehrálo, ale požádali jsme je, aby zatím mlčeli a nejdříve se osvěžili. Gaučové nebyli vyčerpáni jen hrůzou, strachem a žízní. Brzy jsme si všimli, že byli také ztýráni. Staří manželé tiše seděli a upírali smutný pohled na trosky dvorce. Nemluvili. Muž si jen občas zhluboka vzdychl a žena tiše plakala. Gaučové se brzy zotavili natolik, že mohli dát šťavnatými kletbami průchod svému hněvu.

„Neklejte, prosím vás!“ napomenul je fráter, „tím se na věci nic nezmění.

Nejste tady zřejmě dlouho, protože jsem vás ještě neviděl, ale seňor a seňora mě znají. Vědí, že se postarám o pomoc, bude-li to vůbec možné.“

„Pomoc?“ zasmál se jeden gaučo. „Jak byste tady chtěl pomáhat? Dům zapálili a koně odvedli.“

„Kdo to udělal?“

„Banda lupičů, kteří se vydávali za vládní vojsko.“

„Právě tuhle bandu hledáme. Kam odjeli?“

„To nevíme. Odjeli odtud na jih.“

„Kdy sem přijeli?“

„Předevčírem v noci. Když jsme se probudili, tábořili nedaleko domu. Chtěli koupit koně’

„To znamená, že je chtěli ukrást?“

„No jistě, ale to neřekli! Měli s sebou spoutaného zajatce, kterého vydávali za vlastizrádce, ačkoli to mladý seňor popíral a žádal, aby zajatce okamžitě propustili.“

„Myslíte vašeho mladého seňora?“ vyptával se bratr Hilario.

„Ne, seňora José Montesa z Estancie dél Yerbatero. Přijel večer k nám a chtěl ráno pokračovat v cestě domů. Vracel se ze Santa Fé.“

„José je můj syn!“ prohlásil Monteso. „Jsem majitel Estancie dél Yerbatero.

Vyprávějte nám všechno podrobně! Víme už, že ti bandité zajali mého syna i bratra, a jedeme za nimi, abychom zajatce osvobodili.“

„Vezměte nás s sebou, seňore, abychom těm chlapům mohli splatit, čím se tady zadlužili!“

„To nejde, jste příliš zesláblí a bude vás třeba tady. Nemůžete opustit své pány!“

„Máte pravdu, seňore. Splaťte jim to tedy i za nás.“

„To vám slibuji, ale nejdřív se musím dozvědět, co se tu stalo.“

„Váš syn chtěl hned na úsvitě odjet. Proto jsme ho brzo ráno vzbudili. Když vyšel před dům, poznal, že tím zajatcem je jeho strýc. Jak už jsem řekl, žádal, aby ho bandité propustili, ale oni ho zatím zajali taky.“

„Nemohli jste tomu zabránit?“

„My? Čtyři muži a jedna žena proti padesáti takovým chlapům? Čtvrtý zdejší gaučo odjel s naším mladým seňorem do Salta. Bylo nás příliš málo a taky jsme nevěděli, kdo mluví pravdu.“

„Dobrá. Pokračujte!“

„Lupiči odvedli oba zajatce do světnice a tam s nimi tajně jednali. Potom

jim tam náš seňor musel donést papír a psací náčiní. Myslím, že staršího zajatce přinutili, aby napsal nějaký dopis. Potom s tím dopisem tři muži někam odjeli.

Jednomu z nich říkali poručík. Slyšel jsem, jak za ním ještě volali, aby si pospíšil a dojel k cíli v poledne. K jakému cíli, to jsme nevěděli.“

„Tím cílem byla moje Estancia. Co se stalo potom?“

„Pak jsme jim museli dát vola a oni ho zabili. Zůstali tu celý den a prohlásili, že se zdrží i přes noc. Ale náš seňor jim nevěřil, byli to surovci. Říkal, že by mohli v noci odjet a vola nezaplatit. Proto je večer požádal o peníze. Ale bandité prohlásili, že je to urážka, a chtěli, aby se jim náš pán omluvil. Když se k tomu neměl, tak se na něho vrhli.“

,A vy?“

„My jsme mu spěchali na pomoc, ale bandité nás přemohli a svázali. Spoutali i pána a seňoru, odvlekli nás všechny do ohrady, nás tři do krve zbili a potom nás přivázali k plotu.“

„A nato dvorec vypálili?“

„Ještě ne. Nejdřív otevřeli ohrady a vyhnali z nich dobytek. Ale ty lepší kusy si vybrali, zabili je a maso si vzali do zásoby s sebou. Potom shledali všechny provazy a řemeny, které jsme tu měli. Řemeny nařezali i z kůží, které tu ležely. Brzy jsme zjistili proč. Pochytali všechny naše koně a svázali je dohromady.“

„Zajatce odvezli s sebou?“

„Asi. Vidět jsme to nemohli. Ale slyšel jsem, jak jim hrozili, že je zabijí, jestli se ti tři, co odjeli s dopisem, do zítřka nevrátí.“

„Přesně tak to bylo,“ promluvil konečně starý seňor. „Jen si představte, ukradli mi koně, mé nádherné koně, a pak vyloupili a zapálili dům! Je ze mne žebrák!“

„Uklidněte se, seňore!“ utěšoval ho estanciero. „Jsme banditům na stopě, třeba se nám podaří ještě něco zachránit.“

„Tomu nevěřím.“

„Ani pak nesmíte ztrácet naději. Začnete prostě znova. Protože vás přivedla do neštěstí přítomnost mého syna a bratra, považuji za svou povinnost pomoci vám. Stavím se tu na zpáteční cestě. Pak si o té věci pohovoříme obšírněji.

Nedopustím, abyste trpěl bídu. Půjčím vám peníze, abyste si mohl postupně koupit to, oč jste přišel.“

„Myslíte to vážně, seňore?“

„Ano. A abyste věděl, že vám to neslibuji, jen abych vás utěšil, dám vám teď hned malou splátku.“

Monteso měl s sebou peníze pro případ, že by se nám nepodařilo osvobodit jeho syna a bratra jinak než za výkupné. Vytáhl náprsní tašku a vtiskl starému rančerovi do ruky několik bankovek. Muž se na ně podíval a překvapeně zvolal:

„Tolik jsem ani…“

„Mlčte!“ přerušil ho Monteso. „Teď nemáme čas. Rádi bychom vám pomohli pochytat váš dobytek, ale gaučové se jistě zakrátko zotaví natolik, že to udělají sami. Zvířata jsou označkovaná a nemohou se vám ztratit. Zastavíme se také u vašeho nejbližšího souseda a pošleme vám odtamtud pomoc.“

Pak jsme nasedli na koně a odjeli. Objevit stopy banditů nebylo těžké, ale ani jsme se nesnažili je sledovat. Fráter nás chtěl dovést nejkratší cestou k Indiánovi Pedru Ainasovi, od něhož se dozvíme, kde leží poloostrov, který hledáme. Cválali jsme přes hodinu, než jsme dorazili k nejbližší usedlosti.

Oznámili jsme tam, jaké neštěstí potkalo sousední ranč. Majitel usedlosti tam okamžitě vyslal několik gaučů, aby postiženému sousedovi alespoň trochu pomohl. Lupiče nikdo z této haciendy neviděl.

„Říkali, že jeli k jihu,“ řekl Monteso. „Proč?“

„Aby neprozradili, kam mají opravdu namířeno,“ odpověděl jsem.

„Seňore, ti chlapi s sebou ženou stádo koní, nesmějí ztrácet moc času!“

„Ano, ale taky je nikdo nesmí vidět. Proto se vydali oklikou.“

„Že by mířili jinam, než myslíme? Rozuměl jste těm mužům dobře, když jste včera vyslechl jejich rozhovor?“

„Zcela určitě. Ostatně, ti mizerové nemusejí tak spěchat, jak si myslíte.“

„Musejí přece počítat s tím, že je budeme pronásledovat!“

„To ano. Ale mohou si také vypočítat, že jsou daleko před námi. Opustili spáleniště včera pozdě večer, a mají tedy náskok přibližně šesti hodin. Kromě toho se domnívají, že neznáme ani cíl jejich cesty, ani jeho jméno a polohu. Proto si myslí, že se nemají čeho bát. Jak daleko je odtud k řece Uruguay!?“

„Dvacet hodin jízdy. Dorazíme k ní asi večer.“

„To souhlasí,“ přisvědčil fráter. „Ale nejdřív musíme najít toho Indiána. Bydlí nedaleko řeky, ale zřídkakdy bývá doma. Jestli nám neporadí jeho žena, budeme muset čekat, až se vrátí, anebo se budeme muset vypravit za ním.“

„Zatím se naši protivníci přeplaví na druhý břeh.“

„To těžko, protože budou čekat na poručíka. Můžeme pokračovat v cestě, koně jsou odpočatí.“

A tak jsme jeli zase dál, dál na západ. V poledne jsme si na chviličku odpočinuli na ranči, kde o žádných banditech neslyšeli a neznali ani polohu Krokodýlího poloostrova. Odpoledne jsme minuli ještě další usedlosti, ale nikde nám nedovedli nic říci. Jeli jsme teď oblastí, ohraničenou dvěma malými přítoky Uruguaye. Půda byla stále ještě porostlá štěpní trávou, ale místy se vyskytovaly už i keře a stromy, jako by chtěly vytvořit les, což se jim však nepodařilo.

Později jsme se museli přebrodit přes několik potoků a úzkých výběžků lagun, které byly na druhém konci spojeny s řekou. Tady už tráva nerostla, jen rákosí a bambus. Listnaté stromy byly ovinuté liánami. Tyto popínavé rostliny se omotávají kolem své oběti, smísí své listy s jejími a vytvoří často hustou zelenou spleť, která strom zcela zakryje.

Chýlilo se k večeru a my jsme byli v oblasti, která nebyla pro přenocování právě nejvhodnější. Řeka byla zřejmě blízko, protože jsme neustále naráželi na užší či širší zálivy s hladinou někdy čistou, jindy pokrytou zrádným kobercem vodních rostlin.

V jedné zátočině jsem viděl na hladině temné kmeny stromů, jejichž konce vyčnívaly z vody.

„To jsou krokodýli,“ poučil mě fráter.

„A to jedeme tak blízko kolem nich?“

„Tady se jich bát nemusíme, ale do té zátoky bych lezl nerad.“

„Mně nepřipadá moc bezpečná ani tahle stezka!“

„To máte pravdu. Pojedeme jeden za druhým, já napřed. Blížíme se teď k oblasti, kde bychom mohli snadno uvíznout v bažině.“

„Lepší cesta k tomu Indiánovi nevede?“

„Ne, seňore. Bydlí schválně na takovém místě, aby se k jeho chatrči každý nedostal. Považuje ji tak trochu za svoji pevnost.“

Jeli jsme tiše a pomalu dál po měkké, nejisté půdě. Fráter znal cestu zřejmě velmi dobře, když se odvážil nás tudy vést. A přitom neslezl ani jednou s koně! Brzy se zcela setmělo. Přesto jsme jeli ještě skoro čtvrt hodiny, až jsme před sebou spatřili odlesk světla.

„Teď musíme sesednout,“ řekl bratr Hilario. „Vezměte koně za uzdu a jděte těsně za sebou. Nesmíte odbočit ani doleva, ani doprava, pěšina je úzká a vede prostředkem hluboké bažiny.“

Uposlechli jsme jeho pokynu. Cítil jsem, jak se mi měkká země lepí na nohy jako těsto, a také můj kůň kráčel jen pomalu a váhavě. Světlo zjasnělo. Dorazili jsme na pevnou zem a nemuseli jsme už jít husím pochodem. Byli jsme u cíle. Pod nízkým stromem s širokými větvemi stála chatrč postavená z drnů. Střecha byla z rákosí. Okna chatrč neměla, jen dveře. Byly otevřené. V ohništi, vybudovaném rovněž z hlíny, hořel ohýnek, který nám otevřenými dveřmi svítil na cestu. Nad ohněm bublala v železném hrnci hustá páchnoucí hmota. Nikdo v chatrči nebyl.

„Tady bydlí ten Indián?“ zeptal jsem se.

„Ano.“

„Zřejmě bude doma, když se na ohni něco vaří!“

„To spíš jeho žena. Podíváme se, co to tu chystá!“ Bratr Hilario pohlédl do hrnce a řekl:

„V tomhle hrnci se vaří smrt. Je to jed na šípy.“

„Jed? Ten slavný či spíš neslavně proslulý jed zdejších Indiánů? Ukažte!“

Neviděl jsem přirozeně nic než onu nazelenalou hmotu, hustou jako sirup. V hrnci byl kus dřeva, který sloužil jako lžíce. Fráter jím hmotu zamíchal, vytáhl dřívko, setřel z něho prstem trochu hmoty, ochutnal ji a řekl:

,Ano, je to jed na šípy. Vím, jak chutná.“

„Vy jste to spolkl?!“

„To není nebezpečné. V žaludku je ten jed neškodný. Působí, jen když se dostane přímo do krve.“

„Víte, jak se vyrábí?“

„Ne. Indiáni to neprozradí ani nejlepšímu příteli. Vím jen, že k výrobě používaj šťávy z mandioky, jedovatých hadích zubů a váčků a zelených výhonků různých bylin a popínavých rostlin, jejichž jména však neznám. Tyto substance se rozvaří a po zchladnutí vytvoří tuhou hmotu, která se musí před použitím znovu ohřát.“

„Jak dlouho se dá uchovávat?“

„Až půldruhého roku, když nezplesniví. Namáčejí se do ní špičky šípů. Tady jsou.“

Fráter se v chatrči zřejmě dobře vyznal. Odešel do kouta, zvedl rákosovou tašku a otevřel ji. Viděli jsme, že je v ní na padesát šípů, vyrobených z

tvrdých trnů nějaké popínavé rostliny. Nebyly o mnoho delší než prst, a jak jsme poznali podle zbarvení, měly už hroty namočené v jedu. Aby šípy lépe létaly, byly na druhém konci opeřeny chmýřím ze stromu bombax ceiba. Maličké, úhledné šípy nevypadaly na pohled nijak nebezpečně.

O stěnu chatrče bylo opřeno několik tenkých, kulatých tyčí, jejichž funkci jsem neuhádl. Bratr Hilario vzal jednu z nich, ukázal mi ji a vysvětlil:

„To jsou foukací trubky, kterými Indiáni jedovaté šípy vystřelují. Vyrábějí je buď z hladkého, rovného palmového výhonku, anebo z rostliny culihué.“

„Jak daleko tím Indiáni dostřelí?“

„Přes čtyřicet kroků, a to zcela bezpečně a neslyšně. Takový jedovatý šíp usmrtí opici či papouška za pár vteřin, jaguára a člověka za dvě, nanejvýš tři minuty.“

„Existuje proti tomu jedu nějaký lék?“

„Ne“

„Ne? To je strašná zbraň!“

„Indián se může svým nepřátelům z říše zvířat ubránit jen pomocí tohoto jedu. Bez něho by v lesích nemohl žít Šelmy, na které divoši číhají v bezpečném úkrytu, by se rozmnožily tak, že by před nimi lidé museli utéci. Stačí, aby šíp jaguára či pumu jen lehce poranil, aby jeho hrot pronikl do sebemenší cévky - a zvíře smrti neujde.“

„Ale pak je maso otrávené a k nepotřebě!“

„Kdepak! Vždyť jsem vám už řekl, že jed působí, jen když se dostane ranou přímo do krve. Maso zvířete, zabitého tímto šípem, můžete směle sníst. Já sám jsem to učinil už stokrát a nikdy se mi nic nestalo.“

Fráter zmlkl, neboť v tom okamžiku se vedle nás vynořila postava, kterou jsem na první pohled ani nepovažoval za lidskou bytost. Vypadala jako zrůda, jaké lze občas vidět na jarmarcích. Byla malá, skoro jako dítě, ale měla přitom rysy stařeny. Lícní kosti měla vystouplé a oči šikmé. Na hlavě měla husté, rozcuchané roští podobné suchému koštěti. Přitom bylo to stvoření tak hubené, jako by na něm nebyla ani unce masa.

„Jsi to ty, Dayo?“ zeptal se fráter. Postava přikývla a pokřižovala se.

„Je tady tvůj muž?“

Přikývla a znovu se pokřižovala.

„Tak mluv!“ vyzval ji fráter.

„Dej mi něco!“ ozvala se konečně.

„Až potom, Dayo! Nejdřív musíš odpovědět na mé otázky.“

„Já nic nevím.“

„Nelži, víš, že bych ti to neodpustil!“

Podívala se na něho s podivnou opičí, vychytralou tváří a řekla:

„Ale odpustil, jsi hodný!“

„Ty ještě nevíš, že se dovedu také rozzlobit. Dneska by se to snadno mohlo stát. Byli u vás dnes nějací muži?“

„Nevím.“

„Vidím, že ti musím něco dát. Co chceš?“

„Daya potřebuje krásný lesklý knoflík na šaty.“

„Máš ho mít.“

Fráter byl na podobná přání svých známých zřejmě připraven. Vytáhl z kapsy sáček a vyndal z něho lesklý mosazný knoflík. Když ho Daye dal, spokojeně se jí rozzářily oči a její tvář dostala dětsky radostný výraz.

„Už jsi spokojená?“ zeptal se bratr Hilario.

„Ano, jsem spokojená a ty jsi hodný.“

„Tak buď hodná i ty. Řekneš mi pravdu?“

„Daya ti nelže.“

„Byli tady dnes nějací lidé?“

„Ne.“

„Vůbec nikdo?“ zeptal se naléhavěji.

„Ano. Jeden muž.“

„Tak vidíš, že jsi předtím lhala! Znáš toho muže?“

„Ne.“

„Přijel na koni nebo přišel pěšky?“

„Na koni.“

„Jak byl oblečen?“

„Jako bílý seňor. Měl kopí.“

„Dobře. Mluvil s tebou?“

„Ne, jen s Pedrem.“

„Co mu říkal?“

„To jsem neslyšela.“

„Takže nevíš, co chtěl?“

„Vím. Chtěl mého muže.“

„Pedro s ním odešel? Kam?“

„To mi neřekli.“

„Neřekl ti Pedro něco o dvou zajatcích?“

„Ne nic.“

„Tak mi aspoň pověz, jestli znáš na řece místo, kterému se říká Peninsula dél Cocodrilo?“

„To znám.“

„Kde to je? Daleko?

„Ne.“

„Můžeš nás tam dovést?“

„Snadno.“

„Tak nás tam teď dovedeš, ale tak tiše, aby to nikdo neslyšel.“

„Daya půjde napřed a podívá se, jestli tam někdo není.“

„Dobrá. Ale co když tam najdeš svého muže?“

„Smí mě vidět, bratře?“

„Ne.“

„Připlížím se tam tak, aby mě neviděl.“

„Právě o to tě žádám. Jestli to provedeš dobře, dostaneš ještě tenhle knoflík, podívej!“

Vyndal z kapsy druhý mosazný knoflík. Indiánka nadšeně vykřikla a honem ho začala ujišťovat:

„Daya ten knoflík dostane. Už jde. Nikdo ji neuslyší a neuvidí. Ani Pedro.“ Vyklouzla ze dveří tiše jako netopýr a zmizela v noční tmě. Fráter spustil rákosovou rohož zakrývající vchod.

„Vaše Daya mi nepřipadá moc spolehlivá,“ řekl jsem.

„Je spolehlivá, když se od ní nežádá něco, co nemůže pochopit. Je to napůl žena, napůl divoká kočka. V těchhle bažinách je doma a jsem přesvědčen, že ji její manžel nezahlédne, ani kdyby se mihla těsně vedle něho. Je obratná a mrštná jako divoké zvíře.“

„Jsem zvědav, jestli tady ti chlapi už jsou!“

„Ovšemže tu jsou, ten muž, o kterém Daya mluvila, byl jistě jeden z nich.“

„Mohl to být také někdo jiný.“

„Asi ne, když měl kopí. Kopí tady nosí jen Indiáni a kavaleristé.“ Všech osm nás tiše stálo v malé těsné chatrči. Asi za čtvrt hodiny se

Indiánka vrátila. Spustila za sebou rohož a připomněla bratru Hilariovi:

„Ten knoflík, bratře!“

„Tak rychle to nejde, nejřív si ho musíš zasloužit. Co jsi viděla?“

„Nic.“

„Dayo, určitě se mýlíš!“

„Daya se nemýlí. Vidí i v noci.“

„Nelžeš?“

„Daya zbožnému muži nelže, protože je hodný.“

„Dobrá, věřím ti. Tady máš knoflík. Ale teď nás ještě musíš dovést na poloostrov.“

Daya přikývla.

„Docela tiše,“ pokračoval fráter. „Nikdo nás nesmí slyšet.“

„To nejde.“

„Proč ne?“

„Protože máš s sebou koně.“

„Necháme je tady.“

„A co když sem někdo přijde? Nemá Daya ty koně schovat?“

„Víš o nějakém místě, kde je nikdo nenajde?“

„Ano, není to daleko.“

„Tak je tam odvedeme.“

„To nejde, tam projde jen jeden člověk a jeden kůň. Ostatní by zapadli do bažiny a utopili se.“

„Tak mě veď! Odvedu koně do bezpečí sám.“

„Ne, to nemůžeš, protože neznáš cestu. Daya to udělá sama, když jí dáš ještě jeden knoflík.“

„Poslyš, Dayo, začínáš být nějak neskromná!“

Pohlédla na něho, jako by si byla zcela jista, že její přání splní, a zachichotala se:

„Daya má knoflíky strašně ráda!“

„To vím, a protože já zas mám rád Dayu, dostane i ten třetí knoflík, ale teprve až si přijdeme pro koně. Budeš je hlídat.“

„Daya bude dávat moc dobrý pozor. Nejdřív koně odvede.“

Odešla. Chtěl jsem jít s ní.

„Proč?“ zeptal se bratr Hilario.

„Mám v sedlových taškách důležité věci.“

„Tady jsou v bezpečí.“

„Neřekl jste jednou sám, že zdejší Indiáni jsou nestydatí zloději?“

„Mne neokradou. A protože tu jste se mnou, jsou v bezpečí i vaše věci.“

„Doufejme.“

„Na to vám dávám své slovo. Daye je knoflík ode mne milejší než všechno, co máte s sebou.“

Slyšeli jsme tlumený zvuk koňských kopyt na měkké půdě. Tento zvuk se opakoval tolikrát, kolik koní Indiánka odvedla do úkrytu, jednoho po druhém. Pak přišla pro nás. Nevedla nás cestou, kterou jsme přišli, nýbrž přímo k řece.

Pěšina se klikatila mezi bažinami. Sami bychom ji možná nenašli ani ve dne.

Daya urazila předtím cestu dvakrát tak rychle jako my. Teď nám to trvalo čtvrt hodiny, než jsme se prodrali rákosím a dorazili k řece, která tu tvořila úzkou zátočinu.

„Tohle je voda, ne poloostrov,“ zašeptal Indiánce bratr Hilario.

„Nalevo odtud tvoří země zátoku,“ odpověděla mu. „Na druhé straně toho úzkého pruhu země je zase voda. Proto je to peninsula.“

,A je to opravdu Peninsula dél Cocodrilo? Víš to docela určitě, Dayo?“

„Docela jistě! Daya to ví a Pedro to ví a jinak nikdo.“

„To není pravda. Vědí to ještě jiní muži.“

„Ne. Daya a Pedro to nikomu neprozradili. Vědí proč.“

„Proč?“

„To Daya neřekne. Pedro jí to zakázal.“

„Pedra rozhodně musíš poslechnout, to je pravda! Ale opravdu tam nikdo není?“

„Ne“

„Nechceš se raději podívat ještě jednou?“

„Podívám se, bratře.“

Zmizela. Přestože jsme stáli tiše a bez hnutí, neslyšeli jsme sebemenší zvuk, nezašustilo ani stéblo rákosí. Ta žena se dovedla opravdu znamenitě plížit. Když se asi za dvě minuty vrátila, hlásila, že tam opravdu nikdo není.

„Dobrá, jdi teď do chatrče!“ přikázal jí bratr Hilario.

„Ani bych tu nemohla zůstat,“ odpověděla Daya. „Musím vařit jed. Mám se sem vrátit?“

„Ne. Přijdeme sami, až se rozední.“

„Co tu budete dělat?“

„To se dozvíš později.“

„Smí Pedro vědět, že jste tady?“

„Ano, ale řekni mu to tak, aby to slyšel jen on.“

„Nikdo s ním nebude, protože tu nikdo není.“ Zmizela ve tmě. Teď jsme byli odkázáni sami na sebe.

„Vyhradil jste si, seňore, že nám vždycky navrhnete, jak postupovat,“ obrátil se ke mně estanciero. „Jsme u poloostrova. Co dál?“

„Počkáme, až přijdou,“ rozhodl jsem, „za předpokladu, že tu opravdu ještě nejsou.“

„Slyšel jste, co říkala Daya.“

„Nevěřím jí. Podívám se na poloostrov ještě jednou sám. Počkejte tady!

Nechám tu své pušky, překážely by mi.“

Věděl jsem, že zde nenarazím na Apače ani na Siouxy, a tak jsem se neměl čeho bát, zvlášť když mi tma skýtala dobrou ochranu. Šel jsem proto zpříma a snažil se nejdřív rozeznat obrysy poloostrova. Byl úzký a nevybíhal příliš daleko do řeky.

Proč ho pojmenovali poloostrovem Krokodýlů? Tato zvířata se na něm určitě nevyskytovala, protože poloostrov měl vysoké břehy a krokodýli neumějí šplhat. Poloostrov byl dost hustě porostlý stromy. Šel jsem od kmene ke kmeni. Moje oči byly na tmu zvyklé, určitě bych byl lupiče zpozoroval, kdyby tu byli. Jenomže tu skutečně nebyli. Když jsem to ohlásil svým druhům, řekl bratr Hilario:

„Jistě teď uznáte, že je na Dayu spolehnutí.“

„Přesto mám ještě určité pochybnosti. Lupiči už tu musejí být. A kromě toho si říkám, že tam, kde jsou, budou mít i své koně, a že u místa, kde se skrývají, musí být brod přes řeku.“

„To si myslím taky. Musejí být připraveni dostat se kdykoli na druhý břeh, ale tudyhle by se tam určitě nedostali.“

„Zdá se mi to opravdu divné.“

„Za půl hodiny vyjde měsíc, pak se budeme moci lépe porozhlédnout než teď.“ Sedli jsme si do rákosí a čekali. Kolem se nic ani nehnulo, jen občas

šplouchla voda o břeh. Mlčeli jsme. Blížila se rozhodující chvíle, a v takové situaci nebývá člověku do řeči.

Uplynula čtvrthodina a pak další. .Měsíc vyšel, ale neviděli jsme ho. Jeho světlo dopadalo na vodní hladinu, která se třpytila jako tekuté stříbro. Konečně jsme si mohli prohlédnout okolí.

Když jsme se podívali přes zátoku, viděli jsme, že řeku zúžilo několik ostrovů, mezi nimiž proudila voda tak prudce, že by se v ní koně sotva udrželi. Přímo před námi se prostírala zátoka, nalevo se táhl poloostrov. Napravo byl břeh jen mírně předsunutý. Seděli jsme v rákosí, za nímž vyrůstal z vlhkých tůní a nebezpečných bažin les.

Měl jsem dojem, že tu na lupiče čekáme marně, a také bratr Hilario zabručel:

„Kdybych nevěděl, že mi Daya nikdy nelže, nevěřil bych, že je to poloostrov, který hledáme. Moc se mi to tady nelíbí.“

„Mně taky ne. Odtud se k nepříteli nemůžeme nepozorovaně přiblížit a překvapit ho. Půjdeme raději kousek dolů po proudu. Doufám, že tam najdeme vhodnější místo. Nesmíme se ovšem příliš vzdálit od poloostrova, abychom viděli a slyšeli, co se na něm děje.“

Vstali jsme a tiše jsme se odplížili kousek jižněji, ke skupině stromů, která nám poskytla jakýs takýs úkryt, jejich stín nás kryl aspoň ze tří stran. Čtvrtá byla otevřená a právě odtud svítil měsíc, což se mi přirozeně nelíbilo, ale vhodnější místo jsme tu nenašli. Udělali jsme si pod stromy pohodlí a čekali, co se bude dít. Ale bohužel se nedělo nic.

„Že by si to bandité rozmysleli?“ zeptal se estanciero.

„Rozmyslet si to nemohli,“ prohlásil jsem. „Musejí na své tři posly čekat tam, kde si to ujednali.“

„To je pravda. Ale třeba si vypočítali, že tu ti tři ještě nemohou být, a proto se zatím utábořili jinde.“

„Pak sem jistě přijdou později.“

„To určitě, ale kdy?“

„Třeba po rozednění. V noci se do těchto bažin nemohou odvážit. Ostatně, byla by to od nich trestuhodná neopatrnost, kdyby chtěli přebrodit řeku právě tady. Mezi ostrovy je dravý proud. Navíc mají s sebou stádo ukradených koní, s nimiž budou mít při přechodu tak široké řeky stejně potíže.“

„To je pravda.“

„Nedovedu si vůbec představit, jak chtějí ty koně přimět, aby řeku přeplavali.“

„Ale na druhý břeh se nějak dostat musejí. Že by spoléhali na člun?“

„Převézt takové stádo koní ve člunu? I kdyby jich ukradli jen padesát, budou jich mít dohromady přes sto. Vzhledem k tomu, jak je tu Uruguay široká, trvalo by jim to celý den. Ale poslyšte, neplují tu někdy po řece vory?“

„Dokonce často. Jsou buď z neotesaných kmenů, anebo z hotových trámů, fošen a prken. Na jihu je dřevo tak vzácné, že voraři na své práci dobře vydělávají.“

„Na takovém voru by se bandité dostali na druhý břeh nejpohodlněji. To by…“

Zarazil jsem se, neboť v tom okamžiku mě cosi udeřilo do prsou. Ke svému zděšení jsem spatřil, že mám v loveckém kabátu zabodnutý šíp.

„Pokračujte! Co jste chtěl říci?“ zeptal se estanciero.

„Všichni k zemi, rychle!“

Sám jsem už ležel a ostatní následovali mého příkladu.

„Co se děje?“ zeptal se bratr Hilario.

„Střílejí po nás.“

„Vždyť není nic slyšet.“

„Šípy neslyšíte.“

„Dios Střílejí šípy? Jak to víte?“

„Podívejte se semhle!“

Vytáhl jsem šíp z kabátu a podal mu ho.

„Cielomba“ zašeptal zděšeně. „Jste raněn?“

„Ne, šíp zůstal vězet v kabátě.“

„Víte to určitě?“

„Ano. Pod kabátem mám ještě koženou loveckou košili. Obojím šíp zaručeně nepronikl. Teď už vidíte, k čemu je dobrý kožený oblek.“

„Kdybyste ho neměl, seňore, byla by z vás za necelé dvě minuty mrtvola. Ten šíp je otrávený. Hned tomu chlapovi to střílení zakážu!“

„To asi těžko.“

„Ale ano! Těmihle šípy střílí jen jeden člověk, Pedro Ainas. Je nebezpečnější, než jsem si myslel. Střílí na lidi, kteří mu nic neudělali. Kdyby byl zasáhl někoho jiného, stalo by se neštěstí.“

Fráter strčil do úst prst a vydal podivné tiché zapískání, podobající se

hlasu kulicha.

„To je znamení pro Indiána?“ zeptal jsem se.

„Ano. Teď už ví, že vystřelil na přítele. Každý, kdo k němu chodí, tohle zapískání zná.“

„Kde asi je?“ zeptal se estanciero.

„Přirozeně za námi, kde nás nic nechrání. Z té strany také svítí měsíc, a tak nás Pedro zahlédl. Slyšíte?“

Z bažin se ozvalo stejné zapískání, jenomže tišší, jako by nemělo být slyšet příliš daleko.

„Je to Pedro?“ zeptal jsem se bratra Hilaria.

„Ano.“

„Odpovězte mu, ale taky tiše. Bandité jsou nablízku.“

„Jak to víte?“

„Zapískal nápadně potichu. Poznal ve vás přítele, o jehož přítomnosti by bandité neměli vědět.“

„Možná že máte pravdu.“

„Stoupněte si, aby nás viděl!“

Bratr Hilario vstal a tlumeně zapískal. Na druhé straně prostranství se vzápětí objevil mezi stromy Indián. Zamával a zase zmizel. Byl od nás vzdálen asi padesát kroků. A na tuto vzdálenost mě zasáhl šípem!

NA UROGUAYI

Protože se mezi námi a Indiánem táhla bažina, musel se k nám Pedro vydat oklikou. Zanedlouho jsme ho spatřili, jak se opatrně blíží z opačné strany.

„Co tě to napadá střílet na nás, Pedro?“ přivítal ho bratr Hilario, když k nám přistoupil.

Indián odpověděl se zjevným leknutím:

„To jste vy, bratře? Zasáhl ten šíp někoho?“

„Ano.“

„Dios!Pak je ten muž ztracen!“

„Naštěstí ne. Šíp zasáhl tohoto seňora do prsou, ale nepronikl jeho koženým oděvem.“

„Koženým oděvem? Ach, to…“ Pedro se zarazil.

„Pokračuj! Co jsi chtěl říci?“ zeptal se fráter.

„Nic, nic. Jen jsem se hrozně vyděsil.“

Ale já jsem dobře věděl, co chtěl říci. Jeho údiv vyvolala poznámka, že mám na sobě kožený oděv. Zřejmě už o mém nápadném oblečení slyšel. Říci mu to mohli jen bandité. Vyplývalo z toho, že už jsou tady, a to nedaleko. Bratr Hilario se však nechal oklamat a řekl:

„Vyděsil ses? To by seňora nezachránilo, kdyby ho šíp zranil! Pedro, Pedro, to jsem si o tobě nemyslel, že jsi vrah!“

„Já, a vrah? Proč mě urážíte, bratře? Nevěděl jsem, že tu jsou lidé!“

„Tak za co jsi nás považoval?“

„Za opice. Měsíční světlo je klamné. Myslel jsem, že je tu stádo opic.

Seděli jste taky tak pohromadě.“

„To už tedy nevidíš ani zdaleka tak dobře jako dřív. Dej si příště pozor, než tak lehkomyslně vystřelíš otrávený šíp!“

Bratr káral Pedra zvýšeným hlasem. Indián ho hned napomenul:

„Ne tak nahlas, bratře!“

„Proč?“

„Protože je nebezpečné mluvit v noci u řeky nahlas.“

„Je tu někdo?“

„Ne. Jen tu už několik dní obchází jaguár se svou samicí. Vím, že útočí i na lidi. Ale my se ho nebojíme. Pedro a Daya jsou chytřejší než jaguár.“

„Já se ho taky nebojím.“

„Já vím. Vám jaguár neublíží, ale na vaše společníky nebude brát ohled.

Proto musíme mluvit tiše, abychom ho nepřilákali.“

Indián byl mazaný. Byl spolčen s bandity, ale měl rád i bratra Hilaria.

Protože si to nechtěl rozházet ani s jednou, ani s druhou stranou, vymyslel si pohádku o jaguárovi.

„Máš pravdu,“ přikývl fráter. „Nemusíme mluvit tak nahlas. Posaď se! Chci se tě na něco zeptat.“

Indián neochotně poslechl. Zeptal se:

„Nesedneme si někde jinde, bratře? Tady by nás mohl jaguár snadno vyslídit.“

Chtěl nás odtud odlákat, aby nás zachránil před bandity a nemusel nám o nich vyprávět.

„Ne, zůstaneme tady!“ prohlásil bratr Hilario.

„Vím o jiném místě, daleko lepším.“

„Nám se tady líbí. Kde jsi byl?“

„Na lovu.“

„Tomu nevěřím. Vždyť neneseš žádnou kořist! To by se ti stalo poprvé v životě, že bys domů nepřinesl maso!“

„Nechal jsem kořist na druhé straně bažiny.“

„Stejně jsi odešel hodně pozdě, protože Daya…“

Bratr Hilario nebyl dobrý vyšetřující soudce. Příliš Indiánovi věřil. I já jsem byl sice přesvědčen, že to s námi Pedro Ainas nemyslí špatně, ale viděl jsem, že se nás snaží oklamat, aby nám nemusel prozradit, že tu jsou naši nepřátelé. Bratr Hilario a ostatní by mu asi byli uvěřili. Fráter mu dával takové otázky, podle nichž Pedro poznal, jak se věci mají. Na mazaného Indiána bylo nutno jít jinak. Proto jsem vzal frátera za ruku, ještě než domluvil, a řekl jsem:

„Promiňte, ale takhle se ho nevyptávejte. Nechte s ním mluvit mne!“

„Prosím.“

„Ne! Ať se mnou mluví bratr Hilario!“ odporoval Indián a ustrašeně se na mne podíval.

Seděl tak, že mu měsíc svítil do tváře. Neměl ji tak špinavou jako jeho žena, od níž se zevnějškem nápadně lišil. Nebyl sice velký, ale zato statný a široký v ramenou. Boty neměl, přestože se to tu jen hemžilo hady. Jeho výzbroj se skládala z nože, foukací trubky a malé vydlabané tykve, která mu visela na šňůře přes rameno. V této tykvi nosil otrávené šípy. Nechtěl, abych se ho vyptával, protože se mě bál víc než bratra Hilaria. To byl další důkaz, že je ve styku s bandity a že mu asi řekli, aby se měl přede mnou na pozoru.

„Máte snad špatné svědomí, Pedro, že se nás ostatních bojíte?“ zeptal jsem se ho.

„Ne,“ odpověděl. „Kdybych měl špatné svědomí, musel bych se bát nejvíc bratra Hilaria.“

Ten chlap byl opravdu liška podšitá!

„Když máte čisté svědomí, můžete mluvit i s námi. Kdybyste se zdráhal, vzbudil byste naši nedůvěru.“

„Můžete mi věřit, jsem poctivý člověk!“

„To vám rád věřím. Kde vlastně bydlíte?“

„Nedaleko.“

„Mohli bychom u vás přenocovat?“

„Ne, to ne, seňore!“ odmítl rychle a bojácně. Z toho se dalo usuzovat, že tam má bandity.

„Proč ne?“ zeptal jsem se. „Bratr Hilario nám o vás vyprávěl. Podle jeho slov jsem vás považoval za pohostinnějšího.“

„Moje chatrč se pro vás nehodí, nakazil byste se horečkou.“

„Té se nebojím.“

„Určitě byste ji dostal, když jste tu poprvé.“

Ted’ se přes všechnu svou mazanost přece jen prořekl.

„Jak víte, že jsem tu ještě nebyl?“

Pochopil, že řekl hloupost, ale odpověděl docela bez rozpaků:

„Je to na vás vidět.“

„To jste opravdu bystrozraký, Pedro! Když nemůžeme přenocovat u vás, doporučte nám nějaké lepší místo! Jistě se tady dobře vyznáte.“

„To ano. Vím o nádherném tábořišti, kousek proti proudu řeky.“

„Jak daleko?“

„Slabou půlhodinku.“

Pedro netušil, že mi těmito údaji odpovídá na velmi důležité otázky, které jsem mu nemohl položit otevřeně. Jelikož nás chtěl odvést proti proudu, tábořili naši nepřátelé na opačné straně. Ze slabé půlhodinky by se možná vyklubaly tři čtvrtě. Chtělli nás teď v noci odvést tak daleko proti proudu, bylo naprosto jisté, že bychom nemuseli jít opačným směrem příliš dlouho, kdybychom chtěli narazit na své nepřátele. Tuto domněnku potvrzovalo jeho naléhání, abychom nemluvili příliš hlasitě.

„Vydáme se hned na cestu, seňore?“ dodal Pedro.

„Ještě ne. Chci se vás ještě na něco zeptat. Byl jste dnes na lovu dlouho?“

„Velmi dlouho.“

„Kdy jste odešel ze své chatrče?“

„Hned ráno.“

„Ale mezitím jste se jislě několikrát zastavil doma?“

,Ani jednou!“

Zřejmě si chtěl pro všechny případy opatřit alibi. Neuvědomil si však, že

jeho chatrč je tak blízko. Jelikož ji bratr Hilario znal, mohl přece očekávat, že jsme tam už byli. Také své koně jsme museli někde zanechat.

„Pak tedy nevíte, jestli vás dnes někdo navštívil?“ pokračoval jsem.

„Ne. Dozvím se to, až se vrátím domů.“

„Rád bych totiž věděl, zda se u vás zastavilo několik mužů, se kterými se tu chceme setkat.“

„Zeptám se Dayi a řeknu vám to, seňore. Kdo to má být?“

„Vojáci.“

„Ti u mě určitě nebyli.“

„Jak to víte, když jste celý den nebyl doma?“

„To by musela být velká náhoda, aby mou chatrč našli vojáci. Ale zeptám se Dayi.“

„Zeptejte, Pedro! Slyšel jste už někdy jména Monteso a Cadera?“

„Ne. Proč mi vůbec dáváte takové divné otázky, seňore?“

„Dám vám už jen jednu: Kdo vám řekl, abyste střílel po muži v koženém oděvu?“

„Nikdo! Byl to omyl, můžete mi věřit!“

„Dobrá, věřím vám a odpouštím vám, že jste mě uvedl do takového nebezpečí.“

„Byla to vaše poslední otázka?“

„Ano.“

„Mohu vás teď odvést na tábořiště, o kterém jsem vám říkal?“

„Prosíme vás o to, Pedro. Ale mohl byste nám prokázat ještě jednu laskavost. Prodal byste nám svou kořist, kterou jste odložil na druhé straně bažiny? Dobře vám ji zaplatím.“

„To nejde, seňore,“ odmítl zděšeně.

„Proč ne?“

„Protože byste to maso nejedl.“

„Jím každé maso.“

„I kapybaru, která připadá Evropanům tak tučná?“

„Jak víte, že jsem Evropan?“

„Vidím to na vás.“

„Milý příteli, váš bystrozrak mi pomalu začíná být nepříjemný. Před vámi zřejmě nikdo nic neutají. Ale povězte, prodáte nám to maso, nebo ne?“

Po krátkém přemýšlení řekl:

„Potřebuji je sám.“

„Celou kapybaru, která váží dobrého půl metráku? Pro dvě osoby? Nám stačí jen kus. Přece nenecháte bratra Hilaria hladovět!“

„Ne, to ne! Ale kapybaru jíst nemusí. Mám doma dobré čerstvé ryby. Nachytala je před soumrakem moje žena a já sám jsem je uložil do kaluže, aby zůstaly naživu.“

„My dáme přednost kapybaře! Přineste nám ji!“

„Když jinak nedáte, musím poslechnout. Hned jsem zpátky.“ Odešel. Když jeho kroky ztichly, zašeptal bratr Hilario:

„Kdo by si to pomyslel, chce nás opravdu podvést!“

„Podvést ne, jen oklamat,“ odpověděl jsem. „Lže, aby nám byl užitečný.

Nedaleko odtud, tamhle nalevo, jsou naši nepřátelé.“

„Jak to víte?“

„Indián mi to řekl.“

„Já jsem nic takového neslyšel!“

„Vyptával jsem se ho tak, že mi to nevědomky prozradil. Ostatně, žádnou kapybaru dnes neulovil.“

„Že by ani to nebyla pravda?“

„Jsem o tom přesvědčen. Uvidíte, že ji nepřinese.“

„Tím se sám usvědčí ze lži!“

„Ne. Najde si výmluvu.“

„Vy myslíte, že je spolčen s našimi nepřáteli?“

„Ano, ale nás taky nechce zradit. Otázka je, co pro něho bude důležitější, zda náklonnost k vám, anebo výhody, které mu slíbili ti druzí. Kdyby bylo třeba, ještě ho trochu zastraším. Tiše, už jde!“

Bylo tomu tak, jak jsem očekával: přišel s prázdnýma rukama.

„Kde máte tu kapybaru?“ zeptal jsem se jakoby zklamaně.

„Ach, seňore, vidíte, že jsem vás nabádal k opatrnosti právem. Zřejmě tu obcházel jaguár a mou krásnou kořist odnesl. Je mi to hrozně líto, protože vám ji teď nemohu nabídnout. Ale přesto jsme měli štěstí, kdyby nenašel to maso, zaútočil by na nás. Pojďme raději odtud!“

„To nespěchá. Jaguár bude už tak sytý, že nedostane zálusk na nás.“

„Ještě je tu jeho družka!“

„Jen si klidně na okamžik sedněte! Doufám, že byl jaguár tak zdvořilý a

dovolil seňoře, aby se nažrala s ním.“

„Jak vidím, jste velmi odvážný, pane!“

„Hlavně si nenechám jen tak nahnat strach, když nehrozí žádné nebezpečí.“ Váhavě se posadil a nevrle řekl:

„Jak chcete! Ale jestli se stane neštěstí, nebude to moje vina. Měli bychom se raději hned vydat na cestu.“

„S tím souhlasím pod podmínkou, že nás nepovedete proti proudu, nýbrž po proudu, protože jsme přesvědčeni, že tam dostaneme něco dobrého k jídlu.“

„U koho?“

„U majora Cadery a jeho mužů.“

„Já vám nerozumím, seňore!“

„Zato já jsem rozuměl vám, Pedro Ainasi, jste opravdu mizera!“

„Co mi takhle nadáváte?“

„Obelhal jste nás. Tvrdil jste, že jste od rána nebyl doma, a to není pravda.“

„Nebyl jsem tam.“

„Ani když k vám přišel majorův posel?“

Pedro se překvapením na chvilku odmlčel a potom řekl:

„O tom nic nevím.“

„Vzpomeňte si! Vyšel jste s ním před chatrč, aby vaše žena neslyšela, o čem s ním mluvíte.“

„Seňore, o tom… o tom nic nevím! Říkám vám, že jsem nebyl celý den doma!“

„Před chvíli jste prohlásil pravý opak.“

„To není pravda!“

„Před chvílí jste sám řekl, že jste byl v chatrči, když vaše žena krátce před setměním přinesla ryby, a že jste je vlastnoručně uložil do kaluže.“

„Seňore…“

„Dobrá! Nebudu vás nutit, abyste nám řekl něco, co chcete utajit. Klidně si mě obelhávejte! Ale chcete na svých lžích trvat i před bratrem Hilariem?“

„Nic jiného mi nezbývá.“

„Viděl jste už někdy tohle?“

Podržel jsem mu před nosem revolver.

„Ano, seňore.“

„Tak se před tím mějte na pozoru, Pedro Ainasi!“

„Chcete mi vyhrožovat? To bratr Hilario nestrpí!“

„Bude s tím souhlasit, protože mu lžete!“

„Uvědomte si, seňore, že se vašeho revolveru nemusím bát. Mám ještě nebezpečnější zbraně!“

„Měl jste - ale už nemáte!“

Při těch slovech jsem bleskurychle uchopil starý cár, který mu sloužil jako opasek, strhl jsem mu ho a odhodil ho i s nožem a maličkou tykví daleko od nás.

„Sen…!“

Chtěl vyskočit, ale povalil jsem ho na zem, klekl si mu na prsa a sevřel mu hrdlo.

„Proboha, vždyť ho uškrtíte, seňore!“ zvolal bratr Hilario a popadl mě za ruku.

„Nemějte strach, nic mu neudělám. Jen mu pro jistotu svážu ruce na zádech.

Anebo to udělá seňor Monteso?“

Zatímco jsem Indiánovi držel před nosem revolver, estanciero mu mým kapesníkem svázal ruce. Poctivý a upřímný Pedro Ainas neřekl ani slovo, jen zhluboka dýchal. Zřejmě se mi ho podařilo zastrašit. Bázlivě si nás prohlížel a nakonec bratra Hilaria tlumeným hlasem poprosil:

„Zachraňte mě, bratře! Ten Alemán je hrozný!“

„Jak víš, že je to Alemán?“

„Řekli mi to.“

„Kdo?“

„To nesmím prozradit.“

„Přísahal jsi?“

„Jen jsem to slíbil.“

„Slib, na kterém je něco zlého, nesmí člověk dodržet.“

„Ale když je to vrah a lupič?“

„Není.“

„Chce Bandu oriental zradit Brazílii.“

„Hlouposti! Snad bys nevěřil mužům, kteří tě takhle obelhali, víc než mně?“

„Já vím, že vy byste mi nelhal, bratře Hilarie. Ale třeba ten Alemán oklamal i vás?“

„Určitě ne, Pedro. Znám ho lip než tebe. Chce k Indiánům, aby jim pomohl a přinesl dárky. Zloději, vrazi a lupiči jsou ti, kteří tě před ním varovali.

Koně, které s sebou mají, ukradli včera starému rančerovi a kromě toho mu vypálili dům.“

„Je to možné, bratře?“

„Je to tak, jak ti říkám. Mají s sebou dva zajatce?“

„Několik. Dneska zajali další.“

„Tak vidíš! Dva z nich jsou bratr a syn tohoto seňora. Unesli je a chtějí za ně vysoké výkupné.“

Indián vrtěl užasle hlavou. Bratr Jaguár pokračoval:

„Alemána chtěli přivázat ke stromu a zastřelit, přestože jim neudělal ani to nejmenší. Pronásledujeme je, abychom osvobodili za jatce.“

„Vy jim taky chcete pomoci?“

„Ano, Pedro.“

„Pak už věřím, že ani Alemán, ani ti zajatci nejsou zločinci. Rozvažte mě.

Pomohu vám.“

„Slibuješ mi to? Nepodnikneš nic proti nám?“

„Jsem váš přítel a udělám jen to, co budete chtít!“

„V tom případě vás pustíme,“ řekl jsem a rozvázal kapesník, kterým měl spoutané ruce. Pedro se posadil, podal mi ruku a řekl:

„Děkuji vám, seňore. Já na vás vystřelil a vy jste mě div neuškrtil. Jsme vyrovnáni.“

„Ještě ne. Vy jste mě chtěl zabít doopravdy, kdežto já vás držel za krk jen proto, abyste nemohl křičet. Zardousit jsem vás nechtěl.“

„Tak mi tedy odpusťte.“

„Rád, protože doufám, že svou chybu napravíte. Především přiznejte, že major táboří kousek odtud po proudu řeky.“

„Za deset minut byste dorazili do jeho tábora.“

„Rozestavil stráže?“

,Ano.“

„Ale zvědy do okolí nevyslal?“

„Ne. Jestli nás neuslyší, tak sem nepřijdou.“

„Vyprávějte nám, jak jste se stal ochráncem těch banditů.“

„Povím vám všechno, seňore. Začalo to tím, že za mnou asi před týdnem přišel nějaký muž a ptal se mě, jestli znám dobře říční břehy, a když jsem přisvědčil, chtěl vědět, zda je tu nějaké opuštěné místo, kde občas přistávají vory.“

„Víte o takovém místě?“

„Ano. Kousek níž je tak dravý proud, že tudy mohou voraři projet jen za světla a s čerstvými silami. Proto před večerem raději přistanou u břehu nedaleko odtud a počkají do rána.“

„Je to přístaviště daleko?“

„Ne. Právě u něho teď jezdci táboří.“

„Jak se to místo jmenuje?“

„Je to poloostrov Kajmanů.“

„Ne Krokodýlů?“

„Ne. Poloostrov Krokodýlů je před námi.“

„Pak tedy došlo k omylu, protože my jsme slyšeli, že se jezdci utáboří na Peninsule dél Cocodrilo.“

„To si asi někdo popletl krokodýla s kajmanem.“

„Ale ten poloostrov Krokodýlů skrývá ještě nějaké jiné tajemství.“

„Proč myslíte?“

„Protože o něm nerad mluvíte.“

„To je pravda. Mám k tomu své důvody, ale do těch nikomu nic není.“

„Nám jde také jen o poloostrov Kajmanů. Proč se ten muž zajímal o přístaviště, dozvěděl jste se až dnes?“

„Ano.“

„Stalo se mezitím ještě něco?“

„Ne. Ten muž přijel dnes ráno na uštvaném koni. Nechal ho v lese pást, sedl si na břeh poloostrova a pozoroval lodi a vory, plující kolem.“

„Co říkal?“

„Říkal, že sem Latorre pošle oddíl jezdců, kteří se potřebují dostat na druhou stranu řeky. Mají prý s sebou nebezpečné zajatce a já jim mám pomoci ty zajatce hlídat.“

„Souhlasil jste s tím?“

„Ne, protože mi do té věci nic není Lehl jsem si v chatrči a chtěl jsem celé odpoledne spát. Ale k večeru pro mne přišli a odvedli mne k majoru Caderovi, který se už se svými jezdci utábořil na poloostrově. Nabídl mi zlaťák, když jim pomohu hlídat zajatce.

Tuhle nabídku jsem přijal, protože zlaťák je pro mne spousta peněz.“

„Proto jste na mne ještě nemusel střílet!“

„To ne, ale Cadera mi vyprávěl, že jeden z jeho mužů vyslechl rozhovor několika lupičů, kteří se bavili o Peninsule dél Cocodrilo a chtěli ji důkladně prohledat.“

„Vám by taková prohlídka nebyla vhod?“

„Za určitých okolností ne.“

„Nejste náhodou pašerák?“

„Vím, že se nevyznáte ve zdejších poměrech, a tak vám jen řeknu, že by se na poloostrově dalo najít něco, oč bych moc nerad přišel.“

„Jak se to mohl major dozvědět?“

„To jsem se taky ptal sám sebe. Možná že jsem se neopatrně prořekl při rozhovoru s jeho prvním poslem a že si všechno další domyslel.“

„Já jsem měl patřit k těm lupičům?“

„Vy jste měl být jejich vůdce a znát mé tajemství. Major vás popsal tak přesně, že jsem vás poznal i v měsíčním světle. Řekl mi, že jeden z vás bude patrně přestrojený za frátera.“

„Ten je mazaný! Počítal s tím, že ho budeme pronásledovat, a vymyslel si tuhle pohádku, aby vás na nás poštval.“

„Asi. Dnes večer jsem se od soumraku toulal po břehu od jednoho poloostrova ke druhému. Dohlížel jsem trochu na zajatce a myslel na lupiče, kteří sem přijedou. Tamhle na druhé straně močálu jsem se jednou zastavil a zadíval k poloostrovu. Vtom jsem vás spatřil. Měsíc svítil do vašeho úkrytu. Napočítal jsem vás osm a poznal i Alemána, údajného vůdce bandy. Řekl jsem si, že mě chcete připravit o mé tajemství. Když zemřete, nebudu se mít čeho obávat. Proto jsem zasunul šíp do foukačky, namířil a vystřelil. Mířil jsem vám do obličeje, ale neodhadl jsem správně vzdálenost a šíp vás zasáhl do prsou. Dovedete si jistě představit, jak jsem se lekl, když jsem uslyšel zapískání, které znají jen moji přátelé.“

„Naštěstí všechno dobře dopadlo. Domluvili jsme se a uzavřeme mír. Ale teď to nejdůležitější. Říkal jste, že dnes major zajal další muže. Co je to za lidi?“

„Osm vorařů, kteří odpoledne přistáli u poloostrova a chtěli ráno pokračovat v plavbě.“

„Divím se, že proti nim major použil násilí. Kdyby jim zaplatil, jistě by mu rádi posloužili.“

„Nejde o zaplacení, ale o čas. Major ještě neví, jestli se bude moci přeplavit na druhý břeh zítra nebo až později. Ještě za ním má někdo přijet a do té doby mají voraři čekat. Ale to voraři nechtěli, protože by nedostali vysokou odměnu, kterou jim slíbili jejich dva cizinci.“

„Oni s sebou mají cizince? Z které země?“

„To nevím. Hovoří španělštinou promíšenou s jiným jazykem, který neznám.“

„Co mají na sobě?“

„Modré šaty, skoro jako námořníci. Jeden z nich má klobouk s ohromně širokou střechou, jaký jsem ještě nikdy neviděl. Oba se zuřivě bránili a podlehli teprve velké přesile.“

„Pasáci! Osvobodíme je. A o ten zlaťák, který vám slíbil major, nepřijdete, protože…“

„Ano, o ten nepřijde,“ vpadl mi do řeči estanciero. „Jestli se nám opravdu podaří vysvobodit mého bratra a syna, dostane ode mne Pedro Ainas deset zlaťáků.“

„Deset zlaťáků, seňore?“ opakoval Indián radostí bez sebe, a tudíž mnohem hlasitěji, než to dovolovala nutná opatrnost.

„Dostanete dokonce dvacet!“ Poznamenal jsem rychle:

„Ano, ale jen s podmínkou, že budete jednat přesně podle mých pokynů.“

„Neudělám nic, co si nebudete přát.“

„Dobrá. Možná že převezmete hlavní roli. Popište nám místo, kde jsou zajatci. Především - jak velký je ten poloostrov?“

„Dvě stě kroků široký a asi dvakrát tak dlouhý.“

„Rostou na něm stromy?“

„Ano. Keře už voraři vymýtili.“

„Kde stojí hlídky?“

„Tam, kde se poloostrov stýká s břehem, stojí čtyři vojáci, asi padesát kroků od sebe. Na poloostrov se tedy nikdo nedostane, zvlášť když svítí měsíc jako dnes. To by dokázala nanejvýš Daya.“ Nechtěl jsem k tomu použít Indiánky, a proto jsem prohlásil: „Já to dokážu taky, a proto si myslím, že…“

„Vy?“ přerušil mě Pedro. „Vyloučeno, seňore!“

„Dokáže to lip než Daya,“ kývl na něho bratr Hilario. „Vím to bezpečně.“

„Rozdělali bandité na ostrově oheň?“ zeptal jsem se. „Dokonce dva. Opékají

na nich maso, které si přivezli.“

„To maso ukradli. A kde jsou zajatci?“

„Jsou přivázáni zády ke stromům tak daleko od sebe, aby spolu nemohli mluvit. Ale major řekl, že je dá pro jistotu odvést na vor a ještě hlídat. To by nám asi nebylo zrovna vhod, co?“

„Je celkem jedno, zda je osvobodíme na zemi, či na voru. Jen musím sám obhlédnout situaci.“

„Co vás to napadá, seňore! To nemůžete!“ varoval mě Indián. „Určitě vás dopadnou. Jen si pomyslete: padesát proti jednomu, a při takovémhle světle!“

„Těch padesát lidí mě ani nezahlédne a měsíční světlo mi nevadí. Můj světlý kožený oblek se nijak neliší od barvy rákosí.“

„Nemohu vám předpisovat, co máte dělat, seňore, ale jsem si jist, že se ženete do záhuby. Jestli vás chytí, prozradíte i své druhy.“

„Nedělejte si o mne starost. Doprovodíte mě teď tak daleko, abych měl poloostrov v dohledu. Všechno ostatní nechtě na mně.“

„Udělám, co poručíte. Ale varoval jsem vás.“

Ostatní mě také nabádali, abych byl co nejopatrnější, což bylo přirozeně zcela zbytečné, protože bych se byl ve vlastním zájmu zbytečnému nebezpečí stejně nevystavil.

KAPITÁN FRICK TURNERSTICK

Indián mě vedl. Prošli jsme krátkým, poměrně bažinatým úsekem a dorazili ke břehu zátoky mezi oběma poloostrovy. Poslal jsem Indiána zpátky a prohlížel jsem si okolí. Vor zřejmě kotvil na druhé straně Peninsuly dél Caimán. Poloostrov vystupoval z vody jako nevysoký násep. Záře obou ohňů se mihotala v temných korunách stromů. Lidi jsem neviděl.

Mohl jsem se vydat dvěma cestami. Jedna vedla napravo po břehu. Nebylo však vyloučeno, že bych se tudy dostal příliš blízko k prvnímu strážnému, který stál podle Indiánových slov zřejmě tam, kde poloostrov vybíhal do řeky. Druhá cesta vedla rákosím a křovisky souběžně s první v určité vzdálenosti od břehu a byla méně nebezpečná. Proto jsem se vydal po ní.

Musel jsem se asi sto kroků plížit. Nijak zvlášť jsem se nesnažil, aby mě nebylo slyšet, protože lupiči neměli oči a uši zkušených zálesáků. Brzy jsem ležel přesně proti místu, kde začínal poloostrov. Ve vzdálenosti asi třiceti kroků jsem viděl muže opírajícího se o strom. Byla to první hlídka.

Plížil jsem se dál poněkud opatrněji a objevil jsem i druhou, třetí a čtvrtou hlídku. Vojáci dodržovali přibližně vzdálenost, o níž hovořil Indián, a podle toho, jak se tam ospale choulili, dělali by zřejmě raději cokoli jiného, než stáli na stráži.

Uvažoval jsem, zda se mám mezi dvěma z nich proplížit na poloostrov. Věřil jsem, že bych to dokázal. Nebezpečné by to bylo teprve na druhé straně. Proti ohni by mě určitě zpozorovali. Proto jsem se raději plížil ještě dál, abych se podíval po voru. Byl zakotven na druhé straně poloostrova - jedna kotva byla spuštěna u jeho špičky, druhá u břehu dál po proudu. Tak vznikl trojúhelník, jehož strany tvořily poloostrov, vor a břeh. Vor byl poměrně velký. Uprostřed měl boudu z prken a u ní stáli dva muži. Zatímco jsem je pozoroval, vydali se pomalu od boudy k tomu konci voru, který kotvil u břehu. Že by se jeden z nich chystal vyskočit na břeh? Rozhodl jsem se toho využít, a tak jsem si musel pospíšit, abych nepřišel pozdě.

Plížil jsem se rychle dál, dokud jsem nezmizel z dohledu čtvrté hlídce. Potom jsem vstal a utíkal souběžně s břehem. Tam, kde se konec voru dotýkal břehu, jsem se skrčil a plížil k vodě. Na břehu rostla vysoká tráva a rákosí. Podařilo se mi do něho zalézt a pohodlně se tam usadit. Byl jsem sotva pět kroků od voru.

Přišel jsem právě včas. Sotva jsem se přesvědčil, že jsem dokonale ukryt, přiblížili se ke břehu oba muži.

Jedním z nich byl major. To bylo ale překvapení! Chystal se vyskočit na břeh a vrátit se po něm na poloostrov. Druhý muž hodlal zřejmě zůstat na voru. Asi tam měl stráž. Na břehu se major ještě otočil a řekl:

„Tak zajatce uvážete ke kmenům a necháte je tam do rána! Ty dohlédneš na strážce. Kdyby upláchl jen jediný zajatec, čeká tě kulka. Řekni to ostatním!“

Muž se obrátil a vydal se zpátky na druhý konec voru. Vtom jsem dostal odvážný nápad: co kdybych majora zajal?

Pohlédl jsem směrem k poloostrovu. Odtamtud sem neviděli, protože v místě, kde stál major, byl břeh poněkud vykousnutý. Jediným svědkem mohl být muž, který teď od majora odcházel. Z jeho rychlých kroků jsem usoudil, že se po majorovi už neohlédne. Provedl jsem svůj nápad stejně rychle, jak jsem ho dostal. Major se

dosud díval za svým společníkem. Vymrštil jsem se z úkrytu a skokem se ocitl za ním.

Major se otočil. Zavrávoral zděšením. Chtěl vykřiknout, ale nevydal ze sebe ani hlásek. Ústa měl otevřená a jen cosi koktal. Rychle jsem popadl kapesník a vrazil mu ho do úst. Stejně rychle jsem si odepnul laso a omotal ho překvapenému majorovi kolem svěšených paží. Ještě nikdy jsem neviděl nikoho tak vyděšeného.

Teprve teď se pohnul, jako by se chtěl bránit, ale bylo už pozdě.

„Ani se nehněte, seňore,“ zašeptal jsem, „nebo vám vrazím nůž do těla! Jak vidím, nemáte už na sobě uniformu, kterou jsem vám roztrhl. Je mi líto, že vám zničím i tenhle kabátec, ale potřebuji kus látky na upevnění roubíku.“

Utrhl jsem mu šos a odřízl nožem pruh látky, který jsem mu uvázal přes ústa, aby nemohl kapesník vyplivnout. Stál přede mnou jako bezmocné dítě. Vytáhl jsem nůž, popadl majora za paži a pohrozil mu:

„Kupředu, seňore! A neopovažujte se mi stavět na odpor! Dávám vám čestné slovo, že ucítíte můj nůž, jestli mě neposlechnete.“

Tak jsem ho strkal před sebou, ale major se rozhodl vzdorovat. Zastavil se.

„Jděte dál, nebo vás bodnu!“ pohrozil jsem mu znovu.

Postrčil jsem ho, ale major neposlechl. A tak jsem ho bodl do svalu nad loktem. Někomu se to možná bude zdát kruté, ale musí mít na paměti, že mi šlo o život Kdyby major nešel, kam jsem chtěl, byl by to můj konec. A než bych obětoval vlastní život, rozhodl jsem se obětovat raději pár kapek majorovy krve.

Tento prostředek pomohl. Major se rozběhl málem rychleji, než mi bylo vhod Nevedl jsem ho přirozeně k poloostrovu, nýbrž na opačnou stranu tak daleko, abych byl dobře kryt. Teprve potom jsem zabočil zpátky. Nemohl jsem se odvážit příliš daleko do vnitrozemí, poněvadž tam byly bažiny. Proto jsem se musel držet poměrně blízko poloostrova. Tady mě však mohl prozradit cinkot majorovy šavle.

Proto jsem mu ji odřízl a položil ji do hustého rákosí.

Když jsme míjeli poloostrov, byli jsme jen na čtyřicet kroků od hlídek.

Ucítil jsem vůni masa, opékaného nad oběma ohni. Víc mě však zaujalo zvolání:

„Hej, pečínka je hotová!“

Že by právě teď začali rozdělovat maso? Kázeň jsem od těchto mužů očekávat nemohl. Třeba se hlídky nechají zlákat vůní pečené a opustí svá stanoviště. A opravdu! Všichni se rozběhli k ohňům, i strážní. Jeden si vzal pušku s sebou, ostatní opřeli zbraně o nejbližší strom.

Měl jsem se toho odvážit? Mohl bych osvobodit pár zajatců, ale dával bych tím v sázku sebe a majora.

V takový okamžik však nelze váhat. Strhl jsem majorovi závěsník, omotal jsem mu ho kolem lýtek a povalil ho na zem. Pak jsem se rozběhl na poloostrov.

Muži, kteří se tlačili kolem ohňů, vrhali dlouhé stíny. Podařilo se mi šťastně přeběhnout prostor ozářený měsícem. Mohl jsem pomoci jen dvěma nejbližším zajatcům. Když jsem jim přeřezával řemeny, řekl jsem jim, aby se rozběhli co nejrychleji za mnou, a vydal jsem se nazpět.

Oba muži mě skutečně následovali, dokonce s puškami v rukou. Byli tak duchapřítomní, že sebrali zbraně strážných.

„Heighday! Qué alegría!“ řekl jeden z nich směsicí angličtiny a španělštiny.

„To bylo skvělé! Viděl jsem vás, jak běžíte. Zavolal jsem na kormidelníka, aby popadl tu starou flintu, co stála opřená o strom. Tomu říkám záchrana v nouzi nejvyšší. Kam teď, sire? A kdo vlastně jste?“

Tenhle hlas jsem už někde slyšel! Ale koho ze svých známých bych tady mohl potkat? Ani jsem neměl kdy pořádně si muže prohlédnout, všiml jsem si jen, že má na hlavě panamák s velice Širokou střechou, která mu skoro úplně zakrývala obličej. Pobízel jsem ho:

„Poběžte za mnou, honem!“

Abych se nezdržoval, přeřízl jsem řemen, jímž jsem majora předtím spoutal, postavil jsem ho na nohy a strkal ho opět před sebou.

„U všech čertů!“ vykřikl muž s širokým kloboukem. „To je přece generál těch rošťáků! To jste ale chytil báječného lososa! Pomohu vám ho zahnat do přístavu!“

Popadl majora za druhou paži, a pak jsme se dvakrát tak rychle vraceli k úkrytu, kde na mne čekali moji druzi.

Vyděsili se, když viděli, že se místo jednoho muže blíží čtyři. Vyskočili a sáhli po zbraních.

„Jen seďte, seňorové!“ zavolal jsem na ně. „Nemáte se čeho bát, to jsem já!“

„Vy? Díky bohu!“ odpověděl bratr Hilario a vyšel mi vstříc. „Už jsme si o vás dělali starost. Koho to s sebou vedete?“

„Dva zajatce, které jsem osvobodil, a jednoho svobodného muže, kterého jsem zajal.“

„To jsou ti dva cizinci z voru!“ žasl Indián. „A major!“ zvolal bratr Hilario překvapeně. „Sláva!“ zajásal estanciero.“

„Teď musejí ti chlapi vyměnit mého bratra a syna za svého velitele.“

„Ne tak nahlas, seňore,“ poprosil jsem ho. „Zatím není třeba, aby bandité věděli, že jsme tady. Určitě budou tyhle tři muže hledat. Tady by nás objevili snadno. Pedro, víte o nějakém místě, kde bychom mohli strávit noc a rozdělat oheň, aniž by nás někdo viděl?“

„Vím, pojďte se mnou!“

Vedl nás vysokým rákosím, hustým křovím a bažinatými loukami na místo, kde jsme k svému překvapení našli své koně. Bylo to znamenité tábořiště, chráněné kolem dokola keři a stíněné listnatými stromy. Směrem k řece tudy protékal potůček. Nepříjemné komáry nám pomůže zahnat oheň. Sotva se rozhořel, muž se širokým kloboukem ke mně přiskočil a vykřikl:

„Heavens!]e to možné? To jste vy, Charleyi? Pojďte honem na mou hruď!“

Sundal si s hlavy klobouk, takže jsem mu konečně uviděl do tváře, objal mě a přitiskl k sobě tak, jako by hodlal rozmačkat sebe i mne najednou.

Já jsem také užasl, když jsem zjistil, že je to starý Turnerstick, kapitán Frick Turnerstick, ten podivínský mořský vlk a polyglot se skleněným pravým okem a se skřipcem, který mu neustále padal z všetečného rozpláclého nosu. Byl to můj společník z Číny a prastarý známý. Můj údiv byl stejně velký jako radost z neočekávaného setkání, ale v této chvíli jsem mu nemohl odpovědět na všechny otázky, kterými mě zasypal, a tak jsem ho požádal:

„Sedněte si a počkejte chvilku, kapitáne! Hned se dozvíte, co tady pohledávám. Ale nejdřív musíme udělat pár důležitějších věcí.“

Uznal, že mám pravdu, i když ho to stálo značné přemáhání. Nejdůležitěji byl pro nás major. Přivázali jsme ho ke stromu poblíž ohně. Když jsem ostatním vylíčil, jak jsem ho zajal, vyndal jsem mu roubík z úst a řekl mu, že při prvním zavolání o pomoc ucítí můj nůž.

„Už jednou jste byl v našich rukou,“ pokračoval jsem. „Slíbil jste, že nás už necháte na pokoji, a my jsme vám dali svobodu. Své slovo jste nedodržel, a proto se k vám tentokrát budeme chovat jinak. Pedro, vyndejte mu všechny věci z kapes!“

„Ty padouchu!“ zaskřípěl major zuby, když mu Pedro vyprazdňoval kapsy.

„Padouch jsi ty!“ odpověděl mu Pedro klidně. „Ty jsi mě obelhal. Teď vím pravdu.“

Major měl u sebe hodinky, náprsní tašku a měšec s penězi. Hodinky jsem mu dal zpátky do kapsy. Měšec a náprsní tašku jsem otevřel. Bylo v nich dohromady asi osmnáct tisíc papírových tolarů. Věděl jsem hned, jak s těmi penězi naložíme. Zeptal jsem se sběračů čaje:

„Mohli by se dva z vás vrátit na ten vypálený ranč a předat jeho majiteli dvanáct tisíc papírových tolarů od majora Enrika Cadery jako náhradu za škodu, kterou tam se svými lidmi způsobil?“

Všech pět mužů vyskočilo.

„Vylosujte dva! A vyřiďte zároveň starému pánovi, ať s vámi pošle své gauče, aby mohli převzít ukradené koně.“

„Ty ještě nemáme,“ namítl Monteso.

„Ale dostaneme je! Nebo si myslíte, že toho takzvaného majora pustím, když ty koně nevrátí?“

„To se ještě neví!“ ozval se vztekle major.

„Ale ví! Vím to já, a to stačí, seňore!“

„Nezapomeňte, že moji muži mají ještě několik rukojmí! A na smír nepřistoupím!“

„Nebuďte směšný! Copak vy nejste zase náš rukojmí? Snad si nemyslíte, že jsem vás zajal, abych se s vámi chlubil? A jak se chcete dostat na svobodu, když se nedohodneme?“

„Když se nedohodneme, zůstanou oba Montesové v zajetí a přijdou o život!“

„Jen si nic nenamlouvejte! Zajal jsem vás a osvobodil přitom dva vaše zajatce. Myslíte, že nedokážu osvobodit i oba Montesy?“

„Nemá smysl, abychom se o to přeli. Rozhodně se však neopovažujte přisvojovat si mé peníze!“

„Jsou vaše?“

„Ano.“

„To mě těší. Když jsou vaše, mohu poslat dvanáct tisíc tolarů rančerovi jako odškodné. Šest tisíc vám vracím. Nezapomínejte, kolik jste rančerovi zabil dobytka. Zajal jste slušné lidi, kteří vám nikdy nic neudělali, a vydíral jste na jejich rodinných příslušnících výkupné!“

„Výkupné? O tom nic nevím. Zajal jsem yerbatera, protože byl společně s vámi obviněn z těžkého zločinu. Zajal bych i vás, kdybych mohl. O výkupném však nikdy nikdo neřekl ani slovo.“

„Tak? Snad si nemyslíte, že jsme se za vámi vydali dřív, než vaši poslové

přijeli na Estancii dél Yerbatero?“

„Moji… poslové?“ zeptal se rozpačitě.

„Ano, váš poručík s dvěma průvodci.“

„Že přijeli na estancii?“

„Nedělejte, že o tom nevíte! Jak jste mohl být tak hloupý a vymyslet takový dětský žertík! Ty chlapy jsme zajali. Přiznali se a čekají na potrestání. Vaše jméno přitom bude hrát důležitou roli a s největší pravděpodobností i vaše osoba, protože mám velkou chuť vás pozvat, abyste nás doprovodil na Estancii dél Yerbatero. Pak vás dopravíme do Montevidea, kde můžete požádat svého znamenitého comisaria criminal, aby vás hájil.“

Cadera mlčel. Neozval se, ani když jsem předal jeho peníze dvěma vylosovaným sběračům čaje, kteří se s nimi chystali odjet na vypálený ranč. Ať jsem jednal spravedlivě nebo ne, ať z toho vzejde cokoli, chtěl jsem, aby rančer ty peníze dostal. Oba sběrači odešli se svými koňmi v doprovodu Indiána, který je měl provést bažinami na pevnou půdu. Měsíc jasně svítil. Major překypoval vztekem.

Kdyby pohled mohl zabíjet, byli bychom jistě všichni už dávno mrtvi. Abychom ho neměli neustále na očích, odvázali jsme ho od stromu. Spoutali jsme mu nohy a položili ho kousek stranou, aby neslyšel, co si povídáme. Byli jsme však tak opatrní, že jsme ho ještě přivázali řemenem ke kmeni, aby se nemohl odkutálet. Pak jsme vybalili zásoby potravin a pustili se do jídla. Pozvali jsme i Dayu, která za námi mezitím přišla.

Turnerstick oslovoval svého společníka „kormidelníku“. Byl to vysoký, ramenatý silák, pravý námořník. Protože byl světlovlasý a modrooký, považoval jsem ho za Frísa. Proto jsem řekl německy:

„Jak jste se mohl nechat zajmout? Vy, s takovými pěstmi?“

„Já?“ odpověděl německy. „Cože? Jak to? Vy umíte německy?“

„Jsem Němec.“

„Ať musím za trest drhnout podlahu, jestli jsem tohle tušil! Jsem Frís od Severního moře a jmenuji se Hans Larsen.“

„Já jsem taky nečekal, že tady v těchhle bažinách potkám krajana. Či vlastně dva!“

,A že nás budete muset osvobodit, viďte, pane? A tyhle pěsti…“ Zvedl ruce a smutně se na ně‘podíval. Byly to obrovské pěsti. Rukavice správné velikosti by jistě nesehnal. Zavrtěl hlavou, zklamaně na mne pohlédl a pokračoval:

„Tyhle pěsti, těch si moc vážím, protože je nutně potřebuju. Ať mi to budete věřit nebo ne, unesu přední kotvu dvakrát kolem paluby, a kam ji položím, tam dlouho tráva neroste. Proto tak lituju, že jsem těch pěstí dneska nemohl použít. Nedostal jsem se k tomu, protože to šlo všechno moc rychle. Pár boulí jsem těm chlapům určitě nadělal, ale to bohužel nestačilo.“

Vstrčil si do úst kus masa, který vážil nejméně čtvrt libry, znovu zavrtěl hlavou a klidně žvýkal dál. Co měl ještě povídat? Nato se mě zeptal německy i Turnerstick: „Jak se vám líbí Larsen, Charley?“

„Moc!“ přikývl jsem.

„Je to můj nejmilejší kormidelník. Ale teď mi řekněte, jak se vám vedlo od té doby, co jsme se naposled viděli, a co vlastně děláte v téhle hloupé, smutné krajině?“

„To si řekneme později, kapitáne. Zatím je důležitější, abych se já dozvěděl, jak jste se stal zajatcem téhle bandy.“ Turnerstick se poškrábal za uchem, zatvářil se rozpačitě a řekl: „Zrovna tak, jako se má loď The Wind dostala do té díry, které tam dole v Buenos Aires říkají přístav. Docela náhodou. Naložil jsem v Bahii zboží pro Buenos Aires a chtěl jsem v tom mizerném přístavu nabrat nový náklad, ale nevěděl jsem co. Doslechl jsem se tam o zboží z Rio Grande do Sul, které se dopravuje po řece Uruguayi, vzácné druhy dřeva, paraguajský čaj, měď, zinek, horský křišťál, acháty, jaspisy a podobné věci.

Chtěl jsem to vidět na vlastní oči, a tak jsem se vydal parníkem sem nahoru. Dojel jsem až do Salta Grande a sehnal si tam náklad. Před návratem do Buenos Aires jsem si chtěl ještě trochu prohlédnout krajinu, a tak jsme se s kormidelníkem nalodili na vor, který tu dneska přistál. Pluli jsme na něm pět dní jako mouchy na okurkovém listu.“

„A tady vás přepadli ?“

„Well! Když vor přirazil ke břehu, lehli jsme si do kóje, do té dřevěné budky, které se tu říká cabaňa. Pokuřovali jsme si a o nic se nestarali, zítra se mělo pokračovat v plavbě. Vtom se na přední palubě, totiž - na přední části voru ozval divoký křik, a když jsem z té cabani vystrčil hlavu, hned jsem přes ni jednu koupil, takže jsem honem zalezl dovnitř. Nebylo to od těch chlapů zrovna zdvořilé! Well! Pak jich tam za námi pár vlezlo a řekli nám, že dál nesmíme, že tu musíme zítra a pozítří kotvit. Na to jsme nechtěli přistoupit, protože jsme jízdné zaplatili my, ne oni. Potom začali být ti chlapi hrubí, a

tak jsme je vyhodili a vylezli za nimi, abychom se jim odvděčili za tu facku, co jsem dostal. Mysleli jsme, že je jich tak deset, nanejvýš dvacet. No jo, jenomže ono jich bylo přes padesát! Neměli jsme ani kdy pořádně si je prohlédnout, vrhli se na nás, ještě než jsme stačili vylézt ven! Zamotali nás do těch svých zatracených řemenů, kterým tu říkají lasa nebo boly. Ale pár šrámů od nás přece utržili! Sami jsme z toho vyvázli se zdravou kůží. Když nás těmi řemeny doslova sešněrovali, dopravili nás na pevninu, tam zase část těch řemenů rozmotali a přivázali nás ke stromům tak, že jste nás dokázal osvobodit dvěma pohyby nože.

To vám nikdy nezapomenu! Nebylo to sice nebezpečné, ale zatraceně nepříjemné.“

„A co váš majetek? Utrpěl jste nějakou škodu?“

„Ne. I když na mé prachy asi měli zálusk. Ale Frick Turnerstick se nenechá tak snadno oholit. Měl jsem v měšci jen pár těch papírků, kterým v tomhle požehnaném kraji říkají tolary. Ostatní mám schované, tak znamenitě schované, že bych je sám nenašel, kdybych nevěděl, kde jsou. Ty tolary z měšce mi přirozeně vzali. Ať si je sežerou! Ale co teď? Nemám sice příliš naspěch, ale přesto bych se rád vrátil do Buenos Aires co nejdřív a nečekal v těchhle bažinách, až dostanu horečku.“

„Doufám, že budete moci odjet už zítra.“

„Myslíte, že ta banda z voru odejde?“

„Určitě. Když to neudělají dobrovolně, přinutíme je.“

„Chcete pustit majora na svobodu jen pod touto podmínkou?“

„Ano.“

„To má ještě jeden háček. Dejme tomu, že ho pustíte a dostanete za něj zajatce a my že budeme moci pokračovat na voru směrem k moři. Ale vy sami nebudete v bezpečí, dokud ti chlapi nebudou na druhém břehu. Je to tak?“

„Ano.“

„Proto se jich musíte zbavit co nejdřív. Ale to se vám může podařit jen s pomocí našeho voru. Jenomže si myslím, že tomu majorovi bude taky náramně záležet na tom, aby odtud rychle zmizel, a že bude chtít taky použít našeho voru. A to se mi ani trochu nelíbí.“

„Proč?“

„Protože mohou nastat jen dvě možnosti: buď se ti chlapi přepraví beze mne - a pak je pro mne vor ztracen, protože sám se zpátky nedostane. Anebo pojedu s Larsenem s nimi, ale pak jsem jim vydán na milost a nemilost a na druhém břehu se mi pomstí. Proto bych nerad, aby použili našeho voru. Ale to se zase nebude líbit vám.“

„Jistě najdeme nějaké jiné řešení. Třeba popluje zítra kolem nějaký jiný vor, kterého by bandité mohli použít.“

„To by šlo. Anebo… nejlepší asi bude, když jim ten vor přece jen nechám a raději tu počkám, až popluje dolů nějaký parník. Naštěstí je v téhle zemi zvykem, že stačí zamávat ze břehu, a hned vás vezmou na palubu.“

„Tohle řešení bych vám moc doporučoval, kapitáne, protože my se tím zbavíme všech nepříjemností a vy se nevystavíte zbytečnému nebezpečí.“

„Máte pravdu, ať si s tím vorem zítra odplují! Já si počkám na příští kocábku. Ale kam máte namířeno vy?“

„Záleží na tom, jak dopadne tohle dobrodružství. Nemohu se rozhodnout, dokud si nepromluvím s tím yerbaterem, který je zatím ještě v zajetí.“

„Nechcete jet se mnou do Buenos Aires? Mohli bychom si trochu poklábosit o minulosti.“

„Tím směrem se asi nedostanu. Chci docela jinam.“

„Kam, smím-li se zeptat?“

„Do Gran Chaka a potom přes pampy do Tucumánu.“

„Hm,“ zabručel kapitán zamyšleně. .Abych řekl pravdu, tak vám závidím. Už dlouho mám v plánu vydat se přes tyhle pampy, ale jakživ jsem k tomu neměl příležitost. Ale tentokrát by to možná šlo. Než se nashromáždí náklad pro mou loď, bude to nějakou dobu trvat, a já bych se zatím mohl změnit v divokého gauča. Kdybych nemusel nejdřív do Buenos Aires, řekl bych vám, že pojedu s vámi.“

„Hovoříte zdejším jazykem?“

„Plynně! Jak víte z dřívějška, mluvím všemi jazyky. Jezdit na koni a střílet umím taky. Co byste chtěl víc?“

Nemohl jsem mu odpovědět, protože se právě vrátil Indián a hlásil, že oba yerbatery provedl nebezpečnou bažinou. Dále nám řekl, že byl také u poloostrova a viděl, že jsou bandité zmizením majora a obou námořníků zděšeni a že je horlivě hledají. „Přijdou taky do vaší chatrče?“ zeptal jsem se Indiána.

„Asi ano, seňore.“

„Mohou přijít i sem?“

„Ne. Sem se nikdo cizí v noci nedostane. Podařilo by se jim to stěží i ve

dne, protože cesta vede bažinami, do kterých se neodváží nikdo, kdo to tu dobře nezná.“

„V tom případě pošlete Dayu domů. Ať banditům řekne, až tam přijdou, že tam uprchlíci nebyli.“

Pedro Ainas učinil, oč jsem ho požádal. Jeho žena odešla, ale zanedlouho se vrátila a řekla nám, že několik banditů právě dorazilo k chatrči. Ptali se také po jejím muži, zřejmě už k němu pojali nedůvěru. Pedro se u nich neukázal od té doby, co se sešel s námi, a to přirozeně vzbudilo jejich podezření. Pedro Ainas řekl, že by bylo možná dobře, kdyby k nim zas jednou zašel. Přitom by mohl jejich pátrání svést na falešnou stopu. Na to odpověděl bratr Hilario místo mne:

„Ne, to by bylo zbytečné, a dokonce nesprávné. Proč bychom od sebe měli odvádět jejich pozornost, když jste právě řekl, že nás tu nemohou najít? Není spíš žádoucí, aby se dozvěděli, co se stalo? My se jich nebojíme, a proto jim sami pomůžeme, aby svého vůdce našli. Nejste téhož názoru, seňore?“

Tato otázka platila mně. Souhlasil jsem s bratrem Jaguárem.

„Máte pravdu. Dáme jim vědět, že muži, které hledají, jsou v naší moci.

Zbývá jen otázka, kdo jim to má oznámit Jsem ochoten to udělat.“

„Ne, pro vás by to bylo příliš nebezpečné. Vy zůstanete zde, seňore! Vím o někom, kdo za nimi může zajít, aniž by mu hrozilo sebemenší nebezpečí.“

„Myslíte sebe?“

„Ano. Na bratra Jaguára se nikdo neodváží sáhnout!“

„Jste opravdu přesvědčen, že vaše moc nemůže nikdy selhat?“

„Může, ale není to pravděpodobné. A kdybych se zmýlil, vím, že se mohu spolehnout na vás.“

„Tak dobrá, jděte,“ řekl jsem. „Ale doprovodím vás.“

„Vyloučeno! To by bylo to nejhorší, co bychom mohli udělat!“

„Nepůjdu s vámi až k nim, ale schovám se někam, odkud budu moci pozorovat, co se děje.“

„Dobrá. Doprovázejte mne tak daleko, jak chcete, ale nechoďte až na poloostrov. A nezapomeňte si vzít pušku!“

„Ne, pušku si brát nebudu. Při plížení by mi jen překážela. Pistole mi docela postačí. Doufám, že si je vezmete také.“

„Ovšem, i když nehodlám na nikoho střílet. Ale pouhý pohled na dvě pistole vyvolává respekt. K tomu přistupuje i úcta k mému stavu, a každý, kdo o mně slyšel, má ještě další důvod, aby se ke mně nepřibližoval s nepřátelskými úmysly. Dávejte pozor! Ale nebojte se, nic vám neudělám.“

Popadl mě pravou rukou na prsou za lovecký kabát a pomalu mě touto rukou zvedl a stejně pomalu zas postavil.

„U sta hromů!“ zvolal jsem. „Myslel jsem si, že budete mít pořádnou sílu, ale netušil jsem, že takovouhle!“

„Právě z té mé síly má každý strach,“ zasmál se bratr Jaguár. „Věřte, že se na mne jen tak někdo neodváží sáhnout Nevystřelil bych na nikoho, ale kdybych někoho zmáčkl, určitě by ho to dlouho mrzelo.“

Hans Larsen celou tu dobu neřekl nic mimo těch pár slov, která prohodil se mnou. Teď najednou vstal a řekl mi - k mému údivu - docela slušnou španělštinou:

„Mluvil jste o veliké síle, seňore? Své ruce jsem vám už ukázal, ale teď vám ještě předvedu, co dokážou. Kdo unese lodní kotvu, ten pohoupá i dva muže.

Takhle!“

Popadl mě pravičkou tak jako předtím bratr Jaguár, kterého uchopil zase levičkou, oba nás zvedl do výšky, rozpřáhl paže a pomalu nás střídavě spouštěl a zvedal jako misky na váhách. Pak nás postavil na zem a řekl:

„Kdybych měl další dvě ruce vzadu, zvedl bych klidně čtyři lidi.“

„Člověče,“ zvolal jsem udiveně, „vy jste hotový Goliáš! Vy byste mohl bourat domy!“

„Rozlouskl bych i tu nejtvrdší hlavu jako oříšek, ale nemám k tomu bohužel příležitost.“

„Umíte zacházet s puškou?“

„To přece nic není! Naučil jsem se tomu v Západní Indii, kde jsem se dlouhá léta toulal od přístavu k přístavu. Můžete mě směle vzít s sebou na ty louky, kterým tady bůhvíproč říkají pampy.“

Potom si zase sedl a zatvářil se, jako by právě pronesl nejdelší řeč v životě. Byl to také svým způsobem podivín.

Teď jsme konečně mohli s bratrem Hilariem vyrazit. Měl jsem zákruty cesty dobře uloženy v paměti, a tak jsme nebezpečná místa šťastně překonali. Teď už jsme museli jen dávat pozor, aby nás bandité nespatřili oba. Proto šel bratr Hilario kousek přede mnou.

Zanedlouho narazil na dva bandity. Chvilku u nich zůstal stát. Slyšel jsem, jak s nimi hovoří. Potom se všichni tři vydali k póloostrovu Kajmanů. Plížil

jsem se za nimi, a když dorazili na poloostrov, zůstal jsem na místě, kde jsem předtím svázal majorovi nohy a položil ho na zem. Odtud jsem poměrně dobře viděl, co se na poloostrově děje. Oba průvodci bratra Hilaria podali hlášení, ale zřejmě ještě ani nedomluvili, když se ozvaly výkřiky ostatních banditů.

Poznali bratra Hilaria a obstoupili ho. Do jejich zmatených hlasů zněla fráterova hlasitá a pádná slova. Mluvil k nim, jako by jim poroučel. Bandité mu rozčilené odpovídali. Pak jsem slyšel, že mluví už jen dva muži, totiž bratr Hilario a bandita, který měl nejvyšší hodnost po majorovi. Trvalo to dost dlouho, ale už jsem se o statečného frátera nebál. Poznal bych po hlasech, kdyby se k němu chovali nepřátelsky.

Všiml jsem si také, že se všichni bandité tísní kolem bratra Hilaria.

Dokonce i hlídky se tam seběhly. Zřejmě už zapomněli na poučení, kterého se jim ode mne dostalo před chvílí. Za této situace by nebylo těžké doplížit se na poloostrov. Rozhodl jsem se, že bezstarostnosti banditů využiji později, bude-li to možné.

Kruh se konečně otevřel a bratr Hilario z něho vyšel. Jeden bandita ho doprovázel z poloostrova. Fráter ho zřejmě chtěl vzít s sebou do našeho úkrytu. Muž se nesměl dozvědět, že tu jsem také, a proto jsem se k nim nepřidal, nýbrž plížil se za nimi. Když ušli kus cesty, zastavili se a já jsem spatřil, jak bratr Hilario zavazuje banditovi oči, aby utajil místo, kde se skrýváme. Navíc jsem se k němu teď mohl přiblížit a naznačit mu, aby se mnou nemluvil. Pochopil a mlčky přikývl. Nato jsem je předběhl a šel první. Na nebezpečných místech vedl bratr Hilario banditu za ruku. Tak jsme se dostali k úkrytu a nepřítel neměl ani tušení, že bratr Hilario nebyl sám. To bylo pro mne velmi důležité.

Naši společníci vstali, když nás viděli přicházet. Bratr Jaguár sňal banditovi šátek z očí a muž se rozhlédl kolem sebe.

„Proč jste ho přivedl?“ zeptal jsem se bratra Jaguára. „Bylo to nutné?“

„Ano, seňore,“ odpověděl. „Bude prostředníkem mezi námi a bandity.“

„Dobrá. Jak vás přijali?“

„Když mě spatřili, byli přirozeně překvapeni. Nevěděli, že přijedeme, anebo aspoň neočekávali, že bychom tu mohli být tak brzy.“

„Chovali se k vám nepřátelsky?“

„Měli k tomu sto chutí, ale řekl jsem jim, že byste v tom případě majora okamžitě zastřelili.“

„To bychom přirozeně udělali. Kdyby vám zkřivili jen jediný vlásek, stálo by to život nejen majora, ale i ty tři chlapy, které jsme zajali na Estancii dél Yerbatero. Tak oni vám nevěřili, že je major u nás?“

„Nechtěli.“

,A tenhle muž by ho rád viděl?“

„Ano. Chce s ním mluvit.“

„To mu nedovolím.“

„Proč, seňore?“

Zavedl jsem bratra Hilaria stranou a řekl mu:

„Ten muž se nesmí dozvědět, jak jsem ty námořníky osvobodil. Řekl by to svým kamarádům a já nechci, aby se dozvěděli, že jsem byl na poloostrově. Vypravím se tam ještě jednou a pokusím se osvobodit oba Montesy.“

„To je příliš nebezpečné, seňore!“

„Není. Bude to poměrně snadné, jestli budete dobře hrát roli, kterou jsem vám při tom určil.“

„Jakou roli, seňore?“

„Nejprve musím vědět, jestli jsou bandité ochotni propustit zajatce.“

„Nejsou.“

„Co žádají?“

„Chtějí oba Montesy vydat za majora, poručíka a oba jeho průvodce.“

„To by nás příliš zdrželo! Proto se pokusím Montesa a jeho synovce přivést.

Jestli se mi to podaří, máme vyhráno.“

„Ale vy se přitom vystavíte velkému nebezpečí!“

„Udělal jsem to už jednou a podařilo se mi to. Půjdete s tímhle mužem zpátky k poloostrovu, ale zůstanete stát hned na kraji. Můžete předstírat, že banditům příliš nevěříte. Jsem přesvědčen, že se zase všichni seběhnou kolem vás. Tak je odlákáme z poloostrova a já tam budu mít volnou ruku.“

„Plán to není špatný, ale pořád si myslím, že je pro vás příliš nebezpečný.“

„Ale není! Vracejte se s tím mužem pomalu a dole si stoupněte tak, abych se mohl doplížit k zajatcům, až se kolem vás bandité shluknou.“

„Snad nechcete osvobodit i voraře?“

„Když to bude možné, tak ano.“

„Šest mužů? Nezapomeňte, jak dlouho by to trvalo!“

„Vždyť říkám - když to bude možné, když budu mít dost času. Když je tam budu

muset nechat, nebude to pro ně žádné neštěstí. Jsem přesvědčen, že se bandité chtějí dostat s jejich pomocí na druhý břeh.“

Přistoupili jsme opět k prostředníkovi, který chtěl vidět svého nadřízeného.

„Chcete s ním mluvit?“ zeptal jsem se ho.

„Ovšem!“ odpověděl muž. „Musím se ho zeptat, co máme dělat.“

„To není třeba. Je vás přes padesát a jistě víte sami, co se v takové situaci dá dělat. Majora vám ukážu, abyste mohl kamarádům ohlásit, že je opravdu naším zajatcem. Víc udělat nemohu. Jste také poslední, koho jsme sem pustili.

Bratr Hilario se s vámi vrátí zpátky. Můžete mu oznámit, jak jste se rozhodli. Tím jsme spolu skončili.“

Odešel jsem k majorovi, dal jsem mu opět roubík, odvázal jsem ho od stromu a rozvázal mu nohy, aby mohl chodit. Pak jsem ho dovedl k ohništi. Když spatřil svého podřízeného, chtěl na něho i s roubíkem v ústech něco zavolat, ale bylo slyšet jen nezřetelné zachroptění.

„Je to major Cadera?“ zeptal jsem se bandity.

„Ano,“ odpověděl. „Vy jste mu dali roubík? Dáme ho teď našim zajatcům taky.“

„Dal jsem mu ho teprve teď, aby s vámi nemohl mluvit. Vyndám mu ho, jakmile odejdete. Chcete ještě něco?“

„Rád bych se majora přece jen na něco zeptal.“

„Pro mne za mne,“ svolil jsem, protože jsem si byl jist, že Cadera nemůže prozradit, co mělo zůstat utajeno.

„Máme vás vyměnit za naše zajatce?“ zeptal se prostředník svého nadřízeného. Major zavrtěl energicky hlavou.

„Tak co máme dělat?“

Major ukázal směrem k východu a zvedl tři prsty.

„Máme chtít i poručíka a jeho dva průvodce?“

Major přikývl, ukázal na mne a naznačil prsty, jak se počítají peníze.

„Co to znamená? Tomu nerozumím,“ řekl bandita.

„Vysvětlím vám to,“ odpověděl jsem. „Major nám musel odevzdat část peněz, které měl u sebe. Poslal jsem je rančerovi, jehož dvorec jste vypálili, jako náhradu za způsobenou škodu. Major chce ty peníze zpátky.“

Cadera přikývl. Prostředník se ho zeptal:

„Máme zajatce pustit jen pod podmínkou, že dostaneme vás, poručíka s oběma průvodci a ještě vaše peníze?“

Major opět několikrát přikývl. Potom mi bandita řekl:

„Slyšel jste, seňore? Musíme se řídit tímto rozkazem. Co tomu říkáte?“

„Teď nic. Pošlu s vámi bratra Hilaria, aby vyjednával s vašimi společníky a oznámil mi vaše rozhodnutí. Já od vás žádám zajatce a koně a za to propustím majora. To je všechno. Teď vám zase zavážeme oči.“

To se také stalo. Majora jsme opět přivázali ke stromu jako dřív a bratr Hilario s banditou odešel. Poručil jsem tiše ostatním, aby si vzali pušky a šli za mnou. Estanciero zůstal na stráži u majora. Indián se vydal za mnou s ostatními. Nechtěl jsem ho tam nechat bez dozoru. Všichni byli zvědavi, co se bude dít. Zatím jsem jim nic neřekl a jen jim naznačil, aby šli tiše.

NA POLOOSTROVĚ KAJMANŮ

Bratr Hilario šel velmi pomalu, jak jsem ho požádal. My ostatní jsme se drželi co nejtěsněji za ním, ale současně tak daleko, aby nás bandita neslyšel. Když jsme dorazili k zátoce u poloostrova Kajmanů, rozestavil jsem své druhy do stínu stromů a keřů, dal jim své pušky a řekl:

„Tady zůstanete, seňorové, a nevylezete ze stínu. Nikdo vás nesmí ani zahlédnout.“

„Oč jde?“ zeptal se Turnerstick. „Máme pár těch mizerů odprásknout?“

„Všechno se dozvíte, až se vrátím.“

„Cože? Vy chcete jít pryč?“

„Ano, ale ne daleko. Proto zachovejte opatrnost! Ať se děje co chce, zůstanete tady. Kdybyste však uslyšeli mou pistoli, vrátíte se s bratrem Hilariem, který sem přijde, do našeho úkrytu a klidně tam na mne počkáte!“

Na poloostrově dosud jasně plápolaly oba ohně, takže bylo vidět postavy, které kolem nich seděly a obcházely. Bratr Hilario se držel vlevo a pak se zastavil. Sundal muži pásku s očí a pustil ho. Viděl jsem, že bandité zvědavě vstali. Jestli byl můj odhad správný, opustí teď na chviličku poloostrov a začnou vyjednávat s bratrem Hilariem, který zůstal stát kus od nich a dokonce ještě chytře kousek poodešel. Lehl jsem si na písčitý břeh a plížil se k poloostrovu.

K svému zadostiučinění jsem zaslechl zlostné výkřiky nepřátel. Nesouhlasili s našimi podmínkami a vypravili se za bratrem Hilariem. V táboře nezůstal ani

jediný. Plížil jsem se teď daleko rychleji a šťastně jsem dorazil k prvním stromům na poloostrově. Tam jsem se zvedl. Zajatci tu ještě byli. Bandité pátrali po majorovi a neměli čas odvést je na vor.

Poblíž ohně byli kousek od sebe uvázáni u stromů oba Montesové. Voraři byli ode mne mnohem dál. Nemohl jsem pro ně obětovat vzácný čas. Proto jsem se rychle doplížil k yerbaterovi. Zahlédl mě a řekl:

„To jste vy, seňore! Proboha, čeho jste se to odvážil?“

„Tiše! Přeříznu vám řemeny.“

„Dobře, ale pospěšte si, ať už jsme pryč!“

„Ne, zůstaňte ještě stát opřený o strom, jako byste byl spoutaný, a počkejte, dokud neodejdu. Až zapískám, běžte po břehu k tomu prvnímu křoví, tam na vás budu čekat.“

Rychle jsem se doplížil k jeho synovci, přeřízl mu pouta a řekl mu totéž.

Byl nejvyšší čas, abych zmizel. Viděl jsem, jak se někteří bandité pomalu vracejí k ohňům. Podařilo se mi sklouznout na písčitý břeh a nepozorovaně se vrátit ke svým druhům.

„U všech čertů, mám dojem, že jste byl na poloostrově!“ přivítal mne kapitán.

„To jsem taky byl.“

„A odřízl jste zajatce jako předtím nás?“

„Ano, jsou volní.“

„Tak na co tam čekají?“

„Nejdřív se k nám musí vrátit bratr Hilario. Mohli by ho zajmout, kdyby spatřili, že zajatci utíkají.“

„Všechna čest, máte to chytře vymyšlené!“

,A teď dávejte pozor! Až zapískám, zajatci se rozběhnou směrem k nám.

Bandité budou v první chvíli tak překvapeni, že jim ani nenapadne vystřelit anebo se za nimi rozběhnout. O to horlivěji za nimi vyrazí potom. Vypálíme na ně salvu, ale do vzduchu. Jde o to, abychom je zastrašili, ale nikoho nezabili. Já do vzduchu nevystřelím, schovám si kulku pro případ, že bych musel zastavit příliš horlivého pronásledovatele. Mám dojem, že už s bratrem Hilariem skončili. Všichni se vracejí na poloostrov.“

Rychle jsem totéž řekl ostatním španělsky. Vtom už jsme také spatřili bratra Hilaria. Šel těsně kolem nás, ale nevěděl, že se tu skrýváme.

„Pst!“ sykl jsem, když byl vedle nás.

„Jste tady všichni?“ zeptal se. „Měl jsem o vás strach, seňore. Podařilo se vám to?“

„Ano. A co vy? Co vám odpověděli?“

„S našimi podmínkami nesouhlasí.“

„Za pět minut budou moc rádi souhlasit. Můžeme začít. Tak střílíme do vzduchu, seňorové!“

Vstrčil jsem prst do úst a pronikavě zapískal. Na okamžik se rozhostilo hluboké ticho. Všichni uvažovali, kdo to zapískal a co to znamená. Vtom jsme spatřili, jak se pod stromy vynořili oba Montesové a rozběhli se po úzkém písčitém břehu. Ozval se divoký řev. Prásklo několik výstřelů, které nikoho nezasáhly. Bandité ani pořádně nemířili, není to v měsíčním světle tak snadné. Pak se na břehu poloostrova objevili pronásledovatelé, ale to už byli oba uprchlíci u nás. Nechali jsme bandity doběhnout do poloviční vzdálenosti, pak moji druzi vystřelili. Pronásledovatelé se zarazili a zastavili. Moji druzi rychle nabili a vystřelili podruhé. To na bandity zapůsobilo, přestože výstřely nikoho nezasáhly. Věděli teď, že jsme všichni tady, a netroufali si blíž. Stáli v jasném měsíčním světle, zatímco my jsme byli ukryti ve stínu stromů. Proto se stáhli zpátky na poloostrov.

„Tak jsem si to představoval!“ jásal jsem. „Teď máme dost času na pohodlný návrat do našeho úkrytu. Nevěřím, že by se sem některý z těch chlapů odvážil před rozedněním. Pojďme!“

Oba osvobození muži byli nevýslovně šťastni. Chtěli své díky vyjádřit slovy, ale řekl jsem jim, aby teď byli zticha, protože by bandité poznali, že odtud odcházíme. Když jsme však byli tak daleko, že nás už nemohli slyšet, Monteso se zastavil, vzal mě za paži a řekl:

„Teď už mlčet nemohu. Jak jste se sem vůbec dostal?“

„Na koni,“ zasmál jsem se.

„To vím. Věděl jsem, že mě nenecháte na holičkách, ale bylo asi hrozně těžké najít naši stopu a osvobodit nás.“

„Bylo to naopak hrozně lehké. Všechno se ještě dozvíte. Ale teď pojďte, abychom se dostali do bezpečí.“

„Podařilo se vám opravdu zajmout majora?“

„Ano. Jak to víte?“

„Uhádl jsem to podle toho, jak bandité nadávali. Byli celí bez sebe. Proto se dalo čekat, že s námi budou zacházet o to brutálněji. Abych řekl pravdu, necítil jsem se zrovna nejlíp.“

„Tím větší budete mít radost, až se teď sejdete se svým bratrem.“

„Můj bratr je tady taky?“ zeptal se yerbatero radostně. „To je báječné!

Pospěšme si, ať ho mohu obejmout!“

„Musíte zachovat klid. Nechci, aby major hned poznal, že jsme vás také osvobodili. Těším se na to, jak se zatváří, až vás spatří. Proto se přivítejte se svým bratrem potichu.“

Když jsme dorazili do úkrytu, přistoupili jsme k ohni tak, aby major oba osvobozené zajatce nemohl vidět Montesové se srdečně objali, ale jinak se chovali tiše. Pak se yerbatero se synovcem schovali za stromy a Indián přivedl majora. Cadera na mne vrhl pátravý pohled, aby zjistil, jaký úspěch mělo naše vyjednávání s jeho bandou. Zatvářil jsem se vážně a řekl mu:

„Seňore Cadero, obávám se, že u nás budete muset zůstat ještě hodně dlouho.“

„To mi vůbec nevadí,“ zasmál se ironicky. „Počkáme, jak to dopadne.

Tentokrát jste se přepočítal. Moji muži nebyli tak hloupí, aby přistoupili na vaše návrhy, co?“

„To máte pravdu.“

„Teď si počkáte, než dostanete toho svého Montesa a jeho synovce!“

„Nemějte strach, dojdu si pro ně.“

„Nebuďte směšný! Moji muži budou teď dvojnásob opatrní.“

„Jak myslíte, ale já vám opravdu nerozumím. Jste sám proti sobě, když odmítáte náš návrh. Mohl byste být okamžitě na svobodě.“

„O to nestojím.“

„Co z toho máte? Nic. Dopravím vás prostě do Montevidea.“

„Do Montevidea mě nedopravíte. O to je postaráno.“

Řekl to tak rázně, že jsem z toho usoudil, že má nějaký plán, který dosud neznáme. Neměl jsem chuť dlouho se s ním bavit, a proto jsem řekl:

„Když budeme chtít, vydáme se tam třeba hned.“

„To mi nenamluvíte! Nenecháte tu přece oba Montesy.“

„To ne. Ale co když už je máme, seňore?“

„Starého čerta máte!“

„Mýlíte se. Chcete se na ně podívat?“

Oba Montesové vyšli z lesa Major se zděsil, škubl řemeny, jimiž měl za zády svázané ruce, a zvolal:

„Diablo!Jsou to ni! Jsou to skutečně oni!“

„Ano, jsme to my, ty lumpe!“ prohlásil yerbatero. „Tenhle seňor nás osvobodil, a váš kůň je osedlán. Pojedete do pekla. Nabrousím si na vás nůž!“

„Je to možné?“

„Jak vidíte, možné to je,“ pokračoval yerbatero. „Jste si ještě jist, že nepojedeme do Montevidea? Prohrál jste i svou poslední kartu…“

Cadera div nepukl vzteky.

„Za to může jen tenhle mizera, tenhle zrádce!“ procedil mezi zuby, a než jsme mu v tom mohli zabránit, udělal dva kroky k Pedrovi Ainasovi a kopl ho vší silou do břicha. Indián padl na zem. Chtěl vyskočit, aby se Caderovi pomstil, ale nešlo to, byl asi zraněn.

„Zbláznil jste se?“ obořil jsem se na majora. „Jste v našich rukou a jste nám vydaří na milost a nemilost! Jestli nedostanete rozum, budete toho litovat!“

„Já toho padoucha probodnu!“ dodal Mauricio Monteso, vytáhl bratrovi nůž z opasku a výhružně přistoupil k majorovi.

Cadera zřejmě pochopil, že je šílenství takhle nás provokovat. Obrátil se ke mně a zeptal se:

„Zkraťte to! Co se mnou chcete udělat?“

„Jsme ochotni vás propustit, ale máme své podmínky. Za prvé musíte vrátit ukradené koně.“

„Vezměte si je!“

„Dále nám slíbíte, že se po rozednění přeplavíte na voru na druhý břeh.“

„S potěšením. Jsem ochoten udělat to okamžitě, abych se nemusel dívat na váš zatracený ksicht!“

„My o ten váš stojíme ještě méně. Dále mi písemně potvrdíte, že jste rančerovi ty peníze poslal jako odškodnění dobrovolně.“

„Dobrovolně! Je něco takového vůbec možné? A co když na to nepřistoupím?“

„Pak pojedete s námi do Montevidea.“

„Caramba! Sepište to. Podepíšu vám to. Chcete ještě něco?“

„Ovšem. Jak vidíte, zranil jste Pedra Ainase. Žádám, abyste mu zaplatil bolestné.“

„Kolik?“

„Pět set papírových tolarů.“

Major chtěl smlouvat, ale nic mu to nepomohlo, a tak nakonec stvrdil svým podpisem, že Pedrovi ty peníze daroval.

„Kdy dostaneme koně?“ zeptal jsem se potom.

„Kdy chcete. Třeba hned.“

„O to nestojím. Při přebírání koní se nevyhneme styku s vašimi muži. Proto raději počkáme, až se rozední.“

„Do té doby si mě tu chcete nechat?“

„Ano. Bratr Hilario se ještě jednou vydá na poloostrov a přivede jednoho z vašich mužů, abyste mu mohl oznámit, že jsme uzavřeli mír. Ale nejdřív si sednete vedle mne a napíšete, co vám nadiktuji.“

„To mám psát se spoutanýma rukama?“

Vrhl na mne pátravý pohled. Doufal, že mu rozvážu ruce. Potom by určitě vyskočil a zmizel v houští.

„Se svázanýma nohama sedět můžete,“ řekl jsem, „a ruce vám spoutáme vpředu tak, abyste mohl psát.“

Musel si sednout vedle mne, a když ho moji druzi spoutali, napsal bez zdráhání vše, co jsem mu nadiktoval. Peníze jsem mu vytáhl z kapsy a dal je Indiánovi, který z nich měl velkou radost. Jeho radost se změnila přímo v nadšení, když estanciero vytáhl dvacet zlaťáků a podal mu je jako slíbenou mzdu.

Bratr Hilario se znovu vypravil na poloostrov a přivedl muže, který tu byl již předtím. Tentokrát jsme mu museli zatajit jen polohu našeho úkrytu. Směl si s majorem promluvit a dozvěděl se přitom, jak se nám podařilo Caderu zajmout a osvobodit zajatce. Major po něm vzkázal svým lidem, aby v noci zachovali klid a ráno při předávání koní uposlechli pokynů bratra Hilaria, kterého k nim pošleme.

Když muž odešel, opět jsme majora přivázali ke stromu a mohli si trochu odpočinout, neboť Pedro Ainas a jeho žena se nabídli, že budou bdít. Bylo však hodně pozdě, než jsme zamhouřili oči. Pro samé otázky a vysvětlování nebral hovor konce.

Mladý José Monteso byl tichý, vážný muž, který na mne udělal nejlepší dojem.

Hrdina zřejmě nebyl a sám také upřímně přiznal, co strachu v zajetí zakusil.

Nejpozději jsem usnul já a Turnerstick. Měli jsme si tolik co vyprávět! Když nás Indián vzbudil, rozednívalo se. Major ležel klidně u stromu a tvářil se, že spí. Rozhodně si moc neodpočinul. Nejdřív jsme museli najít místo, kam odvedeme koně, až nám je bandité předají. Dokud se nepřeplaví na druhý břeh, musejí být koně v úkrytu. Až majora propustíme, mohl by se pokusit získat všechno zpátky.

Neměli jsme z jeho bandy strach, ale můžemeli opatrností zabránit novému střetnutí, proč bychom to neučinili?

Pedro Ainas věděl o vhodném místě a byl ochoten mi je ukázat. Museli jsme přejít kolem Pedrovy chatrče a pokračovat ještě kousek směrem, odkud jsme přijeli. Jak jsme šli tiše jeden za druhým, zaslechli jsme před sebou odfrkování koní.

Schovali jsme se okamžitě do křoví a vzápětí spatřili oba yerbatery, které jsme poslali s penězi na ranč. Přijelo s nimi asi osm či devět dalších mužů. Oba poslové byli rádi, že nás potkali, protože neznali dobře cestu bažinou a nevěděli ani, co se tu mezitím udalo. Hned nám také řekli, proč se vracejí tak brzy. Spatřili světlo v první haciendě a zastavili se tam. Našli tam ostatní muže, kteří přijeli asi před hodinou a ráno chtěli pokračovat v jízdě. Naštěstí se hned na místě domluvili, že jim jde o společnou věc.

Zmínili jsme se už o tom, že rančer měl syna, který před příjezdem banditů odjel do Salta. Vrátil se krátce nato, co jsme vypálenou usedlost opustili.

Rozhněván tím, co se stalo, rozhodl se vyrazit za námi, aby se zúčastnil pronásledování pachatelů. Vydal se na cestu, jakmile na ranč dorazili první muži, které jsme jeho starým rodičům poslali na pomoc. Cestou se snažil získat další pomocníky, a tak vznikla ona devítičlenná skupina.

Proto byl syn starých rančerů rád, když se na haciendě sešel s yerbatery, kteří jeli k jeho rodičům. Jeho radost ještě vzrostla, když dostal od posla peníze, které jsem zabavil majorovi. A když se dozvěděl, že zachráníme i koně, byl ochoten nechat zloděje a žháře běžet.

To mi přišlo vhod, protože jsem neměl zájem na dalším střetnutí s bandity.

Proto jsem se mladého rančera snažil naladit co nejsmířlivěji. Nejlepší by bylo, kdyby on a jeho průvodci lupiče vůbec nespatřili. Dohodli jsme se, že mu koně předáme, jakmile je dostaneme. A on že se s nimi hned vrátí domů.

Nejdřív jsme všechny pomocníky zavedli do našeho úkrytu. Pak jsem požádal bratra Hilaria, aby se vydal k banditům a dohodl s nimi předání koní.

„Nebude to jen tak,“ řekl bratr Hilario, „může přitom snadno dojít k nějaké rvačce.“

„Tomu se vyhneme, jestliže majora nepustíme hned, jakmile dostaneme koně,“

odporoval jsem mu. „Představuji si to takhle: Koně ať svážou do stáda a čtyři lupiči ať je odvedou tam, kde jsme stáli včera večer. Tam koně převezmeme.

Pravoplatný majitel je zde a může se hned přesvědčit, zda jsou opravdu jeho. Pozná to snadno podle vypálené značky. Jestli to budou jeho koně, vydá se s nimi hned na zpáteční cestu, a my teprve pak propustíme majora.“

„A co když se Cadera vydá za rančerovým synem?“

„Tomu snadno zabráníme. Nenecháme bandity odejít jinak než na voru, jak jsme se dohodli. V tomhle bodě jim však docela nevěřím ani já, protože se na témž voru mohou zase vrátit a přepadnout nás.“

„Nijak bych se tomu nedivil, budou se nám určitě chtít pomstít. Rozhodně se musíme přesvědčit, jestli vystoupí na druhý břeh.“

„Je tam odtud vidět ?“

„Ano, a kromě toho máte dalekohled. Jestli vystoupí a pustí vor dál, nemáme se od nich čeho obávat.“

„To si myslím také. Vydejte se k nim, bratře Hilario! Vyrazíme chvíli po vás a budeme očekávat koně na smluveném místě. Estanciero zůstane u majora.“

Bratr Hilario odešel. Po deseti minutách jsme se vypravili za ním. Fráter se svého úkolu zhostil výborně. Čekali jsme na smluveném místě jen chvíli, a už jsme ho viděli, jak se k nám blíží od poloostrova i s koňmi, které vedli jen čtyři bandité. Koně šli jeden za druhým, zadní byl vždy přivázán k ocasu předního. Lupiči se honem vydali nazpátek. Jejich kamarádi stáli na poloostrově a přihlíželi. Rančerův syn koně prohlédl a prohlásil, že patří všichni jemu.

Nevěděl radostí, jak by nám poděkoval. Slíbili jsme mu, že se na ranč určitě podíváme, jestli pojedeme kolem.

Čekali jsme, až koně zmizí za keři, jimiž je prováděl Indián, a potom jsme se vrátili do svého úkrytu. Odvázali jsme majora, jen ruce jsme mu nechali spoutané. Oči jsme mu zavázali šátkem, aby neviděl, kudy jde, a odvedli jsme ho na stejné místo, kde jsme převzali koně. Tam jsem mu sundal šátek s očí a rozvázal ruce.

„Jste volný, seňore,“ řekl jsem mu. „Teď je všechno v pořádku.“

„Myslíte?“ odpověděl. „Já jsem jiného názoru. Mám u vás zatracený účet!

Určitě se s vámi ještě sejdu, a pak mi ho splatíte!“

„To jste mi neměl říkat, teď si na vás budu dávat dvojnásobný pozor.“

„To vám nepomůže. Najdu si vás!“

„To by se vám muselo podařit jedině teď hned. Jestli chystáte nějakou lest, budeme na ni připraveni.“

„Teď hned? Myslíte si opravdu, že jsem tak hloupý? Počkejte chvilku a uvidíte, že se přeplavíme vorem na druhý břeh.“

„A o kus níž se vrátíte zpátky, viďte?“

„To se pletete. Tady už vás nechci ani vidět. Až později, seňore, někde jinde!“

„Pche!“

„Jen se nesmějte! Myslíte, že jsem neslyšel, že se chystáte taky na druhý břeh a pak do Gran Chaka a do Tucumánu? Tam se někde zaručeně sejdeme.“

„Pro mne za mne! Ale vezměte laskavě na vědomí, že se k vám už nebudu chovat tak ohleduplně jako dosud!“

Major se posměšně zasmál a odešel.

„Seňore,“ zeptal se Monteso, „mám mu vpálit kulku do hlavy?“ Myslel to vážně.

„Ne, my nevraždíme.“

„Ale teď ještě můžeme. Později toho budeme možná litovat.“

„Dejte pryč tu pušku! Škoda kulky.“

„Jak si přejete, ale mám takové tušení, že jsem ho měl raději zastřelit.“

Utábořili jsme se pod stromy a sledovali počínání banditů. Přivítali svého vůdce tiše. Viděli jsme, že si stoupl do jejich středu a chvíli k nim hovořil. Pak rozvázali voraře, s nimiž Cadera také chvíli mluvil, přivedli koně a odvedli je na vor. Když byl poloostrov prázdný, přemístili jsme se tam.

Vor už se plavil po řece. Voraři a lupiči se opírali do bidel a usilovně se snažili dopravit vor k druhému břehu tak, aby je proud nezanesl příliš daleko.

Šli jsme po našem břehu pomalu po proudu a nespouštěli jsme vor z očí. Z ostrohu, vybíhajícího daleko do vody, jsme viděli, jak vor konečně přirazil k druhému břehu. Měl jsem s sebou dalekohled a mohl jsem vše pozorovat. Jezdci vystoupili na zem a nasedli na koně. Major zaplatil vorařům za převoz. Potom nám zmizel s celou bandou z očí, vor odrazil od břehu, zamířil doprostřed řeky a pokračoval v násilně přerušené plavbě.

Nato jsme se vrátili na poloostrov Kajmanů a prohledali jsme ho. Nic jsme nenašli, bandité tam nic nezanechali. Kapitán se dozvěděl od Indiána, že příští vor popluje po proudu krátce po polední. Proto nás požádal, abychom se

nevydávali na cestu hned. Rádi jsme splnili jeho přání, polodenní odpočinek jsme všichni potřebovali. Kromě toho jsme si měli ještě tolik co vyprávět, že jsme této příležitosti rádi využili.

Rozhodli jsme se, že se utáboříme na poloostrově a nasnídáme se tam. Protože jsem však majorovi nevěřil, postavil jsem kus od poloostrova hlídku. Dohodli jsme se, že se budeme po půlhodině střídat.

Jakým způsobem padl yerbatero do rukou banditů podruhé, lze si snadno domyslet. Zacházeli s ním velmi špatně, a tak byl na majora rozezlen. Jinak byli všichni rádi, že celé dobrodružství dobře skončilo. Indiána bohužel dosud bolelo břicho, jak ho major kopl, a proto odešel do své chatrče, aby si lehl a napil se léku, který mu žena uvaří.

V JÁMĚ LVOVÉ

Viděli jsme, že bandité odjeli, a také vor nám už zmizel z očí. Neměli jsme proto důvod k obavám. Přesto jsem cítil jakýsi neklid, který mě vyháněl z tábořiště. Vstal jsem a šel se trochu porozhlédnout po okolí. Držel jsem se těsně u břehu. Nezpozoroval jsem nic podezřelého a asi po půlhodině jsem se vydal zpátky. Počínal jsem si zcela bezstarostně, protože o kus dál stála hlídka, která by každého nepřítele zaručeně zpozorovala. Přepadnout nás zde nikdo nemohl.

Když jsem se pomalu prodíral rákosím, uslyšel jsem za sebou šramot. Rychle jsem se otočil. Z křoví právě vystoupil jakýsi muž a hodil na mě smyčku svého lasa Měl jsem ještě čas uchopit pušku uprostřed a podržet si ji vodorovně nad hlavou. Tím jsem sice zabránil tomu, aby laso dopadlo na mne, ale smyčka se omotala kolem hlavně pušky a vytrhla mi ji z ruky tak prudce a tak nešťastně, že mě pažba celou vahou udeřila do hlavy.

Stál jsem vteřinu celý omráčený. Dělaly se mi mžitky před očima. Přesto jsem ještě viděl, jak z houštiny vystupují další muži.

Sáhl jsem k pasu pro revolvery, ale současně se ke mně rozlétly tři boly. Chtěl jsem uskočit stranou, ale nepodařilo se mi to. Tři koule jedné boly se mi omotaly kolem nohou, dvě další mě zasáhly do hlavy a do těla. Okamžitě jsem se octl na zemi a přesvědčil se na vlastní kůži, jak je tato zbraň nebezpečná.

Sotva jsem upadl, vrhli se muži ke mně. Nemohl jsem se bránit, protože mi boly omotaly i paže. Muži mě v mžiku svázali a sebrali mi všechno, co jsem měl u sebe. Pak se na mě posměšně šklebili a zasypávali mě urážlivými otázkami a vyhrůžkami, na něž jsem přirozeně neodpovídal.

Mužů bylo šest a patřili k banditům, hned jsem je poznal. Jak se dokázali tak nepozorovaně vrátit? Náš strážný zřejmě nesplnil svou povinnost. Neslyšel jsem ani výstřel, ani výkřik, nic, z čeho bych mohl usuzovat na boj. Znamenalo to, že mé druhy stihl stejný osud jako mne: lupiči je za mé nepřítomnosti přepadli na tábořišti tak nenadále, že se jim nemohli postavit na odpor. Pak vítězové zjistili, že tam nejsem, a vydali se za mnou.

Protože mě svázali, domníval jsem se, že mě někam odnesou. To se však nestalo. Provlékli mi pod pažemi laso a táhli mě po zemi až na poloostrov. Kdybych neměl oblek z kůže, byly by teď z něho cáry. Muži ohlašovali své vítězství hlasitými výkřiky.

Jak jsem očekával, byl na poloostrově major se svými lidmi. Moji druzi leželi pod stromy spoutáni stejně jako já. Nikdo nechyběl a nikdo nebyl raněn. Jak se mohli nechat takhle překvapit a bez odporu zajmout? Nemohl jsem to pochopit.

Pravda, sám jsem také nebyl dost ostražitý, ale kdyby se byli moji společníci chovali méně bezstarostně, nemohli by lupiči nastražit léčku ani mně. Kdyby byli aspoň jednou vystřelili, pojal bych hned podezření! Byl bych zůstal na svobodě aspoň já a mohl jim nějak pomoci.

Muži mě dovlékli až před majora. Ten si založil ruce na prsou a přivítal mě s posměškem:

„Buďte vítán, seňore! Těší mě, že vás opět vidím. Jak se vám daří?“ Neodpověděl jsem mu.

„Mluvte!“ zařval a kopl mě. Ani to však k ničemu nevedlo.

„Aha,“ zasmál se, „chápu! Pán je náramně nóbl! Jeho hrdost mu zakazuje, aby s námi mluvil, když leží na zemi. Zvedněte ho a opřete o strom! Snad bude potom tak laskav a uzná mne za hodná odpovědi.“

Muži provedli majorův rozkaz. Bylo mi jasné, že mi jde o život, protože majorova nenávist a pomstychtivost platily výhradně mně. Proto jsem nepovažoval za rozumné zbytečně provokovat. Rozhodně bude výhodnější, když mu teď na jeho otázky odpovím.

„Tak co, seňore,“ řekl major, „doufám, že teď uslyšíme váš hlas. Nemáte

stejnou radost jako já, že jsme se opět sešli?“

„Moc mě to těší,“ přikývl jsem.

„Došlo k tomu rychleji, než jste si myslel. Řekl jsem vám to předem, ale nevěřil jste mi. Jistě jste však nezapomněl, čím jste mi hrozil pro případ, že bychom se znovu setkali. Řekl jste, že se už ke mně nebudete chovat tak ohleduplně. Ale teď se situace obrátila. Nejsem já ve vašich rukou, ale vy v mých. Očekáváte snad, že vás budu šetřit?“

„Nevím, čemu říkáte šetřit.“

„Jak jste rozvážný!“ posmíval se. „Takovou rozumnost musím odměnit. Proto vám rovnou řeknu, co vás čeká. Chtěl jsem vás dát zastřelit, protože jsem k tomu měl své důvody, a při vaší neurvalosti jsem neočekával, že bych vás šťastně dopravil až sem. Ale teď, když už jsme tady, mi ani nenapadne vzít vám život.

Bude z vás voják, jasné?“

Tato slova mě uklidnila. Nechajíli mé naživu, bude všechno v pořádku. Bylo mi lhostejné, co se mnou mají v plánu, protože budu vždy vědět, co proti tomu dělat. Nedovedl jsem si však vysvětlit, proč mě chtěl major u Río Negro zastřelit a proč teď na březích Uruguaye změnil úmysl.

„Jasné!“ odpověděl jsem. „Jenomže se nehodlám nechat přinutit ke vstupu do armády.“

„To se ukáže. Nejde ostatně jen o vás. Do našich řad budou muset vstoupit i vaši společníci, kteří už s tím projevili souhlas.“

„To je jejich věc. Já s tím nikdy souhlasit nebudu.“

„Budete, protože to je jediná cesta, jak si můžete zachránit život. Co mi teď brání, abych vás dal okamžitě zastřelit? Nic! Jestliže to neudělám, vděčíte za to jen mé dobrotě a shovívavosti. Proto se chovejte rozumně!“

Prohlédl všechno, co mi sebrali, a poručil, aby mi znovu prohledali kapsy a opasek. Když tam nic nenašli, řekl:

„Viděl jsem, že jste výborný jezdec. Dokázal jste také, že jste odvážný. Až se přestanete zdráhat, bude z vás docela dobrý voják. Sloužil jste už?“

„Ne.“

„Zařídím, abyste prodělal dobrý výcvik, a můžete si být jist, že budete brzy povýšen. Určitě mi za to budete vděčný. Ale nejdřív vám musím opatřit vhodnou výstroj. Na tu však vaše peníze nestačí.“

Tím mi naznačil, co ode mne bude chtít Proto jsem řekl:

„Výstroj ať zaplatí ten, kdo mi ji chce opatřit! Ostatně, částka, kterou jste mi sebrali, by stačila na výstroj pro deset důstojníků.“

„Tomu vy nerozumíte. Budete muset doplatit. Máte ještě nějaké další prostředky?“

„Jiné peníze nemám.“

„Ale jistě máte u někoho úvěr?“

V žádném státě kolem La Platy jsem neznal nikoho, kdo by měl důvod, aby mi půjčil třeba jen fenik. Abych zkrátil vyjednávání, odpověděl jsem:

„Můj úvěr nestojí za řeč.“

„Kdo je váš obchodní partner?“

„Bankéř Haufer v Buenos Aires.“

„Podle jména to bude Němec, že?“

„Ano.“

„Jak vysoký je váš úvěr?“

„Částka není pevně stanovena. Nejsem boháč.“

„Vaše chování svědčí o tom, že máte peněz dost. Dáte mi dopis pro svého bankéře.“

Předstíral jsem, že o tom uvažuji, a potom jsem neochotně řekl:

„Nutíte mě k tomu?“

„Ani v nejmenším, seňore. To si pamatujte, protože to později možná budete muset potvrdit!“

„Jestli hrozbě zastřelením neříkáte nátlak, tak tedy nevím, co to vlastně

je.“

„Jak jste se rozhodl?“

„Nezbývá mi nic jiného, než dát vám tu poukázku.“

„Stačí, abyste prozatím podepsal, že mi dlužíte deset tisíc papírových

tolarů. Příkaz pro svého bankéře mi napíšete později.“

„Deset tisíc? Výstroj vašich vojáků je zřejmě skvělá!“

„Skvělá bude přinejmenším vaše. A teď si sedněte! Tady je váš zápisník!“

Posadili mě a uvolnili mi pouta na rukou. Právě když jsem psal, blížil se po břehu Pedro Ainas s ženou. Neměli tušení, co se zde zatím stalo. Když spatřili bandity, zarazili se a zůstali stát.

„Pojďte sem! Hněte sebou, nebo budeme střílet!“ zavolal na ně major. Poroučel jim zbytečně - oba vzali nohy na ramena a zmizeli.

„Za nimi!“ poručil major několika mužům. „Podívejte se v jejich chatrči po penězích, které dostali!“

Několik vojáků odběhlo, ale později se vrátili s nepořízenou. Indiány ani nezahlédli a v jejich chýši nenašli nic, co by stálo za odnesení.

Když jsem dopsal, lupiči mi opět utáhli pouta a položili mě vedle ostatních zajatců. Protože byl jasný den a bandité nás mohli snadno střežit, nepřivázali nás ke stromům a neoddělili od sebe. Ani nám nezakázali spolu hovořit.

Dva muže poslal major proti proudu řeky. Měli dojít k nejbližšímu ohybu a dát mu znamení, až se bude blížit plavidlo, vhodné k převozu na druhý břeh.

Potom se obrátil ještě jednou ke mně:

„Jak slyšíte, chceme opět na druhý břeh. Třeba by vás zajímalo, jak jsme se sem vrátili?“

Protože jsem neodpověděl, pokračoval:

„Zavinil jste si to sám, že jsme se k vám mohli tak rychle vrátit Mám vás pozdravovat od vorařů. Děkují vám, že jste je osvobodil.“

,Aha!“ bylo jediné, co jsem řekl.

„Kdybyste býval osvobodil i je, tak se tohle nestalo,“ dodal Cadera.

„Proč bych je osvobozoval? Nic jim nehrozilo. A navíc jsem neměl dost času.“

„To už je teď jedno. Nechal jste je na holičkách, a tím jste si je znepřátelil. Aby se vám pomstili, byli ochotni převézt nás zpátky. Abychom vás zmátli, vystoupili jsme na břeh a také vor plul dál, ale o kus níž, kam jste neviděli, přirazil znovu ke břehu a převezl nás sem. Tím jsme vám dokázali, že

„si s vámi v chytrosti nijak nezadáme. Od nynějška jste voják, ale protože se domnívám, že se při nejbližší příležitosti pokusíte dezertovat, ponechám vám pouta, dokud si nebudu jist, že se o útěk nepokusíte. Tím jsme spolu prozatím skončili, seňore.“

Otočil se a odešel. Ležel jsem mezi bratrem Hilariem a kapitánem. Oba slyšeli každé slovo. Teď mi Frick Turnerstick tlumeně řekl:

„To je bída, co? Udělat z vás vojáka! Copak je v tomhle krásném kraji zvykem krást vojáky?“

„Zřejmě.“

„Ale to přece odporuje mezinárodnímu právu!“

„A vy jste týž paragraf mezinárodního práva ještě nikdy neporušil? Ještě nikdy jste se nezmocnil námořníka násilím?“

„Hm, v nouzi je každý prostředek dobrý.“

„Tak vidíte! Jak jste se vlastně dostali do téhle bryndy?“

„Tím nejhloupějším způsobem na světě.“

„Že jste se vůbec nebránili! Dovedete tak dobře zacházet s puškou, šavlí i nožem - a co váš kormidelník, ten kolos? Copak se nemohl ohnat svými obrovskými pěstmi?“

„To bohužel nemohl, protože ležel nehybně v rákosí.“

„Čeho se tak hrozně lekl, že omdlel?“

„Poslyšte, nezlobte mě! Nedělejte si ze mě legraci, to nesnáším. Jestli chcete vědět, jak se to zběhlo, zeptejte se bratra Hilaria. Ostatně, moc bych se na vašem místě nevytahoval, protože tu ležíte spoutaný zrovna jako my. Kdybyste byl tady, taky byste nic nedokázal.“

„Ne,“ ozval se bratr Hilario, který až dosud mlčel. „Tenhle seňor by byl do té léčky nepadl, o tom jsem přesvědčen.“

„Do jaké léčky?“ zeptal jsem se.

„Do tak hloupé léčky, že se přímo stydím vám to říci, seňore. Kormidelník šel vystřídat hlídku. Když došel na určené místo, hlídka tam nebyla. Jak ji hledal, dostal z ničeho nic ránu pažbou do hlavy, a klesl bezvládně na zem. Po chvíli volal kdosi seňora Montesa. Ten si myslel, že je to hlas strážného, a odešel odtud. Bandité okamžitě přemohli i jeho. Pak zavolali mne.“

„Vás se také zmocnili?“

„I já jsem dostal pažbou. Tímhle způsobem zneškodnili hlídku, seňora Montesa, mne, kormidelníka a po nás ještě mladého Montesa. S ostatními to už bylo velmi snadné. Vtrhli na poloostrov a překvapili je tak, že se nikdo nevzmohl na sebemenší odpor. Ale jak se jim podařilo přemoci vás, seňore? To bylo jistě trochu těžší?“

„Děkuji za poklonu, ale byl jsem stejně neopatrný jako vy.“

Vyprávěl jsem, jak mě lupiči strhli bolami na zem. Ostatní naslouchali a dávali tak či onak najevo sklíčenost, pramenící i z toho, že je major o všechno obral.

„Kapsy máme úplně prázdné,“ prohlásil yerbatero, „i peníze, které měl u sebe můj bratr, jsou ty tam.“

„Jen moje ne!“ zasmál se tiše Frick Turnerstick.

„Vám je nevzali, kapitáne?“ zeptal jsem se ho španělsky, aby nám ostatní

rozuměli.

„Kdepak! Vždyť jsem vám řekl, že jsou tak dobře schované, že bych je sám nenašel, kdybych si nepamatoval, kde jsou. Ještě nikdy jsem si nerozbil nos - i když teď zrovna nevím, jak se z téhle bryndy dostat.“

„Já to možná vím,“ odpověděl jsem. „Povězte, vás přece v New Yorku znají?“

„To bych řekl!“

„Pak vím, kdo by nám téhle šlamastyky mohl pomoci.“

„Co je to za muže?“

„Má exportní firmu.“

„Kde sídlí?“

„Na náměstí Exchange. Pracuje s kdekým a neptá se moc na papíry. Jmenuje se…“

,„Že by Goodwin?“ rychle mě přerušil kapitán.

„Ano. William Goodwin.“

„Toho přirozeně znám jako své boty.“

„Obchodoval jste s ním někdy?“

„Několikrát, ale pak jsem už za ním nešel. Připadal mi moc mazaný a málo poctivý. Na toho se spoléháte?“

„Ano.“

„To zůstaneme v téhle louži nadosmrti, můj drahý! Jestli nás má někdo osvobodit, tak musí být tady.“

„V tomhle případě to není nutné. Nejdůležitější je, abyste se mou táhl za jeden provaz.“

„Sem s ním!“

„Nejdřív je třeba, abyste jim řekl, že vaše loď kotví v Buenos Aires.

Nesmíte se však ani zmínit o tom, co máte za náklad. Musíte se tvářit, jako by to bylo obrovské tajemství.“

„Proč?“

„To si řekneme později. Vy vlastně sám nevíte, co je v těch bednách a sudech, které jsem vám dal naložit na palubu.“

„Vy?“ zeptal se Turnerstick udiveně.

„Ano. Připlul jsem s vámi z New Yorku. V Montevideu jste mě vysadil na pevninu a odejel do Buenos Aires, kde jste na mne měl čekat.“

„Nerozumím ani slovo.“

„To taky není třeba. Z New Yorku jste odjel s polovičním nákladem, který tvoří převážně moje bedny a sudy. Na palubu vám je naložil právě ten William Goodwin. Mne poslal s vámi jako dohlížitele a vám přikázal, abyste se ve všem řídil mými pokyny.“

„Teď už z toho začínám být docela jelen.“

„Dávejte pozor! Já jsem tedy v Montevideu vystoupil na pevninu a řekl, že se s vámi sejdu asi za týden v Buenos Aires. Vy jste se z dlouhé chvíle vydal nahoru po řece Uruguayi, abyste se poohlédl po nějakém nákladu pro zpáteční cestu. Přitom jsme se tady zcela neočekávaně potkali.“

„Tyhle nesmysly mám někomu vykládat? To mi přece nebude nikdo věřit!“

„Budou vám to věřit ještě rádi, budou dokonce celí šťastní, že ty nesmysly slyší.“

„A komu to mám vyprávět?“

„Nikomu jinému než osobně Lopezovi Jordánovi.“

„Ale toho neznám!“

„Zatím ne. Ale brzy se s ním asi seznámíme, protože máme sloužit v jeho vojsku. Tuhle historku řekněte jen jemu, jinak se tvařte tajuplně. Až to budete Jordánovi říkat, musím u toho být i já. Jinak mu to tajemství nesmíte prozradit. Musíme se snažit, abychom byli u výslechu vždycky všichni pohromadě. Kdyby někdo z vás nevěděl, co a jak má odpovědět, musí dotyčného odkázat na mne.“

„Copak ostatní budou také muset tajit takovéhle hlouposti?“

„Seňore Mauricio Monteso!“

„Prosím,“ řekl yerbatero, který sledoval náš španělský šepot. „Vy řeknete, až se vás zeptají, že jste se se mnou sešel u seňora Tupida v Montevideu.“

„To je taky pravda.“

„Tím lip. Tupido vám důvěřuje a pověřil vás, abyste mě doprovodil do provincie Entre Ríos. Jste zodpovědný za to, abych se tam dostal ve zdraví. Všechno ostatní můžete vyprávět podle pravdy, jak se to udalo.“ ,A co z toho budeme mít?“

„Dostaneme se na svobodu - jestli se ukáže, že nás opravdu dopraví k oddílu, který bojuje s Lopezem Jordánem.“

„Nechápu sice, co to všechno znamená, seňore, ale udělám, co žádáte. Nebylo by však lepší, kdybyste nám to všechno vysvětlil podrobněji?“

„Ne. Jsem zavázán k mlčenlivosti a právě za tuto mlčenlivost mi bude Lopez

Jordán vděčný.“

Teď se vrátili muži, které major předtím poslal proti proudu, a ohlásili, že se shora plaví vor. Major popadl pušku a odběhl s posly. Za pár minut jsme slyšeli výstřel. Major musel říci vorařům nad naším táborem, co od nich chce, protože jinak by u poloostrova nestačili přistát. Za chvíli se major s oběma muži vrátil. Nato nám bandité dali do úst roubík. Za chviličku se objevil vor a přistál přesně tam, kde kotvil ten předešlý. Bandité nás odnesli na palubu, pak přivedli i naše koně. Major hovořil tiše s voraři a dal jim peníze. Voraři na nás vrhali nepřátelské, opovržlivé pohledy. Kdoví, jaké lži jim major napovídal.

Nalodění trvalo jen pár minut, hned potom vor odrazil od břehu. Opustili jsme levý břeh řeky Uruguaye, který nám byl nakonec přece jen nebezpečný.

Radoval jsem se alespoň z toho, že lupiči nedopadli Indiána a jeho ženu.

Vor zamířil doprava, major určil, kde chce přistát. Tam nás lupiči opět vynesli na břeh. Voraři Caderovi uctivě děkovali. Zřejmě jim velmi dobře zaplatil. Břeh nebyl vysoký. Rostlo na něm husté rákosí, z něhož vyčnívaly červeně kvetoucí stromy zeibo. Tímto rákosím nás bandité nesli, dokud nedorazili na dosti velkou louku, kde pět či šest mužů hlídalo jejich koně. Chlapi byli bez sebe radostí, když nás spatřili. Major poručil, aby se všichni hned připravili na cestu. Nás přivázali na ty nejhorší koně. Cadera si jako znalec koní vybral mého hnědáka. Pak se celá tlupa rozjela. Když jsme projeli rákosím a bažinami, otevřela se před námi stejná krajina jako na druhém břehu. Koně museli neustále cválat, jen chvílemi jim bandité dovolili jít krokem. Tak jsme do poledne urazili značnou vzdálenost.

Ani tady nebyla cesta upravená. Několikrát jsem poznal podle stop, že tudy jely těžké povozy. Občas se nalevo či napravo od nás vynořil ranč nebo hacienda, ale nikde jsme nezastavili. Nikdo s námi také nemluvil, a tak jsme vůbec netušili, kam jedeme. Odpoledne už byla krajina živější. Stáda skotu jsme viděli i předtím, ale teď jsme potkávali jezdce, nejprve jednotlivce, potom menší i větší skupiny, které mířily určitým směrem anebo se odtamtud vracely. Jezdci prohodili obvykle pár slov s majorem, který hrál roli nadřízeného. Na nás vrhali zvědavé či nepřátelské pohledy.

Později jsme opodál spatřili větší oddíly jezdectva, které zřejmě prováděly vojenský výcvik. A nakonec se před námi vynořila skupina budov - zřejmě náš cíl.

„To je Castillo dél Libertador,“ řekl nám major. „Tam se rozhodne o vašem osudu.“

Zámek Osvoboditele tomu říkají! Hm! Čím víc jsme se k budovám blížili, tím méně se podobaly zámku. I tyto domy měly stěny z upěchované hlíny a střechy pokryté rákosím. Bylo jich však mnoho a byly rozloženy po velké ploše. Majitel toho „zámku“ byl určitě boháč. Stáda skotu a ovcí jsme tu neviděli, zato tím více koní a jezdců. Všichni jezdci měli vojenské vzezření. Poblíž budov se to doslova hemžilo válečníky, kteří byli oblečeni do pestrých oděvů či spíš cárů a ozbrojeni všemožnými zbraněmi. V jednom si však byli všichni podobni: byli špinaví a vrhali na nás nepřátelské pohledy. Většinou byli bosi, ale obrovské ostruhy nechyběly nikomu. Na hlavách měli rozmanité klobouky a čepice, dokonce i staré cylindry, ozdobené pery či omotané červenými pruhy látky. Šťastnými majiteli této okrasy byli zřejmě nižší velitelé. Pušky mělo jen velmi málo mužů. Mnozí byli ozbrojeni kopími, ale všichni bez výjimky měli lasa a boly.

„Dolů s nimi!“ poručil. „Odveďte je dovnitř!“

„Tady máme kotvit?“ řekl Frick Turnerstick. „To je zatraceně špatný přístav.

Skoro ještě horší než ta louže v Buenos Aires, kam jsem měl původně namířeno a kam jsem se už nedostal. Jsem zvědav, co s námi chtějí dělat. Nejdřív si uvolním ruce. Ty řemeny se přece dají přetrhnout. Zatím jsem se o to z opatrnosti nepokusil.“

,A taky se o to nepokoušejte!“ požádal jsem ho. „Jen byste se zranil. Řemeny by se vám zařízly do masa. Rozvážeme si ty uzly navzájem.“

„Jak? Vždyť máme všichni ruce za zády! Kdybychom je měli vpředu…“

„Vždyť je to totéž. Yerbatero je menší než já. Stoupneme si zády k sobě, a tak se mi snad podaří jeho pouta rozvázat.“

Po určité námaze se mi to skutečně podařilo. Pak rozvázal yerbatero moje řemeny a společně jsme osvobodili ostatní.

„Tak!“ zvolal kapitán. „Teď ať přijde, kdo chce, dostane takovou do nosu, že půjde ke dnu!“

„Nechte si zajít chuť!“ napomenul jsem ho. „Násilím ničeho nedosáhneme.

Viděl jste, že tu mají nablízku několik tisíc vojáků.“

„Tak proč jste nás rozvazoval?“

„Protože nás asi co nevidět zavedou k vyššímu důstojníkovi, před nímž bych se nerad objevil spoutaný.“

„Spoutají vás znovu!“

„To uvidíme. Žádám vás všechny, seňorové, abyste se nedopustili žádné nerozvážnosti. Jen bychom si tím uškodili. Spoutat se necháme, jen když nebude vyhnutí. Jinak jim v ničem nebudeme odporovat. Jestli je tu opravdu Lopez Jordán, slibuji vám, že budeme brzy na svobodě.“

Protože jsme nohy spoutané neměli, mohli jsme se volně pohybovat. Prohlédli jsme si své vězení. Tvořily je čtyři holé stěny. Podlahou byla země. Sedli jsme si a čekali, co se stane. Tak uplynulo několik hodin. Pak se otevřely dveře a objevil se major s otrhaným vojákem.

„Ten Němec půjde se mnou!“ řekl.

„Já sám?“ zeptal jsem se. „Ano.“ Rychle jsem zašeptal yerbaterovi:

„Omotejte mi kolem rukou řemen, ale jen tak, abych se ho mohl snadno zbavit!“ Dal jsem ruce za záda. V místnosti byla tma, takže major nic neviděl.

„Pospěšte si!“ zavolal na mne. „Jdeme ke generálovi!“

„Co ode mne chce?“

„To uslyšíte.“

„Proč se mnou nejdou i moji kamarádi?“

„Do toho vám nic není. Pojďte!“

Protože byl yerbatero hotov, uposlechl jsem majorova rozkazu. Teprve teď jsem zjistil, že má major venku čtyři další vojáky. Ti mě vzali mezi sebe.

Otevřeli dveře naproti našemu vězení. Vešli jsme do světnice, kde dřepěli na zemi vojáci a hráli v karty či v kostky. Všude se povalovaly zbraně všeho druhu, podlaha byla poseta bílými nedopalky cigaret, jako by tu bylo sněžilo, a vzduch byl k nedýcháni. Touto světnicí jsme prošli do další, kde byl trochu lepší vzduch. Stál tam stůl, na něm olejová lampa. Vedle stolu jsem zahlédl lavice, na kterých seděli muži, jejichž hrdé vzezření svědčilo o tom, že to jsou důstojníci. Odznaky hodností jsem nezahlédl.

Odtud jsme se dostali do třetí místnosti, která byla ze všech nejupravenější. Stály zde dva stoly, jeden u okna. v němž nebylo sklo, a druhý uprostřed. U prvního seděli dva důstojníci, před sebou měli sklenice s vínem a pokuřovali. U druhého stolu seděl starší voják, který se zřejmě nemohl vyznat v mapě. Stál jsem s majorem snad pět minut u dveří, aniž nám seňor generál věnoval sebemenší pozornost.

Bylo mu asi šedesát let, ale neměl ještě ani vlas šedivý. Na sobě měl bílé jezdecké kalhoty, nízké holínky se žlutými štulpami jako německý panský kočí, červenou sametovou vestu a modrý fracek, bohatě pošitý zlatými prýmky. Třásně mu z nárameníků visely skoro až k loktům. Připadal jsem si skoro, jako bych byl v divadle na zkoušce veselohry z vojenského prostředí. Strach jsem neměl, jen zlost na majora, který měl za svým - či vlastně za mým opaskem oba moje revolvery. Měl tedy u sebe všechno, co jsem opatroval v opasku. Major si nejprve několikrát odkašlal, ale marně. Pak kašlal hlasitěji a hlasitěji. Až když to bylo příliš nápadné, zvedl generál hlavu od mapy a zachmuřeně na mne pohlédl.

„To je ten Němec?“ zeptal se.

„Ano,“ odpověděl major.

„Dobře. Zůstanete tady a potom ho zas odvedete.“

Generál si vyndal cigaretu z krabičky, ležící na stole vedle mapy, zapálil si ji, přehodil si pohodlně nohu přes nohu, vrhl na mne výhružný a zároveň pohrdavý pohled a zeptal se mě:

„Narodil ses v Německu?“

Major stál za mnou. Ustoupil jsem stranou a pohlédl na něho, jako by otázka platila jemu.

„Chci vědět, jestli ses narodil v Německu, nebo jestli pocházíš jen z německých rodičů?“ obořil se na mne generál.

Přesto jsem pohlédl na majora, jako bych mu říkal, aby už konečně odpověděl.

„Tebe se ptám, tebe!“ rozkřikl se generál a přistoupil ke mně. „Mne?“ zeptal jsem se udiveně.

„Ano, tebe! A teď odpověz, nebo ti dám ústa otevřít násilím!“

„Myslel jsem, že se ptáte seňora Cadery, a obdivoval jsem kamarádský poměr argentinského generála k podřízeným.“

„Člověče, víš, u koho jsi?“

„Ovšem, u tebe!“

Generál sebou trhl, oba důstojníci u druhého stolu vyskočili a major mě hrozivě popadl za paži.

„Chispas!“ zaklel generál. „Slyšel už někdo něco takového? Ten mizera mi tyká!“

„To není ani zdaleka tak neuvěřitelné, jako že generál tyká mizerovi,“ odpověděl jsem.

Důstojníci sáhli po šavlích. Major se mnou zalomcoval, přistoupil ke dveřím

a zeptal se: „Mám zavolat profouse, seňore generále?“ Generál mávl rukou, vrátil se k židli, sedl si a řekl: „Ne. Tenhle chlap mě nemůže urazit. Ale měl jste pravdu, majore, když jste mi ho líčil. Je schopný všeho. Ale zachovejme klid.

Později se dozví, co se s ním stane.“

„Narodil jste se v Německu?“ zeptal se mě potom. „Ano, seňore,“ odpověděl jsem zdvořile. „Co jste?“

„Vědec.“

„Jestli se vědci ve vaší vlasti chovají takhle, seznámil bych se dřív raději s někým méně vzdělaným.“

„To by se vám nepodařilo, protože žádnému Němci by nenapadlo tykat cizímu člověku.“

„Člověče, víte, že vás mohu zničit?“

„To nevím a nevěřím tomu. Nechápu vůbec, co vás opravňuje hovořit se mnou tímhle tónem. Že jste generál, neznamená ještě, že jste víc než já. Jakým právem o mně říkáte, že jsem mizera? Znáte mě? Přešetřil jste už, proč před vámi stojím? Můžete říci, že vás neobelhali? Mizerové jsou ti, co mě sem přivedli, a já vás žádám, abyste je potrestal!“

Řekl jsem to tak rychle, že mě nestačili přerušit. Výraz jejich tváří byl nepopsatelný. Generál vypadal, jako by dostal tucet pohlavků a nevěděl proč. Přesto nebylo mé chování nijak riskantní. Věděl jsem přesně, co chci. Těchto čtyř mužů jsem se nemusel bát. Ujasnil jsem si situaci, sotva jsem vešel do pokoje a rozhlédl se.

Okna byla tak malá, že se jimi nikdo nemohl dostat dovnitř ani ven. Zástrčka byla na dveřích zevnitř. Generál byl neozbrojen, jeho šavle visela na stěně. A oba důstojníci měli jen své šavle. A major? Ten mi byl vhod nejvíc.

Nejdřív na mne všichni chvíli civěli, potom se generál otočil a řekl:

„Posaďte se, seňorové! Ten muž se zbláznil. Nemůžeme ho brát vážně.

Poslechneme si jen, jaké nesmysly nám ještě řekne.“

„Prosím,“ skočil jsem mu do řeči. „Mohl bych nejprve slyšet, jaké nesmysly mi kladete za vinu?“

„Ne, můj drahý, to není třeba. Nemám chuť poslouchat tu historku dvakrát.

Odpovězte mi prostě na tyto otázky: Napadl jste majora Caderu?“

„Ano, ale nejdřív napadl on mne.“

„Znáte jistého Esquila Anibala Andara?“

„Ano.“

„Kde jste ho poznal?“

„V Montevideu.“

„Při jaké příležitosti?“

„Považoval mě za plukovníka Latorra.“

„Já vím, já vím! Zlomil jste majorovi šavli, zajal jste ho včera večer a uloupil mu jeho peníze?“

„Ano.“

„To stačí. Víc nemusím vědět. Přistupte k oknu a pohlédněte ven!“ Uposlechl jsem této výzvy.

„Co tam vidíte?“

„Před dveřmi stojí dvanáct vojáků.“

„Jaké mají zbraně?“

„Pušky.“

„Během deseti minut budete mít v hlavě nebo v srdci dvanáct kulek z těchto pušek. Dám vás zastřelit!“

Myslel to vážně. Vrátil jsem se od okna ke dveřím, stoupl si vedle majora a odpověděl:

„Seňore, říkáte slova, která jsou pro mne velmi závažná. Odpověděl jsem sice na vaše otázky, ale tyto otázky se týkaly faktů, které byly vytrženy ze souvislosti a které je tedy třeba posuzovat jinak. Nedopustil jsem se ničeho, za co bych si zasloužil třeba jen výtku.“

„O tom nerozhodujete vy, ale já. Budete zastřelen! Mám plnou moc od generalissima.“

„Jak se jmenuje ten vysoce postavený pán?“

„Lopez Jordán.“

„Jordán? V tom případě žádám, abych s ním směl mluvit. Mám pro něho důležitou zprávu.“

„Není tady. A i kdyby tu byl, nesměl bych vaší žádosti vyhovět. Nemohu ho obtěžovat s takovými maličkostmi.“

„A co se stane s mými společníky?“

„Zařadíme je do vojska.“

„Pak vám říkám, že se povstání Lopeze Jordána nezdaří, jestliže mu neřeknu svou zprávu.“

„Každý odsouzený tvrdí, že má důležitou zprávu, a když si ji člověk poslechne, je to jen hloupost, která mu má prodloužit život S generalissimem mluvit nemůžete. Choval jste se ostatně tak drze, že nemám nejmenší důvod, abych vám splnil nějaké přání.“

„Vy mě tedy chcete okamžitě zastřelit, ačkoli jsem cizinec, kterého ani nesmíte soudit?“

„Ano. Tady je výjimečný stav.“

„Generále, za své chování se budete muset odpovídat!“

„Tu zodpovědnost přijmu s radostí. Majore, odveďte toho muže a ohlaste mi, až bude mrtev!“

„Takhle mě nezastřelíte!“ prohlásil jsem a uvolnil si řemen z rukou. „Vy mě ještě neznáte, generále, jinak byste se takhle nechoval!“

„Ven s ním, majore!“

Generál ukázal na dveře, major mě popadl, ale dostal takovou ránu pěstí, že padl na zem jako špalek. V témž okamžiku jsem mu vytrhl z opasku obě pistole a zasunul zástrčku na dveřích. Jednou pistolí jsem mířil na generála, druhou na důstojníky.

„Seňorové,“ řekl jsem tlumeně, abych nevzbudil pozornost mužů v předpokoji,

„kdo řekne jedinou slabiku nahlas anebo udělá pohyb, který jsem mu nedovolil, toho zastřelím. Dávám vám na to své slovo!“

Důstojníci mlčeli a zírali chvíli jeden na druhého, chvíli na mne.

Tohle přirozeně nečekali. Abych je ještě více zastrašil, pokračoval jsem:

„Přepočítali jste se. Nejsem argentinský pastevec, který by se roztřásl, sotva uslyší slovo generál. Na mne neplatí titul, ale co kdo dokáže. Tenhle takzvaný major pronikl na druhou stranu hranic jako lupič. Bránili jsme se mu podle práva. A za to mě chcete zastřelit? To by tak ještě scházelo! Sedněte si!“

Důstojníci váhali.

„Sedněte si!“ opakoval jsem. „Pistole, které držím v ruce, mi major ukradl. Znám je dobře a vím, že spustí, jakmile okamžitě neuposlechnete mých rozkazů.“

Udělal jsem dva kroky vpřed a hrozivé na ně zamířil. Všichni tři si váhavě sedli.

„Nevystřelíte. Toho se neodvážíte!“ vyrazil ze sebe generál.

„Neodvážím? Čeho se neodváží člověk odsouzený k smrti?“

„Tím se přece nezachráníte!“

„To je otázka. V každém případě bych se tím pomstil svým soudcům, kteří mě nevinně odsoudili. Ale kdo vám říká, že bych přece jen neunikl? Těch chlapců, co sedí v předpokoji, se nebojím. Ale k tomu stejně nedojde. Chci vám dát příležitost zabránit chybě, které byste později trpce litovali. Major Cadera se mi představil jako Latorrův podřízený. Kdyby mi býval řekl, že slouží u Lopeze Jordána, nebyli bychom se znepřátelili. Mám pro Jordána důležitou zprávu.“

„To jen předstíráte!“

„Vaše pochybnosti mě nezajímají. Je Lopez Jordán daleko odtud?“

„Ne.“

„Kdy by tu mohl být?“

„Za tři hodiny.“

„Pošlete pro něho!“

„To nemohu. Jsem přesvědčen, že lžete.“

„Tuto urážku přejdu a navrhnu vám jiné řešení. Doufám, že budete tak rozumní a přijmete je. Dejte mým společníkům a mně slušnou místnost a hlídejte nás v ní. Zároveň pošlete spěšného posla k Jordánovi a zaveďte mě k němu, jakmile přijede. Jestli potvrdí rozsudek smrti, nechám se bez odporu zastřelit.“

Generál pohlédl tázavě na důstojníky a potom nedůvěřivě na mne.

„Nemáte nějaké postranní úmysly?“ zeptal se mne.

„Ne, myslím to poctivě.“

„Ale co řekne Jordán, když se dozví, že… že…“

Nevěděl, jak vyjádřit svou myšlenku, a proto jsem ji dořekl za něho:

„… že vás nějaký mizera zahnal do úzkých? Určitě vám to promine. Rozhodně to bude lepší, než kdyby se později dozvěděl, jak jste ho poškodili tím, že jste mě dali zavraždit. Jsem totiž přesvědčen, že i vy, seňore, dobře víte, že jsem nevinen.“

Generál na toto tvrzení přirozeně raději neodpověděl a zeptal se:

„A když přistoupím na váš návrh, odevzdáte mi své pistole?“

„Ne, odevzdám je až Jordánovi. Tamhle nalevo jsou nějaké dveře. Kam vedou?“

„Do prázdného pokoje.“

„Lze odtamtud uprchnout?“

„Ne.“

„Tak pošlete pro mé druhy! Přestěhujeme se tam a vy nám tam dáte přinést jídlo, pití a doutníky. Jakmile Jordán vejde do téhle místnosti, podám mu dveřmi

své pistole. Do té doby si je ponechám.“

„Dáváte mi čestné slovo, že se nepokusíte uprchnout?“

„Ano, ale očekávám, že mi i vy dáte čestné slovo a splníte moje podmínky.“

„Čestné slovo. Vaši ruku, seňore!“

Podal jsem mu ruku. Přijal ji pomalu a váhavě.

„Major Cadera své slovo několikrát nedodržel,“ pokračoval jsem. „Doufám, generále, že vy máte více cti v těle. Věřím vám a odeberu se hned do místnosti, kam za mnou pošlete mé kamarády“

„Své slovo dodržím. Žádám vás však ještě o ujištění, že nebudete vyprávět mým podřízeným, co se zde stalo. Stačí, že se to bohužel musí dozvědět Jordán.“

„Nikomu to neprozradím.“

„Můžete odejít, hned dám poslat pro vaše kamarády,“ řekl generál a otevřel dveře do vedlejší místnosti.

Major byl dosud v bezvědomí. Skrčil jsem se k němu, odepnul mu svůj opasek, protože v něm byly náboje, a odešel jsem. Když jsem za sebou pomalu zavíral dveře, zaslechl jsem, jak generál říká:

„Je to opravdu ďábel, jak nám už major…“

Zbytek jsem neslyšel, ale dovedl jsem si ho domyslet Generál jistě netušil, že naše setkání skončí takhle. Mé očekávání však nezklamal. Uplynulo pár minut a objevili se všichni moji druzi. Pak kdosi zvenčí zasunul zástrčku na dveřích.

„Co se tu stalo?“ zeptal se bratr Hilario. „Major tam leží jako mrtvola.“

„Udělalo se mu trochu špatně.“

„Špatně? Vidím na vás, od čeho se mu asi udělalo špatně. Srazil jste ho k zemi?“

„Ano.“

„Cleo. Tomu říkám odvaha! Ale jak máme rozumět tomu, že nás přivedli sem?

Zlepšila se naše situace nebo zhoršila?“

„Zlepšila, aspoň pokud jde o vás. Pro mne to znamená jen krátké prodloužení života. Chtějí mě zastřelit!“

Kamarádi se lekli, a tak jsem jim musel vyprávět, co se všechno stalo.

Vrtěli hlavou nad mou smělostí, ale zapomínali přitom, jak je snadné být smělý, když člověku hrozí smrt a když tedy nemůže nic ztratit, jen všechno získat. Měli přirozeně radost, že to tak dobře dopadlo, ale od mé rozmluvy s Jordánem si mnoho neslibovali. Obávali se spíš, že se mi Jordán pomstí za to, jak jsem si zahrál s jeho podřízenými. Já však byl dobré mysli a poučil je, jak se mají v příštích hodinách chovat.

LOPEZ JORDÁN

Přinesli nám maso, sůl, vodu, a dokonce i láhev vína. Navíc ještě dvě cigarety pro každého. Víc jsme si opravdu nemohli přát. Místnost byla zcela prázdná. Seděli jsme na zemi, nejdřív jsme jedli a pili, potom kouřili a hovořili o tom, co nás čeká v nejbližší budoucnosti. Ve vedlejším pokoji bylo hluboké ticho. Až asi po čtyřech hodinách jsme tam zaslechli tlumené hlasy. Jen občas se ozvalo hlasité slovo.

Pak jsme slyšeli pravidelné kroky. O chviličku později se pootevřely dveře.

Stál za nimi generál a škvírkou mi řekl:

„Dodržel jsem slovo, seňor Jordán je zde a očekává vás. Je načase, abyste dodržel slovo i vy a dal mi své pistole.“

„Tady jsou,“ řekl jsem a podal mu je. „Kdy mohu se seňorem Jordánem mluvit?“

„Teď hned.“

„Smíme k němu všichni?“

„Jen vy. Pojďte.“

Oba důstojníci seděli opět u stolu, ale ozbrojili se pistolemi stejně jako generál. U druhého stolu seděli tři muži. Dva z nich byli podle uniformy také důstojníci. Třetí byl zřejmě civilista. Všichni měli před sebou pistoli.

U dveří stál major Cadera. Jeho obličej planul nenávistí, vrhal na mne pomstychtivé pohledy. I on měl v obou rukou pistole. Vypadalo to hrozivě, ale ani to nebylo ještě všechno, neboť kolem celé místnosti stáli vojáci s nabitými puškami. Bylo mi jasné, že mě prostřílí jako řešeto, udělám-li sebemenší podezřelý pohyb.

V takové situaci se člověk necítí nejlíp, ale přesto jsem se nemohl ubránit úsměvu. Kdyby na mne všichni vystřelili, zasáhli by i své kamarády, stojící naproti nim, protože všechny kulky by mi určitě neuvízly v těle. Právě ta přehnaná snaha nahnat strach jednomu člověku byla na celém tom výjevu směšná.

Generál mi rukou ukázal, že se mám postavit proti civilistovi, který si mě prohlížel pronikavým pohledem. Rozhlédl jsem se kolem dokola a ve všech tvářích

jsem viděl svůj rozsudek smrti. Že bych si byl troufl přespříliš? Civilista začal:

„Jmenuji se Lopez Jordán. Chtěl jsi se mnou mluvit a já doufám, že s tebou nebudu marnit svůj vzácný čas zbytečně. Jestliže se ukáže, že jsi neměl důvod pro mne poslat, dám tvůj rozsudek smrti ještě zostřit“

Nápadně zdůrazňoval, že mi tyká. Generál mu zřejmě vyprávěl, že jsem mu okamžitě opáčil stejně, a Jordán se chtěl přesvědčit, zda si to dovolím i v jeho případě. Risk, nebo zisk! Jestliže jsem nestrpěl tykání od generála, nemusím si je nechat líbit ani teď. Ublížit mi to už nijak nemůže. Proto jsem směle odpověděl:

„Jelikož se ke mně vojáci chovali velmi nepřátelsky, je mi neobyčejným potěšením, že jsem byl v tomto domě přijat tak srdečně. Už seňor generál mě poctil důvěrným tykáním, a když teď slyším tato bratrská slova i od tebe, nabývám přesvědčení, že…“

„Ty pse!“ zařval na mne Jordán a vyskočil. „Ty si troufáš mi tykat?“

„Proč ne?“ odpověděl jsem co nejnevinněji. „Řídím se jen tvým příkladem.“

„Dám tě roztrhat voly!“

„To by sis ohromně uškodil, Lopezi Jordáne, neboť v tomto případě by ani William Goodwin, ani seňor Tupido, kteří mě za tebou posílají, nemohli…“

Dál jsem se nedostal. Výhružné vzezření toho muže ovládaného vášněmi se naráz změnilo. V jeho tváři se objevilo radostné napětí. Udělal dva kroky ke mně a rychle se mě zeptal:

„Právě jste vyslovil dvě jména, seňore. Znáte ty muže?“

„Ano. Goodwin mě poslal k Tupidovi a Tupido…“

„.. .vás posílá ke mně?“

„Tak jest.“

„Vzkazuje ano, nebo ne?“

„Ano. Všechno už je na cestě.“

„Qué alegría! A vás, vás jsme chtěli zastřelit? Posla, na kterého jsem tak dlouho s napětím čekal? Zmizte, chlapi! Hoďte sebou, nebo vám rozstřílím nohy!“

Tento rozkaz platil vojákům, rozestaveným podél zdi. Měl jsem pocit, jako bych vyhrál první cenu ve státní loterii. Zato major se zatvářil, jako by spadl z měsíce.

„Tak, už jsou pryč!“ řekl Jordán. „Buďte vítán, seňore! Teď jsme tu sami a můžete mi konečně vyřídit vzkaz.“

Podal mi ruku a srdečně mi s ní potřásl.

„Ne tak rychle, seňore! Vaši podřízení mě hluboce urazili, přestože jsem za vámi přišel, abych vám prokázal službu, o jejímž významu nemáte dosud tušení ani vy, neboť všechna vaše přání jsou splněna lépe, než jste očekával. Místo přivítání a poděkování však zde se mnou zacházeli s bezpříkladným nepřátelstvím. A div mě nezastřelili! Nebudu proto hovořit o svém poslání dříve, dokud se mi nedostane zadostiučinění.“

„Dostanete je, seňore. Zavinila to asi podivná shoda okolností.“

„Nezavinily to okolnosti, ale lidé. Obelhali seňora generála a obelhali i vás. Žádám vás o dovolení, abych vám směl vyprávět, jak se to všechno doopravdy zběhlo.“

„To smíte, ba musíte! Ale snad to chvíli počká.“

„Ne, neboť na tom, jak budete posuzovat ony události, závisí, jak splním své poslání.“

„Dobrá. Jak mi však můžete dokázat, že vás opravdu posílají oba jmenovaní pánové?“

„Prosím, abyste mi řekl, jaký důkaz ode mne požadujete?“

„Přirozeně písemnou plnou moc.“

„Dovolte, seňore! Za takovou hloupost bych si zasloužil výprask. Jak bych asi skončil já a jak by skončily vaše plány, kdyby u mne někdo takovou listinu našel?“

„Tak vy se nemůžete ničím prokázat?“

„Ale ovšem že mohu! Písemně ne, zato fakty. Jelikož jsem do celé záležitosti zasvěcen a dodávám vám, co si přejete, jsem samozřejmě zplnomocněncem vašich obchodních přátel. Kdyby vám to nestačilo, pošlu posla do Montevidea. Pak by se ovšem definitivní uzavření obchodu zdrželo až do jeho návratu.“

„Na to nemám ani chuť, ani čas. Jsem proto ochoten považovat vás za zplnomocněnce a čekám na vaše podmínky.“

„Ty neuslyšíte tady, ale v Buenos Aires.“

„Zbláznil jste se? Právě tam jsou moji nepřátelé! Proti vládě v Buenos Aires chci přece bojovat! Tam žije president Sarmiento, kterého chceme svrhnout Jak můžete mluvit o tomto městě?“

„Ze dvou důvodů, seňore. Za prvé je tam v přístavu náklad určený pro vás, a

za druhé…“

„V přístavu v Buenos Aires?“ přerušil mě. „Tomu mám věřit?“

„Proč ne?“

„Protože by to bylo šíleně odvážné!“

„To máte pravdu. Ale právě proto, že něco takového nikdo neočekává, je tam náklad ve větším bezpečí než kdekoli jinde. Sudy, balíky a bedny byly deklarovány a procleny jako petrolej, tabák a hračky.“

„Celníci obsah nekontrolovali?“

„Jen několik kusů, které jsme jim nenápadně podstrčili a v nichž bylo opravdu to, co jsme udali.“

„To můžete mluvit o velkém štěstí. Ale tohle štěstí byste pokoušel přespříliš, kdybyste tu loď nechal kotvit v Buenos Aires jen o chvilku déle, než je bezpodmínečně nutné. Co je to za loď?“

„Nákladní loď The Wind, rychlá americká plachetnice.“

„Tedy bez ráhen na zadním stěžni. Ta se přece dostane po řece Páraná přinejmenším do Rosaria?“

„Dokonce až do Páraná, hlavního města Entre Ríos.“

„Musí okamžitě opustit Buenos Aires! Tamější přístav je stejně tak mizerný, že loď může při každé bouři ztroskotat. Určím vám místo na řece Páraná, kde zakotví, a vy pošlete za kapitánem posla, aby mu to vyřídil.“

„To nepůjde, seňore.“

„Proč ne?“

„Protože musím být opatrný. Nemohu přikázat, aby loď plula do provincie Entre Ríos, kterou už možná za pár dní ovládnete. Tím bychom se zcela vydali do vašich rukou.“

„To znamená, že mi nevěříte?“ vyjel si na mne. „Po všem, co jsem až dosud v téhle zemi zažil, byla by slepá důvěra neodpustitelnou lehkomyslností. Ostatně, posílat za kapitánem posla by bylo zbytečné. Kapitán Turnerstick z New Yorku, jemuž pan Goodwin náklad svěřil, je tady u vás. Je stejně jako jeho kormidelník jedním z mých společníků, které vaši muži zajali.“

„Kormidelník je tu taky? Jaký to má smysl?“

„Žádný. Ti muži k vám nechtěli, ale museli, seňore.“

„Ale proč opustili Buenos Aires a svou loď?“

„Z obchodních důvodů. Pan Goodwin mě poslal s kapitánem jako dohlížitele.

Moje poslání mě vedlo nejprve k seňoru Tupidovi v Montevideu, kde jsem vystoupil na pevninu. Kapitán však plul dál do Buenos Aires, kde měl na mne počkat. Než jsem tam dorazil, vyjel si s kormidelníkem po řece Uruguayi, aby zjistil, zda by někde nesehnal náklad pro zpáteční plavbu. Když se vracel po řece na voru, major Cadera ho přepadl a jen díky podivnému řízení osudu jsme se s ním my ostatní sešli.“

„To je opravdu zvláštní, seňore!“ řekl Jordán a nedůvěřivě si mě prohlížel.

„Jak vidíte, choval se váš major nepřátelsky právě k osobám, které se vám snaží pomoci,“ pokračoval jsem. „Místo abychom k vám mohli přijít jako obchodní přátelé a abyste nás podle toho přivítali, dovlekli nás sem jako zajatce. Řekl jsem už, že za to od vás budu žádat zadostiučinění.“

„Toho se vám podle okolností dostane.“

„To je poněkud dvojznačné, seňore!“

„Vy mi také připadáte velmi dvojznačný. Vaše vyprávění se mi zdálo velmi nepravděpodobné, seňore.“

„Vy mi nevěříte? Pak bude nejlépe, když rozhovor ukončíme. V tom případě vás žádám, abyste nás propustil.“

„Propustil? Chcete tím říci, abych vás pustil na svobodu? To je k smíchu!“

„Pak si tedy dělejte, co chcete. Já jsem s vámi skončil.“ S těmito slovy jsem od něho poodešel a zatvářil se naprosto lhostejně. Jordán mi začal vyhrožovat.

„Vzpomínáte si na svůj slib, že se klidně podrobíte osudu, který vám určím?“

„Ovšem. Řekl jsem, že se nechám zastřelit, jestli potvrdíte můj rozsudek smrti.“

„Myslím, že to udělám. Co tomu říkáte?“ zeptal se mě.

„Nic, seňore.“

„Copak vám je smrt zcela lhostejná?“

„Ne, ale držím slovo. Bude-li na zemi o jednoho člověka méně, dějiny světa se nezmění, i když vám moje smrt uškodí, protože nebudete moci uzavřít zamýšlený obchod.“

„Proč bych nemohl? Kapitán je tady!“

„Ten s vámi nemá co vyjednávat“

„Ale má náklad. Propustím ho, až když ten náklad bude v mých rukou.“

„To nepůjde, protože kapitán Turnerstick o ničem nerozhoduje. Na lodi teď

poroučí seňor Tupido.“

„Cáspita! Co pohledává Tupido na lodi?“

„Je podílníkem pana Goodwina, což znamená, že je spolumajitelem nákladu. Jestliže se do určitého dne nevrátíme, pozná, že se mi ve vašem hlavním stanu něco přihodilo, a okamžitě prodá celý náklad vašim nepřátelům. Víte dobře, jak by po něm skočili. Potřebují zbraně a munici ještě víc než vy.“

„Ale ti by mu nezaplatili ani peso!“

„Naopak, zaplatili by mu okamžitě, zatímco vy máte dostat zásilku na účet.“

„To jste na velkém omylu, seňore,“ zasmál se Jordán, „to zboží je přece pašované! Jestliže Tupido řekne vládě, co má na palubě, dá president celý náklad zabavit.“

„Obávám se, že vy jste na větším omyla Tupido mu zboží přirozeně nenabídne, dokud bude loď kotvit v Buenos Aires. Odpluje napřed do Montevidea. Kromě toho oznámí Tupido presidentovi všechno, co ví. Dojednal jsem to s ním v Montevideu. V opačném případě jsou podílníci ochotni půjčit vám požadovanou částku, i když je značně vysoká.“

„Generalissimus“ se prošel po místnosti, pokynul generálovi, aby k němu přistoupil, a tiše s ním hovořil. Nato se Jordán obrátil ke mně:

„Odpovězte mi na tuto otázku: Proč jste zakotvil v Buenos Aires, v jámě lva, kterého chci zabít?“

„Z opatrnosti. Abych měl jistotu, že mě nepodvedete.“

„Diablo!Vy jste ale upřímný, seňore!“

„Očekávám, že ke mně budete stejně upřímný!“

„Jak si přejete! Považuji vás za prohnaného lumpa!“

„Děkuji, seňore! Z vašich úst je to pro mne chvála. Ostatně, nepřišel jsem za vámi, abych se s vámi přel o slovíčka. Chci se dozvědět, zda o tento obchod máte zájem, či nemáte.“

„Nejdřív mi řekněte, proč jste také neodjel do Buenos Aires, ale vydal se na koni přes Bandu oriental?“

„Protože to byla nejkratší cesta k vám. Neměl jsem přirozeně v úmyslu vydat se tím směrem, kudy nás odvlekl major Cadera. Myslel jsem, že vás najdu v San José na statku, kde byl zavražděn váš nevlastní otec Urquiza.“

Věděl jsem, jak troufalé je připomínat Jordánovi tuto událost, neboť vrahem byl on sám. Chtěl jsem ho tou opovážlivostí překvapit, a to se mi také podařilo. Jordán ke mně přiskočil a natáhl ruce, jako by mě chtěl chytit za krk. Hned si to však rozmyslel. Vyjel si na mne:

„Co o té vraždě víte?“

„Totéž co všichni ostatní.“

„Mluví se o ní i v cizině?“

„Ano.“

„Co?“

„Nejsem povinen vám dělat zpravodaje.“

„Zabili ho gaučové, kteří se proti němu vzbouřili!“

„To je možné.“

„Nebo si snad někdo myslí, že…“ Zarazil se.

„Co?“ zeptal jsem se.

„… že ti gaučové byli jen nástrojem?“

„Říká se to.“

„U sta hromů! Čím nástrojem?“

Oči měl vytřeštěné, jako by mě jimi chtěl pohltit. Přesto jsem mu klidně odpověděl:

„Vaším, seňore.“

Důstojníci vyskočili ze židlí. Jordán se ke mně vrhl, popadl mě na prsou a vykřikl:

„To je tvá smrt, ty pse! Já tě uškrtím!“

Zuřivě se mnou přitom třásl. Nechal jsem si to líbit, ale potom jsem řekl:

„Zachovejte rozvahu, seňore! Chtěl jste ode mne slyšet pravdu a já vám ji řekl. Kdyby vás ta slova pokaždé takhle rozčilila, mohlo by se stát, že by lidé těm pomluvám opravdu uvěřili.“

„Pomluvám! Ach, to je vaše štěstí,“ oddychl si a pustil mě. „Vy to také považujete za pomluvu?“

„Ovšem, neříkal bych přece něco, co by mě mohlo stát krk.“

Jordán se ode mne odvrátil. Byl nesmírně rozrušen. Přecházel chvíli dlouhými kroky po místnosti, potom se přede mnou zastavil a řekl:

„Je-li tomu opravdu tak, jak říkáte, jste pro mne důležitý jen vy, kapitán a kormidelník. Co je mi do ostatních? Nevím, proč bych měl být shovívavý k nim?“

„Seňora Mauricia Montesa jsem si najal, aby mě se svými přáteli zavedl

bezpečně k vám. S jejich pomocí jsem chtěl náklad propašovat nahoru po řece Páraná. Zjistil jsem, že to jsou spolehliví lidé. Jestli se vám to nelíbí, tak z našeho obchodu prostě sejde.“

„Jste zatraceně tvrdohlavý, seňore. A co tu dělá ten estanciero a jeho syn?“

„Major Cadera vám to už jistě řekl.“

,A jak jste přišel k bratru Hilariovi?“

„Je to můj přítel, kterého vaši muži zajali zcela bezdůvodně. Jestli se máme v klidu dohodnout, nesmíte pochybovat ani o mých přátelích.“

„Tak mi aspoň řekněte, jak si představujete další průběh téhle záležitosti.

Museli bychom přece sepsat a podepsat smlouvy. Kde jsou?“

„Seňor Tupido je vzal s sebou do Buenos Aires.“

„Kdo je z vaší strany podepsal?“

„Ještě nikdo. Nemohli jsme vědět předem, na kterých bodech se shodneme. Tupido podepíše smlouvy za sebe a já za pana Goodwina. Kdybych je nemohl či nechtěl podepsat, nebude z celého obchodu nic.“

„A kdo je má podepsat z mé strany?“

„Vy nebo váš důvěrník, jemuž udělíte plnou moc, a který mě doprovodí do Buenos Aires.“

„To by pro něho bylo příliš nebezpečné.“

„Pro mne to je u vás mnohem nebezpečnější.“

„Musím se nejdřív poradit s přítomnými pány. Vy se zatím vrátíte do své místnosti a počkáte na výsledek naší porady.“

„Souhlasím, seňore. Prosím jen, abyste mi nejprve dovolil přednést stížnost na majora Caderu.“

„To není třeba.“

„Ale je! Záleží mi velice na tom, abyste naše zážitky viděl také z našeho stanoviska. Budu přirozeně co nejstručnější.“

„Tak vyprávějte!“

Jordán se posadil a bez přerušování mě vyslechl až do konce. Cadera také neřekl ani slovo. Tím výmluvnější však byly jeho oči.

„Vaše vyprávění se zcela shoduje s tím, co jsem slyšel od majora,“ prohlásil Jordán, když jsem skončil. „Každá strana přitom použila svých barev. Chovejme se tedy, jako by se nic nestalo!“

„I na to jsem ochoten přistoupit, seňore,“ prohlásil jsem, „ale žádám, abyste nám vrátili všechno, co jste nám vzali.“

„To žádáte trochu moc!“

„Velí major vojákům, nebo lupičům?“

„Co je to za otázku? Přirozeně vojákům.“

„V to doufám, neboť s náčelníkem lupičů bychom neuzavírali obchod, při němž jde o tak velké peníze. Ale vojáci přece neloupí. Když teď víte, že jsem váš obchodní přítel, musíte nám okamžitě vrátit náš majetek.“

„To je váš názor. Poradíme se i o něm a výsledek vám oznámíme. Teď už jděte!

Zavolám vás, jakmile porada skončí.“

Uposlechl jsem a vrátil se do zadní místnosti. Dveře se za mnou zavřely, zapadla zástrčka a pak už jsem jen slyšel tlumený hovor. Přátele na mne upřeli napjatý pohled. Musel jsem jim co nejobšírněji vyprávět, o čem jsem s Jordánem jednal. Když jsem domluvil, podal mi kapitán ruku a řekl:

„Charleyi, to jste provedl znamenitě! Ostatní si budou myslet, že jste se zbláznil, ale já vás znám a vím, že nás z toho vysekáte.“

I ostatní, především bratr Hilario, se chtěli ještě na ledacos zeptat. Tak uplynula nejméně hodina. Pak se otevřely dveře do Jordánova pokoje. Přišli pro nás. Tentokrát jsme tam směli vstoupit všichni. Šel jsem až ke stolu a postavil se těsně vedle Jordána. Udělal jsem to záměrně, protože vedle něho ležely obě mé pistole. Major Cadera se tvářil velmi podivně. Přijaté rozhodnutí mu zřejmě nebylo příjemné, ale doufal asi, že se za ně odškodní později.

„Z našeho rozhodnutí můžete mít radost, seňore,“ začal Jordán.

„Nejprve je musím znát. Rozhodně bude pro vás nejméně tak výhodné jako pro nás. Jak jste rozhodli o mně?“

„Zastřelit vás nedám.“

„Výborně, to si tedy mohu vzít své pistole.“

Rychle jsem je uchopil, zastrčil za opasek a o několik kroků poodstoupil.

„Počkejte!“ zvolal Jordán, „tak jsem to nemyslel! Nemůžeme vám dovolit, abyste nosil zbraně. Slíbil jste, že se bez odporu podrobíte mému rozsudku.“

„Slíbil jsem, že se nechám zastřelit, jestliže mě k tomu odsoudíte. To jste neučinil, a tak…“

„Nutíte mě, abych použil násilí?“

„Nikoho k ničemu nenutím. Ty pistole jsou moje, a proto jsem si je vzal.“

„Jak si přejete! Když to nejde po dobrém, půjde to po zlém! Majore Cadero,

vezměte mu ty pistole!“

Major z tohoto rozkazu velkou radost neměl. Chystal se uposlechnout, ale jen velmi váhavě. Pomalu ke mně přistoupil, zastavil se dva kroky přede mnou a poručil mi:

„Sem s nimi!“

„Vezměte si, co chcete, seňore!“ zasmál jsem se. „Ale dejte pozor, abyste se mi nepřiblížil na dosah. Mou pěst už jste jednou pocítil.“

Cadera se obrátil k Jordánovi a řekl:

„Slyšíte sám, seňore! Nechce mi je dát!“

„Ale já vám poroučím, abyste mu je vzal!“ zahřměl Jordán. Major upadl do rozpaků. Abych mu pomohl, požádal jsem Jordána:

„Nenuťte ho k tomu, seňore! Jakmile se mě dotkne, srazím ho k zemi.“

„Nezapomeňte, že v případě potřeby použije zbraně. Má také pistoli.“

„Ano - ale už nemá!“

Mezi těmito dvěma větami jsem k majorovi bleskurychle přiskočil a vytrhl mu pistoli z ruky. Cadera zaklel a chtěl se po mně ohnat.

„Nesahejte na mne!“ pohrozil jsem mu. „Nebo vám proženu hlavu vaší vlastní kulkou!“

„Diablo!“ zvolal Jordán. „Tohle je opravdu silné! Copak nevidíte, že my jsme také ozbrojeni? Co proti nám chcete dokázat? Okamžitě ty zbraně odevzdejte, nebo zavolám vojáky!“

„Zbraně odevzdám, seňore, ale ne vám, nýbrž svým přátelům!“

Majorovu pistoli jsem dal yerbaterovi, kapitánovi jednu ze svých. Pak jsem přiskočil ke dveřím, zasunul zástrčku, namířil druhou pistolí na Jordána a pokračoval:

„Dovnitř se nikdo nedostane. Jestli vojáky přesto zavoláte, okamžitě vystřelíme!“

Seběhlo se to všechno tak rychle, že major stál dosud na svém místě jako zkoprnělý. Důstojníci sice vytáhli pistole, ale vystřelit je ani nenapadlo. Kormidelník si stoupl za Jordána a potměšile na mne mžoural. Pochopil jsem, co chce, ale zatím jsem mu ještě nedal pokyn.

„Copak si opravdu myslíte, že se necháme jen tak postřílet? Co když sáhnu po… Au!“

Chtěl zvednout pistoli, která ležela před ním, ale vzápětí vykřikl bolestí, protože mu kormidelník svými ohromnými tlapami přitiskl obě paže k tělu.

„Nesahej na to, chlape, nebo tě rozmačkám jako citrón!“ pohrozil mu námořník. „Pokračujte, seňore!“ obrátil se ke mně. „Konečně mám příležitost zmáčknout někoho tak, že mu poteče šťáva z holínek!“

„Pusť mě!“ vykřikl Jordán. „Vždyť mě rozmačkáš!“

Nikdo se mu neodvážil přijít na pomoc. Důstojníci viděli, že na ně míří tři pistole, a navíc jsem prohlásil:

„Jestli okamžitě nepoložíte pistole na stůl, poručím tomuto muži, aby generalissimovi rozmačkal hrudník. Pospěšte si! Jedna… dvě…“

Sotva jsem řekl dvě, ležely pistole na stole. Pánové se nás nebáli. Věděli, že se jim nic nestane, budou-li se k nám chovat slušně. V generálově tváři se dokonce objevilo jakési uspokojení. Dostal asi předtím pořádnou důtku, že se ode mne nechal přelstít Teď se stalo jeho nadřízenému totéž.

„Seberte pánům ty zbraně!“ přikázal jsem sběračům čaje.

Muži uposlechli. Našim protivníkům teď zbyly jen šavle, kterých jsme se nemuseli bát.

„Stoupněte si tamhle dozadu do kouta, seňore!“ poručil jsem majorovi.

Uposlechl, i když pomalu. Pak jsem kývl na kormidelníka. Pustil Jordána, ale zůstal stát za ním. Jordán klesl vyčerpaně na židli a s povzdechem zvolal:

„Cáscaras! Co je to za lidi? Tohle si člověk musí nechat líbit ve svém hlavním stanu? A vy, seňorové, pro mne nehnete ani prstem?“

Tato výčitka platila důstojníkům. Nemohli mu přirozeně odpovědět, co by byli chtěli, a proto jsem řekl místo nich:

„Proč jste si nepomohl sám? Přesvědčil jste se, že není tak snadné rozhodovat o životě a majetku jiných, jestliže to nejsou přivandrovalí tuláci, ale zkušení, stateční muži.“

„Nezapomeňte, že jste obklíčeni několika tisíci mých vojáků!“

„Těch mládenců se opravdu nebojíme. Určitě neudělají nic, co by zavinilo vaši okamžitou smrt.“

„Mou smrt?“ zeptal se Jordán udiveně.

„Ano. Nás je deset, vás jen šest. Spoutáme vás a svážeme dohromady jako stádo koní a odvedeme z ležení. Nikdo se na nás neodváží ani sáhnout, protože bychom vás okamžitě zastřelili. Uvidíme, jestli si tak nezachráníme život, svobodu a majetek! Pro mne jste člověk, kterému nemohu věřit, a proto se nesmíte

divit, že s vámi podle toho jednám.“ Má slova se neminula s účinkem.

„Ale co ode mne chcete?“

„Čestné jednání, nic víc. Chci být okamžitě volný!“

„Měl jsem v úmyslu nechat vás zítra odjet do Buenos Aires a poslat s vámi svého zplnomocněnce.“

„To ještě není důvod, abych byl dnes zavřený. Kdo má být tím zplnomocněncem?“

„Major Cadera.“

„Proč právě on?“

„Protože se na něho mohu spolehnout a protože ho v Buenos Aires nikdo nezná.“

„Nemám nic proti tomu, aby mne doprovázel. Žádám jen, abyste se mnou slušně zacházel.“

„Dobrá. Změním své rozhodnutí. Budete až do zítřka mým hostem. Jste spokojen?“

„Ano, pokud vaše slova platí i pro všechny mé druhy.“

„Ovšem. Zítra odjedete s majorem Caderou, kterému dám přirozeně s sebou tolik mužů, kolik je vás.“

„Proti tomu nic nemám, i když si myslím, že bude s tak velkým doprovodem zbytečně nápadný. Ostatně, všichni moji přátelé nepojedou se mnou. Estanciero se vrátí se synem domů. Doprovázet mě budou jen sběrači čaje, které jsem si pro tuto výpravu najal. Kapitán a kormidelník u mne zůstanou, bratr Hilario nás také nebude chtít opustit. Jakým dopravním prostředkem máme jet?“

„Na voru. Na parníku byste byli nápadní.“

„Souhlasím. Major bude mít plnou moc jednat za vás? Jeho podpis bude platit stejně jako váš?“

,Ano.“

„To mi stačí. Ale seňor Tupido určitě bude chtít písemnou plnou moc.“

„Major ji bude mít.“

„Výborně. A co se stane s naším majetkem?“

„Dostanete zpátky všechno kromě peněz, které jste vzal majorovi.“

„Ty si odečíst nenechám. Major je musel zaplatit jako odškodné.“

„Co je vám do toho, že vyhořel cizí dům?“

„Slušný člověk je můj bližní!“

„Peníze nestrhneme vám. Odečteme je z částky, která patřila estancieru Montesovi.“

„To je jedno. S tím nesouhlasím!“

„Copak chcete, aby na téhle zcela podružné věci ztroskotala celá naše dohoda?“

„Ano, pokud svůj požadavek nevezmete zpátky.“

„Ale Cadera chce své peníze!“

„My také. Neměl ten ranč vypálit.“

„Nezapomeňte, že jste mu už sebral koně!“

„Plným právem. Nepatřili mu. Nemá krást!“

„S vámi člověk nic nepořídí! Nechte si tedy i ty peníze! Ale doufám, že už je to konečně všechno.“

„Není. Budete ještě tak laskav a dáte nám své sliby písemně. Ostatní pánové k tomu písemně připojí své čestné slovo.“

„To je urážlivé!“

„Není. Žádám to od vás jen pro naši bezpečnost.“

„Mohu přece odvolat i písemný slib!“

„Proto trvám i na podpisech pánů důstojníků. Jsem přesvědčen, že dodrží své čestné slovo a budou naléhat na splnění naší dohody.“ Kapitán, yerbatero i já jsme stále hrozivě drželi v rukou zbraně. Jordán už byl unavený. Povzdechl si a zasténal:

„Vy jste opravdu nesnesitelný! S takovým paličákem jsem se ještě nesetkal.

Co tam mám napsat?“

„Nadiktuji vám to.“

„Dobrá. Ať to napíše rytmistr, já a důstojníci to pak podepíšeme. Ale teď už schovejte ty zbraně!“

„Až tu listinu podepíšete.“

Muž, kterého Jordán nazval rytmistrem, si vzal papír a pero a psal.

Formuloval jsem prohlášení co nejopatrněji, ale „generalissimus“ by se jím byl asi stejně neřídil. Doufal jsem však, že alespoň pro ostatní bude mít podpis nějakou váhu. Jordán listinu podepsal, po něm připojili svá jména i důstojníci.

„Tak!“ řekl Jordán a vstal. „Teď už nám konečně vraťte naše pistole!“

„Okamžik, seňore! Nejdřív bych vás rád požádal o důkaz, že dodržíte slovo.

Buďte tak laskav a rozkažte, aby nám vrátili všechno, co nám patří.“

„To musí udělat generál, kterému jste ty věci odevzdali.“

„V tom případě mu dovoluji, aby odešel. Ostatní pánové tu zatím zůstanou. Za deset minut může být jistě všechno tady. Pospěšte si, generále, nebo se znovu probudí má nedůvěra! A nepokoušejte se nás obelstít. Ohrozil byste tím život svých druhů!“

Generál přikývl. Pustil jsem ho ven, ale zastrčil jsem za ním zástrčku na dveřích. Ostatní zůstali tiše sedět. Nikdo neřekl ani slovo. Cítili se poraženi a poníženi. Přiznávám, že to pro ně byla ostuda, že museli za těchto okolností a tímto způsobem souhlasit se všemi mými požadavky. Jen rytmistr na mne občas pohlédl méně nepřátelsky. Byl to hezký mladý muž, v jehož chování byla určitá rytířskost. Zřejmě ke mně necítil nenávist.

VYHRANÁ HRA

Chvíli po stanovené lhůtě se ozvalo zaklepání. S nataženou pistolí v ruce jsem pootevřel dveře a vyhlédl ven. Stál tam generál s několika vojáky, kteří nesli naše pušky a ostatní věci.

„Můžete otevřít, seňore!“ řekl. Jak vidíte, dal jsem oba předpokoje vyklidit. Žádná stráž tu není.“

Pustil jsem ho s vojáky dovnitř. Vojáci položili věci na stůl. Když si je moji společníci rozebrali, ukázalo se, že ještě ledacos chybí. Muži, kteří nás zajali, zřejmě všechno neodevzdali. Generál odešel za viníky, a opravdu, za chvíli přinesli vojáci i to, co dosud scházelo - kromě estancierových peněz.

Chyběly mu tři tisíce papírových tolarů. Buď se spletl estanciero, anebo si tu částku ponechal major, který to však rozhodně popřel. Monteso tvrdil, že ví naprosto přesně, kolik s sebou měl, ale prohlásil, že na vrácení této částky netrvá. Kormidelník však řekl:

„Tři tisíce tolarů nejsou žádná maličkost Proč byste se jich vzdával? Ať mi seňor major potvrdí rukoudáním, že ty peníze opravdu nemá.“

Napřáhl ke Caderovi svou širokou pravici. Major byl tak neopatrný, že do ní vložil ruku a prohlásil: „Čestné slovo, že jsem vám odevzdal všechno.“ Sotva to dořekl, vykřikl bolestí. Kormidelník mu ruku sevřel.

„Aeo“ vykřikl major. „Pusťte mě!“

„Kde jsou ty peníze?“ zeptal se ho klidně kormidelník a tiskl mu ruku stále silněji. „Já je nemám, opravdu ne!“

„Máš je, ty rošťáku! Rozmačkám ti tu ruku napadrť, jestli se nepřiznáš!“

„Qué dolor, qué tormento!“ bědoval Cadera a poskakoval na jedné noze. „Nemám je, ne… ach, bože… mám je, mám!“

„Kde?“ zeptal se Larsen, ale nepustil ho. „Tady v klobouku!“

„Sem s nimi, ale honem!“

Cadera měl dnes jiný klobouk než předtím. Strhl si ho s hlavy, ale ruka ho tak bolela, že klobouk neudržel. „Za vložkou!“ zasípěl. „Vyndejte je!“ Larsen peníze vytáhl, ukázal je generálovi a řekl: „Měl jsem pravdu, seňore? Nechte si narůst takové ruce, jako mám já. Pak přimějete k přiznání každého zloděje!“

„Generalissimus“, který té trapné scéně klidně přihlížel, se teď ke mně obrátil s otázkou: „Jste konečně spokojen, seňore?“

„Naprosto. A doufám, že mír mezi námi bude trvalý.“

„To bude záležet jenom na vás. My své slovo dodržíme. Půjdu se teď osobně postarat o vaše ubytování, protože jste mým hostem.“

„Vzhledem k tomu, že se nemíním odloučit od svých přátel, prosím vás, abyste na to pamatoval ve svých pokynech, seňore.“

„Jak si přejete. V ostatních věcech vás odkazuji na rytmistra, který se o vás bude starat“

Odešel. Ostatní ho následovali. Jen rytmistr se ještě chvilku zdržel. Řekl mi tiše:

„Zachovali jsme se velmi nezodpovědně, seňore, a to nejen vůči vám a vašim společníkům. Dal jsem se k Lopezu Jordánovi, protože jsem si myslel, že posloužím dobré věci. Vy jste mi však otevřel oči, jsem vám za to vděčen.

Neposuzujte mě, prosím vás, podle toho, co jste tu zažil. Jsem vám zcela k dispozici, protože jsem si jist, že dovedete mlčet. Nezůstanu tady dlouho, můžete se na mě spolehnout.“

„Děkuji vám, seňore,“ odpověděl jsem. „Jsem opravdu rád, že tu nacházím muže, který se z vlastní vůle postavil na stranu práva. Ani jsem to už neočekával po tom, co jsem tu zažil.“

„Brzy po svém příchodu jsem zjistil, z jakých lidí se vlastně skládají tyto oddíly, a ptal jsem se sám sebe, zda se snáší s mou ctí, abych bojoval po jejich boku. Teď netoužím po ničem jiném, než abych se odtud co nejrychleji dostal.

Bude to bohužel velmi obtížné. Jsem zasvěcen do Jordánových plánů, a proto mě tu bude držet třeba násilím.“

„Tak odejděte tajně!“

„Jsem přesvědčen, že bych měl brzo v patách pronásledovatele.“

„Přísahal jste Jordánovi věrnost?“

„Ne“

„Tím lépe. Třeba bych vám mohl pomoci, budete-li chtít opravdu odejít.“

„Vy?“ zeptal se s úsměvem. „Vždyť jste sám v situaci, v níž potřebujete pomoc, seňore!“

„Když už máme opět své zbraně, pomůžeme si sami. Jordán nás musí propustit.

Nemohl byste se k nám připojit?“

„Uvidíme. Rozhodně jsem na vaší straně a že se pokusím zabránit tomu, abyste se nedostali znovu do nebezpečí.“

Rytmistr odešel, ale brzo se vrátil, aby nás odvedl do vedlejší budovy.

Museli jsme přejít přes dvůr plný lidí, kteří nás sledovali zvědavými, nepřátelskými pohledy.

Budova, do níž nás rytmistr zavedl, se podobala spíš kůlně než domu. Tvořily ji dřevěné stěny s úzkými otvory a byla kryta prkennou střechou. Zcela prázdný vnitřek byl tak prostorný, že jsem rytmistra požádal, aby tam dal přivést i naše koně. Rytmistr mé přání splnil, ale jak jsme se dozvěděli později, dostalo se mu za to ostré důtky, z čehož jsme usoudili, že nám Jordán pořád ještě nevěří.

Přítomnost koní však zvýšila naši bezpečnost, usnadnila by nám útěk, kdybychom se o něj museli pokusit.

Zůstali jsme v budově docela sami a nikdo se o nás nestaral. Po setmění nám rytmistr poslal dvě lojové lampy a maso, jehož jsme se mohli dosyta najíst.

Venku se rozhořela spousta ohňů. Otvory ve stěnách jsme mohli sledovat, že je kolem nich velmi živo.

Později ohně zhasly a buben dal znamení ke klidu. Byli jsme také unaveni.

Museli jsme si lehnout na holou zem a pro jistotu jsme se dohodli, že bude vždy jeden z nás bdít.

Uprostřed noci mě cosi vzbudilo. Rytmistr se nepozorovaně přiblížil ke kůlně a tichým klepáním žádal, abychom ho vpustili dovnitř.

„Promiňte, seňore, že jsem nepřišel dřív,“ řekl. „Jordán dal kolem vašeho příbytku rozestavit stráže, ale voják, který má hlídat vaše dveře, si teď lehl a spal.“

„Víte už něco o našem odjezdu?“

„Ano. Poprvé v životě jsem vyslechl cizí rozhovor a dozvěděl se, jaké pokyny major dostal.“

„Do Buenos Aires tedy s námi pojede Cadera?“

„Ano. Dostane tolik průvodců, kolik jich máte vy. Protože koně potřebuje jen k řece, pojedu za vámi s několika jezdci, abych koně přivedl zpátky a zároveň podal Jordánovi zprávu, zda jste podle dohody nastoupili na vor. Jordán dal majorovi písemnou plnou moc, aby jeho jménem podepsal smlouvy a uzavřel obchod. Loď se má pak vydat po řece Páraná až k místu, na němž se Jordán s majorem dohodli a kde máte náklad vyložit a předat lidem, kteří tam na vás budou čekat.“

„Kde to bude?“

„To nevím. Hovořili tak tiše, že jsem jim nerozuměl. Ale varuji vás!

Zůstaňte na palubě a nevystupujte na břeh, neboť major má pokyn, aby se vás zmocnil, jakmile bude mít náklad ve svých rukou.“

„To jsem očekával. Určitě mě nedostane. Mnohem spíš by mohl sám padnout do mých rukou. Zavolá nás Jordán k sobě, než odjedeme?“

„Určitě. Bude se k vám chovat velmi přátelsky, ale nesmíte mu věřit“

„Poslední události mou nedůvěru jen posílily. Rozhodl jste se už, co uděláte

vy?“

„Ještě ne. Jsem rozhodnut zmizet odtud, jakmile se mi naskytne vhodná,

nepříliš nebezpečná příležitost“

„Podle mého názoru se vám ta příležitost právě naskytla. Pojeďte s námi!“

„To je vyloučené.“

„Proč? Člověk nesmí tohle slovo používat při každé nesnázi. Řekněte mi raději, zda vaše osobní věci zaberou mnoho místa.“

„To ne. Žijeme tady jako v poli. Nemám s sebou nic zbytečného. Celý můj majetek se skládá z koně, zbraní, dvou obleků a trochy prádla.“

„Takový balík by vzbudil podezření. Nemohl byste ten druhý oblek a prádlo přinést tajně k nám?“

„To by šlo.“

„Pokuste se o to. Vezmeme ty věci k sobě. Když nás máte doprovázet, dostanete se jistě na vor.“

„Dobrá. Spolehnu se na vás a odvážím se toho. Přinesu vám sem tajně své věci. Za čtvrt hodiny jsem zpátky.“

Odplížil se a zanedlouho přinesl vše, o čem hovořil. V rozmluvě jsme už nepokračovali, aby nás nepřistihl strážný, kdyby se mezitím probudil.

Spali jsme dál, dokud venku nezačal táborový život Vojáci jeli s koňmi k napajedlu a rozdělávali ohně, aby si opekli maso, které jedli k snídani, k obědu i k večeři.

Jestliže jsem se domníval, že si nás k sobě Jordán zavolá, pak jsem se mýlil. Přišel totiž v generálově doprovodu za námi.

„Chci vám oznámit, že teď dostanete najíst a pak se vydáte na cestu,“ řekl.

„Jsme tedy opět zcela svobodni a nemusíme počítat s dalšími projevy nepřátelství z vaší strany?“

„Ovšem. Jsme spojenci. Ale po tom, co se stalo, jistě neočekáváte, že s vámi pošlu majora bez doprovodu.“

„Jen ať ho doprovází třeba celé vaše vojsko! Nic proti tomu nemám.“

„Major ode mne dostal písemnou plnou moc,“ pokračoval Jordán, „kterou ukáže v Buenos Aires vám a seňoru Tupidovi. Ví přesně, jak daleko smí jít, a jestli se s ním dohodnete, bude to platit stejně, jako byste ten obchod uzavřeli se mnou. Náklad přirozeně nemůžeme vyložit v Buenos Aires, musíte se s ním vydat proti proudu řeky Páraná.“

„Až kam?“

„To vám řekne major.“

„Raději bych se to dozvěděl hned.“

„Ještě jsme se nedohodli, ještě nevím, zda přijmu vaše podmínky. Proto mi musíte dovolit, abych zatím určité věci tajil.“

„Uznávám i tento argument.“

„Vydáte se k řece a nastoupíte na první vor, který popluje kolem. Kromě majorových průvodců s vámi pojede ještě malý oddíl vedený rytmistrem, kterého už znáte. Neposílám ty vojáky s vámi proto, že bych vám nedůvěřoval. Přivedou zpátky koně, které si major nemůže vzít s sebou.“

„Rozumím.“

„Dobrá. Zapomeňme na všechno, co se stalo, a jednejme tak, abychom z toho měli oboustranný užitek. Major vám dokáže, že se stal vaším přítelem.“

„Kdyby se nechoval přátelsky, bylo by to jen k jeho škodě.“

„Seňore!“ řekl Jordán přísně. „Hovoříte opět tónem, který nerad slyším!

Víte, že jsem se k vám choval shovívavě, a doufám, že mi budete vděčný. Příště bych se s vámi rád setkal jako přítel.“

„Já také, seňore. Přijměte náš dík za pohostinství, jehož se nám zde dostalo!“

„Prosím, seňore! Buďte sbohem!“

Odešel i se svým průvodcem, který nepromluvil ani slovo. Pak nám přinesli maso a píci pro koně. Když se zvířata nasytila, dostavil se major a ohlásil, že je načase, abychom vyrazili. Muži, kteří nás měli doprovázet, byli dobře ozbrojeni, což jsme veliteli nemohli nijak zazlívat. Netvářili se právě přátelsky, a také na majorovi bylo vidět, že mu působí námahu, aby jeho tvář vypadala aspoň lhostejně.

Vyvedli jsme koně z kůlny a nasedli na ně. Do Buenos Aires nás mělo doprovázet právě tolik mužů, kolik bylo náš. Druhá skupina čítala i s rytmistrem deset mužů. Když jsme vyrazili, objevil se ve dveřích Jordán s generálem a zamávali nám na rozloučenou. Příliš jsme si toho nevšímali, věděli jsme, že to dělají jen proto, aby uspali naši ostražitost.

Nevraceli jsme se stejnou cestou, major zamířil poněkud jižněji. Vysvětlil mi, že se tam řeka stáčí směrem k nám a že k ní tedy dorazíme dřív, než kdybychom jeli včerejší cestou.

Včera jsme byli ke koním přivázáni, takže jsem si nemohl všimnout, kdo je dobrý a kdo špatný jezdec. Dnes, kdy jsme seděli v sedle jako svobodní muži, mohl jsem to už posoudit A tak jsem si všiml, že kormidelník jezdí docela dobře. Řekl mi, že trávil dřív na jihu Spojených států celé dny na pevnině a jezdíval často na koni. Kapitán byl jezdec poněkud horší, ale zato měl znamenitou náladu.

„To jsme vyvázli z ošklivé pasti,“ řekl. „Bránil jste svou kůži opravdu znamenitě. Jak se asi ti chlapi budou tvářit, až přijedou do Buenos Aires a zjistí, že jsme je oblafli?“

„Tak daleko nedojedou.“

„Jakto?“

„Vezmu je s sebou jen kousek. Pak je přinutím, aby opustili vor.“

„To tedy bude pěkná rvačka, ne? Mám už teď sto chutí zapsat několika z nich své jméno za uši. Ale doufám, že pojedeme společně do Buenos, až se jich zbavíme?“

„To ještě není tak jisté. My máme namířeno do Gran Chaka, jenomže se asi nebudeme moci vydat směrem, který jsme měli původně v plánu. Mohli bychom narazit znovu na tyhle lidi, a podruhé bychom jim asi už neunikli.“

„Pak bude nejlepší, když poplujete rovnou do Buenos Aires a vydáte se na cestu odtamtud. Pojedu s vámi.“

„Vy? Copak máte tolik času?“

„Ale ano, musím tu čekat několik měsíců. Co mám dělat, aby mi to rychleji uteklo? Číst si v kalendáři? To bych se unudil k smrti. Vezměte mě s sebou, budu vám za to vděčný!“

„Uvidíme. Myslím, že budeme muset skutečně dojet až do Buenos Aires. Mám takové tušení, že Jordán poslal vojáky po břehu řeky, aby se přesvědčili, že plujeme v klidu a míru se svými nedávnými nepřáteli do hlavního města. A pak - člověk nikdy neví, co se ještě může stát“

„Co by se ještě mělo stát?“

.Myslím… ach, podívejte, tamhle k nám míří dva jezdci. Zdá se, že mají naspěch. Chtějí se nás asi zeptat na cestu.“

Mluvili jsme poměrně tiše a z opatrnosti raději německy, takže nám nikdo nepovolaný nemohl rozumět.

Jezdci zastavili před námi. Usoudili, že naším vůdcem je major, a proto se k němu jeden z nich obrátil se slovy:

„Promiňte, seňore! Hledáme seňora Jordána. Nemůžete nám říci, kde bychom ho našli?“

„To mohu,“ odpověděl Cadera. „Jsem major v jeho službách. Co mu chcete?“

„Máme pro něho důležitou zprávu.“

„Jakou?“

„To vám nesmíme říci.“

„Je to ústní vzkaz?“

„Ano,“ odpověděl muž váhavě, takže jsem usoudil, že nemluví pravdu.

„Nic písemného u sebe nemáte?“

„Ne, seňore.“

„Odkud přicházíte?“

„Od řeky.“

„To vidím. Ale jinak? Z druhé strany, z Bandy oriental?“

„Ano.“

„Z kterého města?“

„To smíme říci jen seňoru Jordánovi.“

„Co když vás přinutím, abyste mi to prozradili?“

„Seňor Jordán by se na vás určité rozhněval.“

„Dál bych vás neměl pouštět. Radši…“

Zarazil se a zamyšleně se na muže podíval. Začal jsem tušit, koho mám před sebou. Že by to byli poslové od Tupida? Když jsem Tupidovi odmítl zprostředkovat podepsání smlouvy, musel si sehnat jiného posla. Abych se ujistil, že se nemýlím, popojel jsem k oběma mužům a řekl:

„Nechci se plést do vašich záležitostí, ale na jednu otázku mi můžete směle odpovědět. Znám vás a vím, co tu chcete. Jedete přece z Montevidea, že ? „

Muži neodpověděli.

„Posílá vás seňor Tupido?“

Mlčeli i nyní. To mi stačilo. Nemýlil jsem se. Proto jsem pokračoval:

„Znám váš vzkaz, který je opravdu velmi důležitý. Pokračujte v cestě, major vám v tom nebude bránit!“

„Kdo tady má co poroučet, vy nebo já?“ zvolal Cadera.

„V tomto případě já,“ prohlásil jsem. „Jde o mé záležitosti.“

Musel jsem zabránit tomu, aby s nimi major dále rozprávěl a dozvěděl se nakonec, že s sebou mají smlouvy, které měly podle mé výpovědi ležet v Buenos Aires u Tupida.

„Vy?“ vyjel si na mne major. „Já jsem major a mám nad vámi dozor!“

„Ale nesmysl, na mne nikdo nedozírá! Ti muži pojedou okamžitě dál!“ Otočil jsem se k poslům a dodal:

„Jeďte a pozdravujte seňora Jordána! Když pojedete pořád rovně, nemůžete jeho hlavní stan minout!“ Muži odcválali, byli rádi, že se nás zbavili.

„Tempestad! To vám nezapomenu, seňore! zaskřípal zuby major.

„Dobře. Ale snad bychom mohli pokračovat v cestě?“

Vyrazil jsem, obklopen svými druhy. Major s vojáky nás následoval. Nasadil jsem ostré tempo, měl jsem k tomu důvod. Pochopil to i bratr Hilario. Řekl mi:

„Myslíte, že ti dva byli od Tupida a že s sebou měli .smlouvy?“

„Určitě.“

„Ještě že nepřišli, když jsme byli u Jordána! To mohl být malér!“

„Bojovali bychom o svůj život,“ řekl jsem. „To nás možná čeká i teď, neboť

Jordán nás dá okamžitě pronásledovat, jakmile mu poslové vyřídí vzkaz.“

„To je pravda.“

„Jsme teprve hodinu na cestě. Za stejnou dobu dorazí poslové k Jordánovi. Teprve za čtyři hodiny dojedeme k řece. Musíme sebou pořádně hodit, nebo nás pronásledovatelé doženou.“

„Máte pravdu,“ přikývl jsem. „A jestli budeme čekat dlouho na vor, dostanou nás stejně.“

„Jak z toho?“

„Vidím jen jednu možnost: Když vor nepřipluje, nebudeme čekat na břehu, ale pojedeme mu naproti.“

„To je dobrý nápad. Tím pronásledovatelům prodloužíme cestu. Ale bude s tím souhlasit major?“

„Bude muset,“ odpověděl jsem stroze.

Popohnali jsme koně. Cadera se nás několikrát snažil přibrzdit, ale marně. Tvářili jsme se, jako že jeho volání neslyšíme. Přesto trvalo ještě téměř čtyři hodiny, než jsme dorazili k řece, a to v místě, kde jsme viděli hodně daleko proti proudu. Nezahlédli jsme však ani vor, ani jiné plavidlo.

„Počkáme,“ prohlásil Cadera. „Aspoň si koně odpočinou! Jeli jsme jako o závod.“

„Tady nezůstanu,“ odporoval jsem. „Není tu tráva pro koně, jen suché rákosí. Pojeďme raději kousek proti proudu!“ Popohnal jsem koně udaným směrem. „Stůjte! Zůstaňte tady!“ poroučel Cadera. Nedbal jsem na jeho volání a jel jsem dál.

„Stůjte, povídám!“ zařval. „Zůstaňte tady, nebo střelím!“ Vytáhl jsem své pistole a otočil se:

„Mám proti vám dvanáct ran!“ varoval jsem ho. „A co by tomu řekl seňor Jordán, kdyby z obchodu sešlo jen proto, že jste mě cestou zabil? Rozmyslete si, co děláte!“

„Vy si asi myslíte, že vám nikdo nesmí zkřivit vlásek!“

„To si tedy myslím! Pojedu dál. Jestli chcete střílet, tak si poslužte!“

Jeli jsme dál a na Caderu a jeho muže jsme se už ani neohlédli. Vystřelit se na nás neodvážili, a tak museli jet se sakrováním za námi. Stezka po břehu nevedla Prodírali jsme se rákosím a brodili bažinami. Stejnou cestou by však museli jet i naši pronásledovatelé, kdyby nás chtěli dohonit.

Stále jsme však na řece neviděli ani vor, ani parník. Major na nás nepřetržitě volal. Měl vztek, že musí jet za námi, a jeho průvodci ho v nadávání a kletbách vydatně podporovali. Z toho jsme si však nic nedělali.

Konečně jsme dojeli k místu, kde břeh trochu vybíhal do vody, a odtamtud jsme spatřili dlouhý vor, pomalu plující po proudu.

„Díky bohu!“ zvolal major. „Konečně tahle ničemnost skončí! Ti voraři nás musejí vzít s sebou!“

„Jestli budou chtít,“ namítl jsem.

„Musejí! Přinutíme je.“

„O to se raději nepokoušejte! Bude lepší, když jim nabídneme slušnou odměnu.“

„Ale kdo ji vyplatí?“

„Já.“

„Výborně! S tím souhlasím. Dojednejte to.“

Popojel jsem dopředu, přiložil obě ruce k ústům a zavolal na voraře:

„Haló! Můžeme jet s vámi do Buenos Aires?“

„Kolik osob?“

„Dvacet mužů, deset koní. Co by to stálo?“

„Sto papírových tolarů.“

„Souhlasíme!“

„Dobrá, přirazíme ke břehu.“

Vor se skládal z dvanácti dlouhých dílů, vpředu i vzadu na něm stála dřevěná bouda. Řídilo ho dvanáct či třináct statných polonahých mužů. Uplynulo více než čtvrt hodiny, než vor přirazil ke břehu, a já jsem nepřetržitě naslouchal, zda z pevniny nezaslechnu dusot koňských kopyt. Jestliže se poslové sešli s Jordánem okamžitě, nebyli už pronásledovatelé daleko. Major sesedl s koně stejně jako jeho vojáci a my. Přistoupil jsem k rytmistrovi a tiše se ho zeptal:

„Tak co, seňore, chcete jet s námi?“

„Půjde to?“

„Jistě. Odveďte svého koně na vor první a zůstaňte tam, ať se děje co chce.

Schovejte se za jednu tu boudu!“

Totéž jsem poradil i fráterovi, který to řekl ostatním kamarádům. Konečně byl vor u břehu.

„Chopte se koní!“ poručil major mužům, kteří se s nimi měli vrátit.

„Nastoupíme… Co je zas tohle?“

Tu udivenou otázku ze sebe Cadera vyrazil, když spatřil, že rytmistr nastupuje na vor. Moji druzi šli hned za ním.

„Oč jde?“ zeptal jsem se nevinně a kývl přitom na yerbatera, aby odvedl na vor i mého koně. Sám jsem zůstal na břehu.

„Jak to, že šel rytmistr na vor?“ rozčiloval se Cadera. „Co tam chce?“

„Jet s námi.“

„Diablo!Na čí rozkaz?“

„Seňor Jordán vám to neřekl?“

„Ne. Nechápu vůbec, co tím myslíte!“

Zatímco Cadera stál celý zaražený u svých vojáků, přistoupil jsem k vorařům a řekl tiše:

„Dám vám o padesát papírových tolarů víc, když ty vojáky nevezmete.“

„Dobrá, seňore!“ odpověděl mi stejně tiše jejich předák.

„Řeknu vám to jasněji,“ obrátil jsem se opět k majorovi. „Seňor Jordán vám patrně nevěří.“

„Chcete mě urážet?“

„Ne. Uražen se můžete cítit nanejvýš Jordánovým rozkazem. Měl asi strach, že byste se mnou vyhledával spory.“

„Na to si dám pozor!“

„Nebo že byste mě chtěl zajmout, až vám na řece Páraná předáme náklad. Aby vám v tom zabránil, poslal s vámi ještě rytmistra.“

„Co vám to napadá?“

„To napadlo generalissimovi, ne mně!“

„Dokažte mi to!“

„Pojďte na vor a řekněte rytmistrovi, ať vám ukáže svou plnou moc.“

„Tormento! Rytmistr že dostal plnou moc?“

„Zeptejte se ho!“

„Ať mi ji ukáže! Proč se schovává za tou boudou? Jestli má opravdu plnou moc, cítím se uražen a nepojedu s vámi! Musím s ním mluvit!“

„Tak pojďte!“

Skočil na vor, já za ním. V hněvu nedával pozor na voraře. Vor se dotýkal břehu už jen jedním koncem. Druhý byl daleko na řece a stáčel se po proudu.

Major pokynul svým mužům, aby zůstali na břehu, a rozběhl se za rytmistrem.

„Odrazte!“ poručil jsem vorařům a vydal se za zuřícím Caderou. Když jsem ho dostihl, stál už před rytmistrem a kladl mu otázky, na které mladík nedovedl odpovědět.

„Nehádejte se, seňore!“ řekl jsem Caderovi. „Tím se nic nezmění. A abyste nepřišel v pokušení udělat něco nepředloženého, prokážu vám přátelskou službu a zabráním vám v tom.“ Při těchto slovech jsem mu z pasu vytáhl pistole. „Co se to opovažujete, seňore?“ obořil se na mne, ale vzápětí se zarazil. Jeho muži spustili povyk. Vor se odpoutal od břehu a byl už nad hlubinou.

„Co je tohle? Co to má znamenat?“ křičel Cadera. „Přirazte okamžitě ke břehu!“

„To má znamenat,“ prohlásil jsem, „že jste můj zajatec a že vás okamžitě zastřelím, jestli uděláte jediný krok bez mého svolení!“

Mířil jsem mu jeho vlastními pistolemi na prsa.

„Že jsem váš zajatec? Že mě zastřelíte? Zbláznil jste se, seňore?“ ptal se celý bledý. „Rytmistře, pomozte mi!“

Rytmistr pokrčil rameny a neřekl ani slovo.

„Jak to, že nic neříkáte! Táhnete snad s tímhle…?“

„Jen žádné urážky, prosím!“ přerušil jsem ho výhružně. „To bych nestrpěl.“

„A já nestrpím, abyste se mnou takhle zacházeli Dám rozkaz svým mužům, aby zahájili palbu. Dám…“

„Ale nedáte! Jste v mé moci a vaši muži vám nepomohou. Přesvědčte se sám!“

Vzal jsem ho za paži a vytáhl zpoza dřevěné boudy. Vor se už rychle vzdaloval od břehu. Vojáci nasedli na koně a sledovali nás po břehu.

„Chispos!“ zaklel major. „Já tady pluju na voru a moji muži zůstali na břehu! A tamhle - tamhle přijíždí sám Jordán s celým houfem…“

„… pronásledovatelů, kteří nás mají zajmout,“ vpadl jsem mu se smíchem do řeči. „Pro vás je to sice nepříjemné, ale my se zato skvěle bavíme!“

V místě, kudy jsme před chvílí jeli, se opravdu vynořil velký oddíl jezdců v čele s „generalissimem“ a mnoha důstojníky. Právě se setkali s muži, které jsme zanechali na břehu. Viděli jsme, jak se jedni ptají a druzí odpovídají. Nakonec k nám zalétl zuřivý pokřik.

Jezdci sesedli s koní a sáhli po puškách. Ozvaly se výstřely. Naštěstí jsme byli už tak daleko od břehu, že k nám kulky nedolétly.

Major si rval vlasy. Chvíli nadával nám, chvíli sám sobě, a nakonec usedl na špalek a civěl mlčky před sebe.

Po pravém břehu nás stále sledovali vojáci. Když jim rákosí a křoví ztěžovalo jízdu, odbočili od břehu do volné krajiny, kde mohli postupovat rychleji. Určitě s námi pojedou co nejdéle. Ať si jedou! Šťastně jsme jim unikli.

PAMPERO

Když jsem se domníval, že jsme svým pronásledovatelům šťastné unikli, byl to jen můj názor. Moji společníci se obávali, že bychom jim mohli padnout do rukou znovu. Naštěstí unášel silný proud náš vor rychleji, než mohli jet po břehu naši pronásledovatelé, a tak se moji druzi za několik hodin uklidnili a cítili v bezpečí.

Major Cadera zuřil. My jsme se však jeho vzteku smáli a k polednímu jsme ho vysadili na jeden z plovoucích ostrůvků, kterých bylo na řece mnoho. Ať si na něm dopluje ke břehu! O chvíli později jsme přirazili k levému břehu, abychom vysadili estanciera a jeho syna i s koňmi. Oba nám srdečně poděkovali a rozloučili se s námi s přáním, abychom se ještě někdy sešli.

Vor nás šťastně dopravil do Buenos Aires, kde jsem dal vorařům sjednanou odměnu a ještě něco navíc. Rytmistr nám upřímně poděkoval a opustil nás. My jsme se přirozeně nevzdali původního plánu a chtěli se konečně vydat do Gran Chaka.

Turnerstick mě tak dlouho přemlouval, abych vzal jeho i kormidelníka s sebou, až jsem souhlasil.

Protože bylo výhodné vydat se z Buenos Aires do Corrientes parníkem, prodali moji druzi koně. Já jsem si však svého hnědáka ponechal, protože jsem nemohl doufat, že bych někde sehnal tak znamenité zvíře. Měl jsem s ním jisté potíže, ale nakonec se mi podařilo kapitána parníku přemluvit. Zavedli jsme hnědáka mezi balíky, bedny a sudy na přední palubu. By! tam jako ve stáji, jen střechu nad hlavou neměl.

La Plata, která má po Amazonce největší jihoamerické poříčí, vzniká soutokem Uruguaye s Páraná a její ústí je nejširší na světě. Těsně před soutokem obou řek je široká Čtyřicet kilometrů, u Montevidea dosahuje šíře sto pěti kilometru a u ústí do moře dokonce dvě stě dvaceti kilometrů. V tomto ústí teče kalná žlutá voda, kterou je možno ještě sto třicet kilometrů od břehu odlišit od mořské vody.

V místech, kde se Páraná stéká s La Platou, je řeka hluboká třicet metrů. Nemá však jednotné řečiště. Často se dělí v mnoho ramen, mezi nimiž vznikají velké ostrovy. V Páraná žije velmi mnoho ryb, i když je člověk v té špinavé vodě nikdy ani nezahlédne.

Přestože jsme několikrát přistáli, nevystoupil jsem nikdy na břeh. Pokud budeme v provincii Entre Ríos, rozhodl jsem se zůstat na palubě. Na pevnině bychom mohli snadno potkat někoho, kdo nás zahlédl u Jordána, a pak bychom si nebyli jisti životem.

Na palubě vládl čilý ruch. Byli zde lidé ze všech provincií, dokonce i Indiáni s ženami. Tito Indiáni se však nepodobali Siouxům, Apačům či Komančům. Vypadali zpustle, nesamostatně a sklíčeně. Zato běloši působili velmi bojovně. Věděli, že se v provincii Entre Ríos plánuje povstání, a za takových okolností se nikdo necítil v bezpečí ani na lodi. Proto se všichni ověsili tolika zbraněmi, kolik jich jen měli.

Mezi Indiány mě upoutal mladík, který se nápadně lišil od ostatních. Měl s sebou nemocnou ženu, o kterou dojemně pečoval. Byla stará a vypadala jako jeho matka. Láska k matce je u zdejších Indiánů neobvyklá. Žena je jim dobrá jen pro práci. Neváží si jí ani jako manželky, ani jako matky.

A ještě jednoho muže jsem si všiml: bělocha, který byl ve všem všudy pravým opakem mladého Indiána. Seděl na zadní palubě u kormidelníka, odkud viděl na celou loď. Snažil se být co nejméně nápadný. Oblečen byl podle francouzské módy, vousy měl přistřižené po zdejším způsobu. Z jeho rysů, z jeho tmavých, pozorně hledících očí se dalo usuzovat, že je neobyčejně chytrý a energický. Napadlo mi, že by to mohl být důstojník. Nedaleko něho seděl černoch, patrně jeho sluha, který nepřetržitě upíral pohled na svého pána, aby mohl okamžitě splnit každé jeho přání či rozkaz. Oba nastoupili na loď v Rosariu a od začátku se drželi stranou.

Kapitán Frick Turnerstick se hned v první čtvrthodině plavby seznámil s kapitánem naší lodi a od té chvíle byl neustále po jeho boku. Hans Larsen, náš klidný kormidelník, nepromluvil s nikým jediné zbytečné slovo. Seděl mlčky mezi bednami a zavazadly a pozoroval, co se děje na palubě, na řece a na březích.

Bratr Hilario se držel mne. Sběrači čaje pobíhali po palubě a seznamovali se s kdekým, jak už mají tito lidé ve zvyku.

Plavba po řece Páraná se podstatně liší od plavby po Rýně, po Dunaji či po

Labi. Nejen lidé, ale i řeka a její břehy a ostrůvky nám skýtali stále nové pohledy. Zvlášť poutavý je bujný porost, tím tropičtější, čím více se člověk blíží k severu. Oba břehy jsou poměrně strmé, šedivé, skoro všude patnáct až dvacet metrů vysoké, a tvoří je vrstva vápence a tosky, tvrdé, ale zpracovatelné hlíny. Obě tyto vrstvy jsou od sebe odděleny tenkou vrstvou zkamenělých mušlí.

Břehy jsou zčásti holé, zčásti porostlé hustým křovím, mezi nímž se k severu stále častěji objevují zdejší druhy palem. Čas od času protne břeh průrva, vymletá potokem nebo říčkou. Nesmíme si však myslet, že břehy vidíme stále.

Často nám v tom brání šířka řeky a ostrovy mezi jednotlivými rameny. Loď pluje vždy jedním z těchto ramen, jejichž stav se však za dešťů a záplav tak mění, že je kapitáni musejí neustále střídat.

Dohodli jsme se, že pojedeme parníkem jen do Goyi a odtamtud že pronikneme do Gran Chaka. Za tento úsek, dlouhý přes sedm set námořních mil, jsem v první třídě zaplatil necelých sto marek včetně velmi dobré stravy a dokonce i vína. Sběrači čaje jeli druhou třídou, za polovičku. S placením to zde ostatně nikdo nebral puntičkářsky. Viděl jsem, že na loď nastoupily i Indiánky, které tvrdily, že jsou chudé a nemají ani groš.

Jedlo se obvykle na palubě. Indiáni a Indiánky se pak shromáždili kolem stolu a dostali od cestujících tolik jídla, že se také dosyta najedli. V noci leželi tito pasažéři na palubě, kde a jak kdo chtěl.

Protože byl každý ozbrojen a lov zde nebyl zakázán, ozývaly se od rána do večera výstřely z pušek. Střílelo se na všechno možné, zvěře zde bylo víc než dost, hlavně vodního ptactva. Černými kormorány se to tu jen hemžilo. Tito ptáci obveselují cestující svým komickým chováním. Posedávají ve skupinkách na malých ostrůvcích, plovoucích předmětech nebo na kmenech stromů a větvích, trčících z mělčiny. Když je loď vyplaší, vrhnou se neohrabaně do vody a plavou pryč. Tělo mají pod vodou a nad hladinu jim vyčnívá jen část krku a hlava, kterou pokyvují a ustrašeně otáčejí tak, že se musí rozesmát i ten největší škarohlíd.

Plašší než kormoráni jsou kachny, kterých vidíme často stovky, ale přesto není snadné dostat se k bezpečné ráně. Kromě chochy, odrůdy sluky, setkáme se zde i s racky, s mořskými vlaštovkami a také s bílými a černokrkými labutěmi. V lagunách a na nízkých ostrůvcích postávají čápi, v bažinách zarostlých rákosím pilně hledají potravu bílé volavky a kolpíci.

Často jsme zahlédli i kapybary a nutrie. Nutrie je vlastně vydra, ale zde tak říkají velkým krysám, kdežto skutečnou vydru označují slovem lobo, což znamená vlk. Někdy, zvláště časně ráno, zahlédnete, jak se po břehu plíží jaguár, který se vydal na lov kapybar, jejichž maso má nejraději.

Nejhorlivěji stříleli cestující na aligátory, kterým zde říkají caimán.

Rozvalují se na písčinách povlovně vystupujících z vody a není snadné vyrušit je z klidu. Nepohnou se, ani když kulky padají do jejich bezprostřední blízkosti.

Teprve když se jim nějaká ta kulka odrazí od tvrdého krunýře, uráčí se vlézt do vody. Kajman plave tak, že mu obvykle vyčnívá nad hladinu půlka hlavy. Zranit ho může jen kulka, která mu pronikne do měkkých částí těla chráněného krunýřem.

Díky jednomu kajmanovi jsem se seznámil s cestujícím, o němž jsem se před chvílí zmínil. Blížili jsme se opět k nižšímu břehu, kde ležela spousta aligátorů, kteří tentokrát zřejmě vzbudili jeho loveckou vášeň. Stál jsem právě nedaleko něho a slyšel jsem, že požádal svého černocha, aby mu přinesl pušku.

Třeba nám chtěl dokázat, že zastřelit kajrriana je pro něho maličkost Přistoupil s puškou k pažení a vypálil do jednoho aligátora dvě rány. První kulka ho minula, bylo vidět, že se zaryla do písku. Druhá kulka zasáhla aligátora přímo do hřbetu. Zvíře maličko nadzvedlo hlavu, ale pak ji zase svěsilo a zůstalo klidně ležet, jako by mu na záda dopadl jen hrášek.

Střelec, který se nejprve tvářil dost sebevědomě, vypadal teď dopáleně a zklamaně. Úkosem na mne pohlédl, jako by se styděl, a vrátil pušku sluhovi.

„Mám nabít?“ zeptal se černoch.

„Ne, aligátoři jsou nezranitelní,“ prohlásil muž a sedl si.

„Když leží takhle na břiše, dají se opravdu těžko skolit,“ řekl mi fráter, který také zaslechl slova neúspěšného střelce.

„Proč?“ zeptal jsem se.

„Kam chcete mířit?“

„Do oka. Také nad očima je kost tak slabá, že tudy kulka pronikne do hlavy.“

,A vy si myslíte, že to místo zasáhnete?“

„Ovšem. Doufám dokonce, že umístím kulku přímo do oka.“

„To bych tedy rád viděl. Zkusíte to?“

„Když si to přejete, bratře Hilario! Řekněte, na kterého kajmana mám střílet“

Při těch slovech jsem zvedl svou henryovku, na kterou jsem se mohl spolehnout Vypálil jsem z ní už jiné rány - při těch šlo o život! Museli jsme

chvíli čekat, až se nějací aligátoři objeví. Neznámý muž mě zvědavé pozoroval. Tvářil jsem se lhostejně. Po chvíli jsme na plochém břehu zahlédli dva kajmany. Leželi asi dvacet kroků od sebe, ale nebyli ani deset kroků od vody.

Přistoupil jsem k lodnímu zábradlí a zvedl pušku. Neznámý muž mě napjatě sledoval.

Obě zvířata ležela tak, že k nám byla obrácena šikmo bokem - v nejlepší pozici pro bezpečnou ránu. Na tytéž kajmany se chystalo vystřelit ještě několik dalších mužů. Když yerbatero spatřil, že držím v ruce pušku, zavolal na ně:

„Nestřílejte, seňorové! Tamhle stojí muž, který vám ukáže, jak se to dělá!“

Zraky všech cestujících se upřely na mne, což mi nebylo příliš milé, neboť jestli nebudou mé náboje zcela spolehlivé, minu se cílem a zesměšním se.

Loď se přiblížila ke kajmanům tak, že nadešla správná chvíle. Po zálesáckém způsobu jsem zalícil a dvakrát vystřelil - vypadalo to, jako bych vůbec nemířil. Je to však jen klam. Lovec z prérie přimhouří levé oko, ještě než zvedne pušku. Dlouhým cvikem se člověk naučí umístit hlaveň hned do zorné osy. V téže vteřině, kdy se puška dotkne tváře, je muška v zářezu hledí - a rána může vyjít! Celé umění spočívá v tom, aby střelec zvedl hlaveň hned do zorné osy. Tím si ušetří dlouhé hledání a míření, které zbytečně unavuje levou paži. Začínající zálesák cvičí tento pohyb celé hodiny s nenabitou puškou.

A tak jsem se teď osvědčil jako zdatný lovec. První kajman se po výstřelech vzepnul, udeřil ocasem do písku a opět klesl. Druhý popoběhl dopředu, zastavil se, napřímil hlavu, klesl na bok a nakonec se převalil na záda. Ozval se hlasitý potlesk.

„Dvě mistrovské rány!“ zvolal neznámý muž. „Anebo to byla náhoda?“

„Ne, seňore, byl to výsledek dlouhého cviku,“ odpověděl jsem. Muž na mne zpod zvednutého obočí udiveně pohlédl, smekl, zdvořile se mi uklonil a vrátil se na své místo. Od této chvíle jsem viděl, že sleduje vše, co dělám. Požádal jsem yerbatera, aby se nenápadně zeptal, kdo to je. Monteso mi po dlouhém vyzvídání nemohl oznámit nic víc, než že ho nezná nikdo kromě kapitána a kapitán že mu jméno cizího muže nechtěl prozradit, jen mu naznačil, že ten seňor je slavný důstojník a že ho zavázal k mlčenlivosti. Tato odpověď jen zvýšila mou zvědavost. Tak jsme se dostali až do blízkosti Ría Guayquipara. Počasí nám až dosud přálo, ale teď si to zřejmě rozmyslelo. Jižní nebe se zbarvilo špinavě žlutě a vysoké rákosí a větve keřů se rozkývaly. Kapitán se pořád díval na oblohu a jeho obličej byl stále zachmuřenější. Pak za mnou přišel Frick Turnerstick a řekl:

„Kapitán má dojem, že se blíží pampero, a tváří se přitom jako kakabus.

Copak je opravdu tak nebezpečné? Nejsme přece na širém moři!“

„Právě proto si dělá kapitán starosti. Na širém moři, kde nejsou nablízku ani skalní útesy, ani pevnina, není bouře tak nebezpečná jako zde, kde nás může snadno vrhnout na břeh nebo na některý ostrov.“

„Pak by měl kapitán radši spustit kotvu a počkat, až se ta hrůza přežene.“

„To se vám snadno řekne! Ke kotvení potřebujete vhodné místo, a i když je najdete, tancuje loď na řetěze tak divoce, že se může utrhnout a narazit na dno“.“

„To se mi nezdá…“

„Protože jste pampero ještě nezažil.“

„Tak ať ten mister pampero přijde! Rád se podívám, jaké má zuby!“

„Doufejme, že se mezi ně nedostaneme!“

I když tento rozhovor trval jen chviličku, nebe se mezitím zatáhlo a potemnělo a silný, ale neslyšný vítr ohýbal keře až k zemi.

Odešel jsem na přední palubu, abych se podíval po svém koni. Kapitán právě hlasitě oznamoval:

„Blíží se pampero! Přijde mokrá bouře! Odejděte do podpalubí, seňorové!“

Posádka pobíhala po palubě, aby všechno pořádně přivázala. Vyvedl jsem koně z úkrytu, který by se mohl za bouře zhroutit a zvíře vyplašit. Aniž jsem se někoho ptal, zda je to dovolené, dovedl jsem ho doprostřed lodi pod plátěnou střechu proti slunci, a tam jsem ho přivázal k železnému kruhu upevněnému v palubě.

Když jsem vyšel zpod plachty, bylo nebe koldokola černé a blížící se vichřice mě zasypala prachem, pískem a špínou. Hladinu řeky, před chvílí ještě hladkou, bičoval vítr a před přídí parníku se zvedaly vysoké zpěněné hřbety vln. Kapitán se vší silou držel železného zábradlí na lodním můstku. U kormidla stáli čtyři muži. Vichřice mě div neporazila. Jediný její nápor utrhl a odnesl plátěnou střechu.

Můj kůň se plašil a vyhazoval. Sundal jsem laso, hodil mu je kolem zadních nohou a prudce jím trhl, abych ho povalil na zem. Potom jsem mu uvázal druhý konec lasa kolem předních nohou, takže nemohl vstát a způsobit žádnou škodu. Teď

už se kolem nás rozprostřela černá noc. Začaly padat dešťové kapky velikosti lískových ořechů, nejprve jednotlivě, potom v proudech, jako by se z nebe valilo celé moře.

„Nastoupit k lodnímu zvonu! A zvonit nepřetržitě!“ velel kapitán z plných plic, ale jeho hlas bylo v té vichřici sotva slyšet Pak jsem zaslechl tiché, jakoby velice vzdálené zvonění. Musel jsem také sejít do podpalubí. Ve tmě a vichřici nebylo snadné dostat se ke schůdkům. Narazil jsem cestou na Turnersticka, který chtěl tomu „větříčku“ z námořnické pýchy vzdorovat, ale i jeho zahnali dolů.

„U sta hromů!“ řekl, když jsme tam dorazili. „To jsem si nemyslel, že je to takovéhle peklo!“

Musel křičet, abych mu vůbec rozuměl. Neodpověděl jsem. A jak to vypadalo v podpalubí? Rozdíl mezi cestujícími první a druhé třídy už dávno neexistoval.

Stáli tu, seděli, leželi a padali všichni. Parník se kymácel a házel sebou tak, že se na nohou udrželi jen statní muži. Kdo ztratil na okamžik rovnováhu, kutálel se hned po podlaze. Kohosi napadlo zapálit visací lampu, která teď osvětlovala komickou scénu. Hans Larsen stál na rozkročených nohou pevně jako skála v moři. Drželi se ho tři Indiáni a jeden běloch. Vtom se jim svalil pod nohy důstojníkův černoch, celá skupina ztratila rovnováhu, zřítila se a kutálela, až kam to šlo.

Nemocná Indiánka ležela v koute vedle schodů. Její syn klečel vedle ní a a snažil se ji chránit vlastním tělem. Využil jsem poměrně klidného okamžiku, vytáhl svůj nůž a pažbou pušky zarazil čepel až po rukojeť do tenké dřevěné stěny. Pak jsem si stoupl před Indiána a jeho matku, držel se rukojeti nože a snažil se nohama zadržet pasažéry, kteří se sem dokutáleli. Indián mi poděkoval pohledem.

Dlouhé vlny na otevřeném moři by takový zmatek nezpůsobily. Vysoké, krátké, prudké říční“ vlny si však s lodí pohrávaly tak, že jsem se nože sotva udržel.

Hrůzu znásobovalo vytí a svištění větru, bušení deště, který jako by chtěl prorazit palubu, vrzání a skřípění parního stroje. Kdyby tak některá lampa praskla a vybuchla! Člověku z toho bylo opravdu úzko. Ještě dobře, že v běsnění rozpoutaných živlů nebylo slyšet hlasy vyděšených lidí.

Tím zřetelněji však bylo slyšet hromobití, silnými tabulemi malých okének jsme viděli, jak venku šlehá blesk za bleskem. Nebyly to obvyklé klikaté blesky, nýbrž velké ohnivé koule padající přímo k zemi. Jedinou útěchou bylo, že to zuřivé běsnění nemůže trvat dlouho. Zažil jsem už mnohou nepohodu, ale tak hrůzné počasí mě potkalo jen jednou - sněhová bouře s blesky a hromobitím na území Siouxů.

Právě jsem na ni myslel a srovnával ji s touto pohromou, když se stalo něco ještě mnohem horšího. Dostali jsme všichni ránu, jíž by neodolala ani síla obra Teď padli na zem i ti, kteří se až dosud drželi na nohou. Komu nevypověděly údy poslušnost, ten se hned snažil vstát. A hle, šlo to docela dobře, neboť loď se už nekymácela.

Naše radost měla jen krátké trvání, brzo jsme si všimli, že podlaha není vodorovná. Zvedala se směrem dopředu. Když se bouře na okamžik odmlčela, zřetejně jsem zaslechl nápadný hluk, který vzniká, když se kola parníku točí ve vzduchu místo ve vodě.

Vstal jsem a přidržel se svého nože. Přistoupil ke mně Turnerstick a zařval:

„Narazili jsme na břeh!“

„Ne, spíš na nějaké plavidlo nebo vor!“ vykřikl jsem v odpověď.

„To je možné, honem nahoru!“

Lampy naštěstí nárazem nespadly. Osvětlovaly teď poměrně pokojnou scénu. Loď už se nekymácela, a tak se cestující mohli snáz udržet na nohou, i když byla podlaha nakloněná. Nikdo netušil, jak hrozné nebezpečí nám hrozí.

Turnerstick pospíchal na palubu. Také kormidelník se prodíral tlačenicí ke schodišti. Chtěl jsem ho následovat a vytáhl jsem nůž ze stěny. Nebylo vyloučeno, že ho budu potřebovat. Všiml jsem si přitom opět Indiána a jeho matky. Zvedl jsem ji a odnesl ke schůdkům. Synovi jsem naznačil, aby šel za mnou.

Nahoře se mi naskytl pohled, při němž se člověku ježí vlasy. Déšť ustal jako mávnutím kouzelného proutku. Nebe před námi a nad námi bylo ještě černé, ale na jihu se už jasnilo. Proto jsme také viděli, co se vlastně stalo.

Loď najela na obrovský vor, vpředu se zvedla a vklínila do jeho čela. Kola byla nad hladinou, ale netočila se, protože stroje nepracovaly. Zadní část parníku se nořila do vody.

Nemohl jsem poznat, zda jsme mezi dvěma ostrovy nebo mezi ostrovem a břehem.

Po obou stranách byla plochá země, nalevo porostlá hustým rákosím. Napravo vystupovala z vody písčitá půda lemovaná křovím, nad nímž o kus dál vyčnívaly

vrcholky stromů.

Vichřice vanula přesně proti proudu řeky, rozrývala hladinu, zvedala vysoké vlny, jejichž zpěněné hřebeny se převalovaly a tříštily v bílou pěnu. Řečiště, v němž jsme byli uvězněni, nebylo široké. Za klidného počasí by se zde dvě plavidla rozhodně vyhnula. I vor by nás tu býval minul. Ale za téhle bouře a potmě se katastrofě nedalo zabránit.

Nebe bylo naštěstí v okamžiku srážky už tak jasné, že voraři viděli, co jim hrozí. Rozdělili se předtím do dvou skupin, jedna pracovala vpředu, druhá vzadu, u dlouhých vesel. Muži vpředu sotva stačili uskočit - parník najel na vor á vzpříčil se nad něj. Voraři se rozběhli dozadu k veslům a pomáhali dopravit konec voru k břehu po naší levici, kde ho upevnili lany a kůly.

Silné liány, jimiž byly svázány kmeny voru, se přetrhly a mohutné klády nepřetržitě bušily do lodního trupu. Jestli do něho prorazí díru, loď se za pár minut potopí. Zmatku, který by přitom vznikl, by jistě padlo za oběť mnoho lidí. Proto bylo třeba dostat se co nejrychleji na pevninu. Záchranný člun se potopil, a tak bylo nutno tam doplavat.

Kapitán zkusil dát zpětný chod. Protože však kola nezabírala do vody, nepodařilo se mu loď uvolnit. Proto jsme nemohli déle váhat S námi vystoupili na palubu sběrači čaje a důstojník se svým černochem. Za nimi se tlačili ostatní.

Za okamžik nastane zmatek, který záchranu ještě znesnadní.

Zanesl jsem Indiánku až k svému koni, který dosud ležel spoutaný na palubě a marné se snažil vyprostit. Zeptal jsem se mladého Indiána, zda umí plavat.

Přikývl, ale naznačil mi, že pochybuje, že by v těchto vlnách doplaval ke břehu i se svou matkou. Právě jsem rozvazoval svého hnědáka a chystal se vzít starou Indiánku do sedla, když mě popadl za ruku důstojník a hlasitě se zeptal:

„Já na břeh doplavu, ale mám u sebe důležité listiny, které se nesmějí namočit Převzal byste je?“

Přikývl jsem. Důstojník mi podal náprsní tašku. Schoval jsem si ji pod klobouk, který jsem si přivázal k hlavě kapesníkem.

Potom jsem si přehodil přes rameno laso a pušky, vyskočil na koně a zvedl Indiánku do sedla.

Byl už nejvyšší čas. Cestující se tlačili na palubě. Jejich křik přehlušoval i hukot bouře. Fráter skočil do vody, za ním sběrači čaje a důstojník se svým černochem. Zavedl jsem koně na zadní palubu, která spadala do vody, a popohnal jsem ho do řeky. Indián mě následoval, chtěl být po boku své matky.

Vlny se přes nás převalily tak prudce, že v nich hlavakoně na chvíli zmizela.

Mně sahaly po prsa. Naštěstí nehnalo pampero vlny po proudu, nýbrž proti proudu, jinak by nás strhly k místu, kde byl břeh strmý a kde bychom na něj nevyšplhali. Dostat se na pevninu stejně nebylo lehké. Když se blížila vysoká vlna, musel jsem Indiánku zvednout, aby se jí nepřevalila přes hlavu.

Konečně dorazil hnědák ke břehu - jako první. Seskočil jsem, položil Indiánku na zem, sundal pušky a odvázal laso. Hodil jsem je nejprve bratru Hilariovi a vytáhl ho na pevninu, potom yerbaterovi Montesovi, který házel své laso ostatním, jakmile se ocitl na břehu. Tak se nám podařilo vytáhnout na břeh všechny. Vrátil jsem důstojníkovi náprsní tašku, která zůstala suchá, přestože jsem já sám byl promočen až na kůži - stejně jako ostatní.

Mezitím se zcela vyjasnilo. Loď visela nedaleko břehu na voru, viděli jsme cestující, kteří se teď natlačili na tu část paluby, jež vyčnívala z vody.

Slyšeli jsme jejich křik a viděli podle jejich pohybů, že mají hrozný strach. Loď se potápěla stále hlouběji i vpředu. Voraři přelezli se sekyrami na druhé pole, aby první oddělili. Přesekávali liány a prudký proud strhával jeden kmen za druhým. Nedalo se zabránit tomu, aby obrovité kmeny nenarážely do lodi.

Kola mohla opět zabrat Na povel „plnou parou zpět!“ popojela loď kousek zpátky, potom se rozjela dopředu a dosedla na plochý břeh. Byl nejvyšší čas, neboť se ukázalo, že v přídi je díra. Námořníci vytáhli z vody člun, aby jím cestující dopravili na břeh, až se vlny utiší.

Kdybychom byli věděli, že se námořníkům podaří zažehnat nebezpečí, byli bychom zůstali na palubě a nepromáčeli se na kůži.

Na další plavbu však nemohlo být ani pomyšlení. S takovou dírou tu musí loď počkat, až ji opraví. Voda vnikla do strojovny a uhasila oheň.

To se přirozeně neudálo tak rychle, jak to vyprávím. Od srážky uplynuly skoro dvě hodiny, než se parník dostal do bezpečí. Také vichřice se mezitím uklidnila a námořníci mohli cestující postupně dopravit na břeh.

Co jsme měli dělat?

Nemocné Indiánce koupel kupodivu pomohla. Její košilovitý oděv v prudkém větru rychle uschl a Indiánka tvrdila, že je jí docela dobře.

Kapitán nám řekl, že další parník, jímž bychom mohli pokračovat v plavbě,

popluje teprve pozítří. Poradil nám, abychom si z větví a rákosu postavili chatrče, a byl ochoten dopravit z lodi na břeh všechno, co by nám zajistilo určité pohodlí. Tvrdil, že nám do té doby vystačí i potraviny. Souhlasili jsme s jeho návrhem, protože jsme o lepším přístřešku stejně nevěděli.

Vtom ke mně přistoupil Indián, který mi chtěl prokázat laskavost za to, že jsem pomohl jeho matce.

„Seňore, jakmile ustane vichřice, nebude tu k vydržení kvůli moskytům.

Jestli chcete, dovedu vás na lepší místo.“

„Kam?“

„Nedaleko odtud je ranč, kde jsem sloužil. Jeho majitel je taky Indián, můj vzdálený příbuzný. Jmenuje se Antonio Gomarra a s radostí by vás uvítal.“

„Jak daleko je ten ranč?“

„Pěšky tři hodiny, na koni tam jste za hodinku.“

„Nemohu bohužel vaši nabídku přijmout, protože bych musel“ opustit své společníky.“

,Ať jdou s vámi!“

„Je nás dohromady deset!“

„To není tak moc. Nemohu však od rančera chtít, aby se ujal všech cestujících. Proto vás prosím, abyste jim neříkal, kam jdete.“

Indiánova nabídka mi byla velmi milá. Na ranči nám bude jistě mnohem lépe než tady na říčním břehu. Budeme tam moci snáze napravit škody, které nám způsobila voda. Proto jsem Indiánův návrh přednesl svým druhům a ti rádi souhlasili.

Od kapitána jsme se dozvěděli, že loď nepřijede dříve než pozítří v poledne.

Proto budeme moci zůstat na ranči do pozítří ráno a nezmeškáme ji. Cestujícím, kteří se nás ptali, co chceme dělat, jsme řekli, že se raději podíváme po nějakém přístřeší ve vnitrozemí. Právě jsme se chystali odejít, když mě důstojník požádal o krátkou rozmluvu. Poděkoval mi znovu, že jsem dopravil na břeh jeho náprsní tašku, a řekl:

„Slyším, že jste cizinec, seňore. Smím se vás zeptat, co je účelem vaší cesty?“

„Rád bych poznal Gran Chaco,“ odpověděl jsem mu.

„To je podivný a dost nebezpečný cíl, seňore. Jste snad přírodovědec?“

„Ano,“ odpověděl jsem, abych ho přesvědčil, že nejsem nebezpečný jeho zemi.

„Zabýváte se taky politikou?“

„Ne, politika mě vůbec nezajímá.“

„To jsem rád. Dovolte, abych se vás už jen zeptal, zda víte o nějakém bytelném přístřešku, anebo zda se vydáváte do neznáma?“

„Jeden Indián nás chce odvést na nedaleký ranč. Tajíme to, aby se za námi nevydali všichni cestující.“

„Vzal byste s sebou i mne a mého černocha? Mám vážné důvody k tomu, abych tady nezůstal.“

„Velmi rád, jenomže my sami tam budeme hosty. Jistě pochopíte, že musím nejprve požádat Indiána o svolení.“

Indián proti tomu nic nenamítal, a tak se k nám důstojník přidal. Chtěl jsem Indiánku vysadit opět do sedla. Odmítla však a prohlásila, že už je jí docela dobře. Aby nepůsobilo špatným dojmem, že jedu na koni, kdežto ostatní jdou pěšky, šel jsem s nimi a doporučil jim, aby si na mého koně naložili zavazadla.

Jak jsem už řekl, břeh zde pozvolně stoupal. Křoví, jímž jsme procházeli, nebylo husté. Občas jsme museli obejít mokřinu, ale kupodivu nebyla cesta nijak obtížná. Indián se zde dokonale vyznal.

Vichřice se skoro uklidnila a opět vyšlo slunce. Zažili jsme typické pampero, které trvá obvykle jen krátce, ale zato je tím zuřivější.

Cestou jsem hovořil s bratrem Hilariem. Důstojník kráčel vedle nás a zřejmě našemu rozhovoru naslouchal, ale nevmísil se do něho. Teprve když fráter mimochodem vyslovil jméno majora Cadery, důstojník se rychle zeptal:

„Cadera? Vy ho znáte?“

„Ano,“ odpověděl jsem, „jestli ovšem myslíte toho, o němž mluvíme.“

„Bude to určitě on. Jiný major Cadera neexistuje. Jste jeho nepřátelé, či přátelé?“

„To je otázka, na kterou nemohu tak snadno odpovědět, zvlášť když vás neznám.“

Důstojník se rychle podíval před sebe a řekl:

„Já vás také neznám. Nevím ani, zda jste opravdu cizinec.“

„To vám mohu dokázat.“

Vytáhl jsem náprsní tašku, jejíž obsah naštěstí voda nepoškodila, a podal mu svůj pas. Přečetl si ho, vrátil mi ho a řekl:

„Vidím, že jste opravdu cizinec a že jste v této zemi sotva dva týdny. A

kdo je váš společník, smím-li se zeptat?“

Tato slova se vztahovala na frátera, který šel vedle nás a všechno slyšel.

„Jmenuji se fráter Hilario,“ odpověděl sám.

„Bohužel vás neznám.“

„Možná že jste o mně slyšel pod jiným jménem. Říkají mi taky bratr Jaguár.“

„Bratr Jaguár!“ zvolal důstojník. „Je to možné? To vám tedy opravdu mohu důvěřovat. Slyšeli jste už někdy jméno Alsina?“

„Alsina? Myslíte Rudolfa Alsinu, slavného argentinského plukovníka, který tak úspěšně bojoval na jihu?“

„Ano, toho myslím.“

„Znáte ho?“

„Slibujete mi, že mě neprozradíte?“

„Samozřejmě. Jste snad vy sám seňor Alsina?“

„Ano, bratře.“

„Cielo! Vy ale máte odvahu, vydat se až do těchhle končin!“

„To vím, ale nic jiného mi nezbývalo.“

„Víte, že to v celé provincii Entre Ríos vře?“

„Vím.“

„A víte, že jsme stále ještě v této provincii?“

„Jsme kousek od hranic.“

„To je pro vás tím nebezpečnější. Hranice protivníci jistě dobře střeží.

Jestli vás poznají, zatknou vás.“

„Budu se bránit. Největší nebezpečí na mne číhalo u řeky. Je tam dost rušno, nepřetržitě se po ní plaví vory a čluny. Tam mě mohl někdo z Jordánových lidí snadno poznat Raději se vydám hlouběji do kraje.“

,A pak se vrátíte na loď?“

„Když budu muset. Raději bych šel po souši až do Palmáru na Río Corrientes, kde se musím krátce zdržet.“

„Jistě kvůli Jordánovi?“

„Vidím, že Jordána znáte. Kde jste se s ním setkali?“

„V jeho hlavním stanu. Byli jsme jeho zajatci.“

„Zajatci? Vy? Proč?“

„To je zamotaný příběh. Jeho vyprávění by trvalo velmi dlouho.“

„Přesto vás o ně prosím. Jedu teď do provincie Corrientes, abych odtamtud Jordána napadl. V tutéž dobu na něho zaútočí přátelé z jihu. To vám přirozeně říkám pod pečetí hluboké mlčenlivosti.“

„Nebudete to mít lehké, seňore.“

„Proč? Copak je Jordán tak silný?“

„Má ve svém hlavním stanu několik tisíc jezdců. Připočítáteli k tomu muže, kteří jsou v dalších leženích, dá to dohromady početnou armádu.“

„To jsem nevěděl.“

„Navíc leží provincie Entre Ríos mezi řekami, které jí poskytují přirozenou ochranu.“

„To nám nevadí. Máme lodi.“

„Nenechá lodi přistát“

„To máte pravdu. Ale jedna jediná provincie se nemůže ubránit všem ostatním.

Jen považte, kolik potřebuje peněz!“

„Peníze má.“

„Měl! Jsem přesvědčen, že už bude pomalu na dně. Musí svým lidem dobře platit, aby mu neutekli.“

„Může si to dovolit. Dostane peníze z ciziny.“

„Cizina si to moc dobře rozmyslí! Který stát by podporoval akci, od počátku odsouzenou k nezdaru?“

„Stát mu ty peníze nedá, ale třeba se najdou soukromníci.“

„S milióny? To těžko!“

„Jen si nemyslete! Vezměte si například poměry na argentinských železnicích! Velké americké společnosti se nabídly, že tu postaví silnice. Vláda je odmítla. Co když bude Jordána podporovat taková společnost za slib, že dostane koncesi, až Jordán zvítězí?“

Plukovník pohlédl fráterovi do tváře a řekl:

„Vidím, že máte pro své tvrzení vážné důvody. Rád bych vás požádal, abyste mluvil otevřeněji.“

„Na to se známe příliš málo.“

„K bližšímu seznámení nemáme dost času, bratře Hilario, a vaše informace mohou mít velký význam pro spravedlivou věc a klid v této zemi.“

„To máte pravdu, ale teď k tomu není vhodná chvíle. Nesnáší se ostatně ani s mým povoláním, abych s vámi o těchto věcech hovořil. Obraťte se na mého přítele. Může vám poskytnout mnohem lepší informace než já.“

„Je tomu tak, seňore?“ zeptal se mě plukovník.

„Možná že vám povím, co jsme se dozvěděli,“ uklidnil jsem ho, „ale počkejte, až dojdeme na ranč.“

Pochodovali jsme asi hodinu lesem, v němž poletovala spousta papoušků. I tady napáchalo pampero velké škody. Zulámalo mohutné větve, strhalo husté liány a ověsilo jimi vrcholky stromů. Na zemi leželi mrtví ptáci a drobná zvířata.

Potom les prořídl a přešel v otevřenou travnatou krajinu, stejnou jako v Uruguayi.

Byla to zprva pustina, viděli jsme jen krysy, sovy a mrchožrouty. Později jsme na severozápadě spatřili pasoucí se koně a stáda skotu v kaktusových ohradách. Za ohradami se pak vynořily nízké budovy ranče, náš cíl. Když jsme k němu dorazili, chýlilo se slunce k západu.

NEBEZPEČNÉ MÍSTO ODPOČINKU

Ranč stál na volném čtvercovém prostranství, uzavřeném čtyřmi ohradami. Aby se člověk dostal k stavení, musel projít mezi dvěma živými ploty, ať se k ranči blížil ze severu či jihu, z východu či západu.

Tak byl ranč dobře chráněn proti přepadu. Nedaleký potok rozvedl rančer čtyřmi koryty do jednotlivých ohrad. Vedle budov a za nimi byly zahrady. Před hlavním stavením stály lavičky sbité z prken a kůlů.

Nikoho jsme neviděli. Dveře byly zamčené. Klepali jsme, nikdo se neozýval.

Vydali jsme se za stavení, ale nenašli jsme nikde živou duši. Pohostinného přijetí, o němž hovořil Indián, se nám tedy rozhodně nedostalo. Okenice byly otevřené. Přistoupil jsem k oknu, abych nahlédl dovnitř. Vtom však na mne namířila hlaveň pušky a jakýsi hlas výhružně zvolal:

„Jděte pryč, nebo střelím!“ Neustoupil jsem, ale odpověděl:

„Díky bohu, že tu někdo je! Proč se zamykáte?“

„To je moje věc. Povídám, abyste co nejrychleji zmizeli.“

„Jsme mírumilovní lidé.“

„Tomu nevěřím. Jste tuláci, nemáte ani koně! Nejradši byste mi je asi ukradli!“

„Nemáme koně, protože by nám jen překáželi. Přijeli jsme lodí a pampero nás zahnalo ke břehu.“

„To mi nenamluvíte! Proč jste nepokračovali v plavbě?“

„Protože je v lodi díra. Museli bychom čekat dva dny na břehu, a tak nás jeden společník zavedl sem a slíbil, že tu budeme moci zůstat.“

„Nestojím o žádné hosty! Koukejte zmizet!“

Bezradně jsem se otočil. Tu přistoupil k oknu Indián a zeptal se:

„Kde je seňor Gomarra?“

„Není tady,“ ozvalo se zevnitř. „Je pryč.“

„Kde?“

„Do toho vám nic není!“

„Mějte rozum, seňore! Žil jsem na tomhle ranči delší dobu a jsem se seňorem Gomarrou spřízněn. Nemůžete mě odtud jen tak vyhnat“

„Jak se jmenujete?“

„Gomez.“

„Vaše matka tu pracovala jako hospodyně?“

„Ano, je tady se mnou.“

„To je něco jiného. Počkejte, hned přijdu!“

Za chvilku se na domovních dveřích odsunula zástrčka a muž, se kterým jsme mluvili, vyšel ven. Vypadal jako pravý gaučo. Za ním vyšli tři další muži stejného vzezření a všichni si nás pozorně prohlíželi.

„Tak vy jste Gomez!“ obrátil se první muž k Indiánovi. „Kdybyste to byl řekl hned, uvítali bychom vás přátelštěji. Chcete tady dva dny zůstat?“

„Do pozítří ráno. Seňor Gomarra, můj bratranec, proti tomu jistě nebude nic mít.“

„Ten už tady nemá co poroučet. Prodal ranč mně.“

„Tak on tady už nebydlí?“

„Bydlí, ale jen jako host.“

„To je nepříjemné. Proč ranč prodal?“

„Protože ho přestal bavit klidný život. Zatoužil po změně a dobrodružství.

Teď není doma, ale večer se vrátí.“

„Dovolíte přesto, abychom tu zůstali?“

„Ovšem, jste vítáni.“

„Já zůstanu rád venku, sběrači čaje také, ale neměl byste pro ostatní seňory místo v domě?“

„Bohužel ne. Všechno je obsazeno. Čekám ještě jiné hosty. Ale když si venku rozděláte oheň, budete se pod širým nebem cítit možná lip než v dusné světnici.“

„To je pravda,“ vmísil jsem se do hovoru. „Zůstaneme venku. Ukažte nám, prosím, kde si můžeme rozdělat oheň.“

„Nejlíp tady před domem.“

„Smím zavést svého koně do ohrady?“

„Radši ne, mám skoro samé jankovité koně, kteří se s oblibou koušou a kopou.

Dejte si ho raději tamhle do kůlny, je v ní jen nějaké nářadí.“

„A krmivo?“

„To obstarám, vodu taky.“

„Výborně! A jestli pro nás budete mít kus masa, budeme docela spokojeni a dobře vám za všechno zaplatíme.“

Při těchto slovech se mužova tvář rozjasnila. Choval se najednou mnohem přívětivěji, vzal mého koně a odvedl ho do dřevěné kůlny, kde ho odsedlal a přivázal. V kůlně se povalovalo pár motyk a lopat, rýčů, sekyr a podobného nářadí. Podlaha nebyla ani udusaná. Střechu tvořila prkna. Kůlna byla dost velká, vešlo by se do ní jistě přes dvacet koní. Protože stála na severní straně ranče, jižní pampero ji nepoškodilo. Dveře do ranče byly také na severní straně, takže je bylo z kůlny vidět.

Zmiňuji se o tom, protože to pro nás bylo později důležité. Dveře byly jen dvacet kroků od kůlny, která měla vedle vrat dvě okna, jejichž okenice se daly zevnitř zavřít na zástrčku.

Kůň dostal zelenou píci, kterou gaučové nažali srpem. Pak se rančer odebral se svými společníky do domu, aby se nám postaral o jídlo. Gaučové zatím přitáhli k ohništi spoustu dřeva na pálení. Za malé spropitné nám ještě přinesli hromadu suchých kaktusů, která by jistě stačila na dva dny. Oheň jsme rozdělali poblíž kůlny, asi pět kroků od vrat. Zásobu paliva jsme naskládali ke stěně kůlny.

Obojí nám později pomohlo.

Rančer a jeho druzi nám přinesli tolik masa, že jsme se mohli dosyta najíst.

Nedbal jsem bohužel, že přitom vrhali na plukovníka podivné pohledy. Později jsem si na to vzpomněl a pochopil, co to mělo znamenat.

Slunce už zapadlo a nastal večer, když jsme rozdělali oheň. Každý dostal kus masa, napíchl si ho na nůž nebo na kus dřeva a opékal si ho sousto za soustem nad ohněm. Vodu jsme si přinesli z nedalekého potoka. Rančer se na nás díval, ale nedal se s námi do hovoru. Jeho společníci, které jsem považoval za jeho podřízené, odešli a už se neukázali. I to mi bylo nápadné teprve později, když jsem se dozvěděl, že tajně odjeli pro své kamarády.

Když jsme se najedli, požádal plukovník mne a bratra Hilaria, abychom s ním šli do kůlny. Sedli jsme si hned u vchodu, abychom dobře viděli ven.

„Teď máme dost času, seňore, a nikdo nás nepozoruje,“ řekl plukovník. „Byl bych rád, kdybyste mi vyprávěl, co víte o Jordánovi.“

Fráter mi pokynul, abych hovořil raději já. Proto jsem se ujal slova:

„Když teď znám vaše jméno a váš stav, řeknu vám hned to nejdůležitější.

Jordán má dostat peníze a zbraně.“

„Odkud?“

„Od jednoho obchodníka z Montevidea. Jmenuje se Tupido.“

„Tupido? Tak přece! Byl nám podezřelý už dlouho. Víte to docela jistě?“

„Ano. Měl jsem od něho Jordánovi dopravit smlouvy, ale neudělal jsem to.“

„Škoda! Měl jste si je vzít a přinést nám je do Buenos Aires.“

„Děkuji. Ta záležitost se mě netýká. Ostatně, později nás Jordán všechny zajal.“

„Proč?“

„Poslechněte si to!“

Vyprávěl jsem mu co nejstručněji naše zážitky a zmínil se také o tom, že dodávka určená Lopezovi je uskladněna v Buenos Aires. Důstojník mě poslouchal s napjatou pozorností. Jeho úžas vzrůstal od minuty k minutě, a když jsem skončil, řekl:

„To je ale úžasné dobrodružství, seňore! Vaše informace ohromně prospěly naší spravedlivé věci. Pošlu okamžitě rychlého posla do Buenos Aires, aby podal zprávu presidentovi. K předání těch peněz, zbraní a munice patrně ještě nedošlo, a lze tomu tedy zabránit.“

„Koho tam chcete poslat?“

„Svého černocha. Je spolehlivý.“

„Jak se do Buenos Aires dostane?“

„Lodí.“

„Ať zmizí co možná nenápadně. Nemusí o tom nikdo vědět.“

„Vy rančerovi nevěříte?“

„Neznám ho. Tváří se nějak divně. Bude lepší, když se dozví co nejpozději,

že je černoch pryč.“

„Máte pravdu. Hned to napíšu a pro jistotu pověřím černocha i ústním vzkazem. Čím dřív se vydá na cestu, tím lépe. Kdo ví, co by ho mohlo později zdržet“

Alsina vyndal náprsní tašku, v níž měl různé listiny a velké bankovky, vytrhl list papíru, napsal pár řádek a kývl na svého černocha.

Rančer byl zrovna v domě. Proto neviděl, že černoch dostal od plukovníka příkazy a potom odešel, aniž s někým promluvil.

Nyní se chtěl plukovník dozvědět víc. Podal jsem mu co nejpodrobnější informace. Nakonec se mě zeptal:

,A vy teď máte namířeno přímo do Gran Chaka, seňore?“

„Ano.“

„To mě mrzí. Mohl byste mě nejdřív doprovodit do Palmáru.“

„To by pro nás nemělo smysl.“

„Ale pro mne ano. Na lodi se necítím bezpečný. Cestoval bych raději na koni, a kdybyste mě doprovázel, cítil bych se bezpečný dvojnásobně. Koně by nám zde rádi prodali. Zaplatil bych je i vašim kamarádům.“

„To není třeba. Budou je později stejně potřebovat.“

„A na důkaz vděčnosti bych vám dal důležitá doporučení, která by vám mohla být velmi užitečná.“

Tento slib byl přirozeně velmi závažný. Když plukovník, který se později proslavil, viděl, že váhám, napřáhl ke mně ruku a řekl:

„Plácněme si! Pojeďte se mnou!“

„Nemohu o tom rozhodnout sám.“

„Tak si pohovořte se svými kamarády!“

Zavolal jsem Mauricia Montesa, který mi o cestě do Palmáru řekl:

„Je to rozmanitá krajina, širé pastviny, řidší les, místy i bažiny.“

„Jak dlouho bychom jeli?“

„Když vyrazíme ráno, můžeme pozítří v poledne dorazit do Palmáru. Proč se ptáte?“

„Tento seňor by chtěl, abychom ho tam doprovodili. Je to plukovník Alsina.“

„Alsina, přemožitel Indiánů? To je ale překvapení!“

„Nekřičte tolik!“,varoval jsem ho. „Nikdo to nesmí vědět. Tady v provincii Entre Ríos musíme být co nejopatrnější.“

„Myslím, že sem k hranicím Jordán ještě nedorazil.“

„Jestli je chytrý, soustředí svou pozornost především na hranice. Zeptejte se ostatních, ale tiše, aby si toho obyvatelé ranče nevšimli!“

„Stejně se dozvědí, co máme v úmyslu, protože si od nich musíme koupit koně.“

„O koupi koní se mohou dozvědět až zítra, a ani potom jim nemusíme říci, kam máme namířeno.“

Yerbatero odešel. Za chviličku k nám přišel kapitán Turnerstick a ohlásil:

„Pojedeme s vámi všichni. Jsme rádi, že můžeme zůstat na souši. Na těchhle argentinských lodích si člověk není jist životem.“

Nato se vrátil k ohni, kde se svou anglickošpanělskou hatmatilkou snažil bavit s ostatními.

Plukovník měl upřímnou radost, že jsme tak ochotně přijali jeho návrh. Já jsem s ním souhlasil velmi rád. Cestovat po souši mi bylo milejší než vracet se na parník. Plukovník mi podal ruku a řekl:

„Obrátil jsem se na vás hlavně proto, že se s vámi cítím v bezpečí. Vy a vaše malá skupina máte pro mne větší cenu než třicet či padesát Argentino!“

„Ale jděte!“

„Opravdu! Uniknout Jordánovi, k tomu bylo zapotřebí pořádné odvahy.

Kdybychom cestou narazili na nepřátele, jsem přesvědčen, že byste se nevzdali. Ostatně, mám s sebou nůž a dvě pistole a nikoho se nebojím.“

„Máte u sebe nějaké důležité listiny?“ zeptal jsem se. „Ano. A peníze. Byla by to velká ztráta, kdyby padly do nepřátelských rukou.“

„Uděláme všechno, abychom šťastně dorazili do Palmáru. Ale teď je načase jít spát. Ráno musíme vyrazit velmi časně.“

„Máte pravdu, seňore. Kde budeme spát? Venku, nebo v téhle kůlně?“

„Dal bych přednost kůlně.“

„Já taky.“

„Ať si sem lehnou i ostatní, abychom byli pohromadě. Jestli si dobře vzpomínám, řekl rančer, že očekává ještě další hosty?“

„Ano,“ přikývl Alsina.

„Bude jich asi hodně, když pro nás nemá místo v domě. Nejraději bych počkal, až ti hosté přijdou. Co kdyby to byli kamarádi Lopeze Jordána?“

„To by bylo nepříjemné, protože v jeho řadách jsou nejen důstojníci, ale i

vojáci, kteří by mě poznali.“

„Tak radši počkáme. Je mi ostatně nápadné, že už se tu rančer ani neukázal.“

„Bude asi u svých koní.“

„Na to má gauče. My jsme jeho hosté a měl by se nám věnovat. A kdo jsou ti muži, co tu byli, když jsme přijeli? Je mi to všechno nějak podezřelé. Neviděli jsme tu ještě ani jednu ženu - copak rančer nemá manželku či hospodyni? Vypadá to, jako by byl celý dům prázdný. Půjdu se tam podívat.“

Vyšel jsem z kůlny a zamířil k domu. Dveřmi se vešlo přímo do osvětlené světnice, která zaujímala celou šířku domu. Odtud vedly dál dvoje dveře - jedny nalevo, druhé napravo. Dveře napravo byly jen přivřené. Podlaha byla pokryta rákosovými rohožemi, které tlumily mé kroky. Opatrně jsem nakoukl pootevřenými dveřmi - za nimi byla malá místnůstka, asi ložnice, neboť tam stála dvě nízká lůžka, jedno široké a jedno úzké. Na jednom z nich ležely dvě děti. Na druhém seděla žena a při matném světle lojové lampy spravovala nějaký oděv.

Tady jsem se nemohl nic dozvědět. Vydal jsem se proto k dveřím vlevo. Byla na nich dřevěná klika, kterou se dalo otevřít jak zevnitř, tak zvenčí. Otevřel jsem.

Byla tam kuchyň, z níž vedly dveře ven z domu. I tyto dveře se daly otevřít zevnitř i zvenčí. Vycházelo se jimi za hlavní budovu ranče.

Vyšel jsem tamtudy ven a vrátil se k našemu ohništi, kde teď stál i plukovník s fráterem.

Právě když jsem chtěl svým společníkům oznámit, že jsem viděl na ranči ženu a dvě děti, objevil se na cestě mezi ohradami rančer. Zase nebyl sám, doprovázel ho muž, kterého jsem ještě neviděl, to znamená, že tu předtím nebyl.

Byl poměrně mladý a měl na sobě vestu, šerpu a klobouk, jaké nosívají gaučové. Na nohou měl však parádní holínky. Ostruhy mu svítily, jako by byly ze zlata, a jeho chování také nesvědčilo o tom, že by to byl gaučo. Že by se za něho jen vydával?

Oba muži došli až k nám a rančer se zeptal:

„Dostali jste všechno, co jste potřebovali? Anebo máte ještě nějaké přání?“

„Děkuji,“ odpověděl jsem. „Další přání už nemáme a půjdeme brzo spát“

Mladý muž si pozorně prohlížel plukovníka. Všiml jsem si, že se Alsina rychle otočil, aby měl tvář ve stínu. Potom si neznámý muž prohlédl mne, frátera a ostatní, a nakonec se zeptal:

„Smím se vám ještě postarat o koně a dát mu pít, seňore?“

„To nemusíte,“ odmítl jsem. „Kůň nic nepotřebuje. Ostatně, vás bych s tím stejně neobtěžoval.“

„Proč?“

„Protože nejste žádný sluha.“

„Ale seňore…,“ zakoktal muž.

„Máme opravdu všecko a nic víc nepotřebujeme.“

Oba muži odešli do stavení. Plukovník mi chtěl cosi naznačit. Tušil jsem, oč jde, a nemohl jsem ztrácet čas. Rozběhl jsem se co nejrychleji za dům, otevřel zadní dveře, vklouzl do kuchyně a prošel ke dveřím vedoucím do světnice. Tam jsem spatřil jen mladého muže. Rančera jsem neviděl. Za chviličku jsem však zaslechl jeho hlas, byl u ženy a dětí. Nyní se vrátil do světnice a ještě na ženu zavolal:

„Teď zhasněte a zůstaňte uvnitř, dokud pro vás nepřijdu! Určitě to nebude dřív než zítra ráno!“

Slyšel jsem, jak zavřel dveře, přistoupil k mladému muži a řekl: „Tak co, poručíku, má seržant pravdu? Je to plukovník Alsina?“

„Zcela určitě. Viděl jsem ho v Buenos Aires mnohokrát.“

„ Tempestad! To bude úlovek!“

„To bude,“ zasmál se poručík. „Alsinovy společníky totiž hledá Jordán taky.“

„Co je to za chlapy?“

„Podvodníci. Chtěli Jordána oklamat. Caderu dokonce vysadili na plovoucí ostrov uprostřed řeky. Naštěstí se rychle dostal na břeh, sebral koně prvnímu jezdci, kterého potkal, a tryskem se vrátil k Jordánovi. Jordán za těmi chlapy okamžitě poslal špehy, a ti se v Buenos Aires dozvěděli, že si chtěli koupit lodní lístky až do Corrientes. Proto dal Jordán řeku obsadit a kontroluje všechny lodi.“

„Tak jak se mohli dostat až sem?“

„Nebyli jsme dost rychlí. Naštěstí je pampero přinutilo vystoupit na břeh.“

„Jsou to opravdu tihle lidé?“

„Myslím, že ano. Popis souhlasí. Ze všech nejhorší je prý ten v koženém obleku. Kdo ho zajme, dostane od Jordána tři tisíce papírových tolarů.“

„Ánimo! Ty budou zasloužené!“

„Než se do toho dáme, musím se přesvědčit, že se nepletu. Máme s sebou muže,

který byl v hlavním stanu, když tam ty chlapy přivedli. Pošlu ho sem, aby se na ně podíval.“

„Ale opatrně, aby nepojali podezření!“

„To je snad zbytečné, seňore. Uvažte, že máme nablízku čtyři sta vojáků, kteří míří na hranice. Polovina už je jich tady a obsadila všechny cesty a ohrady. Musíme jen počkat, až ti chlapi usnou. Pak je obklíčíme a vrhneme se na ně. Nepadne ani rána a budeme je mít. Kde budou spát?“

„Venku nebo v kůlně.“

„Proč ne tady?“

„Protože tu chtěli spát páni důstojníci.“

„To jste mohl klidně změnit! Kdyby ti chlapi spali tady, poradili bychom si s nimi něj snáz!“

„Nevěděl jsem, kdo to je. Považoval jsem je za tuláky.“

Muži ještě pokračovali v rozhovoru, ale protože jsem chtěl být u ohně dřív, než vyjdou ze stavení, odplížil jsem se zpátky k ohništi. Netrvalo dlouho a poručík opravdu vyšel ven, bohužel sám. Mám ho nechat odejít? To byla důležitá otázka. Zmocním-li se poručíka, uteče mi rančer. Nechám-li poručíka odejít, nepomůže mi, když zajmu rančera. Musel bych je zajmout oba najednou. Proto jsem si poručíka ani nevšiml, když nás míjel.

Svým společníkům jsem dosud nic neřekl. Tušili však, že se stalo něco, o čem si s nimi chci promluvit. Když mladý důstojník zmizel, zeptal jsem se plukovníka:

„Proč jste se před chvílí tak rychle otočil?“

„Jsem odhalen, seňore!“ přiznal se.

„Ten takzvaný gaučo vás zná?“

„Ano. Je to důstojník, poručík ve službách Lopeze Jordána.“

„Sloužil dřív v Buenos Aires a potom přešel k Jordánovi, jak před chvílí vykládal rančerovi.“

„Vy jste vyslechl jejich rozhovor?“

„Ano. Jeden z těch mužů, které jsme tu viděli, je seržant. Poznal vás a ohlásil to.“

„To by znamenalo, že tu někde budou i vojáci?“

„Dvě stě mužů už obsadilo všechny cesty. Za pár minut přijdou další dvě stovky.“

„Demoniol, Co tu dělá tolik vojáků?“

„Mířili k hranicím, ale seržant je rychle povolal sem, aby nás zajali.

Obsadili celou řeku, abychom jim neunikli.“

„Zpátky tedy nemůžeme. Musíme vyrazit co nejrychleji k hranicím!“

„Kudy?“

Hovořili jsme rychle. Teď se Alsina poškrábal na hlavě a řekl značně pomaleji:

„Ano, ano, to máte pravdu. Na to jsem nepomyslel. Všechny cesty jsou obsazeny. Copak se odtud opravdu nedostaneme?“

„Tak snadno se nedáme. Do rozednění však nemůžeme nic podniknout. Musíme vidět, koho máme před sebou. Ale moc dlouho tu taky zůstat nemůžeme, nebo sem přivolají ještě víc vojska, a pak už bychom se odtud opravdu nedostali. Nejlepší bude, když počkáme do rána.“

„Jste si jist, že se nám to pak povede? Jak se chcete za svítání dostat z obklíčení?“

„Buď před jejich očima, nebo potají. To uvidíme.“

Zatím jsem hovořil jen s plukovníkem. Teď se nás kapitán Turnerstick, který nerozuměl tak dobře naší španělštině, zeptal, o čem se to tak živě bavíme. Když jsem mu to vysvětlil, začal se vztekat:

„Už zase? Kdy už nás ti lumpové konečně nechají na pokoji? Naštěstí mám s sebou pár tuctů patron do pistole a do pušky. Zajmout se už podruhé nenechám a zastřelit teprv ne!“

Turnerstickův kormidelník se vesele podíval na své obrovské ruce a dodal:

„Teď mi snad konečně padne pár těch pitomců do rukou. Už se na to těším.“

V tom okamžiku vyšel z domu rančer a na cestě mezi ohradami se vynořil muž, který si nás měl prohlédnout Byl také oblečen jako gaučo.

„Kormidelníku,“ zašeptal jsem Larsenovi, „až na vás kývnu, popadněte rančera za límec, ale tak, aby ani nepípl!“

„Dobře, pane!“ přikývl obr.

Rančer už stál u nás. Předstíral, že si vojáka převlečeného za gauča všiml teprve teď, a otočil se k němu:

„Co tu chceš? Seňorové nic nepotřebují.“

„Chtěl jsem se jen zeptat, jestli nemám odvést koně na pastvisko.“

„Ne,“ odpověděl jsem. „Kůň zůstane tady. To by se vám tak hodilo, vzít nám

jediného koně, kterého máme! Mě už znáte a víte dobře, že se nenechám přelstít.“

„Já že vás znám? Vidím vás poprvé!“

„Nemluvte hlouposti! Posílá vás poručík, abyste se přesvědčil, že jsem opravdu ten, za koho mě považujete.“

„O tom nic nevím.“

„Nevíte ani to, že jste byl ještě před několika dny u Lopeze Jordána?“

„To by mě v životě nenapadlo!“

„Tak vy opravdu sloužíte jako gaučo u tohoto rančera?“

„Ano.“

„Pak vám jisté“ nebude vadit, když s námi zůstanete přes noc v kůlně.“

„Prosím, jenom si ještě odskočím do ohrady.“

„Nikam si neodskočíte. Že jste opravdu gaučo a že tady sloužíte, dokážete nám, jen když tu už zůstanete.“

Muž měl u sebe jen nůž, nebyl nám tedy nebezpečný. Moji druzi utvořili kolem něho a rančera kruh. Kormidelník stál za rančerem a já před vojákem.

„Nač vám to mám dokazovat?“ zeptal se voják. „Můj pán to přece může dosvědčit!“

„Ano, seňorové,“ ozval“ se rančer, „podezíráte mého gauča zcela neprávem.“

„Naše podezření je náramně oprávněné,“ odporoval jsem, „i vůči vám. Slyšel jste jistě, že jsem se zmínil o poručíkovi, který se tu před chvílí objevil také přestrojen za gauča.“

„To se hrozně mýlíte!“

„Leda že by všechno, o čem jste s ním ve světnici hovořil, nebylo pravda.“

„Cože?“

„Přikázal jste své ženě, aby nevycházela z komory. Nechtěl jste, aby se dozvěděla, jakou lumpárnu nám chcete provést.“

„Lumpárnu? Taková slova bych si vyprosil!“ rozčilil se rančer.

„Ne tak nahlas, seňore! Hovořil jste o dvou stech vojáků, kteří obsadili všechny cesty, o dalších dvou stech, kteří teprve přijdou, a o tomhle muži, který se má přesvědčit, zda jsme opravdu ti, kterých by se Jordán tak rád zmocnil. Hodláte ještě zapírat?“

„To byl jen žert! Můžete jít, kam chcete, na žádného vojáka nenarazíte!“

„Děkuji. Nerad bych jim vběhl do rukou.“

„Říkám vám pravdu!“

„Když nás o tom tak ujišťujete, nebude vám jistě vadit, když s námi strávíte noc v kůlně i vy.“

„To nemohu, musím spát doma. Pusťte mě odtud!“

„Jenom tak nepospíchejte!“ zasmál jsem se mu do tváře. „Poručík vám přece říkal, že jsme hotoví ďábli, ale vy jste si myslel, že nás dostanete docela snadno. Teď se přesvědčíte, že měl pravdu poručík. Zůstanete s námi!“

„A co když nebudu chtít?“ vyjel si na mne.

„Tak vás přinutíme.“

„Odcházím.“

„Zkuste to!“

Otočil se k odchodu. Kývl jsem na kormidelníka - a Larsen mu položil jednu ruku na prsa, druhou na záda, že mu vyrazil dech. Rančer ze sebe nevydal ani hlásek.

Larsen ho položil na zem, ostatní ho spoutali. Rančer ustrašeně zasténal, ale vykřiknout se neodvážil, protože mu yerbatero tiskl nůž na prsa.

Voják se na tu scénu díval a ani se nehnul. Teď však zvolal:

„Co to děláte, seňorové? Rančer přece není váš nepřítel!“

„Je náš nepřítel zrovna jako vy. Nebo chcete ještě tvrdit, že nejste voják, ale gaučo?“

„Pusťte mne odtud!“ zvolal místo odpovědi. Vzal jsem ho za paži a řekl: „Kam tak rychle, kamaráde! Vidíte tuhle pistoli? Jestli se jen hnete bez mého dovolení, máte kulku v hlavě! S námi nejsou žádné žerty!“

„Seňore,“ začal zkroušeně muž, který dostal strach, „copak já za něco mohu?

Já přece musím poslouchat!“

„To vím, a proto se vám nic nestane, i když jste k nám přišel jako zvěd.

Když odpovíte po pravdě na mé otázky, tak vás dokonce nechám běžet. Ale jestli vás přistihnu při lži, je s vámi konec. Budete mluvit pravdu?“

„Ano, seňore!“

Nebyl to hrdina. Neposlali ho k nám pro jeho odvahu, ale proto, že nás znal.

Jeho ustrašený pohled tkvěl na našich zbraních.

„Řekněte mi, kde je teď Lopez Jordán!“ vyzval jsem ho.

„Pořád ve svém hlavním stanu.“

„A major Cadera?“

„V Páraná. Vede oddíly, které vás mají hledat na lodích.“

„Kolik lidí je na tomhle ranči?“

„Čtyři sta.“

„Kdo jim velí?“

„Jeden major.“

„Je mezi nimi také dřívější majitel tohoto ranče Antonio Gomarra?“

„Ano. Má nás vést, protože dokonale zná tenhle kraj. Má hodnost nadporučíka.“

„Kam jste měli namířeno?“

„Přes hranice do Corrientes. Získat koně a verbovat vojáky.“

„Tedy krást koně! To známe! Jsou nablízku ještě jiné oddíly?“

„Ne.“

,A dají se sem rychle povolat?“

„Moc rychle ne. Trvalo by to jistě několik dní.“

„Je už váš major tady, anebo teprve přijde s druhým oddílem?“

„Je tady, napravo u vchodu do ohrad.“

„Jak rozdělil své muže?“

„Po padesáti ke každému vchodu.“

„To je opravdu rozumné! A jak rozdělí major těch dvě stě vojáků, kteří teprve přijdou?“

„Ke každému průchodu mezi čtyřmi ohradami postaví sto mužů.“

„To je špatné, moc špatné! Takhle se odtud nedostaneme!“ Řekl jsem to velmi ustaraně. Muž také hned dodal: „To máte pravdu, seňore. Uniknout nám nemůžete.“

„Vypadá to tak. Proti stovce vojáků bojovat nemůžeme.“ ,A navíc nesmíte zapomenout, že kdybyste chtěli prorazit na jedné straně, pošle tam major oddíly od tří ostatních východů, takže byste měli proti sobě celé čtyři stovky vojáků. Slyšel jsem to náhodou, když major dával rozkazy ostatním důstojníkům.“

„Cáspita! To je opravdu zlé! Ať se pokusíme prorazit kdekoli, všude budeme mít proti sobě čtyři sta vojáků, kteří nás rozstřílejí jako řešeto.“

„To jistě, seňore! Proto vám radím, abyste se radši hned dobrovolně vzdal.“

„Dobrovolně?“ zabručel jsem a tvářil se docela zničeně. „To mě vůbec nenapadlo. Chtěl jsem bránit svou kůži.“

Podařilo se mi vojáka oklamat. Vzal má slova za bernou minci a dokonce se rozhodl dát mi dobrou radu.

„Je to skutečně to nejlepší, co vám mohu poradit, seňore,“ povzbuzoval mě dobromyslně. „Uvažujte o tom! Nechcete, aby vám dal pan major čas na rozmyšlenou? Nemám se ho na to zeptat?“

„Zatím ještě ne. Ještě u něho nejste.“

„Tak mě k němu pošlete!“

Zřejmě mu náramně záleželo na tom, aby se od nás co nejrychleji dostal, přestože jsme se k němu nechovali nijak nepřátelsky.

Jeho informace nebyly ovšem nijak nepříznivé. Byl jsem si už jist, že se z téhle pasti dostaneme poměrně snadno. Přesto jsem řekl velmi zachmuřeně:

„Ať to probírám, jak chci, východisko nenacházím. Tentokrát jste nás opravdu zaskočili!“

„Že je to tak?“ zasmál se spokojeně.

„Copak jste tady byli, už když jsme sem přišli?“

„Chtěli jsme na tomhle ranči přenocovat. A poslali jsme sem napřed ubytovatele.“

„Aha! A mezi nimi byl ten seržant?“

„Ano. Naši lidé přirozeně neměli uniformy, protože musíme být opatrní.“

„Proč jste si zvolili právě tenhle ranč?“

„Navrhl nám ho nadporučík, který byl ještě nedávno jeho majitelem.“

„A koně jste zavedli do ohrad?“

„Ne. Tak hloupí jsme nebyli. Toho byste si všimli. A utekli nám. Proto jsme koně nechali venku, ohrady jsou prázdné.“

„Prázdné? Copak tam nejsou ani rančerovi koně?“

„Ne. Ty jsme také vyhnali ven.“

„Teď můžete koně zavést zpátky do ohrad.“

„To asi neuděláme. Co kdyby se vám přece jen podařilo uniknout? Musíme počítat se vším!“

„Jak to myslíte?“

„Že bychom pak nemohli hned vyrazit za vámi. Než by každý našel v ohradě svého koně, byli byste bůhvíkde.“

„To máte pravdu. Jak vidím, vymyslel si váš major opravdu dobrý plán. Můžete mu říci, že ho považuji za neobyčejně chytrého člověka.“

„Děkuji, ale radši si nechám zajít chuť! Nemusí vědět, jak dlouho a o čem jsem s vámi mluvil.“

„To je taky pravda. Ale právě mi napadá, že je tu ještě jedna možnost, jak

se můžeme bránit. Máme rukojmí.“

„Myslíte mě?“

„Ne. Vám jsem slíbil, že vás propustím.“

„Kvůli mně by vás major taky nešetřil.“

„To si myslím taky. Kdybyste byl vysoký důstojník… Ale mám v rukou lidi, na které váš velitel musí brát ohled.“

„Myslíte rančera? Na tom majorovi tak moc nezáleží!“

„Ne. Ještě jiné. Ukáži vám je. Mezitím se s vámi bude bavit plukovník Alsina, jehož jméno už mohu vyslovit, protože jste ho stejně poznali.“

Plukovník se jistě bude chtít dozvědět co nejvíc o Jordánovi a jeho plánech.

Dovedl jsem si představit, že se bude mít vojáka nač ptát I když se od něho třeba nedozví nic důležitého, bude si moci z jeho údajů a výpovědí učinit vlastní závěr.

Sám jsem se zatím vydal na ranč, do ložnice. Když jsem otevřel dveře, byla uvnitř tma. Ve světle, jež sem dopadalo ze světnice, jsem viděl, že žena ještě nespí. Pohnula se. Když nad sebou spatřila cizího muže, zeptala se zděšeně:

„Kdo jste? Co tu chcete?“

„Odvést vás i s dětmi k Vašemu muži. Vezměte si věci na spaní.“

„Proč?“

„Důstojníci potřebují celý dům.“

„Přijdu hned, seňore.“

Lidé na rančích spí jen zřídka svlečeni. Proto mě mohla žena hned následovat. Vzala do náruče pár přikrývek a probudila děti. Vedl jsem je do kůlny a kráčel vedle ženy tak, aby nemohla spatřit svého manžela, který dosud ležel na zemi. V kůlně přichystala žena lože pro sebe a pro děti. Ke dveřím jsem postavil jednoho ze sběračů, aby ji hlídal. Potom jsem zavolal Indiána a zeptal se ho: „Myslíte, že hrozí nebezpečí i vám?“

„Ano, mně i mé matce. Zajali nás společně s vámi.“

„Nemějte strach. Co je to vlastně zač, ten váš příbuzný, bývalý majitel tohoto ranče? Je to zlý člověk?“

„To rozhodně ne. Je jen velice vážný a uzavřený. Zabili mu bratrra, kterého měl moc rád. Od té doby nesnáší lidi.“

„Je to přívrženec Lopeze Jordána?“

„Sám nevím, jak se do té společnosti dostal. Nikdy nebyl členem žádné strany.“

„Bude to tím, že Jordán slibuje Indiánům svobodu a velké výhody, a tak není divu, že mezi nimi nachází přívržence.“

„Nevím. Jmenovali ho nadporučíkem. Je mi to dost divné.“

„Co dělal dřív?“

„Lovil činčily.“

Činčily jsou hlodavci, žijící v Andách. Domorodci je s velký obtížemi loví pro vzácnou kožišinu. Jestliže se rančer zabýval lovem těchto zvířat, byl to jistě muž hodný úcty a obdivu.

„Dám si ho zavolat,“ řekl jsem Indiánovi, „a pokusím se s ní vyjednávat“

„Jistě si s vámi rád promluví. Jenomže to k ničemu nepovede.“

„To je možné, ale mám k tomu důvod.“

Přistoupil jsem k oknu, kde plukovník dosud hovořil s vojákem. Z Alsinova spokojeného výrazu jsem usoudil, že je s výsledkem výslechu docela spokojen. Když jsem k němu přistoupil, udělal mi místo a řekl:

„Opravdu nám asi nezbude nic jiného, než abychom se vzdali, seňore. Těch lidí je mnohem víc než nás.“

„Ano,“ přikývl jsem. „Ale našel jsem možnost, jak přinejmenším odvrátit útok a získat čas k vyjednávání. Rančer je v našich rukou a před chviličkou jsem dovedl do kůlny i jeho ženu a děti. Kdyby nás napadli, bude hrozit smrt i jim.“

„Qué desgracia - jaké neštěstí!“ vyhrkl rančer.

„Je to vaše vina,“ odpověděl jsem mu. „Zachoval jste se vůči nám jako zrádce. Byli jsme vašimi hosty, a vy jste nás vydal nepříteli. Teď visí váš život na vlásku. Larsene, odneste ho k jeho ženě a spoutejte i ji, aby ji náhodou nenapadlo rozvázat manželovi pouta!“

„Stane se, seňore!“

Nato vzal obrovitý kormidelník rančera na ramena a odnesl ho do kůlny. Já jsem se otočil k vojákovi:

„Takové je tedy naše rozhodnutí. Buďte ujištěn, že to myslíme vážně!“

„To je vražda, seňore!“ odpověděl voják. „A svou situaci tím stejně nezlepšíte.“

„Uvidíme. Jsem ochoten vyjednávat a vyslechnout majorovy podmínky.“

„Mám mu to vyřídit?“

„Ano. Ale ať k nám jako vyjednávače pošle nadporučíka Gomarru.“

„Proč právě Gomarru?“

„Protože zná okolní krajinu i zdejší poměry. Ještě neodcházejte! Promluvím si nejdřív s plukovníkem Alsinou.“

Otočil jsem se k Alsinovi, odvedl ho kousek stranou a řekl mu tiše, jak se má chovat. Potom jsme předstírali, že se vzrušeně, polohlasem dohadujeme, a nakonec plukovník řekl jakoby rozhorleně a tak, aby to voják slyšel:

„S tím nebudou souhlasit!“

„Budou muset!“

„Nemůžeme je nutit.“

„V tom případě je napadneme nejpozději hodinu po odchodu vyjednávače. Ale nemluvte tak nahlas, ať nás ten voják neslyší!“

Chvíli jsme mluvili opět tiše. Potom jsem předstíral zlost a řekl hlasitěji, aby to voják slyšel:

„Není to ani těžké, ani nebezpečné!“

„To bych neřekl. Mohli by nás všechny postřílet.“

„Jen kdyby dávali pozor! Ale vsadím se, že je přemůže únava. Napadneme je znenadání.“

,A kterým směrem se vydáme?“

„K jihu, kde kotví naše loď.“

„Možná že to půjde.“

„Určitě, musí to jít! Ale pozor, jestli to tamhleten chlap uslyší, je s námi konec.“

Předstírali jsme ještě chvíli, že se o něčem dohadujeme, a potom jsme se vrátili k ostatním. Na vojákových rtech hrál sebevědomý úsměv. Byl přesvědčen, že zná naše tajemství. Způsob, jakým jsme to provedli, by byl oklamal i chytřejšího zvěda.

„Seňor Alsina souhlasí s tím, abychom s vámi vyjednávali,“ řekl jsem vojákovi. ,Ať nám major vzkáže, koho chce zajmout.“

„Přirozeně že všechny!“

„Jak to? Jsou s námi muži, proti kterým nemůže nic mít!“

„O tom nic nevím. To je jeho věc.“

„Řekněte majorovi, že jsme ochotni vyjednávat jen se seňorem Gomarrou.“

„A když s tím nebude souhlasit a pošle někoho jiného?“

„Ponecháme si ho zde jako rukojmí. Zpátky pustíme jen seňora Gomarru, protože je to přítel našeho společníka Gomeze. Dále majorovi řekněte, že obsadíme všechny čtyři východy z kaktusových plotů, které vedou k ranči, a zastřelíme každého kromě Gomarry! Dobu vyjednávání považuji za příměří. Kdyby na to major nebral ohled, okamžitě zastřelíme vyjednávače. A teď už jděte!“

„Konečně!“ zvolal voják a zhluboka si oddechl. Když zmizel, zeptal se plukovník:

„Máte zřejmě plán, jak se odtud dostat, seňore?“

„Dokonce znamenitý plán! Zmizíme odtud možná ještě během vyjednávání.“

„Jak a kam?“

„Na sever.“

„Aha, proto jste předtím hovořil o jihu.“

„Chtěl jsem vojáka oklamat. Major teď rozestaví většinu vojáků podél cesty k jihu. Ostatně, vydat se na jih by byla hloupost, protože mám namířeno do Corrfentes, tedy na sever, a na loď se stejně vrátit nemůžeme.“

„Máte pravdu. Ale jak odtud chcete uprchnout?“

„Prorazit!“

„Chcete předstírat útok jižním směrem a potom rychle prorazit na severu?“

„Ovšem. A projdeme ohradami.“ Plukovník žasl.

„Myslíte, že se nám to povede?“

,Ano. Jestli major nezmění své dosavadní rozkazy, povede se nám to docela jistě. Dávejte pozor! Tenhle pozemek tvoří velký čtverec, složený ze čtyř menších čtverců, v jejichž středu je ranč. Čtverce jsou od sebe oddělený rovnými cestami, které vedou k ranči a jsou lemovány kaktusovými ploty. Do ohrad se dá vejít jen v rozích. Tady u ranče jsou tedy čtyři vchody vedle sebe, ale na vnějším obvodu jsou v rozích daleko od sebe. Jak jsme slyšeli, obsadil major všechny cesty. Dá se očekávat, že obsadil i rohové východy, protože bychom si je jinak mohli otevřít a uprchnout Boky ohrad však obsazeny nejsou. A právě tamtudy musíme uniknout! Ticho, slyším kroky!“

Pomalu se k nám blížil jakýsi muž. Zbraně neměl, jak se u vyjednávače rozumí samo sebou. Na vytáhlém hubeném těle měl prostý oděv gauča, kolem klobouku se širokou střechou měl barevný šátek, uvázaný pod bradou. Jeho obličej měl indiánské rysy a byl velmi vážný, zachmuřený.

Když ho Gomez spatřil, rychle vyskočil, přistoupil k němu, podal mu ruku a

řekl:

„Konečně jsi tady! Konečně tě zas vidím! Teď se snad všechno vysvětlí.“ Zachmuřený muž na něho kývl a řekl prostě: „Zůstaň sedět! Co se rozčiluješ?“

„Jak bych se nerozčiloval!“

„Tebe se to přece netýká. Tobě nikdo nic neudělá. Ale ostatní jsou ztraceni.“

„Jsou to moji přátelé. Zavedl jsem je sem a tento seňor zachránil život mé matce, když zuřilo pampero. Za to ho teď chcete zajmout?“

„Zajmout? Bude muset zemřít!“

„Dielo!“

„Co se děsíš? Umřít musíme všichni, někdo třeba rukou vraha!“

„Nemysli pořád na svého bratra!“

„Tomu ty nerozumíš, tak mlč! Tobě nic nehrozí, odvedu tě hned s sebou.“

„Půjdu, jen když půjdou i ostatní.“

„V tom případě tu budeš muset zůstat“ Muž si nás prohlédl, potom si sedl naproti mně a spustil: „Podle popisu soudím, že ten Němec jste vy.“

„Ano,“ přitakal jsem. „Řekli mi, že tu máte hlavní slovo, a proto se obracím na vás. Co mi chcete říci?“

„Nejprve bych rád věděl, co major žádá.“

„Vás všechny.“

„A když se budeme bránit?“

„Postřílíme vás.“

„Co se s námi stane, když se vzdáme?“

„O tom rozhodne Lopéz Jordán.“

„Chápete, seňore, co od nás žádáte? Máme se vám vzdát na milost a nemilost?“

„Tak jest.“

„S tím nemůžeme souhlasit. Zapomínáte, že nás ještě nemáte.“ Předstíral jsem i nadále sklíčenost. Gomarra prohlásil:

„Každý odpor je marný!“

„Třeba se nebudeme jen bránit“

„Já vím, to známe!“ usmál se zlomyslně.

Zřejmě už věděl, že máme v úmyslu uprchnout na jih. Viděl jsem, že můj plán nese plody. Právě proto jsem neprojevil sebemenší radost, ale řekl jsem tak, jako bych sám nevěřil vlastnímu tvrzení:

„Dostaneme se odtud, přestože jste nás obklíčili ze všech stran. A když nás napadnete, obsadíme východy, jimiž musíte projít“

„Tři proti stu!“ zasmál se.

„Ano, ale ti tři mají přes dvacet ran!“

Muž svraštil čelo, opovržlivě si mne prohlédl, pokrčil rameny a zeptal se:

„Smím vám něco docela otevřeně říci, seňore?“

„Prosím.“

„Jste hlupák!“

To bylo dost silné. Moji druzi se na mne podívali. Mysleli asi, že se na muže vzápětí vrhnu. Ale to mi ani nenapadlo. Měl jsem co dělat, abych se nezasmál. Klidně jsem na něho pohlédl a řekl:

„Zřejmě si myslíte, že můžete takhle mluvit, protože se neodvážíme ublížit vyjednávači?“

„Toho byste se neodvážili ani jinak!“ zvolal pyšné. Zůstal jsem klidný.

Gomarra pokračoval:

„Nechápu, jak o vás mohli tvrdit, že jste z téhle skupiny nejnebezpečnější.“

„Opravdu vám to řekli?“

„Ano. Podle toho, co jsem o vás slyšel, měl bych se bát už vašeho pohledu.

Bystrý jste prý tak úžasně, že každému přímo čtete myšlenky. Jenomže to je náramný omyl. Vy nejste muž, který by se s námi pustil do boje. Vy se nám vzdáte.“

„Souhlasím, ale rád bych si vyjednal příznivé podmínky.“

„Pro sebe nic takového neočekávejte.“

„A pro své druhy?“

„Možná.“

„Tak dobře. Žádám, abyste pustili na svobodu Gomeze a jeho matku. My ostatní se vám vzdáme…“

„Dobrá.“

„… odevzdáme vám i své zbraně…“

„To je samozřejmé.“

„… ale všechno ostatní, například peníze, si ponecháme.“

„Co ještě?“ zeptal se posměšně.

„I koně. Potřebujeme je.“

„Koně máte jen jednoho!“

„Zřejmě nevíte, že jsme své koně zanechali u parníku. Musíme se tam pro ně vrátit. Vzali jsme s sebou jen jednoho pro matku našeho průvodce, protože byla nemocná.“

„Tak dobře. Koně přivedeme. Co ještě?“

„Nenecháme se spoutat. Vezmete nás mezi sebe, takže vám nebudeme moci ujet“

„Je to všechno?“

„Ano. Přesně za půl hodiny očekávám vaši odpověď. Do té doby budou obsazeny cesty ústící k ranči.“

Dal jsem pokyn yerbaterům, kteří s kormidelníkem a kapitánem ihned odešli obsadit ve dvojicích určená místa. Nato Gomarra pokýval hlavou, položil mi ruku na rameno a řekl:

„Nejlepší by bylo, seňore, kdybyste to všechno dojednal přímo s majorem, který by vám hned závazně odpověděl.“

„Jak bych to měl udělat?“

„Pojďte se mnou k němu.“

„Děkuji. To ode mne žádáte opravdu příliš mnoho.“

„Prosím, major je ochoten přijít za vámi. Dáte mi čestné slovo, že budete majora považovat za vyjednávače a že se k nám bude moci kdykoli vrátit?“

,Ano.“

„Vyřídím mu to.“

„Abyste mohl majorovi všechno podrobně a v klidu vysvětlit, dáme vám na to celou hodinu. Každého, kdo se k nám přiblíží dřív,

zastřelíme.“

Gomarra se chraplavě zasmál a odešel. Díval jsem se za ním, dokud nezmizel na temné cestě. Pak jsem zaslechl hlas bratra Hilaria:

„Už několikrát se stalo, že jsem vám nerozuměl, a přesvědčil se až nakonec, že jste byl přece jen chytřejší. Ale tentokrát vás opravdu nechápu.“

„Na dlouhé vysvětlování teď není čas. Musím si pospíšit do ohrady.“

„Co tam?“

„O tom až později! Dohlédněte, ať se tu nestane nic neočekávaného! Dřív než za hodinu sem nikoho nepouštějte!“

,A když přesto někdo přijde?“

„Tak začněte střílet, jak jsem řekl!“

Vydal jsem se kolem kůlny k vratům vedoucím od ranče do severní ohrady.

Vrata byla ze silných prken, aby je koně ani skot nedokázali rozbít. Stačilo, abych odsunul dvě fošny, a byl jsem uvnitř. Ohrada byla prázdná. Měsíc ještě nevyšel, ale přesto bylo dost dobře vidět. Opatrnost vyžadovala, abych prozkoumal všechny čtyři strany ohrady. Na to jsem však neměl dost času. Navíc jsem si byl jist, že hodnotím situaci správně.

Stál jsem u vrat, ranč jsem měl za zády. Napravo a nalevo se táhly dvě vysoké kaktusové stěny, napříč přede mnou čtvrtá. V obou rozích, napravo a nalevo ode mne, byla rovněž dřevěná vrata. Hlídali je vojáci, abychom jimi nemohli uprchnout. Přímo přede mnou však byl střed dlouhého kaktusového plotu volný. Tam určitě nikdo nestojí - a tam tedy musím připravit nouzový východ. Vydal jsem se tím směrem.

Půda v ohradě byla měkká a travnatá, takže mě nebylo slyšet. Kromě toho byla ohrada tak velká, že mě ze stran jistě nemohl nikdo zahlédnout. U plotu jsem si lehl na zem a naslouchal. Nikdo na druhé straně nebyl.

Teď mě čekala nejtěžší práce - vyříznout v kaktusech dveře. Nemohl jsem vyříznout jen díru, neboť by se mohlo stát, že by šel někdo kolem a všiml si jí dřív, než bychom jí mohli použít. Musel jsem vyříznout dveře, které otevřeme až při útěku. Udělal jsem to takto:

Kaktusy tvořily vysokou, hustou, pevně spletenou stěnu. Do této stěny jsem shora dolů, skrz naskrz, vyřízl škvíru, širokou jen dva tři prsty. Potom jsem od této štěrbiny vyřízl nad zemí dvakrát tak široký vodorovný pruh. Tak vznikly v plotě dva zářezy, tvořící pravý úhel. A tím byly dveře hotovy. Nalevo a dole byly odděleny od plotu, spojeny s ním byly jen vpravo. Protože plot není suchý, nýbrž živý a pružný, lze tyto dveře otvírat jako na pantech.

Ale jak je obtížné ty dva zářezy udělat! Především je k tomu zapotřebí dokonale ostrého nože, ale ani ten by mi nepomohl, kdyby byly kaktusy příliš suché. Při řezání by mě prozradil praskot. Proto jsem si vybíral co nejvláčnější a zároveň nejtenčí místa kaktusů. Také před ostny jsem se musel mít na pozoru.

Kdyby se člověku zabodly do masa a zlomily, způsobily by hnisavou, velmi bolestivou ránu.

Velice mi přitom prospěl můj kožený oblek. Zapnul jsem si ho, zvedl límec, stáhl rukávy přes ruce a narazil klobouk hluboko do čela. Pak jsem si lehl na zem, zalezl pod ostny, ohýbal je a ulamoval zády a současně pracoval nožem. To

vše jsem musel dělat tak tiše, aby mě nepřítel neuslyšel. Kaktusové dveře přirozeně nelze otvírat rukama; musí se k tomu použít pušky nebo jiného tvrdého předmětu.

Trvalo skoro půl hodiny, než jsem byl se svou prací hotov. Potom jsem se vrátil k ohništi, kde bylo vše při starém.

„Tak co?“ zeptal se mě Alsina, „už jsme o vás měli starost.“

„Nebylo to snadné vyříznout dveře v kaktusovém plotu.“

„Dveře? To přece není možné!“

„Uvidíte! Ale teď musíme dokončit poslední přípravy.“

Vyvedl jsem koně z kůlny a zavedl ho do ohrady, kde jsem ho uvázal hned za vraty. Pak jsme čekali, až přijde major. Přesně za hodinu hlásil kormidelník, že se k nám po cestě kdosi blíží. Stráže u cest zůstaly na svém místě. My ostatní jsme seděli u ohně.

Muži, který se teď před námi objevil, bylo asi kolem padesáti. Na sobě měl vojenskou uniformu, ale ozbrojen nebyl. Přistoupil k nám, uklonil se plukovníkovi, a aniž věnoval jediný pohled ostatním, řekl:

„Přál jste si se mnou mluvit, seňore. Považoval jsem za zdvořilé vyhovět vašemu přání.“

Zmýlil se, jestliže očekával, že mu Alsina odpoví. Plukovník mi jen dal pohledem najevo, abych mluvil místo něho. Proto jsem odpověděl:

„To je od vás velmi milé, seňore. Domníval jsem se, že s vámi dospěji k cíli mnohem rychleji než s kýmkoli jiným.“

Pomalu jsem při těchto slovech vstal. Major na mě opovržlivě pohlédl a zavrčel:

„Co chcete? S vámi se nebavím, hovořím s vaším nadřízeným, se seňorem plukovníkem.“

Toto chování jsem si nemohl nechat líbit. Proto jsem řekl:

„Jste zřejmě na omylu. Nejsem panu plukovníkovi podřízen, jsem naopak velitelem této skupiny.“

Major opovržlivě pokrčil rameny.

„S vámi se bavit nebudu. Nejste důstojník. Budu mluvit jen s plukovníkem.“

„Pak nechápu, seňore, proč jste se sem obtěžoval. Tím jsme spolu skončili!“

Nato jsem se k němu otočil zády. Major zrozpačitěl. Zřejmě nechtěl odejít s prázdnou. Ukázal na naše stráže a řekl:

„Proč tam ti muži stojí?“

„Aby zastřelili každého, kdo by se k nám chtěl přiblížit bez mého dovolení.“

„Pche! Ty stráže můžete klidně stáhnout! Stejně vám nepomůžou, a vy už tady za čtvrt hodiny nebudete mít co poroučet.“

„To si taky myslím.“

„Tak si nehrajte na vojáka! Stejně to neumíte.“

„Takové poznámky si laskavě odpusťte! Jsem možná lepší voják než vy a byl bych nerad, kdybyste si o mně udělal špatný úsudek. Naopak, leckterý major by měl být spíš dřevorubcem!“

„Diablo! Že byste konečně začal cenit ty zuby, které Gomarra nespatřil?

Prosím, budu jen rád, když bude naše rozmluva živější, než se zpočátku zdálo.“

„Prosím, začněme!“ přikývl jsem. „Posaďme se na to! Vy si opravdu myslíte, že se odtud nedostaneme?“

„Tím jsem si naprosto jist.“

„Můžeme se bránit“

„Až se rozední, prorazíme kaktusový plot a vezmeme vás útokem!“

„Totéž můžeme udělat i my. Prorazíme plot a utečeme.“

„Nemáte koně!“

„Tím snáz bychom se ukryli v křovinách.“

„To byste daleko neutekli. Nemáte ponětí, jak je obtížné prodírat se mezi kaktusy. A ten rámus a praskot! Mých tisíc mužů by se kolem vás v tu ránu seběhlo a postřílelo vás.“

„Tisíc?“ zeptal jsem se. „Myslel jsem čtyři sta!“

„To se mýlíte. Mám tu tisíc mužů. Vidíte jistě sám, že se vám uprchnout nepodaří.“

„Jestli jsme obklíčeni takovou přesilou, není na útěk opravdu ani pomyšlení.“

„Bylo by to šílenství. Vzdejte se nám na milost a nemilost. Když se nebudete bránit, udělám, co bude v mých silách, aby vás stihl mírný trest. Dám vám ještě deset minut na rozmyšlenou. Potom rozhodne síla.“

„Dobrá. Pojďte se mnou do ranče.“

„Proč?“

„Počkáte tam na naši odpověď. A přesvědčíte se, že s vyjednávači zacházíme zdvořile.“

„To si dám líbit! Nepil jsem celý den nic jiného než vodu. Doufám, že mají na ranči něco lepšího.“

Kormidelník rozvázal ženu. Vzal jsem ji s sebou a s majorem do domu.

Slíbila, že přinese víno, maso a chléb. Počkal jsem, dokud to vše nepoložila na stůl. Když se major posadil k jídlu a pití, řekl jsem:

„Zatím se v klidu najezte! Dáváte nám tedy deset minut na rozmyšlenou?“

„Ano, od této chvíle.“

„Poradíme se v kůlně.“

„Proč ne venku u ohně?“

„Mohl byste podle našeho chování poznat, kdo je pro smírné řešení a kdo proti. Odpůrce byste pak mohl potrestat přísněji.“

„Vy jste ale opatrný! Doufám, že nemyslíte na zradu?“

„Nemusíte si dělat starosti.“

„Mohu odejít, kdy budu chtít?“

„Samozřejmě.“

„Dobrá, jděte se poradit!“

Vyšel jsem z domu. Moji druzi pochopili, že nastal rozhodující okamžik.

Zatímco jsem byl uvnitř, odplížili se ke vchodu do ohrady a odvázali mého koně. Teď tam na mě čekali s mými puškami.

„Jdeme?“ zeptal se plukovník.

„Ano,“ přitakal jsem, „rychle, ale tiše! Vrata za sebou zavřeme, aby major hned nepoznal, kudy jsme utekli.“

Pak jsme se vydali na cestu. Koně jsem vedl já, aby zůstal klidný. Když jsme dorazili ke kaktusovému plotu, rozrazil jsem vyříznuté „dveře“ pažbou a prolezl ven. Nikoho jsem neviděl a neslyšel. Kamarádi prošli za mnou. Potom jsem „dveře“ stejným způsobem zavřel a všichni jsme se vydali co nejtišeji přes pole. Držel jsem při tom koni ruku na nozdrách, aby si neodfrkl či dokonce nezaržál.

Zastavil jsem se až asi šest set kroků od kaktusového plotu.

„Proč nejdeme dál?“ zeptal se plukovník.

„Pěšky? Aby objevili naše stopy, až se rozední, a dohonili nás? Ne, potřebujeme koně.“

„To jistě. Ale kde je vezmeme?“

„Vezmu je vojákům.“

„Jestli vás zahlédnou, seňore, buď vás zajmou anebo nás odhalí všecky.“

„Nezajmou ani neodhalí.“

„Jak jim chcete odvést deset koní?“

„To bude záležet na situaci. Půjde se mnou jen seňor Mauricio Monteso. Pušky si nevezmeme, myslím, že vystačíme s noži. Vy zde počkáte, dokud se nevrátíme.“

„Krást koně - to se mi líbí!“ zasmál se tiše yerbatero.

Vraceli jsme se spolu ke kaktusovému plotu, ale víc doprava, kde měli být vojáci. Brzy jsme také zaslechli frkání koní.

„Lehněte si na zem!“ zašeptal jsem yerbaterovi. ,A pližte se co nejtišeji za mnou! Rád bych kromě koní dostal i jednoho muže.“

„Vy jste se zbláznil!“

„Nemějte strach. A mluvte tišeji, nebo mi to zkazíte.“

„Koho jste si vzal na mušku?“

„Pana nadporučíka Antonia Gomarru. Rád bych ho potrestal za jeho nadutost. A pak - on se v tomhle kraji dokonale vyzná, vodí tudy vojáky. Kdybych ho přinutil, aby jel s námi, nemohli by nás pronásledovat a nám by jeho znalost okolí přišla vhod.“

„To je chytré!“

„Musíme si pospíšit Deset minut už uplynulo. Major sice ještě bude sedět u masa, ale jakmile zjistí, že jsme zmizeli, spustí okamžitě pokřik.“

Nemuseli jsme se už plížit daleko. Za chviličku jsme před sebou spatřili pasoucí se koně. První byl od nás nanejvýš deset kroků.

„Počkejte tady,“ pošeptal jsem yerbaterovi, „a nehněte se odtud, dokud se nevrátím!“

Musel jsem nejprve zneškodnit strážce koní. Plížil jsem se proto dál mezi zvířaty. A pak jsem spatřil strážné, byli dva. Hovořili spolu, rozeznával jsem jejich hlasy. Nejraději bych si byl radostí zamnul ruce, když jsem podle hlasu v jednom z nich poznal nadporučíka. Počítal jsem s tím, že ho budu muset dlouho a s obtížemi hledat, a zatím mi přišel přímo do rány. Oba jsem však zajmout nemohl. Musel jsem se spolehnout na to, že sem Gomarra přišel jen na chvilku a že zas odejde. Proto jsem se odplížil kousek stranou a zůstal tiše ležet v trávě. Čekal jsem asi pět minut, když z ranče zaznělo hlasité volání:

„Všichni sem! Ti chlapi jsou pryč! Schovali se! Všichni sem!“

Byl to major. Za kaktusovými ploty se ozvala změť hlasů a chvatné kroky.

Nadporučík se také okamžitě zvedl. Pospíchal na ranč a musel projít kolem mne.

Už byl u mne. Neviděl mě. Chytil jsem ho za nohu. Sotva padl na zem, lehl jsem si na něho a sevřel mu hrdlo. Pak jsem si ho přehodil přes levé rameno a vykročil přímo k hlídači koní.

Toho jsem se nebál. Počítal jsem s tím, že bude hrůzou bez sebe. Když mě spatřil s mým břemenem, zeptal se nedůvěřivě:

„Co je? Co chcete? Co to nesete? Vždyť to je člověk. Kdo jste?“

„Já jsem ten Němec, kterého jste chtěli zajmout, a tohle je nadporučík Gomarra, kterého jsem zajal já. Ohlas to majorovi, až se probudíš! Vezmeme si s sebou taky pár koní. Dobrou noc!“

Má pěst ho zasáhla, než stačil utéci. Padl do trávy.

„Seňore Monteso!“ zavolal jsem dost hlasitě, protože teď už jsem nemusel být opatrný.

„Co je?“ zeptal se.

„Běžte honem pro ostatní! Koní je tu spousta, znamenitá zvířata!“

Monteso se rozběhl a za okamžik se vrátil s kamarády. Jejich úžas ani nelze popsat.

„Bože, taková neopatrnost!“ řekl plukovník. „Tak blízko ranče, kde se to jen hemží nepřáteli! A kdo to tady leží?“

„Strážný a nadporučík, kterého si vezmeme s sebou. Ale teď honem! Každý ať vezme za uzdu tolik koní, kolik jich pobere. A potom pryč odtud!“

Všichni uposlechli. Koně byli uvázáni lasy ke kolíkům zapíchnutým do země. Stačilo vytáhnout kolíky - a měli jsme koně, laso i sedlo. Zvedl jsem k sobě do sedla nadporučíka, který byl dosud v bezvědomí, a vyjeli jsme. Za několik minut, když už jsme byli kousek od ranče, jsme na chvilku zastavili. Svázali jsme zajatce, aby se nebránil, až se probere.

„Ale kam teď?“ zeptal se plukovník.

„Nejdřív k severovýchodu,“ radil yerbatero. „Protože je tma, musímě jet pomalu, abychom se dostali z bažinaté oblasti. Za chvíli vyjde měsíc, pak to bude snazší.“

Měl pravdu. Za půl hodiny se na bezmračném nebi objevil měsíc. Nikdo by nevěřil, že dnes ráno bylo tak hrozné počasí.

ÚPLNÉ VÍTĚZSTVÍ

Cválali jsme k severovýchodu. Čas od času jsme se museli přebrodit přes říčku. Bez obtíží jsme se vyhýbali bažinatým místům, jejichž porost se v měsíčním světle jasně lišil od pevné travnaté půdy. Tak jsme jeli hodinu, dvě a ještě déle. Můj zajatec se stále nehýbal. Začal jsem o něho mít strach. Zvedl jsem ho a podíval se na něho. Měl oči zavřené. Dal jsem zastavit, sesedli jsme. Položili jsme Gomarru do trávy a rozvázali mu řemeny na nohou. A hleďme, rázem otevřel oči, vyskočil a strašně se do nás pustil. Rozesmáli jsme se. Nechal jsem ho vymluvit a potom jsem řekl:

„To jsem ještě neviděl, aby se někdo takhle rychle probral. Už jsem měl strach, že je po vás, seňore. Proč jste se ani nepohnul?“

„Copak jsem mohl ?“

„Rozhodně jste mohl promluvit.“

„A říci vám, co si o vás myslím? Na to je čas i teď!“

„Co si o mně myslíte, to už jste mi řekl. Že jsem hlupák a že nemám v těle ani kouska cti. A teď jste zjistil, že jste se zmýlil. Mlčel jsem, poněvadž jsem věděl, že na vás nakonec stejně vyzraju. Ale nic se vám nestane, líbíte se mi.“

„Co se mnou chcete udělat?“

„Budete naším průvodcem.“

„Děkuji. K tomu mě nemůže nikdo donutit.“

„Já vás k tomu donutím velice snadno.“

„Rád bych věděl jak! Co když vás povedu špatně?“

„Tak vás zastřelíme. Ale jsem přesvědčen, že nás za nos vodit nebudete a že se vám u nás brzy zalíbí.“

„A já vám říkám, že od vás uteču při první příležitosti.“

„To se vám nepodaří. Přivážeme vás ke koni.“

Přivázali jsme mu nohy k podpěnce a uzdu jsme mu strčili do spoutaných rukou. Tak jsme jeli dál, dokud se nás po namáhavém dni nezmocnila únava. Seskočili jsme s koní v dolíku u velkého keře. Koně jsme přivázali ke kolíkům a sami se uložili k odpočinku. Jeden z nás měl vždy zůstat na stráži a dávat pozor na Gomarru. K jídlu a pití tu nebylo nic, o to také nikdo nestál. Všichni si chtěli jen odpočinout.

Já jsem měl stráž první. Gomarra ležel na konci řady. Měsíc byl vysoko a ozařoval krajinu tajemným svitem. V nedalekých kalužinách kvákaly žáby. Jinak vládlo nad rovinou hluboké ticho.

Abych kamarády nerušil svými kroky, sedl jsem si po chvíli vedle Gomarry, skrčil nohy, opřel se o ně lokty a položil si hlavu do dlaní. Nač člověk myslí v takových chvílích? Kdo si to pamatuje? Často míváme v duši jen podivné pološero. Seděl jsem tam delší dobu. Vedle mne se náhle tiše ozvalo:

„Seňore?“

Byl to Gomarra.

„Co chcete?“ zeptal jsem se.

„Odpovíte mi po pravdě, když se vás na něco zeptám?“

„Jistě, když budu moci.“

„Řekl jste, že se vám líbím. Posmíval jste se mi, anebo jste to myslel vážně?“

„Myslel jsem to vážně.“

„A proč se vám líbím?“

„To vám mohu říci,“ odpověděl jsem zvlášť přívětivě. „Že jste dřív nebyl tak zachmuřený a zatrpklý jako teď?“

„Ne. Byl jsem veselý a měl jsem radost ze života.“

„Tu změnu vyvolala asi nějaká smutná událost, viďte?“

„Ano.“

„Smím se zeptat jaká?“

„Obvykle o tom nemluvím.“

„Když člověka něco tíží, zbaví se toho nejlíp, když se s tím někomu svěří.“

„Máte pravdu. Ale komu se s tím mám tady svěřit, seňore? A co bych z toho měl? Může mi ten člověk přivést padoucha, kterého už léta hledám, abych ho potrestal? Ne, to určitě ne. Proto nevím, proč bych měl mluvit o věcech, které nelze změnit.“

„Nechcete-li, nemohu vás k tomu nutit. Tuším však, proč jste tak zatrpklý.

Protože vám zavraždili bratra.“

„Co vy víte o mém bratru Juanovi, seňore?“ zeptal se Gomarra překvapeně.

„Jen to, že byl zavražděn. Řekl mi to váš příbuzný Gomez.“

„Co ho to napadlo žvanit o mých věcech?“

„Nezlobte se na něj. Kdyby to neudělal, nebyl byste už asi naživu. Urazil jste mě tak, že bych neodpověděl slovy, ale jinými zbraněmi.“

„Byl jsem vyjednávač!“

„Vyjednávač musí být dvojnásob zdvořilý a opatrný, a to vy jste nebyl. Váš život visel na vlásku. Řekl jsem si však, že člověk, kterého tak hluboce zarmoutila smrt drahého příbuzného, má jistě dobré srdce.“

Gomarra chvíli mlčel a já jsem jeho mlčení nerušil. Chce-li se mi svěřit se svým trápením, ať to udělá dobrovolně. Teprve za dlouhou chvíli se Gomarra zeptal: „Řekl vám můj bratranec vše, co ví?“

„Jen to, že vám zavraždili bratra.“

„O mnoho víc toho taky neví.“

„Pak si sotva mohu dělat iluze, že budete sdílnější ke mně.“

„Třeba budu, seňore. Mám k vám důvěru, přestože jste můj nepřítel. Ale chováte se tak, že to ve mně nevyvolává skutečné nepřátelství. Vidím, že jsem se ve vás hluboce mýlil. Teď už vím, co jste zač. Jedině vám musejí ostatní děkovat, že unikli z našeho zajetí. A když si uvědomím, jak jste se zmocnil mne, řekl bych, že dokážete všechno na světě. Teď v noci jsem zaslechl, že máte namířeno do Gran Chaka. Je to pravda?“

„Ano.“

„A pak do hor?“

„Možná že až do Peru.“

„Právě to mi otevřelo ústa. Třeba byste tam mohl náhodou objevit stopu, po níž dosud marně pátrám. Krev mého bratra volá po pomstě. Slyším to volání ve dne v noci, ale zatím bohužel bezvýsledně. Jsem přesvědčen, že vašemu oku by ta stopa neunikla.“

„Nepřeceňujte mě. Jak stará je ta stopa?“

„Už hodně. Existuje však jeden pevný bod, kde začíná a od něhož jsem ji vždy sledoval. Kdybych vás mohl zavést na to místo, třeba by se vám… Ale ne, to nedokáže nikdo!“

„Co?“

„Odhalit po mnoha letech vraha jen podle místa činu.“

„To je opravdu téměř nemožné.“

„Zvlášť když je to místo v divoké pustině, kde bouře za pár dní setřou všechny stopy.“

„Váš bratr je tam pohřben?“

„Ano.“

„A jeho hrob je tím jediným pevným bodem vašeho pátrání?“

„Ne. Naštěstí se zachovala ta láhev.“

„Jaká láhev?“

„Láhev se šňůrkami, kterou tam vrah tehdy zahrabal.“

„Se šňůrkami? Myslíte peruánská kipu, zauzlené šňůrky, jež kdysi nahrazovaly písmo? Vyprávějte mi, oč vlastně jde!“

Vzpomněl jsem si na sendadora, který mi byl podezřelý už dřív. Věděl jsem, že má oba staré plány. O kipu yerbaterovi nic neřekl. Určitě je někde schoval, aby se nedostala do rukou člověka, který by je uměl rozluštit a našel místo, kde jsou ukryty poklady. A co když to jsou táž kipu, o nichž teď hovoří Gomarra?

Řekl jsem asi poslední větu nápadně chvatně, neboť Indián se zeptal:

„Co je vám, seňore? Jste celý rozčilený.“

„Zmínil jste se o kipu - a já jsem se šňůrkami kipu kdysi důkladně zabýval.“

„Dovedete je číst?“

„Měl jsem v rukou několik knih, které o tom pojednávaly. Znám trochu onen jazyk, ale přesto pochybuji, že by se mi podařilo kipu přečíst.“

„Je to těžké?“

„Velmi těžké. Rozhodně je velkou pomocí, když člověk ví, o čem ta kipu hovoří. Kdybych to věděl, rozluštil bych možná alespoň některá místa.“

„Jenomže já nemám potuchy, co ty šňůrky skrývají!“

„Třeba na to přijdeme. Souvisejí nějak se zavražděním vašeho bratra?“

„To jistě, seňore.“

„Povězte mi, jak k tomu zločinu došlo. Třeba odhalím souvislost mezi ním a obsahem záhadných šňůrek. Kde ho zavraždili?“

„V divoké Pampě de las Salinas v bolivijských Andách. Znáte ty hory?“

„V Andách jsem nikdy nebyl, ale o Pampě de las Salinas jsem četl. Je to opravdu tak smutná krajina?“

„Strašně. Celé dny nenarazíte na jediný strom či keř. Dostal jsem se tam jen proto, že jsme tudy projížděli do oblasti, kde se vyskytuje spousta činčil.“

„Je tam solné jezero?“

„Dokonce velké. Pokrývá celé dno širokého opuštěného údolí. Říká se, že než sem přišli běloši, bylo na tom solném jezeře několik kvetoucích osad, které byly za války zničeny. Teď už tam po nich není ani stopy.“

„Třeba bylo dřív jezero menší a později se zvětšilo. Má přítoky?“

„Má, ale malé a krátké.“

„Slyšel jsem, že to jezero má pevný slaný povrch?“

„To je pravda. Je tak silný, že se po něm dá chodit, dokonce i jet na koni.

Zkusil jsem to několikrát. Ale v období dešťů se jezero naplní vodou a slaná pokrývka se zvedne. Plave po hladině, praská a na mnoha místech změkne tak, že se na ni člověk nemůže odvážit.“

„Jezero je teď asi mnohem větší než dřív.“

„Proč?“

„Množství vody určují přítoky, a protože je hladina pokryta solí, která odráží sluneční paprsky, vypaří se méně vody, než do jezera přiteče. Proto by se dalo soudit, že se jezero pomalu, ale neustále zvětšuje a že zaplavilo zříceniny osad, které stály na jeho březích. A tam nahoře jste tedy přišel o bratra? Kolik se vás tam tehdy vypravilo?“

„Bylo nás osm, samí zdatní a zkušení lovci a průvodci. Přenocovali jsme u jezera a hřáli se u ohniště, na které jsme přihazovali suché trní, rostoucí z té slané půdy. Když jsme se ráno chystali vyrazit dál, zjistil bratr, že se mu zaběhl mezek. Chtěli jsme mu pomoci při hledání, ale bratr řekl, abychom neztráceli zbytečně čas a jeli pomalu napřed, že si mezka najde sám.“

„Žijí tam divoká zvířata?“

„Dravá ne.“

„A může tam člověk potkat lidi, před nimiž by se měl mít na pozoru?“

„Zřídka. Vede tamtudy sice jeden z andských průsmyků, ale je velmi vysoký a těžko přístupný. Dokázal by jím projít jen velký odvážlivec a musel by si k tomu vybrat nejvhodnější roční dobu, neboť okolní údolí jsou obvykle zaváta sněhem.

Nanejvýš do těch končin čas od času zabloudí srdnatý zlatokop, ale i ten tam vydrží jen pár týdnů.“

„To jsem si myslel.“

Tato slova mi vyklouzla z úst, protože jsem si bezděčně vzpomněl na umírajícího strýce rančera Biirgliho.

„Co jste si myslel?“ zeptal se zvědavě Gomarra.

„Setkal jsem se se zlatokopem, který tam nahoře byl.“

„Docela sám? Toho bych určitě znal. Sám jsem se tam nahoru odvážil jen já a jeden starý gambusino, Němec.“

„Nevíte, jak se jmenoval?“

„Ne. Chtěl, aby se mu říkalo Gambusino. Měl příbuzné v Bandě oriental, jestli se nepletu, nedaleko Mercedesu.“

„To souhlasí. Znám ho.“

„To je ale náhoda. Nevíte, co se s ním stalo?“

„Je mrtev. Stál jsem u jeho smrtelného lože.“

„Umřel v posteli, místo aby jako pravý gambusino zmizel někde v horách?

Budiž mu země lehká! Byl vždycky tichý a zamyšlený. Moc toho nenamluvil. Jako by ho něco tížilo. Víte o tom něco?“

Co jsem na to měl odpovědět? Umírající mi svěřil, že viděl, jak jakýsi člověk, sendador, zabíjí kněze. Vrah ho přinutil k přísaze, že ho nikdy neprozradí. Jistě to nemělo nic společného s vraždou Gomarrova bratra. Proto jsem odpověděl vyhýbavě:

„Jak by se s tím mohl svěřit mně, když o tom nemluvil ani s těmi, které znal mnohem lip. Věděl, že váš bratr byl zavražděn?“

„Ne. Neřekl jsem mu to. Strávil jsem s ním jen asi čtyři hodiny. Bylo na něm vidět, že je raději sám. Já jsem taky takový, a tak jsme spolu i později prohodili vždycky jen pár slov, když jsme se náhodou setkali. Nic bližšího jsme o sobě navzájem nevěděli.“

,A s nikým jiným jste se tam nahoře nikdy nesetkal?“

„Kromě lovců činčil s nikým, o kom bych mohl říci, že se vydal do hor s poctivými úmysly.“

„Existují tedy lidé, o kterých to říci nemůžete?“

„Ano. Podvodníci, kteří se vydávají za horské vůdce a namlouvají cizincům, že se tamtudy dá dobře přejít přes Andy. Cizinci se pak vždycky přihodí neštěstí a nikdo o něm už nikdy neslyší. Vůdce se však ve zdraví vrátí. A takovému darebákovi padl do rukou i můj bratr.“

„Nač potřeboval vůdce? Vyznal se tam přece stejně dobře jako vy.“

„To jistě. Ale ten chlap ho přepadl a zabil.“

„Jak to můžete vědět?“

„Zastihl jsem bratra ještě naživu. Dodnes mě jímá hrůza, když si na to vzpomenu. Nechali jsme ho v tábořišti a jeli napřed. Horská stezka se od jezera vine v prudkých zákrutech od jedné skalní plošiny na druhou. Z každého zákrutu vidí člověk na cestu pod sebou. Jeli jsme hodně pomalu, aby nás bratr mohl dohonit. Za nějakou dobu jsme potkali průvodce, který se vracel sám z hor. Bylo nám nápadné, že vede tři mezky.“

„Převedl asi někoho přes hory a vracel se sám, protože na druhé straně nenašel nikoho, kdo by chtěl přejít průsmyk opačným směrem.“

„To nám taky řekl.“

„Vy jste s ním mluvil?“

„Já ne, moji společníci. Já jsem právě zajel na kraj stezky, abych se shora rozhlédl po bratrovi. Když jsem se vrátil k ostatním, byl už průvodce pryč.“

„Zeptali se ho, jak se jmenuje?“

„Ano, ale jak jsem později zjistil, žádný horský vůdce takového jména nikdy neexistoval.“

„Vaši tehdejší kamarádi by ho jistě poznali, kdyby ho někde potkali.“

„Nikdo z nich už není naživu. Někteří zahynuli v horách, jeden se vydal do brazilského vnitrozemí a už se nevrátil, ostatní přišli o život při zdejších potyčkách. Svědky už tedy nemám!“

„Pak jste opravdu odkázán jen sám na sebe, na místo činu, které znáte, a na láhev, o níž jste se mi zmínil. Jak to bylo s tou lahví?“

„V poledne jsme zastavili. Nechtěli jsme jet dál, dokud k nám bratr nedorazí. Čekali jsme však marně. Dostal jsem strach, protože mi průvodce, o němž ostatní vyprávěli, připadal podezřelý. Vrátil jsem se ještě s jedním kamarádem dolů. Chýlilo se k večeru, když jsme dorazili na poslední plošinu nad jezerem. Tam ležel můj bratr, těsně na kraji srázu. Seskočili jsme z mezků a rozběhli se k němu.“

Gomarra se na dlouhou chvíli odmlčel. Pak pokračoval: „Mám vám popsat, co jsem cítil, co cítím ještě dnes, když si vzpomenu na ten okamžik? Můj bratr byl mé druhé já, miloval jsem ho jako svůj život. Tím je řečeno vše. Bylo mi, jako bych byl zasažen do vlastních prsou. Kulka mu vnikla do těla v blízkosti srdce. Padl jsem na něho a hlasitě se rozplakal. Vtom otevřel oči a pohlédl na mne. Byl ještě naživu. Vší silou jsem se ovládl. Kladl jsem mu otázky a tiskl ucho k jeho rtům, abych mu rozuměl. Potom bratr zemřel.“

„Stačil vám ještě říci, jak došlo k té vraždě?“

„Ano.“

„Vrahem byl ten horský vůdce?“

„Ano. Zabil ho proto, aby nevyšlo najevo jeho tajemství. Bratrovi trvalo dost dlouho, než našel svého mezka. Pak se vydal za námi. Když dorazil na první plošinu, spatřil tam u skály dva mezky. Vedle nich se krčil muž, který právě zahrabával do země láhev. Bratr na něho zavolal. Muž se lekl, vyskočil, zvedl

pušku a vystřelil, než se bratr vzpamatoval. Spadl ze sedla a ztratil vědomí. Když procitl a rozhlédl se, byl sám. Jeho mezek byl pryč a jáma, do níž chtěl vrah schovat láhev, byla prázdná. Bratr sebral poslední síly a doplazil se na kraj srázu. Doufal, že průvodce ještě zahlédne.“

„Podařilo se mu to?“

„Ano. Vrah klečel u jezera a vyhrabával u jednoho balvanu novou jámu. Vedle něho stáli tři mezci. Bratr ztratil opět vědomí. Přišel k sobě, až když jsem k němu dorazil. Sotva mi to došeptal, zemřel.“

„Popsal vám bratr místo u jezera, kde průvodce vyhloubil novou jámu?“

„Ano, zapamatoval jsem si je.“

,A co jste udělal potom? Vydal jste se za vrahem?“

„Na to už bylo pozdě, byl večer. V noci bych neviděl stopy. Potmě jsme bratrovi vykopali hrob, aby jeho mrtvolu neroztrhali kondoři. Za rozbřesku jsme ho pochovali, pomodlili se tři Otčenáše a Zdrávas Maria, zaházeli hrob a postavili na něm kříž z kamenů. Pak jsme se rozešli.“

„Proč? Toho kamaráda jste přece potřeboval, ne?“

„Bylo nutno, aby řekl ostatním, co se stalo, a že jsem se vydal za vrahem. A

- měl jsem ještě další důvod, abych ho nebral s sebou. Tušil jsem, že ta láhev v sobě skrývá nějaké tajemství. Nechtěl jsem, aby se je dozvěděl ještě někdo jiný.“

„Váš společník o té láhvi přece slyšel?“

„Ne. Bratr šeptal tak tiše, že jsem mu rozuměl sotva já sám. A svému společníkovi jsem neřekl všechno.“

„Možná že to bylo moudré, možná že ne. A ráno jste se hned vydal za vrahem?“

„Hned ne. Když mi kamarád zmizel z očí, odjel jsem nejdřív k jezeru, k místu, kde ten muž vykopal druhou jámu, a vyhrabal jsem láhev. Byly v ní jen zauzlené šňůrky.“

„Copak jste nevěděl, co ty šňůrky znamenají, že to jsou vlastně staré listiny?“

„Tehdy ještě ne. Brzy jsem se to však dozvěděl a byl jsem rád, že jsem je nezničil.“

„Vzal jste si je s sebou?“

„Ne, tak hloupý jsem nebyl. Naopak, zahrabal jsem láhev i s obsahem přesně tak, jak tam ležela předtím, aby vrah netušil, že znám jeho tajemství.“

,,Vy jste si myslel, že se tam vrátí?“

„Ovšem! Něco takového si přece člověk neschovává navždy. Vrah se tam také několikrát vrátil.“

„Jak to víte?“

„Poznal jsem to podle určitého znamení, které jsem si tam udělal.“

„A jeho stopu jste neobjevil?“

„Ne, Zůstal jsem tam několik měsíců a usilovně jsem po něm pátral, ale marně.“

„Nenapadlo vás ukázat obsah láhve někomu, kdo kipu dovede číst?“

„Napadlo, jenomže jsem nikoho takového nenašel. Ted’, kdy jsem poznal vás, nepřeji si nic jiného, než abych vás směl zavést na Pampu de las Salinas. Říkal jste, že chcete do hor.“

„Ale ne tam nahoru.“

„Třeba by vám to stálo za to. Zajet tam a prohlédnout si tu láhev.“

„Asi ano. Stejně jsem už skoro čtvrt hodiny rozhodnut prohlédnout si to solné jezero. Myslím dokonce, že se mi podaří vypátrat vraha.“

„Cielo!“

„A vy jste se stal později rančerem? S lovem činčil jste se nadobro rozloučil?“

„Měl jsem už dost toho potulování, zvlášť když se mi nepodařilo přijít na stopu vrahovi. Číhal jsem na něho u jezera celé měsíce. Doufal jsem, že mi jednoho dne konečně padne do rukou. Byl jsem přitom neustále v nebezpečí, trpěl hlady, žízní a zimou - ale marně, vrah se neobjevil. Pokaždé když jsem se tam vrátil, jsem však zjistil, že tam mezitím byl. Měl nepředstavitelné štěstí!“

„Třeba to nebylo jen štěstí! Myslím si spíš, že byl velmi opatrný a chytrý.

A pak - asi se tam dokonale vyzná.“

„To máte pravdu. Jako by vždycky spadl z nebe a stejnou cestou zase zmizel. I když jsem bezpečně zjistil, že byl u úkrytu, nenašel jsem po něm nikdy žádnou jinou stopu.“

„To jen potvrzuje, že je to velmi zkušený a opatrný člověk.“

„Hotový Geronimo Sabuco!“

„Sabuco? Kdo je to?“

„To jméno jste ještě neslyšel? Je to nejproslulejší znalec And. Říká se mu také el Sendador.“

„Viděl jste ho někdy?“

„Kupodivu ne.“

„Bývá v těch končinách často?“

„Tam i kdekoli jinde. Nejčastěji prý se zdržuje v Gran Chaku. Odvážil prý se přejít Andy i v zimě. Jestli se chcete dostat na druhou stranu, radím vám, abyste si ho najal.“

„To mám právě v úmyslu.“

„Opravdu? Tím raději bych vás doprovázel k solnému jezeru. Uvažte, zda mi to přání můžete splnit.“

„Jste přívrženec Lopeze Jordána, a tedy můj nepřítel.“

„Co je mi do Lopeze Jordána! Nemohl jsem to už na klidném ranči vydržet. Chtěl jsem zas do hor. Proto jsem využil první příležitosti, jak prodat ranč. Peníze jsem si jel uložit do Concepción dél Uruguay, hlavního města provincie Entre Ríos. Pak jsem se chtěl vydat do And. Cestou mě zastavili Jordánovi vojáci a chtěli si mě najmout jako vůdce do Corrientes. Protože mi nabízeli dobrou odměnu, přijal jsem to a stal se navíc ještě důstojníkem. To je všechno.“

„Před námi jste se však tvářil jako Jordánův oddaný přívrženec.“

„Naoko. Kdo chce s vlky býti…“

„Jak tomu mám věřit?“

„Vám bych nelhal, seňore. Dokážu vám, že mi na vás záleží víc než na Jordánovi. Vydám vám do rukou vaše nepřátele.“

„Jak to chcete udělat?“

„Vlákáme je do bažin kolem řeky, která dělí Entre Ríos od Corrientes. Znám tu každou stezku tak dobře, že nikde neuvízneme. Vás z bažin vyvedu.“

„Copak nechápete, že vám nemohu tak slepě důvěřovat? Co když nás chcete vlákat do pasti? Ještě jste mi nedokázal, že vaše srdce opravdu nepatří Jordánovi.“

„Mé srdce Jordánovi nikdy nepatřilo. Přidal jsem se k jeho vojákům jen proto, že jsem z toho měl prospěch. Ted’ budu mít větší prospěch z toho, když vás dovedu k solnému jezeru. Můžete mi opravdu důvěřovat, seňore.“

„Chtěl jsem jen slyšet, co mi odpovíte. Rozhodl jsem se už předtím.“ Sklonil jsem se a rozvázal jsem mu pouta. Vyskočil, protáhl se a zeptal se:

„Znamená to, že jsem volný?“

„Co jiného?“

„Děkuji vám za důvěru, seňore!“ Radostně mi tiskl ruce a dodal:

„Copak asi řeknou tihle spáči, až se probudí a spatří, že jste mě propustil?“

Jednu odpověď slyšel hned. Alsinu, který ležel vedle něho, probudily jeho radostné výkřiky. Byl stejně na řadě, aby po mně převzal stráž. Vstal, přistoupil k nám a udiveně se zeptal:

„Co se tu děje? Zajatec je volný? Zbláznil jste se, seňore?“

„Ale ne,“ odpověděl jsem. „Ten muž se přidal k nám a vydá nám do rukou Jordánovy vojáky.“

„Diablo!A vy mu věříte?“

,Ano.“

„Jak chce dodržet své slovo?“

„Dodržím je, i kdyby to bylo sebetěžší,“ řekl Gomarra. „Docela snadné by to bylo, kdyby nás bylo dvakrát tolik. Pak bychom mohli nepřítele sevřít ze dvou stran.“

„Kde?“

„Víte, že jsou na březích pohraniční řeky nebezpečné bažiny?“

„Ovšem. Jsou vyznačeny v našich mapách, ale přesto bych se do nich neodvážil. Musel bych je znát.“

„Já je znám. Jordánovi vojáci nás budou určitě pronásledovat až tam. Zavedu vás na místo, kde mohou jet nanejvýš dva jezdci vedle sebe. Až toto místo mineme, udrží pár mužů v šachu celý nepřátelský oddíl, který se nebude moci rozvinout do rojnice.“

„V tom případě se otočí a ustoupí.“

„Proto lituji, že nás není víc.“

„Tomu by se dalo odpomoci,“ řekl zamyšleně plukovník. „Mám namířeno do provincie Corrientes, odkud chci zaútočit proti Jordánovi. Jsem tam očekáván a poslal jsem už napřed několik svých důstojníků. Zatím střeží hranice, na nichž jsou v určitých vzdálenostech rozestaveny hlídky. Jsou to jen pěšáci, protože jsme neměli dost koní.“

„Koní můžeme mít zanedlouho několik set,“ řekl Gomarra. „Jen kdybychom měli dost jezdců!“

„O jezdce bych se mohl postarat, kdybych přivolal pohraniční stráže.

Potřeboval bych k tomu jen bezpečného posla. Sám jet nemohu, protože neznám tak

dobře cestu.“

„Povedu vás, seňore!“

„A kdo povede ostatní?“

„Taky já. Pojedete s námi až k bažinám. Tam vás všechny převedu přes místo, kde pevná cesta tvoří jen dvoumetrový most přes nebezpečný močál. Na druhé straně se naše skupinka připraví na přivítání nepřátel, kteří proti nim nic nezmohou, protože budou moci postupovat jen po dvojicích. My dva se mezitím přebrodíme co nejrychleji na druhou stranu a přivedeme vojáky, s nimiž vpadneme nepříteli do zad.“

„Plán je to znamenitý!“ řekl plukovník. „Jestliže ho chceme provést, musíme okamžitě vyrazit.“

„Najdete cestu i potmě?“

„Stejně dobře jako ve dne.“

„V tom případě musíme vzbudit ostatní. Vyspat se budou moci později.“

Nasedli jsme na koně a vyrazili cvalem vpřed. Každý vedl na lasu několik volných koní.

K ránu jsme dorazili do řídkého lesa. Stromy rostly tak daleko od sebe, že jsme nemuseli zpomalit. Nijak nám nevadilo, že jsme za sebou zanechávali zřetelnou stopu. Později jsme minuli několik potůčků. Gomarra nám řekl, že jsme se přiblížili k Espinille, pohraniční řece, do níž tyto potůčky odvádějí vodu z bažin.

„Už brzy nám budete moci dokázat svou poctivost,“ řekl jsem Gomarrovi.

„Nemějte strach, seňore,“ uklidnil mě, „ve mně se nezklamete.“

„Dodržíte-li slovo, odvděčím se vám způsobem, který byste nepovažoval za možný. Spatříte vraha svého bratra.“

„Cože? Mluvíte pravdu? Máte tušení, kdo to je?“

„Ano, vím to.“

„Seňore, prosím vás, řekněte mi jeho jméno!“

„Vyslovil jste je sám, když jste mi o té vraždě vyprávěl. Mluvil jste o muži, který se v celých Andách vyzná lépe než kdokoli jiný.“

„Snad nemyslíte Geronima Sabuca? Sendádora? Vyloučeno!“

„Proč?“

„Mýlíte se, seňore! Sendador že by byl vrah? Muž, který nesčetněkrát nasadil život, aby převedl přes hory cizince, kteří se svěřili do jeho péče?“

„Leckdo vypadá navenek jako čestný člověk, ale ve skutečnosti je padouch. Navíc opírám svůj úsudek o další fakta. Vyprávěl jste mi o starém gambusinovi. Považujete ho za lháře?“

„Gambusina? Ten mluvil málo, ale co řekl, byla čistá pravda.“

„Řeknu vám, že mi krátce před svou smrtí svěřil, že sendador je vrah.“

„Seňore!“

„Gambusino viděl na vlastní oči, jak sendador zavraždil jednoho kněze.“

„Copak mu v tom nemohl zabránit?“

„Nemohl. Volal na něho, ale marně.“

„Divím se, že se sendador nesnažil gambusina odstranit.“

„Nezabil ho jen proto, že byli přátelé. Donutil ho však, aby odpřisáhl, že o tom nikdy nikomu neřekne. A gambusino mlčel. Ulevil svému svědomí až na smrtelném loži.“

„Nemohu to pořád pochopit, seňore.“

„Všechno dokonale souhlasí. K oběma vraždám došlo krátce po sobě. V láhvi, o níž jste mi vyprávěl, byla kipu, která sendador ukradl knězi. Ale teď už jsem vám opravdu řekl víc, než jsem měl v úmyslu. Jistě vidíte, že to s vámi myslím dobře.“

„Budu vám za to vděčný, seňore. Ostatně, jsme právě na místě., kde vás plukovník a já opustíme.“

„Mě ne. Pojedu s vámi, aby plukovník nezůstal docela sám.“

„Vždyť s ním pojedu já!“

„Tři jsou na tom lépe než dva - a tady na hranicích musí být člověk zvlášť opatrný.“

Plukovník byl rád, že ho chci doprovodit, neboť Gomarrovi taky zcela nevěřil.

Dojeli jsme na rovnou zelenou planinu. Kopyta našich koní se nořila do trávy, která neměla tu sytou, téměř hnědozelenou barvu jako nížina před námi, pokrytá rostlinami, jimž se daří v močálech. Když jsem sesedl s koně, abych prozkoumal půdu, Gomarra vykřikl:

„Dávejte pozor, seňore! O krok dál byste už zapadl do bažiny.“

„Jen tady nalevo?“

„Napravo taky. Jsme na místě, o němž jsem vám vyprávěl.“

Měl pravdu. Přesvědčil jsem se, že po obou stranách je hluboká měkká bažina,

do níž by člověk snadno zapadl. Náš předchozí vůdce, Indián Gomez, který nás doprovázel i se svou uzdravenou matkou, nám chtěl dokázat, jak je takový močál nebezpečný. Svlékl se, uvázal si laso pod pažemi a vstoupil na zrádnou půdu.

Okamžitě do ní zapadl až po kolena, o dva kroky dál až po pás, a bažina ho sevřela tak, že jsme museli vynaložit značnou námahu, abychom ho vytáhli. Stejnou zkoušku jsme udělali i na druhé straně.

Gomezovi přitom nijak nevadilo, že se celý umazal. Řeka, v níž se bude moci umýt, byla nedaleko.

Tím jsme si ověřili, že se tu nesmí sejít z cesty. Kdyby nás zde nepřátelé přepadli, mohli by jet jen po dvou vedle sebe, jak tvrdil Gomarra. Naproti tomu my bychom na druhé straně bažiny leželi na pevné půdě za rákosím a křovím a mohli bychom zasypat kulkami celé prostranství před sebou. A kdyby se pak za bandity přibližně tam, kde jsme teď stáli my vynořili naši vojáci, nezbylo by nepřátelům nic jiného než se vzdát. Otázkou bylo, zda by se jim na té úzké pěšině mezi močály vůbec podařilo otočit koně.

Vytvořili jsme dlouhý zástup. Gomarra jel v čele, ostatní za ním a měli mezi sebou vždy jednoho volného koně. Cesta byla široká průměrně dva metry. Byla mnohem delší, než jsem očekával, a vedla v nepravidelných zákrutech k řece. Naši nepřátelé by se na ni určitě vešli v plném počtu.

Dostali jsme se šťastně na druhou stranu. Byl tam hezký trávník, obklopený keři a krytý vrcholky stromů. Naši druzi tam chtěli sesednout a pohodlně čekat, až se vrátíme. Gomarra jim však opět velmi chytře a obezřele poradil:

„Zůstaňte v sedlech, seňorové! Pojeďte ještě kousek s námi. Zpátky se vrátíte pěšky.“

„Proč pěšky?“

„Neříkal jste, seňore, že vaši vojáci nemají koně?“

„To jsem říkal.“

„Musíme se tedy postarat, aby sem mohli rychle přijet. Našich koní je přes třicet, když si sednou na každého dva, dostane se sem rychle sedmdesát vojáků.“

„To není špatný nápad. Teď už je cesta snadná?“

„Ještě ne. Nejprve se musíme přeplavit na druhý břeh, abychom zde nezanechali žádné stopy. Až budeme mít pod nohama pevnou půdu, snadno odvezeme koně my tři. Ale do té doby nás musejí ostatní doprovázet.“

Stalo se, jak navrhl Gomarra. Zabočili jsme po břehu doprava. Byla tam další hluboká bažina, kterou jsme opatrné přešli po úzké pěšině. Volní koně nás následovali pomalu a opatrně. Instinkt jim říkal, že hrozí nebezpečí. Potom jsme konečně dorazili na pevnou půdu a spatřili písčinu na druhém břehu.

„Tady se přebrodíme přes řeku,“ prohlásil Gomarra. „Na druhé straně bude určitě pevná půda. Teď už ostatní muže nepotřebujeme. Ať nám pomohou vehnat koně do vody a pak ať se vrátí.“

Plukovník, Gomarra a já jsme vjeli do řeky. Ostatní sesedli s koní a svázali je za uzdy a třmeny. Na druhý břeh jsme se přebrodili bez obtíží, neboť řeka nebyla ani široká, ani prudká. Tam jsme za svištění las hnali koně ve stádu před sebou. Naši druzi se vrátili na trávník, kde se předtím chtěli usadit. My jsme se teď vzdalovali v pravém úhlu od řeky, nejprve pomalu, protože terén přece jen nebyl zcela bezpečný. Sotva jsme dojeli na travnaté louky, vyrazili jsme cvalem k východu. Plukovník doufal, že tam najde své vojáky.

Nejeli jsme ani čtvrt hodiny, když jsme spatřili dva jezdce, kteří se vynořili severně od nás a rychle se k nám blížili. Také nás už zahlédli a chtěli vědět, kdo jsme. Plukovník jim hleděl napjatě vstříc a nakonec radostně zvolal:

„Rytmistr Manrico! Jeden z těch, které jsem poslal napřed. Ten seňor, co jede vedle něho, je poručík. Máme štěstí, že jsme je potkali!“

Rytmistr poznal svého velitele a už z dálky ho zdravil. Byl úžasem celý bez sebe, že ho tu tak neočekávaně potkává.

„To si řekneme později, příteli,“ přerušil ho plukovník. „Teď mi vysvětlete, co tady děláte.“

„Jedeme na pohraniční cvičení.“ Ukázal k východu. „Tamhle jsou naše oddíly, dvě stě mužů asi se sedmdesáti koňmi. Víc koní jsme při nejlepší vůli nesehnali.“

„Vy jich máte sedmdesát, my třicet. Sednouli si na koně po dvou, odvezeme odtud dvě stě vojáků. Jak jsou ozbrojeni?“

„Všichni mají remingtonky.“

„Výborně! Zaveďte nás k oddílům. Nesmíme ztrácet čas.“ Zanedlouho jsme k vojákům dorazili. Na zdejší poměry na mě nedělali špatný dojem. Jejich uniformy se podobaly obleku Basků. Pušky měli nové a dobré.

Po krátké poradě důstojníků nasedli muži na koně - jeden do sedla a druhý za něho. Pak jsme se rychle vrátili, ale ne na místo, kde jsme řeku přebrodili poprvé. Nevěděli jsme, zda už nepřátelé nedorazili k bažině. Museli jsme si

pospíšit, abychom jim mohli vpadnout do zad.

Gomarra znal jiný vhodný brod, který byl blíž. Dostali jsme se hladce na druhý břeh, vrátili se k nebezpečné bažině a objeli ji. Potom jsme se šli s Gomarrou podívat, zda už dorazili naši pronásledovatelé. Naštěstí tu ještě nebyli.

Vojáci se schovali za křoviska a já jsem se s Gomarrou vydal k našim druhům.

S plukovníkem, který zůstal u svých vojáků, jsme se domluvili, že vyrazí, až uslyší výstřel, a obloukem vpadne nepříteli do zad.

Přátelé měli ohromnou radost, že naše výprava měla takový úspěch. Posadili jsme se k nim, odpočívali a čekali, co se bude dít Z našeho místa jsme viděli daleko do kraje. Protože bylo vyloučeno, aby nás nepřátelé překvapili, navrhl jsem, abychom dohnali zameškaný spánek. Za chvíli také všichni spali - mimo mne a frátera, který převzal první stráž.

Využil jsem té příležitosti a vyprávěl mu, co jsem se dozvěděl od Gomarry.

Fráter žasl, když uslyšel, že jsme tím objevili kipu, o nichž sendador yerbaterovi tvrdil, že neexistují.

„Vydáte se do hor k tomu solnému jezeru?“ otázal se bratr Hilario.

„Ano.“

„Půjdu s vámi. Sendador nás tam musí zavést“

„Bude-li chtít!“

„Bude. Slíbíme mu znamenitou odměnu. Myslíte, že se vám podaří ta kipu rozluštit?“

„Ne. Tak vzdělaný v tom oboru nejsem. Ale až budu mít šňůrky v ruce, nepovolím, dokud jejich tajemství neodhalím.“

„V těch sendadorových plánech se snad vyznáme, ne?“

„Doufám.“

„Řekl jste Gomarrovi všechno, co víte?“

„Ne. Neví, že jde o ukrytý poklad. Přirozeně že mu to řekneme, ale co nejpozději, aby si náhodou nezačal dělat zbytečné naděje.“

Bratr Hilario na mě s úsměvem pohlédl a zeptal se:

„Vy v ten poklad zřejmě nevěříte?“

„Staří Peruánci byli jistě úžasně bohatí. Je dokázáno, že v horách pohřbili nesmírné poklady. Jestli jsou ta kipu i plánky pravé, nemám důvod k pochybnostem.“

„A přesto vás to zanechává tak chladným. Jak si to mám vysvětlit?“

„Existují různé poklady. Hrouda zlata či diamant jako dýně jsou jistě velmi krásné. Ale doušek čerstvé vody je mnohem krásnější, když má člověk opravdu žízeň. V tuto chvíli je mi milejší spánek. Dovolte, abych si teď odpočinul, bratře Hilario!“

Lehl jsem si a usnul, ale spal jsem sotva deset minut, když mě vzbudil fráterův hlas:

„Probuďte se, seňore! Už jedou!“

V mžiku jsme všichni vyskočili a vyhlédli do kraje. Opravdu, Jordánovi vojáci se k nám cvalem blížili. Na některých koních seděli po dvou. Jeli roztaženi do šířky a zdálo se, že bažinu ještě nezpozorovali.

„ Creo, vjedou do bažin!“ zvolal fráter. „Musíme je varovat.“ Přiložil ruce k ústům a chtěl vykřiknout. Zabránil jsem mu v tom.

„Ticho, bratře! I když jich pár zapadne do bahna, budou tam mít vždycky dost kamarádů, aby je vytáhli.“

Ale nedošlo k tomu. Vojáci nakonec sami poznali nebezpečí a v poslední chvíli koně zastavili. Někteří seskočili, vzali kopí a zabodávali je do bahna. Brzy poznali, že jim hrozí vážné nebezpečí. Major svolal důstojníky, aby se s nimi poradil. „Jestlipak se vydají dál?“ zeptal se Monteso nedočkavě. „Určitě!“ odpověděl jeden z jeho kamarádů. „To by byli blázni!“

„Nemohou přece vědět, že tu na ně číháme!“

„Ale mohli by se nejdřív přesvědčit, zda… Podívejte, major už na to přišel taky!“

Velitel našich nepřátel totiž právě vyslal dva jezdce, aby prozkoumali další cestu. Jeli pomalu přesně v našich stopách.

,A sakra!“ ozval se Turnerstick. „Jestli dojedou až sem, uvidí nás a bude po všem.“

„Schováme se,“ řekl jsem. „Rákosí a křoví je tu dost.“

„Ale co když tu budou chtít počkat na ostatní?“

„Já si to s nimi vyřídím,“ řekl Larsen a zamával pěstmi. „Jen se neukvapujte!“ požádal jsem ho. „Silou nic nezmůžeme. Nesmíme dopustit, aby vykřikli.“’ „Popadnu je tak, že ani nepípnou!“

Larsen však neuplatnil svou obrovskou sílu ani tentokrát. Schovali jsme se, oba jezdci bezpečně projeli bažinou. Na místě, kde jsme tábořili, se neklidně

rozhlíželi. Potom spatřili stopy, které jsme za sebou zanechali s plukovníkem a Gomarrou, když jsme odjížděli na druhou stranu řeky. To je uklidnilo, zřejmě si mysleli, že jsme si tu jen chvilku odpočinuli a pak se vydali dál. Zatím jsme je ještě nemohli napadnout. Nejdřív musí dát ostatním znamení, že je všechno v pořádku a že se mohou vydat za nimi. Ale vojáci to neudělali - rozjeli se zpátky podat majorovi hlášení.

„To je škoda, to je škoda!“ litoval kormidelník. „Zase jsem si na nich nesmlsnul!“

Takhle to však bylo lepší jak pro oba jezdce, tak pro nás. Viděli jsme, jak hovoří s majorem. Potom dal major znamení ostatním a sám se vydal po stezce v čele zástupu, který se pomalu vinul k nám. Major byl netrpělivý a poháněl svého koně víc než ostatní, kteří byli na nebezpečné cestě opatrnější. Tím získal před vojáky dost značný náskok.

„Co teď?“ zeptal se fráter. „Pustíme ho až sem?“

„Samozřejmě!“

„Pak se sem ale dostanou i jeho vojáci. A tady na pevné půdě bychom se měli boji raději vyhnout!“

„Nemějte strach! Až ho zmáčknu, vykřikne tak hlasitě, že se ostatní zastaví.“

„Až ho zmáčknete?“ zeptal se kormidelník. „Nepřenechal byste to mně?“

„Prosím. Ale nerozmáčkněte ho! Sundejte ho se sedla na zem, to bude stačit!“

Schovali jsme se za křoví tak, aby nás major hned nespatřil. Dorazil už na pevnou zem. Projel křovím a spatřil nás. Na okamžik strnul hrůzou. Potom vykřikl:

„Stůjter Vraťte se! Jsou tady!“

Současně chtěl otočit svého koně, ale to už ho kormidelník držel za opasek, strhl se sedla a praštil jím o zem.

Viděl jsem, že se nepřátelé zastavili. První jezdec byl asi deset koňských délek od nás. Poslední už také opustil pevnou půdu a stál na pěšině mezi bažinami, takže jsme měli celý oddíl šťastně tam, kde jsme ho chtěli mít. Major viděl, že nám neunikne. Bezradně na nás civěl, nevypravil ze sebe ani slovo.

„Pěkně vítám, seňore!“ pozdravil jsem ho. „Konečně vás zase vidíme!“ Major se kousl do rtů a neodpověděl.

„Čekali jsme, že se k nám vrátíte,“ pokračoval jsem. „Ale vy jste se věnoval jídlu tak ,dlouho, že nás to přestalo bavit. Proto jsme nakonec odešli. Doufám, že to nebudete považovat za nevychovanost.“

Major stále mlčel. Proto Monteso řekl:

„Má ze shledání takovou radost, že oněměl!“

„Tormento!“ zaklel konečně major. „Zakazuji si takové urážky!“

Vyskočil a sáhl po šavli. Okamžitě jsem mu podržel před nosem revolver a řekl výhružně:

„Dejte tu ruku pryč, nebo vystřelím! Zřejmě jste si ještě neuvědomil, že jste i se svými vojáky v našich rukou. Proto vám radím, poručte svým mužům, aby nám odevzdali zbraně a vzdali se!“

Zatvářil se nechápavě.

„My že se vám máme vzdát?“ zvolal. „Čtyři sta vojáků se má vzdát deseti civilistům?“

Hlasitě se rozesmál.

„Jen se smějte,“ řekl jsem klidně. „Asi jste si ještě nevšiml, že vaši koně zapadávají i s vojáky stále hlouběji do bahna. Ani ta stezka není tak pevná, aby unesla takovou tíhu. Během deseti minut o svých čtyři sta vojáků přijdete.“

Major se podíval na své podřízené a zbledl. Viděl, že mám pravdu. Vojáci už také začali nadávat a křičet. Nemohli jsme déle ztrácet čas. Proto jsem pokračoval:

„A jestli si myslíte, že tu máte co dělat jen s námi, jste na velkém omylu. Kdybyste dal prozkoumat okolí, než jste se vydal do bažiny, jistě byste odhalil past, kterou jsme vám nastražili. Takhle jste do ní vlezl. Dávejte pozor - teď ji zaklapnu!“

Pokynul jsem yerbaterovi a ten vystřelil z pušky. Sotva výstřel dozněl, vyřítili se zleva plukovníkovi vojáci. Jezdci zůstali v sedlech, ale kamarádi sedící za nimi seskočili. V mžiku tak vytvořili dvojitou linii, která nepřátelům zabránila v ústupu: vpředu sto pěšáků a za nimi sto jezdců, všichni s dobrými puškami v rukou. Majorovi muži měli jen pár starých zbraní, a las a bol použít nemohli.

Nato jsme se jim ukázali i my. Vojáci pochopili, že jsou i zpředu vydáni na pospas našim kulkám.

Navíc se pod nimi úzká pěšina stále více propadávala. Dalo se očekávat, že všichni zapadnou do bahna, jestli se včas nevrátí na pevnou půdu. Na druhé

straně bažiny se ozval hlas plukovníka Alsiny, který nepřátele vyzval, aby se vzdali. Já jsem k tomu vyzval i majora, ale ten jen zaskřípěl zuby a vztekle odpověděl:

„Ať tam zapadnou a pochcípají! Mé vojáky nedostanete!“

„Pak nechci ani vás. Dávám vám svobodu. Vraťte se k svým vojákům!“ Major na mě udiveně pohlédl a řekl:

„Vzdáváte se velké výhody!“

„Jen ze starého přátelství. Když chcete obětovat své vojáky, dávám vám příležitost, abyste sdílel jejich osud s nimi. Vaši nadřízení vás budou jistě oslavovat jako hrdinu, až se dozví, že jste podstoupil smrt společně se svým mužstvem.“

Teprve teď se lekl. „To ode mne nemůžete chtít,“ zvolal.

„Ale ano, seňore! A kdybyste nechtěl vy, tak vás přinutím. Máte minutu na rozmyšlenou. Jestli do té doby poručíte svým mužům, aby se vzdali a odevzdali nám zbraně, bude všechno v pořádku. Jestliže to neuděláte, čeká na vás stejná smrt, do jaké chcete vehnat ty chudáky. Počítejte s tím, že nežertuji!“

Majorovy muže jímal stále větší strach. Volali na něho, aby se vzdal. Ti, co byli na konci zástupu, se už vraceli a vzdávali plukovníkovým vojákům. Major konečně pochopil, že je všechen odpor marný. Vojáci už ho neposlouchali a umřít se mu také nechtělo. Proto řekl:

„Dobrá, tentokrát jste vyhrál. Doufám, že brzy začne druhé kolo, které určitě prohrajete. Vzdávám se.“

„To je zbytečné, protože vás už máme. Žádám, abyste poručil svým podřízeným, aby se vrátili a vzdali plukovníkovi.“

Major vydal příslušný rozkaz a jeho muži ho ochotně uposlechli. Opatrně se vraceli a odevzdávali plukovníkovým vojákům zbraně a koně.

Pěšina přes bažinu byla teď v tak špatném stavu, že jsme jí nemohli použít.

Vydali jsme se proto oklikou kolem řeky a vrátili se k plukovníkovi zprava. Major musel jít s námi pěšky. Když jsme došli k Alsinovi, řekl mu:

„Dnes bylo štěstí na vaší straně, seňore. Doufám, že budete vycházet z toho, že příště může přát zase nám.“ Alsina na něj opovržlivě pohlédl a odpověděl:

„Řídím se svou povinností, a nikoli náhodou či štěstím. Vy jste povstalec a porušil jste přísahu. Jako vůdce vzbouřenců, které jste svedl, jste se dopustil desateronásobného provinění. Vaše hodnost není důvod, pro který bych s vámi měl zacházet lépe než s vašimi podřízenými. Tím jsme spolu domluvili!“ Obrátil se k němu zády. Major na něho vztekle zařval: „Kdo vděčí za své úspěchy zrádci, neměl by mluvit ták pyšně!“ Pak se otočil ke Gomarrovi a pokračoval: „Do té pasti jsi nás vlákal ty! Dej si dobrý pozor, abys mi jednou nepadl do rukou! Čekal by tě provaz.“

„I kdyby tomu tak bylo, neměl byste mi co vyčítat. Vy sám jste zradil presidenta, kterému jste přísahal věrnost. Kdo je tedy větší padouch, vy nebo já?“ odpověděl Gomarra. „Já tě uškrtím, ty lumpe!“

Major se vrhl na Gomarru. Plukovník poručil svým vojákům: „Spoutejte ho, aby pochopil, že se bez mého svolení nesmí ani hnout! Svažte všem zajatcům ruce jejich vlastními lasy a vysaďte je do sedel. Vydáme se na cestu.“

Plukovníkovi vojáci rozkaz hned provedli. Zbraně si rozdělili mezi sebou.

Potom jsme zajatce obklíčili a vydali se na cestu do města Palmáru, vstříc novým dobrodružstvím.