www.palmknihy.cz

Lev pomsty

Karel May

http://palmknihy.cz/index.php?x=2427

Lev pomsty

Kapitola 1

Lev pomsty

Karel May

TO-KEI-CHUN

Dvaja Ňucháči

Včšina mojich čitateov pozná Winnetoua, náčelníka Apačov, najšachetnejšieho Indiána a najlepšieho, najvernejšieho priatea, akého som kedy mal. Iste vie aj to, ako zomrel. V hlbokom krátri vrchu Hancock, v boji proti Siuxom Oglalom ho zasiahla guka do pŕs a krátko nato dokonal v mojom náručí. Jeho mŕtve telo sme preniesli do pohoria Gros Ventre a pochovali sme ho v údolí rieky Metsur. Pripadla mi smutná povinnosť vypraviť sa na juh a oznámiť Apačom, že ich najvčší a najslávnejší náčelník už nie je medzi živými.

Dodnes si s horkosťou spomínam na túto výpravu. Winnetouova smrť ma tak hlboko ranila, že sa zo mňa stal úplne iný človek. Predtým vždy veselý a plný sebadvery, nebol som teraz schopný ani len letmého úsmevu a úplne som stratil chuť do života. Uzatvoril som sa do seba a bočil od udí. A keď som sa na tejto osamelej, ďalekej výprave v nejakej pevnosti či osade musel s niekým dať do reči, snažil som sa to vybaviť čo najstručnejšie, a čo najrýchlejšie som zase zmizol.

Pravda, ani udia, s ktorými som sa stretol, sa nechovali tak, že by ma lákalo zotrvávať v ich spoločnosti dlhšie. Pozerali na mňa tak nevšímavo, akoby som bol pre nich vzduch, a keď som sa poberal ďalej, pozdravili ma len tak na pol úst. A to všetko pre mj zovňajšok.

Pvodne sme sa totiž vydali s Winnetouom k vrchu Hancock preto, lebo sme chceli vyslobodiť niektorých našich známych Settlerov, ktorých zajali Siuxovia Oglalovia. To sa nám aj podarilo, ale Winnetou zaplatil za to životom. Keď sme ho pochovali, časť belochov sa rozhodla ostať v údolí rieky Metsur a založiť tu osadu. Pomáhal som im pri tom, a tak sa stalo, že som sa na cestu k Apačom vydal až po nejakom čase.

Medzitým som natoko zodral svoj lovecký oblek, že som si bezpodmienečne musel zadovážiť niečo na seba. Keďže však na divokom západe nebol nijaký obchod s odevmi, zaradoval som sa, keď mi jeden Settler ponúkol vlastnoručne zhotovený zálesácky oblek z belasého plátna, na ktoré sami dopestovali bavlnu, sami ju upriadli, utkali, aj oblek vystrihli a zošili. Pravda, o nejakej fazóne sa nedalo v tomto prípade hovoriť; nohavice pripomínali dve spojené rúry, vesta malé vrece bez rukávov a kabát veké, dlhé vrece s rukávmi. Oblek pvodne zhotovili na celkom inú postavu, viete si teda predstaviť, že som v tej paráde naozaj nepsobil impozantne. Mohli ma považovať za hocikoho, len nie za muža západu, a keďže som v tomto období bol navyše ešte aj vemi nezhovorčivý a uzavretý, nikde som sa nestretol s pozornosťou, ktorú Old Shatterhand inak vzbudzoval.

V priebehu dvoch týždňov som sa dostal do blízkosti North Forku, severného ramena rieky Canadian. Cválal som na koni cez šíru, rovnú prériu, na ktorej sem-tam rástli roztrúsené skupiny stromov a kríkov. Nabádalo to k obozretnosti, lebo tieto ostrovčeky narúšali výhad, a človek musel byť pripravený na neočakávané stretnutia, možno aj nepriateské. Dávnejšie kolovali chýry, že medzi Komančmi, ktorých bojové územie siahalo až sem, vypukli vážne nepokoje.

Okolo poludnia som došiel k potoku, ktorého čerstvá, priezračná voda priam vábila na oddych. Vybral som si miesto, odkia bolo vidieť doďaleka a zbadal by som každého, kto by náhodou prichádzal. Zostúpil som z koňa a pustil som ho, nech sa vone pasie, potom som sa do vle napil a ahol som si pod strom do chládku.

Odpočíval som asi štvrť hodiny, keď som zazrel dvoch jazdcov. Boli to belosi, bezstarostne som teda ležal ďalej. Približovali sa z toho istého smeru, ako som prišiel ja, a videl som, že vemi pozorne sledujú moju stopu. Sedeli na muliciach a boli oblečení jeden ako druhý. Keď prišli bližšie, zistil som, že sa táto podobnosť nevzťahuje len na ich šatstvo, ale aj na postavu a črty tváre. Na prvý pohad ich musel každý považovať za bratov, možno dokonca za dvojčatá. Obaja boli vysokí, útli a takí vyziabnutí, že iste v každom skrslo podozrenie, či už dlhší čas netrpia hladom. Zdravá farba ich pleti a pevné držanie tela v sedle však svedčili o opaku. Podobnosť medzi nimi bola taká nápadná, že ste ich azda mohli rozoznať iba poda jazvy, ktorá jednému z nich pretínala avé líce.

Nedá sa povedať, že by boli obdarení mimoriadnou mužskou krásou, pretože im z tváre vyčnievali nevídané nosy, ba čo nosy - nosiská! Stavil by som sa, že podobné raťafáky by sa nenašli v celých Spojených štátoch. Vekosť, tvar a sfarbenie týchto nosov slovom či písmom ťažko opísať, to by ste ich museli vidieť. Napriek tým nosom však muži neboli dajakí odpudzujúci. Naopak, ich po americky hladko vyholené tváre a výrazné črty vyjadrovali dobromysenosť a vzbudzovali sympatie. V kútikoch úst sa im zahniezdil veselý, bezstarostný úsmev a jasné, bystré oči pozerali na svet tak vúdne, že ani zloprajníka by sa nezmocnila nedvera. Mali na sebe pohodlné tmavosivé vlnené kazajky a také isté nohavice. Na nohách pevné šnurovacie topánky, na hlavách bobrie klobúky so širokou strechou a z pliec im splývali veké prikrývky, chrániace proti dažďu. Za koženými opaskami mali zastoknuté nože a viseli im z nich revolvery. Okrem toho boli ozbrojení dlhými, ďalekonosnými ručnicami.

Nikdy dosia som týchto dvoch mužov nevidel, no počul som o nich a hneď som vedel, koho mám pred sebou. Nemohol som sa mýliť. Boli nerozluční, nikto ich jakživ nevidel oddelene. Nik nepoznal ich pravé meno a pre svoje nosy boli všeobecne známi len ako dvaja Ňucháči.

Ten s jazvou bol Ňucháč Jim, druhý sa volal Ňucháč Tim. Ešte aj ich krstné mená zneli podobne.

Hoci som v ostatnom čase nemal náladu uzatvárať nové priatestvá, stretnutie s týmito mužmi mi nebolo proti vli. Boli to poctivci od kosti a tešili sa takej všeobecnej obube, že by iste stálo zato prejsť s nimi kus cesty, ak by sme náhodou mali spoločný smer.

Nezbadali mjho koňa, ktorý sa pásol za krovím, ani mňa, lebo pri potoku, kde som sa uvelebil, rástla taká vysoká tráva, že ma úplne zakrývala. Nespúšťali oči z mojej stopy, až sa priblížili ku mne sotva na dvadsať krokov. A tu na veké prekvapenie zistili, že stopa, po ktorej šli, sa naraz končí. Zarazene zastavili mulice a Jim začudovane zvolal:

"Zounds! Tu končí stopa! Aj ty to vidíš, starý Tim?"

"Yes," prikývol druhý. "Kde len mže byť ten chlapík?"

"Akoby ho odfúklo!"

"To by tu musel byť niekto, kto ho odfúkol, starý Jim. Lenže nikoho nevidím."

"Pozri, stupaje kopýt vedú tamto za krovie. Muž sa skryl asi tam."

"Čoby! Obráť svoje požehnané oči sem dolu! Tu zostúpil z koňa a išiel k vode, kde..."

Tim nedopovedal, jeho oči sledovali stopy mojich nh, až utkveli na mne a zvolal:

"All devils! Leží tamto v tráve a nehýbe sa. Čo si myslí, že na divokom západe nemajú chlapi prach a nž? Spokojne si tu hovie, akoby sa vyvaoval doma na pohovke, a nie na druhom brehu Mississippi, kde sa zakrádajú Komančovia ako vlci zavýjajúci po koristi. Poď, zobuďme ho."

Popchli mulice smerom ku mne. Pozeral som na nich otvorenými očami, poda čoho museli zistiť, že nespím, a ten s jazvou pozdravil:

"Good day, pane! Ste vy ale neopatrný človek! Zanecháte stopu, ktorú vidieť z troch mí, a na jej konci si ahnete do trávy, aby vás každý Indián hravo objavil a vyhasil. Na zálesáka teda rozhodne nevyzeráte!"

Jimov hlas vychádzal spod obrovského nosiska tak nezvyčajne, že som hneď pochopil, prečo ich nazvali Ňucháčmi.

Keď som pokojne vydržal jeho skúmavý, ale dobromysený pohad, ktorým si ma premeriaval, Jim pokračoval:

"No tak, vari vám nestojím za odpoveď?"

Tu som sa už ozval: "Naozaj si myslíte, že červenokožec, ktorý by ma stopoval až sem, by ma tak poahky zložil?"

"Nepochybujem!"

"Pomaly! Videl by som ho prichádzať a moja guka by ho zasiahla skr, ako by vbec tušil, kde ležím. Veď aj vy ste ma spozorovali, až keď ste boli pár krokov odo mňa. Mohol som vás teda desaťkrát odfúknuť, či ako ste sa vyjadrili o mne."

Tu Jim zarazene pozrel na brata, zamyslene pokrútil hlavou a povedal:

"Je na tom čosi pravdy, nemyslíš, starý Tim? Ten muž hovorí ako kniha, aj keď nevyzerá najmúdrejšie. Naozaj nás mohol ahko zložiť, keby medzi nami a ním panovalo nepriatestvo a," dodal významne, "keby bol pravý zálesák."

"Yes. Lenže on zálesák nie je," odvetil Tim vemi drazne a prezeral si ma dobráckym i súcitným pohadom. "Akiste bude nejaký zatúlaný Settler."

"Poda výzoru asi hej. Ujmeme sa ho a ukážeme mu správnu cestu. Rozhodne si viem predstaviť aj čosi príjemnejšie, ako zablúdiť na ďalekom západe a padnúť do rúk Komančom. Najprv si však mžeme aj my trochu oddýchnuť. Miesto je na to ako stvorené."

Jim zostúpil z mulice a sadol si veda mňa. To isté urobil aj jeho brat a spýtal sa ma tým sebavedomým, pritom však priateským tónom, aký používa vyšší, keď chce pomcť nižšiemu:

"Nemáte, dúfam, nič proti tomu, že vám budeme robiť spoločnosť, he?"

"Préria je otvorená pre každého, sir."

"Ohó! Znie to tak, akoby ste nestáli o našu radu a pomoc."

"Je to od vás vemi milé, nepotrebujem však ani vašu radu, ani pomoc."

"Vážne?" Jim vysoko vytiahol obočie a zamyslene sa na mňa díval. "Vy ste teda nepoblúdili?"

"Nie."

"Hm! Čudné! Stavil by som sa o túto svoju mulicu, že nie ste zálesák. Odkia vlastne pochádzate?"

"Z Nemecka."

"Nemec? Hm, znie to dosť pravdepodobne. Vaša tvár, oblečenie, áno, všetko je na vás nemecké. Mohli by sme sa azda dozvedieť, čo tu porábate a ako sa voláte?"

"Prečo nie? Ja som tu však bol prvý, a mám teda právo položiť túto otázku najprv vám."

"Bless me, ako si tento muž potrpí na slušnosť! Nuž dobre, pretože sme naozaj prišli po vás, sme ochotní predstaviť sa vám, ako sa patrí. Aby ste vedeli, sme praví zálesáci, a nie voajakí lovci mrcín, ktorých stovky teraz ohrozujú starú prériu. A ako sa voláme? Naše pravé meno vás asi nebude zaujímať, pretože celý svet nás volá len dvaja Ňucháči, pravdaže, pre tie naše nosy. Možno by nás to mohlo aj mrzieť, ale už sme si tak zvykli, že si z toho nič nerobíme. Teraz teda viete, kto sme a ako sa voláme, a dúfam, že aj vy zodpoviete našu otázku."

"Vemi rád," odvetil som a parafrázoval som jeho vlastné slová: " Som ochotný predstaviť sa vám, ako sa patrí. Aby ste vedeli, som pravý zálesák, a nie voajaký lovec mrcín, ktorých stovky teraz ohrozujú starú prériu. A ako sa volám? Moje pravé meno vás asi nebude zaujímať, pretože celý svet ma volá len Old Shatterhand."

Pri týchto slovách Ňucháč Jim vyskočil a zvolal:

"Old Shatterhand? Heigh-day! Dostalo sa nám teda vekej cti, zoznámiť sa s najslávnejším..."

Nemohol pokračovať, lebo brat Tim mu skočil do reči:

"Nezmysel! Nedaj sa mu nabaláchať, starý Jim! Len si dobre obzri tohto muža! To má byť Old Shatterhand? Ak sa nemýlim, máš oči namieste."

Jim poslúchol jeho výzvu, prebehol po mne skúmavým pohadom, a potom sklamane prisvedčil:

"Well, máš pravdu, starý Tim, tento muž nie je Old Shatterhand. Ako som si to len mohol myslieť! Veď ten má tak ďaleko k Old Shatterhandovi, ako mýval ku grizlymu."

Po týchto úvahách si znova sadol.

"Či mojim slovám uveríte, alebo nie, nič nemže zmeniť na ich pravdivosti."

"Pshaw!" zasmial sa Jim. "Vy sa nevoláte Old Shatterhand. Dobre ja viem, čo ste zač."

"Tak von s tým!"

"Joker, vtipkár, čo nás chce vodiť za naše dlhé nosy. Lenže to sa vám nepodarí. Keď som pred chvíou tak znenazdajky počul meno Old Shatterhand, od prekvapenia som si vbec neuvedomil, že ja predsa toho slávneho lovca dobre poznám."

"Ach! Vy ho poznáte, mister Ňucháč?"

"Áno. Videli sme ho raz v pevnosti Fort Clark na rieke Missouri."

"Vo Fort Clark? Skutočne? Ja o tom nič neviem."

"To vám verím, veď som presvedčený, že o Old Shatterhandovi viete akurát len toko, ako sa volá. Poviem vám, ten lovec je vemi vysokej, plecnatej postavy a nosí havraniu bradu, čo mu padá až na prsia. Predtým, ako sa spriatelil s Winnetouom, dostal od neho tomahavkom po čele, a dodnes mu tam ostala jazva."

"Tomahavkom po čele? Vemi vysoká, plecnatá postava s čiernou bradou? Hm! V tomto prípade ste sa teda skutočne dali vodiť za nos, mister Ňucháč. Old Shatterhand nikdy nebol vo Fort Clarku. Muž, ktorého ste tu opísali, je Stoke z Iowy, čo chytá zver do želiez a čo sa vemi často vydával za Old Shatterhanda, kým neutŕžil príučku."

"Od koho?"

"Od pravého Old Shatterhanda."

"Aha! Teda od vás? A ako k tomu došlo, sir? Naozaj by som si to rád vypočul."

"Odohralo sa to vemi jednoducho. Bolo to v pevnosti Randall, na rieke Missouri. Prišiel som si tam doplniť zásoby prachu a v obchode som našiel spoločnosť mužov, ktorí sedeli okolo stola a s otvorenými ústami počúvali jeho táraniny. Spýtal som sa ho, či je skutočne Old Shatterhand, a keď mi to potvrdil, vyhlásil som, že jediný muž, ktorý má právo nosiť toto meno, som ja. Začal mi nadávať do luhárov, a tak som predložil dkaz o pravdivosti svojich slov."

"Dkaz? A aký?"

"Vrazil som mu psťou do hlavy, až sa namieste zrútil."

"Well! Boli by ste taký dobrý a ukázali mi tú psť?"

"Nech sa páči."

Nastavil som mu ruku. Chytil ju do dlane, poobzeral, poťažkal a zasmial sa:

"Včšieho táraja som teda nevidel. Veď je to ženská ruka! Takéto fajnové prsty mala naša nebohá teta. Presne si to pamtám, vyfasoval som od nej nejedno zaucho, ale nikdy som pri tom neomdlel. A týmito prstami že zrazíte na zem človeka?"

"Keď chcem, aj tak, že sa nikdy viac nepreberie."

"Well! Buďte teda taký láskavý a zasaďte mi taký úder! Chcel by som skúsiť, ako to je, keď človek stratí vedomie. Musí to byť vrchol blaženosti."

Jim mi so smiechom natrčil hlavu. Odmietol som:

"To nemžete odo mňa žiadať, mister Ňucháč, lebo vo vašom prípade by boli potrebné určite dve rany."

"A to už prečo?"

"Jedna do hlavy a jedna do nosa."

"Ach tak! Šikovne ste sa vymotali, no aspoň vieme, na čom sme. Keby ste naozaj boli Old Shatterhand, tak by ste udreli - ten muž si predsa nedá beztrestne nadávať do voajakých tárajov."

"Keďže toto slovo znamená z vašich úst vlaste luhár," dodal som pokojne, "som rád, že ste láskavo použili miernejší výraz. Práve táto láskavosť mi však bráni, aby som vyhovel vášmu želaniu."

"Dobrá výhovorka stojí groš! Možno viete aspoň to, aké zbrane vlastní Old Shatterhand?"

"Jednu medveďobijku a jednu opakovačku, henryovku." Musím poznamenať, že predošlej noci som henryovku dobre zabalil proti dažďu. Ňucháč Jim ukázal na pušku, ktorá ležala veda mňa, a spýtal sa:

"Nechcete hádam tvrdiť, že táto stará búchačka je Old Shatterhandova medveďobijka?"

"Samozrejme."

"Potom teda húfnicu z Washingtonových čias mžeme prekrstiť na salónny revolver! A tamtá filigránska flintička, čo ste si ju tak starostlivo zakrútili, to je nebodaj henryovka?"

"Áno."

"Nože ju dajte sem! Radi by sme si ju obzreli."

"Ukázal vám ten druhý Old Shatterhand vo Fort Clarku svoje zbrane?"

"Nie. Kto by sa odvážil obťažovať takého muža!"

"Zato mňa obťažujete celkom bez zábran! Mal azda pri sebe medveďobijku a opakovačku?"

"Čo ja viem. Ani nie som na to zvedavý. Hovorím vám, bol to stopercentne on: klobúk so širokou strechou, lovecká kazajka z losej kože, košea z jelenice, jelenicové legíny a vysoké nepremokavé čižmy - slovom, Old Shatterhand, ako má byť. A teraz sa pozrite na seba! Váš klobúk je jediná vec, čo sa nebije s predstavou lovca či zálesáka. Všetko ostatné pasuje tak k pluhu alebo do zajačinca. A čo je hlavné: Old Shatterhand sa vbec nezdržuje v tomto kraji, on je vo vrchoch Gros Ventre."

"Mžete to s istotou tvrdiť?"

"Áno. Vy vbec neviete, čo sa tam stalo. Počuli ste o Winnetouovi?"

"O náčelníkovi Apačov? Čo o ňom viete?"

"Že je mŕtvy. Siuxovia Oglalovia ho zastrelili na vrchu Hancock a Old Shatterhand ich prenasleduje, aby pomstil smrť svojho slávneho priatea. Poviem vám, že sa mžu všetci rozlúčiť so životom. Old Shatterhand nikdy zbytočne nepreleje krv, no v tomto prípade nebude mať pokoja, kým tých červenokožcov nevykántri do posledného chlapa. Ešte vždy chcete tvrdiť, že ste Old Shatterhand?"

"Áno."

"Tak nám teda porozprávajte, čo sa stalo na vrchu Hancock!"

"Stačí mi, že som to musel prežiť, nie o tom ešte aj rozprávať."

"Well! Vždy si nájdete šikovnú výhovorku! Vy ste dobrý, človeče. Buď máte o koliesko viac a pokladáte sa za niekoho, kto vbec nie ste - a potom sa vás musíme ujať, aby ste sa napokon nevydávali ešte za tureckého sultána alebo čínskeho cisára. Alebo si zo všetkého robíte dobrý deň, a potom si lepšieho spoločníka nevieme predstaviť. Ak by ste chceli s nami ísť, vzali by sme vás so sebou. Odkia prichádzate?"

"Zišiel som z pohoria Gros Ventre."

"Well! Správna odpoveď! A kam smerujete?"

"K Apačom."

"Doparoma! Čo chcete u nich?"

"Oznámiť im Winnetouovu smrť."

"Človeče, perfektne hráte svoju úlohu! No ak by ste skutočne mali ten úmysel, podstupovali by ste tú nebezpečnú cestu zbytočne, lebo Apači už istotne vedia, že Winnetou zomrel."

"Máte pravdu! Nemohol som vyraziť hneď, zdržali ma všelijaké okolnosti, takže zvesť doletela k Apačom skr než ja. No aj tak musím ta ísť. Apači to musia počuť od očitého svedka."

"Od očitého svedka! Vy ste jedinečný! Keby ste chceli pokračovať v ceste s nami, bolo by nám najvčším potešením. Chceme totiž prekročiť rieku Canadian a potom ideme hore do Santa Fé. To je na vekom úseku aj váš smer. Chcete sa k nám pripojiť?"

"Rád, pretože aj vy sa mi pozdávate."

"Well! Tak teda dohodnuté. Idete s nami. Ale uvedomujete si, čo to znamená?"

"No, až také zlé to hádam nebude."

"Oho! Musíme prejsť cez územie Komančov, ktorí sa zase vzopreli proti bielym. Tvrdia, že ich ošudili o nejaké dodávky. Možno majú aj pravdu. Ak nás dolapia, sme stratení."

"Ak nás dolapia, sme hlúpi."

"Well, to je dobré! Dúfajme, že ste vskutku taký rozumný, ako múdro znejú vaše slová, a nedáte sa chytiť. No už sme si oddýchli a mali by sme vyraziť. Doveďte si koňa, sir!"

"To nie je potrebné, príde sám od seba."

Zahvízdal som, a kň okamžite pricválal spoza krovia. Obaja Ňucháči chvíu s obdivom hadeli na nádherného sivočierneho koňa, potom Jim zvolal:

"Lack a day, to je koník! Ako ste prišli k tej nádhere?"

"Je to dar od Winnetoua."

"Držte konečne zobák! Winnetou by vám akurát daroval taký kus! To ste už trochu prehnali! Úprimne vám poviem, že mi teraz pripadáte podozrivý. Muž ako vy, a toto vzácne zviera! Dúfajme, že nás nestretne niekto, komu kň patrí, a nezvolá porotu, aby nás dal obesiť! Viem si predstaviť aj čosi príjemnejšie!"

"Nebojte sa, mister Jim, nie som zlodej koni! Aj poda toho, ako ma poslúcha, vidíte, že patrí mne."

"To mi už ozaj zastáva rozum. Kto jazdí na takomto koni, nemže byť obyčajný tulák. Ale pravý zálesák by si zase nenavliekol také plátenné gajdy, ako visia na vás! Ste pre mňa hádankou!"

"Možno, ale nelámte si hlavu, vyrieši sa to samo od seba."

"Len keby to bolo čím skr, ak by som smel prosiť! Myslel som si, že len vymýšate, no keď vidím tohto koňa, všeličo mi vŕta v hlave. Našťastie máte tvár poctivca, takže trváme na svojej ponuke. Nasadať, a ideme ďalej!"

Ako som už spomenul, toto stretnutie sa mi od začiatku celkom pozdávalo a teraz ma už vyslovene začínalo baviť. Dobráci Ňucháči za nič nechceli uveriť, že som Old Shatterhand. Ten Stoke ich načisto obalamutil a moje oblečenie len zvyšovalo ich pochybnosti. Stačilo by, keby som im ukázal henryovku - hneď by zmenili názor. Zabávalo ma však, udržiavať ich naďalej v naptí. Chvíami sa mi zdalo, akoby už aj utovali, že ma vzali so sebou.

Podvečer sme sa utáborili na kraji lesa. Pochopitene, že kvli Komančom bolo treba strážiť, preto som vyzval bratov, aby určili poradie. Vyhlásili však, že mžem celú noc spať a oni sa budú pri tom striedať. Ich nedvera teda vzrástla. No keďže som dosia išiel sám a nemal som sa s kým vymieňať na stráži, posledné noci som vlastne nezažmúril oka, a tak mi dobre padlo, že si dnes mžem odpočinúť. ahol som si a tuho som spal až do svitu, kým ma nezobudili. Pušku som nepustil z rúk ani v spánku, aby si ju Ňucháči nemohli poobzerať.

Vyrazili sme zavčasu a mali sme pred sebou asi štyri hodiny jazdy, aby sme sa dostali po Beaver Creek pri severnom ramene rieky Canadian. Aj dnes som bol rovnako skúpy na slovo a pohrúžený do seba ako včera. Moji spoločníci sa tiež nenamáhali udržiavať konverzáciu, najradšej by sa ma boli asi zbavili.

Približne v polovici cesty, na malej otvorenej savane sa pred nami vynoril osamelý jazdec a zdalo sa, že smeruje k nám. Keď nás však zbadal, popchol koňa doprava a chcel nás zďaleka obísť. Bolo to podozrivé a Jim začal nahlas uvažovať:

"Nechce sa s nami stretnúť. Je to beloch, a keď to vidíme my, tak aj on musí rozoznať, že nemá pred sebou Indiánov. Prečo sa nám chce vyhnúť, starý Tim?"

"Pretože v tomto kraji netreba dverovať nikomu, aj keď je to beloch," odvetil Tim.

"Mali by sme mu dokázať, že nám dverovať mže. Bolo by pre nás výhodné dozvedieť sa, odkia prichádza a či nevidel stopy Komančov. Zabočme!"

Jazdec videl, že mierime k nemu. Keby sa nám chcel ďalej vyhýbať, stal by sa ešte podozrivejším. A kedyže sme boli traja, aj tak by sme ho pricvikli. Preto si to rozmyslel a šiel nám v ústrety. Keď sa dostatočne priblížil, videl som, že má výborného koňa, no čo ma najviac prekvapilo, bol jeho nevídaný, cudzokrajný postroj. Sedlo aj uzda boli lacnou napodobeninou vzácneho postroja, v Perzii zvaného rešma. Imitáciu zhotovila neumelá ruka, ktorá nepoznala originál. Pritom všetkom bolo však vemi zarážajúce, keď ste sa tu, na americkom západe, naraz stretli s perzskou rešmou.

Jazdec bol Američan a jeho postroj celkom určite nevyrobil sedlár na objednávku. Oblečený bol ako zálesák, cez plece mu visela puška a za pásom mal revolver, nž a... neveril som vlastným očiam, keď som zazrel dlhú perzskú dýku, takzvaný handžár, s umelecky vykladanou striebornou rukovťou. Ako sa dostal tento muž západu k orientálnej zbrani? To nie je s kostolným poriadkom.

Nevúdne pozdravil, a keď sme jeho pozdrav optovali, s nevou zastavil koňa. Jim sa ho opýtal:

"Vemi by vás to obťažovalo, sir, keby sme vás na chvíku zdržali? Komančovia vystrkujú rožky a v takejto situácii je vždy dobre vedieť, či je cesta pred nami bezpečná, alebo nie. Neprichádzate náhodou od Beaver Creeku?"

"Áno," prisvedčil, pričom vzpriamil vysokú postavu a netrpezlivo pomykal plecami. "Ak chcete niečo vedieť, tak buďte struční. Mám naponáhlo."

"Ozaj len to najdležitejšie. Ktorej cesty ste sa držali, keď ste prichádzali k Beaver Creeku?"

"Smeroval som od Antelopských kopcov k rieke Canadian."

"Narazili ste na stopy Komančov?"

"Nie."

"Vraj tam už prepukli nepriateské šarvátky."

"Nič také som nepočul. To je všetko? Musím ísť."

"Áno, to je všetko, jasná odpoveď na jasnú otázku. Ďakujem vám zdvorilo, sir, a želám vám aj naďalej šťastnú cestu!"

Ňucháči sa s tým uspokojili, ale ja nie. Ak ma v prvej chvíli prekvapil exotický postroj a handžár, o to podozrivejšie mi teraz bolo, prečo sa cudzinec tak nervózne ponáha. Mal som pocit, že sa čohosi obáva, a okrem toho sa mi nezdalo, že by až od Antelopských kopcov došiel sem celkom sám. Keď už chcel vyraziť, priskočil som na koni tesne k nemu a zadržal som ho:

"Ešte moment, sir! Aký je to čudesný postroj, čo sa tak honosne skvie na vašom koni? Nič podobné som tu nikdy nevidel."

"Do toho vás nič!" zavrčal surovo a netrpezlivo sa pokúšal prebehnúť popri mne. No ja som sa mu nevystúpil a pokračoval som:

"Máte pravdu, mňa do toho nič, ibaže som zvedavý a chcel by som to vedieť."

"Uhnite!" zafučal na mňa. "Je to mexický postroj. Už ste spokojný? Do čerta s vašou zvedavosťou!"

Pritiahol uzdu, až sa kň vzopl na zadné nohy, a chcel oblúkom prefrngnúť okolo mňa. Ja som však popchol svojho sivka k ešte dlhšiemu skoku, takže som mu ostal po boku, a dobiedzal som ďalej:

"Mýlite sa, sir. Nie je to mexický postroj, ale perzský. A smiem sa opýtať, od koho máte tú cudzokrajnú dýku za pásom?"

"Nie, nesmiete. Akým právom..."

Prerušil ho Jim, ktorý sa rozkričal na mňa rozkazovačným tónom:

"Čo vás to napadá! Nechajte toho džentlmena na pokoji! Nestrpím, aby ste tu bez príčiny vyvolali ruvačku!"

Ja som si ho však vbec nevšímal a vysvetoval som cudzincovi:

"Táto dýka je perzský handžár a žiadam vás, aby ste preukázali, že je vaším vlastníctvom. Ani kň, na ktorom jazdíte, nepatrí vám."

"Ako sa opovažujete čosi také tvrdiť?" zreval na mňa. "Mám vám vpáliť guku do hlavy?"

"Prestaňte," zastavil som ho pokojne. "Pozrite sa na svoje čižmy a ostrohy! Pristanú k týmto orientálnym strmeňom? Kň nie je váš. Komu ste ho ukradli?"

"Hneď sa to dozvieš od mojej guky, ty zvedavý lotor!"

Vytrhol spoza pása revolver a už mieril na mňa. No vtom som sa rozohnal a tak som mu vrazil psťou do sluchy, že mu opraty vypadli z rúk, prevalil sa cez koňa na druhý bok a viacej sa nepohol. Zostúpil som na zem a začal som mu chytro prehadávať vrecká. Tu zoskočil zo sedla aj Ňucháč Jim, chytil ma za plece a kričal:

"The deuce, vyzerá to tak, akoby sme mali medzi sebou zbojníka! Ak okamžite nepustíte tohto muža, zrazím vás pažbou na zem!"

Jim ma chcel odtiahnuť, no čo ako sa silil, nepodarilo sa mu to. Striasol som ho zo seba, potom som sa vystrel a rázne som vyhlásil:

"Moja psť je rýchlejšia ako vaša pažba, mister Jim. Old Shatterhand nie je ani zbojník, ani ahkoverný človek ako vy. Nestarajte sa do mňa, lebo vás moja psť zasiahne práve tak, ako zrazila z koňa tohto luhára!"

"Ale..." zajachtal sa nesmelo Jim, "veď vám nič neurobil!"

"Mne nie, ale iným uďom. Dokážem vám to."

Znova som sa zohol a teraz už nerušene som vyprázdnil zamdletému mužovi vrecká. Nenašiel som však nič, čo by potvrdilo moje podozrenie. Dobrák Jim sa do mňa hneď pustil:

"Vidíte, mýlili ste sa, nič ste nenašli. Nemožno sa predsa na niekoho vrhnúť ako divý zver, len aby..."

"Prosím vás, neprenáhlite sa!" skočil som mu do reči. "Obsah jeho vreciek potvrdzuje len to, že je zálesák, nie však aj to, že mu patrí tento kň. Teraz sa pozrieme, čo má v sedlových kapsách!"

Otvoril som jednu, siahol som do nej a vytiahol som čosi, čo by asi nenosil pri sebe nijaký zálesák - malú knižočku v marokénovej vzbe. Keď som ju otvoril, prvé, čo mi udrelo do očí, bol perzským rukopisom napísaný text:

"Du yar zirak u az bada in kuhun du mani,

Faragat-i va kitab-i va gusa i caman-i!

Man in huzur bi dunya va achirat na diham,

Agarci dar pay-am uftand chalki, anjuman-i!"

To je predsa básnický gazel písaný metrom z Divánu od Hafiza, najvčšieho lyrika, akého kedy zrodila Perzia! Mohol by tú knižku vlastniť jednoduchý tulák savany? Určite nie! Taký muž hádam len neštudoval perzštinu, aby sa potom počas jazdy územím nepriateských Komančov zaoberal Hafizovým dielom.

Hadal som ďalej a okrem perzského hukahu - vodnej fajky, som našiel ešte všelijaké iné predmety, ktoré nepochybne dokazovali, že skutočný majite koňa bol Orientálec, alebo sa aspoň pohyboval v Oriente. Ako sa to všetko dostalo sem, na ďaleký americký západ? Právom ma to prekvapovalo. Že by majiteom bol bohatý yankee, ktorý po pobyte v Perzii alebo inde v Oriente prechádzal krížom cez prériu? Orabovali ho a možno aj zabili - veru, treba to bezpodmienečne vyšetriť.

Obaja Ňucháči - lebo už aj Tim zostúpil z koňa - stáli pri mne s naptým očakávaním a so zmtenými pocitmi sledovali moje počínanie. Keď som vytiahol hukah, Jim sa zvedavo spýtal:

"Čože to má byť? Hadica, ktorá má hlavu, a sklená faša! Nebodaj dajaký apatekársky inštrument na vdychovanie omamných pár?"

"Kdeže. Je to perzská fajka, v ktorej tabakový dym prechádza cez vodu."

"Dym cez vodu! To musí byť pžitok! Muž, čo tu leží na zemi, teda fajčí cez túto fašu na vodu?"

"Tento určite nie, ale niekto iný a toho musíme bezpodmienečne objaviť!"

"A čo je to za kniha?"

"Perzské básne. A vbec, takmer všetky tieto predmety sú perzské."

"Ako mžete vedieť, že je to perzská kniha?"

"Pretože som to z nej vyčítal."

"Vy... vy teda... rozumiete perzsky?"

"Áno."

"Nerozprestiera sa tá Perzia na vekej púšti Sahare, kde sa udia nosia na ťavách?"

"Tam presne nie, ale nie zas príliš ďaleko."

"Zounds! Počul si to, starý Tim?"

"Yes," odvetil málovravný brat.

Pozreli jeden na druhého, a nemžem povedať, že by ich tváre prezrádzali v tej chvíli mimoriadnu inteligenciu.

"Tim, počul si, čo rozprávali v Jefferson City o Old Shatterhandovi, však?"

"Ako by som nepočul? Veď som bol pri tom a mám dobré uši."

"Koko ráz to mal byť v Spojených štátoch amerických?"

"Vravelo sa, že viackrát."

"A kde sa zdržiaval medzitým?"

"Vraj sa túlal medzi Turkami, Čínami a černochmi, aj tam, kde sa jazdí na ťavách a od horúčavy ti zoškvrčí koža."

"Well. A teraz si to daj dokopy: tento mister Germán zrazil cudzinca psťou z koňa tak, že omdlel."

"Yes."

"Vie čítať po perzsky, a Perzia leží akurát veda Sahary!"

"Yes!"

"Old Shatterhand údajne rozumie rečiam všetkých tamojších Číňanov a iných moslimov?"

"Údajne je to tak. Hovorí sa, že sa vraj dorozumie s moslimami vo všetkých indiánskych nárečiach."

"Well! A teraz nám dovote otázku, mister Germán, či ste boli vo všetkých týchto krajinách a zhovárali sa s tamojšími džentlmenmi ich rečou?"

"Presne tak, ako hovoríte," potvrdil som.

"Potom sme my Ňucháči asi dvaja najvčší somári na svete. A táto vaša búchačka je možno naozaj chýrna medveďobijka. Keby ste však predsa boli taký dobrý a ukázali nám aj vašu druhú zbraň."

"A viete, ako vyzerá henryovka?"

"Yes. Dal som si ju presne opísať. Okamžite budem vedieť, na čom som."

"Tak si ju poprezerajte, nemám nič proti tomu."

Vybral som zbraň z obalu a podal som im ju. Obzerali si pušku a priam som sa kochal v ich rozpačitých tvárach. Už im bolo jasné, ako sa mýlili, a neodvážili sa na mňa zdvihnúť zrak."

"Čo povieš na túto zbraň, starý Tim?" mrmlal Jim.

"Henryovka."

"Bez najmenšej pochybnosti. A tu je priskrutkovaná strieborná platnička s menom. Mžeš ju prečítať?"

"Yes. Old - Shat - ter - hand," slabikoval Tim.

"Správne! A my sme neverili! Dokonca sme tohto slávneho džentlmena pokladali za... hm, za zlodeja koní. Spáchal si už dakedy takú hlúposť?"

"Nie."

"Ani ja. Musíme to napraviť. Ale... hm... hm!"

Jim sa cítil vemi trápne. Chvíu ešte stál chrbtom ku mne, potom sa prudko zvrtol, pristúpil ku mne a povedal:

"Sir, na celej tejto starej prérii niet hádam včších hlupákov, ako sme my dvaja, teda ja a mj brat Tim. Ale poda všetkého, čo som o vás počul, nám to iste nebudete dlho zazlievať. Vysmejte sa nám, koko len chcete. Keď sa však do vle nasmejete, vyhoďte to už potom z hlavy!"

"Teraz teda veríte, že som Old Shatterhand?"

"Yes," prikývol Tim a jeho brat sa vyjadril obšírnejšie:

"Pravdaže veríme. Ba mžeme vám odprisahať, že keby teraz prišiel niekto, kto by o tom zapochyboval, prevŕtali by sme ho tokými gukami, že by presvital ako hrachové sito. Ste však vbec ochotný putovať s nami ďalej?"

"Pokia budeme mať spoločnú cestu, áno. Ale teraz k tomuto cudzincovi tu! Vidím, že sa už mrví. Najprv si ho musíme poistiť!"

Spútali sme ho remeňmi tak, aby sa nemohol zodvihnúť. Ak boli Ňucháči predtým proti mne, o to horlivejšie mi teraz pomáhali.

Zajatec sa čoskoro prebral. Chcel sa postaviť, lenže nemohol. Chvíu na nás uprene hadel, ako stojíme okolo neho, a keď sa rozpamtal na všetko, čo sa tu odohralo, z celej sily sa namáhal roztrhnúť remene. Keď sa mu to nepodarilo, rozkričal sa na mňa:

"Čo vám to napadlo? Najprv ma uderíte do hlavy a potom mi spútate ruky aj nohy! Čo som vám urobil? Musím ísť ďalej a žiadam, aby ste ma rozviazali!"

"Verím vám, že chcete čím skr zmiznúť," odvetil som mu, "dá sa totiž očakávať, že vaši prenasledovatelia sa čochvía zjavia."

,,Ešte, že si to uvedomujete!" odvetil na moje prekvapenie. "Chytro ma teda rozviažte a practe sa odtiato so mnou aj vy!"

"Neviem, aký by sme mali na to dvod!"

"Hrozí vám najvčšie nebezpečenstvo: Komančovia!"

"Pshaw! Naraz ste akosi zmenili ntu. Pred chvíou ste ešte tvrdili, že ste ich nevideli ani o nich nepočuli."

"Pretože mi na vás nezáležalo. Ale ak ma nepustíte, sme všetci stratení. Blížia sa v sile vyše šesťdesiatich bojovníkov."

"Dobre! Najprv by som sa však od vás rád dozvedel niektoré veci."

"Rozviažte ma, skr nebudem s vami hovoriť."

"Je to presne naopak: nedostanete sa odtiato, kým sa od vás nedozviem, čo ma zaujíma."

"Strácame čas a zbytočne vystavujete mňa aj seba smrtenému nebezpečenstvu."

Potom vychrlil na mňa prúd nadávok a nešetril tými najhoršími výrazmi. Keď videl, že to na mňa nijako nezapsobilo, obrátil sa na Jima a Tima. A keď ani to nepomohlo, zúrivo zasyčal:

"Tak hovorte, čo chcete vedieť?"

"Komu patrí tento kň a táto dýka?"

"Hlúpa otázka! Samozrejme, že mne!"

"A táto kniha?"

"Tiež mne."

"A čo je to za kniha?"

"Sú tam poznámky, ktoré som si pozapisoval."

"Ale veď to nie je anglicky!"

"Nie, je to rýchlopis."

"Zbytočne sa namáhate, neoklamete ma! Je to perzština. Koňa ste ukradli. Ak poviete pravdu, budem sa voči vám správať zhovievavo. No ak budete ďalej klamať, vydám vás majiteovi koňa, nech vás potrestá poda zákona savany. Iste viete, že krádež koňa sa trestá smrťou?"

"Smiešne! Chcete tvrdiť, že som si ukradol vlastného koňa?! Nehrajte tu so mnou komédiu! Vidím vám do žalúdka, vy sami ste zlodeji a chcete mi koňa odcudziť pod zámienkou, že som ho ukradol!"

Nereagoval som na jeho bezočivosť. Jim však stratil nervy, rozčúlene priskočil k nemu a vyhrážal sa mu so zaťatými psťami:

"Ty podliak! My že sme zlodeji? Povedz to ešte raz, a tak ti zvalcujem kožu, že budú z teba franforce lietať! My, a zlodeji! Aby si vedel, sme slávni dvaja Ňucháči!"

"Ach, to ste vy? O to viac ma prekvapuje, že so mnou takto zaobchádzate. Rozviažte ma a dokážem vám z týchto stenografických záznamov, že som zákonitým vlastníkom koňa aj všetkých týchto vecí."

"Vydávať knihu perzských básní za stenografické poznámky, to je teda vrchol! Našťastie je tu však tento džentlmen, ktorý ovláda perzštinu a vie z tej knihy čítať."

"Klameš, až sa ti od úst práši! Tento belasý plátenník že nás chce učiť po perzský čítať? Podvodník!"

"Belasý plátenník? Človeče, vyjadruj sa zdvorilejšie! Je to Old Shatterhand."

"Táto chatrná postava má byť Old Shatterhand? Ha-ha-ha!"

Rozrehotal sa na plné hrdlo. Jima to tak rozzúrilo, že už dvíhal nohu a chcel ho kopnúť. Zadržal som ho:

"Nerozčuujte sa pre takého chlapa, mister Jim! Nestratíme s ním už ani slovo. Ukážme mu, že o jeho výpoveď vonkoncom nestojíme."

"Správna reč, sir! Zrazili ste ho psťou z koňa, už to samo o sebe je dkaz. Okrem toho leží tu medveďobijka aj henryovka, a kto by ešte napriek tomu pochyboval, je blázon! Čo s ním ďalej?"

Zajatcove oči spočinuli na oboch zbraniach a upreli sa potom na mňa. Už mu svitlo, že darmo zapiera. Tváril som sa, akoby som to nezbadal, a odvetil som Ňucháčovi:

"Priviažeme ho o koňa a pjdeme s ním spť po jeho vlastnej stope. Rýchlo vyjde najavo, ako ulúpil svoju korisť, a takisto rýchlo sa mže pokochať aj v perzštine, ktorou sa budem zhovárať s majiteom koňa.

Zajatec očervenel po korienky vlasov. Moja domnienka, že ide o skutočného Peržana, alebo aspoň o niekoho, kto rozumie perzsky, bola teda správna.

Urobili sme tak, ako som povedal. Veci sme položili naspť do sedlových vakov, potom sme zajatca vysadili na koňa a pripútali ho. Ňucháči dostali jeho zbrane okrem handžára, ktorý som si zastokol za pás. Potom sme vysadli na kone, pustili sme sa smerom k Beaver Creeku - ja prvý, Jim a Tim vzali medzi seba cudzinca a nasledovali ma.

Náš plán bol dosť riskantný. Keď zajatec pred chvíou hovoril o Komančoch, neznelo to tak, akoby táral do vetra. Mohlo byť na tom čosi pravdy, a preto sme museli postupovať vemi opatrne. Na otvorenej savane bolo už z diaky vidieť každú blížiacu sa postavu. No potom prišlo krovie a lesnatý terén, a tak som pre istotu šiel hodný kus pred ostatnými, aby som ich prípadne mohol varovať. Musel som byť dvojnásobne obozretný - jednak dávať pozor na stopu, aby sme ju nestratili, a jednak mať oči aj uši na stopkách, aby nás neprekvapil nepriate. Zdržiavalo nás to, a pritom sme vedeli, že každá chvía je vzácna, lebo ak bol okradnutý vlastník koňa v nebezpečenstve, meškanie sa mu mohlo stať osudným.

Našťastie sa neprihodilo nič nepredvídané a cesta k Beaver Creeku nám netrvala ani dve hodiny. V riečke bolo málo vody. Stopa z nej vychádzala oproti nám, na druhom brehu však do riečky nevchádzala.

"Mňa porazí! Čo teraz?" zlostil sa Jim. "Ten chlapík nám musí povedať, kadia šiel. Vyžmýkame to z neho."

Ukradomky som vrhol letmý pohad do zajatcovej tváre a zbadal som v jeho očiach záblesk spokojnosti. Predpokladal, že sme stratili jeho stopu, a skrsla v ňom nádej. Lenže sa vemi mýlil, pretože nič nebolo ahšie, ako stopu znova nájsť. V každom prípade musel vojsť do rieky z druhého brehu, otázne bolo iba to, či vošiel poniže, alebo povyše miesta, kde sme teraz stáli, a aký kus sa brodil korytom. Zostúpil som z koňa a pomaly som vkročil do vody, aby som ju nezmútil. Bola číra a sotva meter hlboká, takže som videl až na dno. Povyše som nezbadal nič, ale poniže sa črtali dosť zretené odtlačky konských kopýt. Unikal teda zdola nahor, a aby zastrel po sebe stopu, prešiel asi dvesto krokov po vode.

Kývol som na Ňucháčov, aby šli ku mne a doviedli aj mjho koňa.

Zajatcova tvár sa zachmúrila, bolo po nádeji. Zamyslene pozeral pred seba. Videl som, že tuho uvažuje.

Stopa viedla najprv dolu popri rieke a potom sa od nej takmer v pravom uhle vzďaovala cez húštinu a les. Ďalej odbočovala doava, až sme sa dostali na breh potoka, kde sa končila. Za potokom sa nachádzalo voné miesto s pošliapanou trávou. Zostúpil som z koňa a preskúmal dno. Boli tam odtlačky konských kopýt.

"Zdá sa, že na druhom brehu táborili jazdci. Nemyslíš, starý Tim?" spýtal sa Ňucháč Jim brata.

"Yes," prisvedčil.

"Musíme zistiť, kto sa tu zdržiaval pred dvoma hodinami, je to pre nás vemi dležité," vyhlásil som.

"Pred dvoma hodinami? Veď vidíte, aká zgniavená je tráva. Myslím si, že tu táborili celú noc!"

"Aj ja si to myslím."

"Dobre. A preto, súdiac poda trávy, by som povedal, že jazdci opustili toto miesto dávnejšie ako pred dvoma hodinami."

"Máte pravdu, lenže asi ste si nevšimli všetko. Keď tí, čo sa tu utáborili včera večer, miesto opustili, prišli po nich ďalší, a tí sa vzdialili najviac pred dvoma hodinami."

"Myslíte si teda, že máme do činenia s dvoma rozličnými bandami?"

"Určite."

"Potom máte lepšie oči ako ja. Mohli by ste láskavo trochu dopomcť poslabším nástrojom mjho zraku?"

"Vemi rád. Ale najprv musím prejsť cez potok. Vy ostaňte predbežne tu, aby ste mi nezmazali stopy, ktoré treba prečítať."

Preskočil som úzke koryto a preskúmal opustený tábor. Potom som si zavolal z druhého brehu koňa, a ostatní traja jazdci ho nasledovali.

"Mžeme s mojím starým Timom preskúmať po vás to miesto?" spýtal sa Jim. "Predsa som len zvedavý, či by sme aj my dokázali vyčítať zo stp to isté, čo vy. To by sa mi rátalo!"

"Nemám nič proti tomu," povedal som.

Obaja zostúpili z koní a prezerali si stopy. Pritom si potichu vymieňali názory a zdalo sa, že sú rovnakej mienky. Potom Jim vyhlásil:

"Keď Old Shatterhand hovorí, že tu máme do činenia s dvoma rozličnými tlupami, musí to byť pravda. My sme však zaznamenali iba jeden oddiel. Kde je ten druhý?"

"No za prvým."

"Ale jeho stopa, sir! Nevidíme ju."

"Leží predsa zretene pred vami. Odkia prišli udia, ktorí tu táborili, a kam šli?"

"Prišli priamo z juhu a pokračovali ďalej na západ. Stopa je dostatočne zretená, ale druhá tu nie je."

"No všimnite si ten nápadný uhol, v ktorom odbočujú obe stopy! Viete si predstaviť, že by zálesáci robili takúto okuku? Odtiato smerovali na západ, dá sa teda predpokladať, že prišli z východu."

"Well. Ale veď vidíte, že prišli z juhu."

"To vbec nie je ich stopa! Pozrite sa na východ! Nič ste si nevšimli?"

Jim ma poslúchol, a potom zvolal:

"Moment, už to mám! Na tráve akoby bol pás. Takmer neviditený, no predsa ho ešte poznať. To bude stopa mužov, čo tu včera prenocovali. Tráva sa za ten dlhý čas znova vystrela."

"Áno, teraz ste na správnej stope, mister Jim."

"A južná stopa?"

"Zanechal ju silný oddiel jazdcov, ktorí prišli od juhu a určite chceli pokračovať na sever. No keď objavili toto táborisko, zabočili doava a sledovali prvý oddiel."

"Bude to tak, sir."

"No akí jazdci tvorili prvú skupinu, a akí tú druhú?" chcel som preskúšať jeho ostrovtip.

"V prvej boli belosi a v druhej Indiáni."

"Ako ste na to prišli?"

"Z dvoch príčin. Po prvé, v druhom oddieli bolo najmenej šesťdesiat jazdcov, a keďže na celom okolí by sa dovedna ťažko našlo toko belochov, mžeme predpokladať, že to boli Indiáni. Okrem toho nemali ich kone podkovy, pri dkladnejšej prehliadke stp to hneď zistíte. A toko nepodkovaných koni mže patriť jedine Indiánom."

"To máte pravdu, ale prečo by mal prvý oddiel pozostávať z belochov?"

"Lebo poda stp mali kone podkovy, a náš zajatec, ktorý je beloch, patril asi tiež do tejto tlupy."

"Správne, mister Jim. Ibaže on to bude popierať."

"Potom by však musel patriť k červenokožcom, ktorí prechovávajú nepriateské úmysly voči týmto belochom, a v tom prípade by si ho vypožičal na slovíčko náš nž."

Aj ja som bol presvedčený, že náš zajatec bol medzi tými belochmi, no z nejakého dvodu, z nejakej temnej pohnútky sa od nich odtrhol. Preto som nechal Jima, keď tohto muža chcel usvedčiť zo spojenia s Indiánmi. Bolo mi jasné, že ho takto skr pritisne k múru. Ten aj hneď začal vehementne popierať:

"Mýlite sa, pane. Ja som pred tými Indiánmi utekal!"

"Nechajte si svoje výmysly."

"Uvažoval som o veci a dospel som k názoru, že bude pre mňa lepšie, keď vám poviem pravdu."

"Bolo by to rozumné," zamiešal som sa do reči, "pretože nás by ste tak či tak neoklamali. Čoskoro dohoníme Indiánov a potom sa pozhovárame aj s bielymi, ku ktorým patril muž, ktorého ste okradli. Budeme vás s ním konfrontovať."

"Mžete. Nechcel som ho orabovať."

"Čo nepoviete! Nie je azda tento kň a všetky ostatné veci jeho vlastníctvom?"

"Ale áno, všetko patrí jemu."

"Chcete povedať, že vám toho koňa požičal?"

"Skutočne je to tak. Požičal mi ho. Teraz budem voči vám úprimný, a ak ma vypočujete, prospeje to nielen mne, ale aj vám, ak chcete Indiánov dochytiť."

"Dobre, tak spusťte! Povedzte nám svoje meno."

"Volám sa Perkins. Istý beloch si najal mňa a dvoch ďalších zálesákov, aby sme ho previedli cez pohorie. Kň patrí jemu."

"Kto je to a čím sa zapodieva?"

"To presne nevieme. Nezhovára sa vemi. Musíme ho oslovovať mister Džafar."

"Džafar? Ach! Hovorí anglicky?"

"Ako tak, horko-ťažko sa s ním dorozumieme."

"Má pri sebe ešte niekoho?"

"Má dvoch anglických sluhov, prišli s ním až z Londýna."

"Neviete náhodou, odkia pochádza?"

"Nie. Mister Džafar nepatrí medzi tých, čo prezrádzajú súkromné veci."

"Iste je však zámožný?"

"Áno, má dve ťažné mulice a dobre nám platí. Nebude asi kresťan."

"Poda čoho tak súdite?"

"Poda toho, že sa pťkrát denne vemi čudne modlí, v takej reči, ktorej nerozumieme."

"Používa pri tom aj koberček?"

"Áno, má takú prikrývku, na ktorej pri modlitbe raz stojí, raz kačí, alebo leží."

"Ako sa oblieka?"

"Celkom tak ako my, len na hlave nosí baranicu. Má tmavé vlasy a mimoriadne hustú, dlhú bradu."

"Koko má asi rokov?"

"Tak okolo tridsať."

"Poda všetkého je to Peržan. No vonkoncom si neviem vysvetliť, ako sa taký človek dostal do Ameriky, a ešte k tomu na divoký západ? A kam chce vlastne ísť?"

"Do San Francisca. Mali sme ho odprevadiť do Santa Fé, tam si chce najať ďalších sprievodcov. Teraz mi už veríte, mister Shatterhand?"

"Zdá sa, že tieto vaše údaje súhlasia. A teraz takisto úprimne povedzte, prečo ste ušli?"

Perkinsovi zrejme nepadlo ahko priznať pravdu. Videl však, že by darmo zapieral, a preto odpovedal:

"Všetko zavinili Indiáni, ktorí sa nečakane vynorili. Boli mi už za ptami, a tak som stratil hlavu, mal som jedinú myšlienku, ako sa dostať do bezpečia."

"Ale veď ste boli odtiato už preč!"

"To je pravda, lenže som sa musel vrátiť. Pred chvíou ste správne odhadli, že sme včera dorazili na toto miesto od východu. Utáborili sme sa tu a dnes ráno sme sa pobrali ďalej. Asi po hodine mister Džafar zistil, že mu chýba dýka, ktorú vy nazývate handžár. Zbraň musela ostať tu. Chcel sa sám vrátiť a pohadať ju. Ale pretože je na západe cudzinec a ahko by zablúdil, navrhli sme mu, že jeden z nás by sa vrátil a pohadal zbraň. Súhlasil a vyslal mňa na svojom koni, pretože ten bol najrýchlejší. Požičal mi ho, aby som sa čím skr obrátil."

"Pokračujte! Vrátili ste sa sem spť a našli ste dýku?"

"Áno. Ležala v tomto nízkom kroví, konáre ju tak zakrývali, že sme ju pri odchode prehliadli. Zostúpil som z koňa a zohol som sa po dýku. Keď som sa znova vystrel, padol mi pohad pomedzi krovie na juh, a skoro som odpadol - približovalo sa vyše šesťdesiat Komančov. Boli pomaovaní vojnovými farbami a vedel som, že keby ma zbadali, som synom smrti. Ešte že ma zakrývala húština. Opatrne som sa zakrádal a chytro som sa prebrodil na koni cez potok, lebo v koryte nerozoznať tak odtlačky."

"A potom ste utekali na sever, miesto toho, aby ste nasledovali svojich spoločníkov a varovali ich."

"Áno, a priznávam, že som to nemal urobiť. Na svoje ospravedlnenie však musím povedať, že ma k tomu donútil iba veký strach pred Indiánmi."

"Nemyslím si, že by to bolo dostatočné ospravedlnenie. Ako muž, ktorý sprevádza cudzinca, zodpovedáte za jeho život. Mali ste sa teda čo najrýchlejšie ponáhať za ním a vystríhať ho."

"Ale ako? Veď Komančovia by ma boli zbadali!"

"Nezmysel. Spočiatku vás vemi dobre kryl les, stačilo len trochu vyčkať a potom sa vrátiť na pvodnú stopu."

"Veru, veru," prikyvoval Ňucháč Jim. "Možno tých nešťastníkov medzitým aj prepadli a zabili, no nie, starý Tim?"

"Yes," pritakal mu brat.

Perkins rozpačito hadel pred seba. Uznal, že máme pravdu, no ďalej sa vyhováral:

"Až také zlé to zase nebude - predpokladám, že moji spoločníci červených zbadali a stihli sa pred nimi skryť."

"Tento váš predpoklad vonkoncom neprijímam," namietol som. "Aj keby to bolo tak, ako hovoríte, Komančovia majú predsa pred sebou stopu a raz-dva by odhalili ich úkryt, veď je biely deň. Chceli ste svoj čin ospravedlniť, ale dosiahli ste pravý opak. Kto kradne kone, je zlodej, no ešte predsa možno mať istý rešpekt pred jeho odvahou. Ale sprievodca, ktorý sa zachová tak zbabelo ako vy, ten si zaslúži jedine opovrhnutie. Uvidíme, či je ešte šanca na záchranu, už aj vyrážame za Indiánmi. Dúfam, že súhlasíte, mister Jim?"

"Že sa pýtate! Obaja Ňucháči vždy s najvčšou ochotou priložia ruku k dielu, keď treba zachrániť nejakých nešťastníkov. Mám pravdu, starý Tim?"

"Yes," potvrdil brat. "Ponáhajme sa, aby sme tam boli čím skr, inak sú stratení."

"Len mi ešte povedzte, mister Shatterhand, či veríte tomu, čo nám tu narozprával Perkins!"

"Myslím, že mu mžeme veriť, veď keby optovne klamal, sám by si podpísal rozsudok. Tak ideme! Stratili sme už privea času."

Sadli sme na kone a pustili sme sa po stope na západ. Indiáni na táborisku tak rozšliapali stopy belochov, že sa ich dalo vemi ťažko rozlíšiť. Len som dúfal, že cestou natrafíme na zretenejšie stopy. Toto očakávanie sa mi vemi rýchlo splnilo - došli sme na miesto, kde si Indiáni urobili prestávku. Aj my sme zastavili kone a Ňucháč Jim povedal:

"Tu sa radili. Keby sme tak vedeli, o čom!"

"Ja to viem," vyhlásil som. "O tom, koko je tých belochov, ktorých prenasledujú."

"Poda čoho tak súdite?"

"Dosia išli po stope bielych, no tu z nej vybočili a dvaja zostúpili z koni, aby ju preskúmali. Pretože na tomto mieste dbali o to, aby neporušili stopy bledých tvárí, ešte ich zretene rozoznať, idem si ich teda bližšie pozrieť, aby sme vedeli, nakoko mžeme Perkinsovi dverovať."

Zoskočil som z koňa a začal som skúmať odtlačky. Prichodilo mi ťažko urobiť si z nich jednoznačný úsudok, pretože úsek, na ktorom Indiáni ušetrili stopy, nebol dlhý a ja som sliedil hlavne po odtlačku podkovy, ktorý by ukazoval opačným smerom. Po dlhšom meraní a porovnávaní som napokon predsa len objavil jednu jedinú takúto stopu. Bola však taká slabá a nezretená, že som na ňu prišiel skutočne len na základe Perkinsovho tvrdenia, že sa vrátil. Hovoril teda pravdu. Samozrejme, musel som počítať s tým, že aj Indiáni zbadali tento jeden odtlačok a vyslali zvedov, aby zistili, kde sa ten jazdec zdržiava. No v tom prípade by sme sa boli s nimi už dávno stretli, alebo objavili aspoň ich stopu. Keďže sa tak nestalo, nemusel som si predbežne z Indiánov robiť ťažkú hlavu.

Perzský mirza

Pokračovali sme v prerušenej ceste a čoskoro sme zistili, že dvaja Indiáni vybočili zo stopy, jeden doprava, jeden doava.

"Myslíte, že išli dopredu na výzvedy?" spýtal sa Ňucháč Jim.

"Určite. Náčelník vyčítal zo stopy, že belosi sú nablízku, a vyslal prieskumníkov, aby mal istotu. Onedlho sa ukáže, kde sa znova pripojili k oddielu."

Asi po štvrťhodine sa vrátil na hlavnú stopu prvý a potom aj druhý, očakávali sme teda, že miesto prepadu nebude ďaleko. Červení by sa tam ešte mohli zdržiavať, preto sme museli postupovať mimoriadne opatrne, aby sme na nich znenazdajky nenarazili. Ja som išiel kus pred ostatnými a bol som pripravený na to, že ma mžu každú chvíu spozorovať a zaútočiť.

Našťastie sa moje obavy nesplnili, aj keď všade rástlo roztrúsené krovie, v ktorom sa mohol ukryť nepriate. Zrazu krovie zredlo a na planine som zazrel táboriacich Indiánov.

Ich kone sa vone popásali spolu s tuctom mulíc, na ktoré iste nakladali zásoby potravín. Indiáni na vojnovom chodníku nemali čas na lov, okrem toho svoju výpravu tajili, takže sa nemohli prezradiť výstrelmi. Bojovníci sa zoskupili do hustého kruhu, uprostred ktorého zrejme prebiehali vážne rozhovory. Keďže mj zrak nemohol pomedzi nich premknúť, vrátil som sa kúsok spť, zostúpil som z koňa a priviazal som ho. To isté som kázal urobiť aj Ňucháčom, ktorí práve došli.

"Zostúpiť?" spýtal sa Jim. "Nemžeme ísť ďalej?"

"Nie. Indiáni zastali pred nami."

"Konečne sme ich dohonili! A čo, dochytili belochov?"

"Áno."

"Dobre, poďme sa pozrieť!"

Vierolomného scouta sme zložili z koňa, priviazali ho o ker a nebadane sme sa prikradli, pokia sa dalo.

"Naozaj, sú to Komančovia," povedal Jim. "Bielych nevidno. Budú asi dnu v kruhu. Čo s nimi urobia?"

"Čoskoro to zistíme. Záleží na tom, či pri prepade tiekla krv. Ak nejakého Indiána poranili, alebo dokonca zabili, nebudú s belochmi robiť veké orácie."

"Pobijú belochov tu namieste, aj ja tak poviem."

"Ja by som to netvrdil."

"Myslíte, že červení povlečú zajatcov ďalej?"

"Áno, aj keď nie priďaleko. K odsúdeniu a poprave zajatcov patria u Indiánov slávnostné obrady, ktoré si vyžadujú náležitý priestor. Ich terajšie stanovište sa na to nehodí. Nie je tam dostatok vody na dlhší pobyt, a okrem toho ani nie je dosť bezpečné, lebo ho vidieť ako na dlani. Preto si myslím, že Komančovia sa vemi rýchlo poberú ďalej a nájdu si lepšie miesto."

"Well, budeme ich teda sledovať! Pýtam sa len, či sa nám podarí oslobodiť zajatcov? Sme iba traja proti siedmim červeným, a to je povážlivé."

"Takýmito číslami sa v podobných prípadoch netreba dať odstrašiť. Rozhodujúce by to bolo len vtedy, keby sme chceli na nich otvorene zaútočiť. No my mžeme dosiahnuť cie jedine sťou, musíme sa teda spoliehať na vlastný dvtip."

"Dvtip, to je veru pekné, naozaj vemi pekné, sir! Nazdávate sa, že Ňucháč Jim a Ňucháč Tim takýto dvtip majú?"

"Dúfam, lebo jedine tak sa nám podarí Indiánov prekabátiť."

"Prekabátiť? No, po tejto stránke by sme hádam nemali byť najhlúpejší, čo povieš, starý Tim?"

"Yes."

"Džentlmeni, smel by som vás o niečo poprosiť?" ozval sa zrazu zajatec.

"A síce?" spýtal som sa.

"Aj ja nesiem vinu na tom, že sa moji spoločníci ocitli v tomto položení. Je teda mojou povinnosťou dopomcť k ich oslobodeniu. Rozviažte ma a uvidíte, že urobím všetko, čo budete odo mňa žiadať!"

"Hej, keby sme vám mohli dverovať," odpovedal Jim.

"Mžete. Ubezpečujem vás..."

"Mlč!" zahriakol som ho. "Kto raz tak zbabelo a zradne opustí svojich druhov, tomu sa nikdy nedá dverovať."

Perkins chcel ďalej prosiť a zaprisahávať sa, ale som mu v tom zabránil a sústredil som všetku pozornosť na Indiánov, ktorí práve skončili poradu. Nastal medzi nimi pohyb, kruh sa uvonil a tu sme videli, že uprostred leží viac spútaných mužov, ktorí sa nemžu hnúť. Zodvihli ich a priviazali o kone. Potom sa Indiáni zoradili a pohli sa smerom na sever. Na čele sa niesol starý náčelník. Bol od nás priďaleko, aby som rozoznal jeho tvár, poda pier to však určite musel byť náčelník, a starý musel byť tiež, lebo mal biele vlasy.

Indiánom prišli opť do cesty stromy, medzi ktorými sa nám stratili. Pre istotu sme ešte trochu vyčkali a potom sme sa vrátili na miesto, kde sa radili. Zo stp sa nedalo zhola nič vyčítať, pretože zem bola taká dostúpaná a udupaná, že detaily úplne zanikli. Tu museli prepadnúť bielych. Tí sa zrejme bránili, lebo sme objavili stopy krvi. To bolo vemi zle nielen pre nich, ale aj pre nás, pretože čas vemi súril.

Ponáhali sme sa za Indiánmi. Pravda, nesledovali sme ich priamo, priblížili sme sa k lesu okukou a potom sme našli miesto, kde doň vošli. Odtia to už nebolo natoko nebezpečné, no aj tak som radšej zostúpil zo sedla a kráčal nečujne po dobre vyšliapanej stope, asi pťdesiat krokov pred ostatnými. Mojim očiam a ušiam na bezpečnú vzdialenosť nič neuniklo. Pochopitene, že sme napredovali pomaly, no čo sa dalo robiť.

Takto sa míňala hodina za hodinou, a keď prišlo popoludnie, zase skrsla vo mne iskierka nádeje, čo ako som sa obával o zajatcov. Ak Indiáni nájdu táborisko neskoro, nestihnú už biele tváre popraviť poda tradičných obradov. Budú nútení odložiť to na zajtra, a my v priebehu večera a noci musíme nájsť spsob, ako zabrániť vražde. Najviac som sa spoliehal na to, že Komančovia netušia, ako sme blízko. Boli na vlastnom území a vedeli, že teraz sa mu vyhne každý, kto k nim nepatrí. Dalo sa teda očakávať, že príliš prísne bezpečnostné opatrenia budú považovať za zbytočné.

Vlastne už dávno by sme mali djsť k rieke, lenže práve tu vytvárala veký oblúk a my sme sa nachádzali na jeho vnútornej strane. Až podvečer bolo očividné, že sa približujeme k vode. Tu sme ešte spomalili tempo a dobre sme urobili, lebo čoskoro sa ozval hlas, ktorému odpovedal druhý. Dostali sme sa do blízkosti Komančov. Nečujne som sa vrátil k svojim spoločníkom, zastavil som ich a začali sme hadať skrýšu.

Rýchlo sme našli vhodné miesto, kde sme priviazali kone, aj Perkinsa. Tento muž nám bol vemi na ťarchu, no ako sme sa ho mohli zbaviť, ak sme nechceli byť zbytočne krutí a nechceli sa kvli nemu vystaviť riziku? Je pravda, že nám ponúkol svoju pomoc a možno to myslel aj úprimne, no aj tak sme mu nemohli úplne dverovať. Keď sme Perkinsa aj kone dobre umiestnili, Ňucháč Jim sa spýtal:

"A čo teraz, sir? Pod stromami je ešte akurát dosť svetla na poriadny prieskum, a oni nás z diaky nemžu zbadať. Určite viete, že sú Indiáni nablízku?"

"Áno. Počul som dvoch, ako na seba volali. Inak je to aj priaznivé znamenie, myslia si, že sú v bezpečí, a nepredpokladajú, že by sa ktokovek zdržiaval nablízku. To nám vemi uahčí prácu."

"Well, tak sa teda pusťme do roboty! Priplazíme sa ku Komančom?"

"A koho máte na mysli?"

"Vás a mňa. Mj starý Tim musí ostať pri zajatcovi."

"Hm! Radšej by som išiel sám."

"Sám? A ja nie? Azda mi nedverujete?"

"Prosím vás! Len mám taký zvyk, že keď mžem niečo urobiť sám, neobťažujem s tým iného."

"Aké obťažovanie? Čo sú to za reči? Verte mi, že o plazení čosi viem! Nič krajšieho si neviem predstaviť, ako sa priblížiť odzadu k nič netušiacemu Indiánovi. Bol by som vemi nešťastný, keby ste ma odmietli. Idem s vami, a mj brat ostane tu."

"Nie," ozval sa Tim na Jimovo najvčšie prekvapenie.

"Nie? Čo ti to napadá! Niekto predsa musí držať stráž."

"Yes. A to budeš ty."

"Ja? Zbláznil si sa? Ňucháč Jim má tu trčať, keď chceme zatočiť s tými červenými lotrami?"

"Ňucháč Tim tu tiež nebude trčať!"

"Musíš! Ja ako starší mám pred tebou prednosť."

"Si iba o pť minút starší ako ja, a taký krátky čas sa neráta. Dvojčatá sú vždy rovnako staré. Ty mi nebudeš rozkazovať, aj ja sa priplazím k Indiánom. Konečne tiež chcem byť raz starší!"

Jim chvíku mlčal. Nezmohol sa na slovo, tak ho ohúril bratov nečakaný odpor. Potom sa však naňho oboril:

"Ty teda takto! Chceš sa protiviť mne, prvorodenému! Tento sopliak mi bude rozkazovať! Ja idem, a ty ostaneš!"

Nezvyčajné dvojčatá sa tak roztatárili, že začínali byť povážlivo hluční. Upozornil som ich a navrhol som, že pjdem sám a tým sa aj ich spor spravodlivo vyrieši. No Jim ani počuť. Chcel mi nasilu dokázať, aký je šikovný, až som napokon privolil. Tim na to už nič nepovedal, no jeho mlčanie mi bolo trochu podozrivé a pre istotu som sa ho spýtal:

"Dúfam, že nemáte niečo za lubom, mister Tim?"

"Nie," odvetil namosúrene.

"Keby jeden z nás podnikol niečo na vlastnú psť, mohlo by to všetko pokaziť, mohlo by nás to stáť dokonca aj slobodu a život!"

"Nerobte si starosti!" upokojoval ma Jim. "Nebojte sa, Tim sa bezo mňa do ničoho nepustí, naozaj je ešte primladý. O celých pť minút mladší, len si to predstavte! Spokojne tu vydrží, kým sa nevrátime. Ale teraz už neotáajme, lebo sa celkom zotmie."

"Dobre! Tak tu teda dobre strážte, mister Tim, a nikam sa nevzdiate, kým neprídeme spť. Odovzdávam vám obe svoje zbrane, pretože by mi zavadzali."

Tim bez slova prevzal medveďobijku a henryovku, a my s Jimom sme odišli. Kým sa tu škriepili, začal padať súmrak. Prikrádali sme sa od stromu k stromu tým smerom, odkia som začul hlasy. Po celý čas sme nenarazili na nijakú prekážku. Dostali sme sa až na vysoký breh rieky, ale po červených nikde ani stopy. Naschvál hovorím o "vysokom brehu", lebo, ako sme zistili, polovyschnuté koryto ležalo hlboko pod nami.

Hoci sa už takmer úplne zvečerilo, jasne som rozoznal, že od miesta, kde sme stáli, sa breh strmo zvažuje a nebolo by radno pustiť sa po holom zráze, lebo pda by sa nám mohla zosunúť pod nohami a strhnúť nás do priepasti. Kráčali sme ponad úšust, až kým nebol terén bezpečnejší a neukázali sa zase aj stromy. Pobrežný svah pod nami teraz obrastalo krovie.

"Museli ste sa zmýliť, sir," pošepol mi Jim. "Červení nie sú v týchto končinách."

"Veruže sú. Zacítil som ich."

"The deuce! Čo to máte za nos! Taký citlivý čuchový orgán, to je požehnanie!"

"Mám celkom obyčajný nos, ibaže je vemi citlivý na konský pach. Kone Komančov sa pasú hlboko pod nami pri vode."

"Váš nos siaha až tam dolu?"

"Pshaw! Vy asi neviete, aké vlastnosti má konský pach... moment, vidíte, že mám pravdu? Pozrite sa nadol!"

Dolu pri rieke sa zjavila žeravá iskra, ktorá sa rýchlo zvčšovala. Pretože sa zotmelo, Indiáni rozložili oheň. Bolo celkom pochopitené, že neostali tu hore na vysokom brehu. Dolu mali vodu pre seba aj pre kone. Po prvom ohni skrslo ešte pť.

"Výborne," povedal Jim. "Keď sa k nim priplazíme, všetko uvidíme."

"Ale aj oni nás, ak si nedáme dobrý pozor. Mňa na tých ohňoch najviac teší to, že sa Komančovia cítia v bezpečí a netušia, že ich niekto pozoruje."

"Ideme predsa dolu, mister Shatterhand?"

"Zostúpime tu vavo, dolu sa preplazíme okolo tábora a tamto vpravo vylezieme zas hore."

"Dobre, sir. Teda ideme!"

Nezostupovalo sa nám ahko. Neznámy terén bol strmý. Kríkov sme sa nemohli pridržiavať, lebo by zapraskali, a každý kameň, čo by sa nám skotúal pod nohami, by nás prezradil. Museli sme si teda dávať veký pozor a trvalo vyše pol hodiny, kým sme zliezli dolu. Ňucháč Jim sa našťastie osvedčil, pohyboval sa ako duch. Ja som liezol prvý a on sa držal tesne za mnou alebo nado mnou, no aj tak som musel vemi napínať sluch, aby som zachytil slabučký náznak šuchotu.

Keď sme sa ocitli nad táboriskom Indiánov, zvrtli sme sa a pokračovali ďalej po prúde. Riečne údolie sa kotlovito prehlbovalo smerom do stredu, a krovie rástlo iba potia, pokia sa nerozvodňovala rieka. Keďže teraz bolo v rieke málo vody, medzi krovím a hladinou vznikol voný pás, ale ten bol nebezpečný. Nemohli sme sa teda priplaziť k Indiánom od vody, ale okukou po vratkom strmom svahu, skrátka, bola to ťažká úloha.

Najprv sme si ahli na brucho a plazili sme sa pomedzi stromy k táboru. Šťastlivo sme sa dostali až tak blízko, že sme mali výborný rozhad. Komančovia si vybrali voné nezarastené priestranstvo dolu v kotline, kde sa mohol pohodlne pohybovať aj včší oddiel. Nám to, pravdaže, nehralo do karát, lebo sme museli prekonávať o to včšie ťažkosti.

Indiáni práve jedli a spokojne sa pritom bavili, zrejme sa cítili absolútne bezpečne. ahko sme si ich spočítali, lebo sa rovnomerne rozsadili okolo všetkých piatich ohňov. Bolo ich sedemdesiatjeden. Najnápadnejší spomedzi všetkých bol však náčelník so svojou bielou hrivou. Sedel pri druhom ohni, približne tridsať krokov od nás, a keď sa obzrel, zretene som mu videl do tváre. A predstavte si moje ohromenie - spoznal som To-kei-chuna, jedného z najobávanejších náčelníkov Komančov. Ak by som tomuto padol do rúk, som stratený, aj keby nebol na vojnovom chodníku. To mi bolo jasné od onoho dňa, keď sme sa s Winnetouom a niekokými ďalšími mužmi dostali k nemu do zajatia a unikli sme len vďaka mojej chladnej rozvahe. Lenže teraz som nemal kedy rozmýšať o To-kei-chunovi, najdležitejší boli piati zajatci. Ležali jeden veda druhého pri náčelníkovom ohni takí spútaní, že sa nemohli ani hnúť. Ten, čo ležal najbližšie k nám, mal hustú a dlhú čiernu bradu, zrejme to bol mister Džafar.

Medzi týmto ohňom a mnou rástlo ešte zopár kríkov, takže sa mi nezdalo príliš riskantné plaziť sa ďalej. Indiáni nerozostavili stráže, bezstarostne si sedeli okolo ohňov a nehrozilo, že nás zbadajú. Bol som zvedavý, o čom sa náčelník zhovára s mužmi okolo seba, preto sme sa obozretne posúvali dopredu, až sme sa dostali za posledný ker, ktorý nás oboch dostatočne zacláňal.

Dosiahli sme, čo som chcel - počuli sme, o čom sa zhovárajú. Viedli reč o terajšej vojnovej výprave. Zamýšali prepadnúť niektoré osady, ktoré aj pomenovali, a pobiť tamojších belochov, no predtým ešte vyjsť na Makik Natun čiže Žltý vrch, tam zatancovať vojnový tanec a opýtať sa "medicíny", či sa prepad vydarí. Slávnosť mala vyvrcholiť tým, že na mučeníckom kole utýrajú pť bledých tvárí, ktoré dnes zajali. Poznal som už teda ich plány a mohli sme sa stiahnuť z nebezpečného výzvedného postavenia. Ak by sa nám nepodarilo vyslobodiť zajatcov dnes, mžeme Indiánov sledovať na Makik-Natun a tam alebo cestou sa nám iste naskytne lepšia príležitosť.

Práve sme sa už chceli odplaziť spť, no vtom sa mi zazdalo, že nad nami čosi zašuchotalo.

"Ticho!" pošepol som Jimovi. "Nič ste nepočuli?"

"Nie," odvetil. "A vy?"

"Ja áno. Tamto hore. Akoby sa zošuchlo trochu piesku. Hádam to len nebude..."

"Kto?"

"Váš Tim. Včšiu hlúposť by už nemohol urobiť."

Lev pomsty

Kapitola 2

"Mj brat? Nech sa tu len ukáže! Tak by som ho..." Jim nedopovedal a priam ho nadhodilo od aku, až som ho musel pridržať. "Len by sa tu ukázal!" zastrájal sa. A brat Tim sa veru aj ukázal, a ešte ako! - Najprv sa s rachotom začala na kry váať zem, nato sa rozahol hlasný výkrik "The devil!", a vzáptí sa rútilo čosi dolu, rovno medzi Indiánov, ktorí najprv odskočili, no potom sa s revom vrhli na votrelca. Bol to Ňucháč Tim, napokon teda predsa uskutočnil svoje predsavzatie. Nanešťastie sa aj on dostal na miesto, kde hrozil zosuv pdy, a keďže nebol dosť opatrný, stratil pdu pod nohami a zviezol sa dolu strminou ako na sánkach. Nečakaný a prudký pád Timovi zrejme neublížil, lebo kričal takým mocným hlasom, že prehlušil aj rev Indiánov. A nie dosť na tom, vzáptí sa rozkričal aj jeho brat Jim, akoby načisto stratil rozum.

"Brat mj, mj Tim, mj starý Tim!" horekoval a nasilu sa mi chcel vytrhnúť.

"Buďte už ticho!" prikázal som mu rozhnevane, ale tlmeným hlasom. "Veď aj seba, aj mňa dovediete do..."

"Zabijú ho!" nepočúval ma.

Keďže som ležal na zemi a Jim vyskočil, nemohol som uplatniť všetku svoju silu. Jemu však strach o "starého Tima" zdvojnásobil energiu. Vyšklbol sa mi, skočil dolu, rovno medzi Indiánov, a videl som, ako zmizol medzi nimi. Okamžite ho zrazili na zem takisto, ako jeho brata.

Čo teraz? Vrhnúť sa za ním? Ešteže čo! Ostal som ležať, hoci sa dalo predpokladať, že Indiáni začnú bleskovo prehadávať okolie. Tí nešťastní Ňucháči! Miesto toho, aby sme vyslobodili piatich zajatcov, pribudlo ich ešte o dvoch. A vtom sa už rozahol náčelníkov hlas:

"Zašliapte ohne, rýchlo! Možno sú nablízku aj ďalšie bledé tváre."

Naskutku začali vykonávať jeho rozkaz. Strhla sa trma-vrma, a tu skrsol vo mne nápad, ktorý som okamžite uskutočnil. Aj keď plamene zhasli, pri rozžeravených polenách som videl, ako Indiáni rozrušene pobiehajú hore-dolu, všetku pozornosť sústreďujú iba na dvoch Ňucháčov, a o predchádzajúcich zajatcov sa vbec nestarajú. V podrepe som prebehol k táborisku a šťastlivo som sa prikradol k spútaným zajatcom. Chytil som za golier bradáča, ktorého som pokladal za Džafara, a odvliekol som ho na miesto, kde som ležal predtým.

Našťastie v tom rozčúlení nikto nič nezbadal a odvážny kúsok sa mi priam zázrakom podaril. Krovie ma pred Indiánmi dobre krylo a mohol som sa vystrieť. No teraz preč, čím skr odtiato preč! Poviazaného, stŕpnutého muža, ktorý ani nemukol, som si prehodil cez plece a ponáhal som sa čím ďalej, do bezpečia. Konečne som ho zložil na zem, vytiahol som nž, rozrezal remene, ktorými bol spútaný, a povedal som mu: "Ste voný. Postavte sa a skúste, či mžete chodiť!"

"Voný?" zopakoval anglicky, s cudzím prízvukom. "Vy teda nie ste Indián?"

"Nie, som beloch. Prišiel som vás vyslobodiť, netušil som však, že sa to mže odohrať tak, ako sa to práve podarilo."

Až teraz sa pomaly vzpriamil, chytil ma za obe ruky a preriekol:

"Alah, Alah! Som slobodný, slobodný, vykúpili ste ma, zachránili pred tými diablami! Povedzte, kto ste! Musím vedieť, komu mám ďakovať!"

"To má čas. Teraz čím skr preč! Počujete, ako zavýjajú Indiáni? Už zbadali, že ste zmizli, a začnú po vás pátrať. Každá sekunda je vzácna. Skúste to - vládzete chodiť?" Urobil zopár krokov, ale sa zapotácal a vzdychol: "Nejde to, sir. Strašne tuho ma spútali, necítim si nohy. Padal by som na každom kroku."

"No dobre, tak vás ponesiem."

"Ponesiete? Takú ťarchu ako som ja!"

"Pshaw, to je najmenej. Musím však mať voné ruky, aby som mohol vyliezť na túto strminu. Vezmem vás teda na chrbát, a budete sa ma držať okolo krku. Poďte!"

Strčil som do vrecka rozrezané remene, aby ich Indiáni nenašli. Hoci každé otáanie bolo pre nás nebezpečné, Džafar sa zo zdvorilosti ešte zdráhal, aby som ho niesol. Nato som si ho rázne vyhodil na chrbát a čo najrýchlejšie som sa začal škriabať hore. Keď som ho neskr zložil na zem, vyhlásil, že by azda mohol už ísť ďalej na vlastných nohách, vraj sa mu v nich znova rozprúdila krv.

Chvíu sme ešte postáli a načúval som, čo sa robí v doline. Panovalo tam úplné ticho. Indiáni určite počítali s tým, že je v okolí ešte viac belochov. No ak sa aj vydali na prieskum, potme nemohli objaviť stopu, ktorú som zanechal. A zajtra ráno ju pravdepodobne už vbec nebude vidieť, takže bude pre nich záhadou, kam sa zajatec podel, ak sa len Ňucháči neobozretne neprerieknu, že som tu nablízku. Že sa vynasnažím stoj čo stoj zachrániť bratov a s nimi aj ďalších belochov, nemusím ani hovoriť. Už som aj vedel, ako na to. Pravdaže, dnes som nemohol už nič podniknúť.

Vysvitlo, že cudzinec mže už chodiť, ibaže pomaly. No vlastne sme sa ani nemuseli ponáhať, pretože nás neprenasledovali. Keď ma znova požiadal, aby som mu povedal svoje meno, odvetil som:

"Tu na divokom západe ma volajú Old Shatterhand. Oslovujte ma tak aj vy, sir. A vy ste asi mister Džafar z Východu, však?"

"Áno - ale odkia poznáte moje meno? Ako je to možné?"

"Počul som ho od Perkinsa, vášho sprievodcu."

"Vy ste sa s ním teda stretli? Nič sa mu nestalo? Myslel som si, že je po ňom."

"Najprv mi povedzte, čo si o ňom myslíte! Aký je to človek?"

"Nemal som dosia dvod sťažovať sa naňho."

"Zrejme teda nie je taký zlý, ako som sa domnieval. Poďte, musíme ísť ďalej. Cestou vám porozprávam, ako sme sa zoznámili."

Podal som Džafarovi ruku, lebo cesta nás viedla cez horu. Opatrne sme kučkovali pomedzi stromy a ja som rozprával. Keď som skončil, povedal mi:

"Sir, Perkins nie je hrdina. Strach a nedostatok odvahy ho dohnali k tomu, čo vy nazývate zradou. Postačí mu trest, ktorý si odpykal dosia. Je síce zbabelý, ale nie je to zloduch."

"Súhlasím s vami. Myslíte teda, že mu mžem rozviazať putá?"

"Celkom iste. Mžete mu dverovať. Sklame vás iba vtedy, keby ste od neho očakávali hrdinské činy. No ako utujem svojich ďalších sprievodcov, sir! Tí sú určite stratení."

"Ešte nie. Porozprávame sa o tom neskr. Hneď budeme na mieste.

Keďže sme nemuseli šepkať, Perkins nás začul.

Spoznal nás po hlase a zvolal:

"Tu ste, mister Shatterhand? Chvalabohu, podarilo sa to! Počujem, že sa zhovárate s mistrom Džafarom. Teda ste ho vyslobodili. Verím, že teraz aj mne vrátite slobodu!"

"Dobre! Mister Džafar sa za vás prihovoril, preto vás pustím, dúfam však, že ma nesklamete."

"Mžete sa spoahnúť, sir! Len povedzte, čo mám urobiť!"

Rozviazal som Perkinsa a vrátil som mu všetko, čo som mu vybral z vreciek. Potom som ho upozornil:

"Ale nemyslite si, že týmto ste si už úplne získali moju dveru! Ešte by som vás ostro sledoval, keby situácia nebola taká, že to mžem prenechať Komančom."

"Komančovia ma majú sledovať?... Ako to myslíte?"

"Vemi jednoducho. Ak nebudete verne stáť pri mne a neurobíte vždy to, čo budem žiadať, ste stratený. Ak sa ešte raz zachováte zbabelo alebo zradne, padnete im do rúk. Len čo sa rozvidnie, začnú pátrať, a ja jediný ich mžem pomýliť. Vaša bezpečnosť závisí od toho, či budete pri nás verne stáť, preto som presvedčený, že sa na vás mžem spoahnúť."

V skratke som mu opísal priebeh udalostí, no potom sme sa už museli poberať. Mulice sme, bohužia, museli zanechať tu, na oklamanie Indiánov. Nech si myslia, že okrem Nucháčov na okolí nik nebol. Zvieratá treba umiestniť tak, aby padli Indiánom do oka. Pritom som sa spoliehal na inteligenciu Nucháčov. Vedeli, že sú stratení, ak by sa mi ich nepodarilo zachrániť. Nesmú teda prezradiť, že bol s nimi ešte niekto. Keď Indiáni začnú potom pátrať a nájdu mulice a pušky Nucháčov, utvrdia sa v presvedčení, že bratia boli skutočne sami. Veď keby bol s nimi ešte niekto, tak by mulice s puškami určite skryl. A naše stopy pri troške opatrnosti dovtedy zahladí nočná rosa.

Každej mulici sme uviazali na sedlo pušku, Džafarovi som prikázal, aby nás tu počkal, a my s Perkinsom sme odviedli zvieratá. Priviazali sme ich neďaleko miesta, odkia sa Tim zošuchol dolu, a vrátili sme sa k Džafarovi, ktorý žiaril šťastím, že má zase svojho koňa.

"Bodaj by bol mj," povzdychol si Perkins, "takto musím ísť pešo."

"Ste dobrý chodec?" opýtal som sa ho.

"Bohužia nie."

"Tak vám dám svojho koňa, a ja pjdem pešo. A teraz už dosť rečí, ideme."

Vyviedli sme kone z lesa a vzďaovali sme sa od rieky. Keď sme sa ocitli na vonej planine, Džafar a Perkins vysadli na kone a nasledovali ma. Tu bolo jasnejšie ako v lese. Hviezdy svietili a kráčal som úplne naisto.

Dlhší čas sa každý zapodieval vlastnými myšlienkami, potom sa Perkins ozval:

"Vy zrejme presne viete, kam ideme, sir. Mohli by sme sa to dozvedieť aj my?"

"Pravdaže! K Žltému vrchu, ktorý Komančovia volajú Makik-Natun. Tam, pri hroboch svojich náčelníkov, chcú Komančovia usmrtiť zajatcov. Dnes sa už nedalo nič robiť, no dúfam, že zajtra im zajatcov vyrvem."

"Ale ako?"

"Pol dňa cesty odtiato smerom na Makik Natun je výmo, v ktorom sa na jar nazbiera plno vody, no aj inokedy sa tam drží vlhkosť, takže tam vyrástol les. Som presvedčený, že Indiáni zamieria k výmou, aby dopriali koňom odpočinok, dostatok vody a dobrú pašu. Možno sa nám tam naskytne príležitosť vyslobodiť zajatcov."

"A čo, ak nie?"

"Tak nám neostane nič iné, ako sledovať červenokožcov až po Makik-Natun, kde sa už bezpodmienečne musí príležitosť nájsť, aj keby som ju mal vydupať spod zeme."

"Ste odvážny muž, mister Shatterhand. Poznáte ten výmo, o ktorom ste hovorili?"

"Poznám. Leží na sever od Beaver Creeku. My sme však urobili okuku na západ a priblížime sa z tejto svetovej strany.

Bolo to nevyhnutné kvli Komančom, ktorí určite pjdu rovno za nosom a nemali by natrafiť na našu stopu."

"Lenže pre tú okuku mžeme výmo ahko minúť."

"Prosím vás - aký ste to potom scout, ako mžete niekoho sprevádzať?"

Touto poznámkou som ho úplne umlčal. Miesto toho mi Džafar začal rozprávať, ako ho prepadli Indiáni. Bránil sa a jeho guky ranili dvoch z nich, odtia tá krv, čo sme videli. Preto ho spútali omnoho tuhšie ako ostatných a určili mu mučivejšiu smrť. Potom začal opisovať, ako s ním zaobchádzali. Hovoril síce anglicky, ale tak kvetnato, že by som v ňom odhalil Orientálca, aj keby som o ňom ešte nič nevedel.

Dosť dlho sme sa spolu rozprávali. Rád by som sa bol dozvedel o ňom aj čosi bližšie, no keďže sa on sám nepúšťal do osobných tém, zdalo sa mi nevhodné niečo od neho vyzvedať. Bolo mi jasné, že je to vzdelaný človek, vzdelaný nielen poda orientálnych, ale aj európskych predstáv. Zrejme sa musel dlhší čas zdržiavať v Európe.

Neskr sa moji spoločníci držali spolu, a ja som kráčal popredku. Poda všetkého sa rozprávali o mne, lebo chvíami prechádzali až do šepotu, a určite by ani tak nezaostávali, keby som nebol predmetom ich rozhovoru.

Perkins mi viac ráz ponúkol, aby som si vzal spť svojho koňa. Nebol som však unavený, a tak som mu ho nechal. Noc sa míňala a pomaly začalo svitať.

Keď sa natoko rozvidnelo, že sme už videli na seba, povedal Perkins:

"Teraz nás začnú Komančovia hadať a natrafia na mulice, sir."

"Určite. Lenže naše stopy sa vo vlhkom lese už stratili. Keď ich Indiáni neobjavia, uveria, že Ňucháči nemali spoločníkov, a vzdajú sa ďalšieho pátrania."

"Ale mistra Džafara budú hadať."

"Tiež nie pridlho. Veď Komančovia by ho mohli dochytiť jedine poda stopy. To sa však, poda všetkého, nestane, a oni nebudú chcieť ďalej márniť čas."

"Neviem, neviem - Indiánom nepjde do hlavy, ako mohol zmiznúť, a budú to chcieť za každú cenu vypátrať."

"Za normálnych okolností by Indiáni iste prehadali celé okolie, aby ho našli. My však poznáme ich plány a vieme, ako im je naponáhlo. Nemžu riskovať, aby sa osadníkom dostal do uší chýr, že ich chcú prepadnúť. Preto Komančovia radšej nechajú ujsť muža, ktorý im tak záhadne zmizol, akoby sa pustili do dlhého, márneho hadania. Pokia poznám Indiánov a ich zvyky, venujú tomu nanajvýš prvé dve ranné hodiny, a potom budú pokračovať v ceste na Makik-Natun."

"Kedy sa dostanú cez les k výmou?"

"Rátajme s tým, že Komančovia budú za denného svetla postupovať rýchlejšie ako my dosia v noci, takže by tam mohli byť okolo poludnia."

"A my?"

"Poda mjho odhadu asi tak za hodinu."

"To znamená, že budeme na nich pť hodín čakať. Zatia by sa zišlo čosi uloviť! Nemáme nič pod zub."

"Poovať, bohužia, nemžeme, musíme dať pozor, aby sme sa ničím neprezradili. Ale... pozrite, tu je záchrana!"

Ako na zavolanie vyskočili pred nami z prérie dva zajace.

Bleskovo som strhol z pleca henryovku a zastrelil som ich.

"Alah!" otváral ústa Džafar. "Vy ste strelec! Vidím, že Perkins pred chvíou predsa len neklamal, keď mi rozprával o Old Shatterhandovi."

Musel som sa až zasmiať na tokom detskom obdive. Zavesil som si zajace na opasok a vykročil som ďalej. Džafarovi po tých dvoch výstreloch hneď padli do oka obe moje zbrane. Znova a znova si ich obzeral s mimoriadnym záujmom, a napokon vyjadril svoje pocity nasledovnou otázkou:

"Sir, má táto ťažká zbraň nejaké špeciálne meno?"

"Áno. Volá sa medveďobijka."

"Alah! Zvláštne! To meno som už počul, ale v arabskej reči. Existuje viacej takýchto zbraní?"

"Áno, aj keď nie sú také staré a také ťažké ako práve táto."

"Kokokrát mžete vystreliť z tej menšej?"

"Dvadsaťpťkrát."

"Alah! Aj to sedí. Ako sa volá?"

"Je to henryovka."

"Aj toto meno som počul v arabčine. Nie je to zvláštne, že vlastníte práve dve také zbrane, ako boli tie, o ktorých som toko počul?"

"Kde ste o nich počuli?"

"Pri Tigride. Poznáte tú rieku?"

"Áno. Každý školák ju pozná z hodín zemepisu. Vy ste tam teda boli, mister Džafar?"

"Áno, pred rokom. Som totiž Peržan, a doma vo vlasti ma nazývajú mirza Džafar. Vy asi neviete, čo to znamená?"

"Ba áno. Mirza pred menom je titul učenca. Ak stojí mirza za menom, označuje princa šachtického rodu."

"Skutočne to viete! Slovom, volám sa mirza Džafar a cestoval som cez Bagdad do Konstantinopolu. Moja cesta viedla po brehu Tigridu do Mósulu, a cestou som bol hosťom kmeňa Haddedínov, u nich som počul o tých zbraniach."

"Aj oni mali henryovky a medveďobijky?" spýtal som sa s naptím.

"Nie. Patrili istému cudzincovi. Volal sa Kara ben Nemsi efendi."

"To je predsa arabské meno, ten muž teda zrejme nebol cudzinec."

"Ale áno! Ak rozumiete arabsky, iste viete, že Nemsi znamená Nemec. Šejk Haddedínov mi rozprával o ňom a jeho zbraniach. A ešte viac som sa dozvedel od istého bojovníka tohto kmeňa."

"Ako sa ten bojovník volal?"

"Bol to malý, no udatný a múdry mužík a volal sa hadži Halef Omar ben hadži Abul Abbas ibn hadži Davud al Gossarah."

"To je meno! Dlhšie ako vehad!" uškrnul som sa.

"Viem, vám to znie akiste smiešne, no v Oriente je taká obyčaj, že na znak úcty sa k vlastnému menu pripájajú aj mená predkov. Ostatne, hadži Halef Omar ozaj oprávnene nosil také dlhé meno, pretože to bol slávny muž, ktorý sa mohol pochváliť mnohými hrdinskými skutkami. Pooval na leva i na pantera, a bojoval proti mnohým nepriateom."

Viete si predstaviť tú radosť, keď som znenazdajky počul o mojom malom hadži Halefovi. Pre vlastné pobavenie som zamlčal, že ten Kara ben Nemsi efendi som bol ja, a spýtal som sa:

"Bol ten Nemec svedkom týchto činov?"

"Pravdaže. Dokonca sa na nich zúčastnil. Jemu vďačia Haddedíni za to, že dodnes existujú, pretože ich ochránil pred porážkou, ktorá by im privodila zánik. Aj ja spomínam naňho s vekou úctou, som mu mimoriadne zaviazaný."

To bola pre mňa novinka. Na mj spýtavý pohad pokračoval:

"Jedného mjho príbuzného zachránil pred smrťou, pomohol mu v boji. Potom ho sprevádzal do Bagdadu a pomáhal mu vo všetkých ťažkých situáciách, bohužia, nemohol však zabrániť tomu, aby tohto mjho príbuzného neskr predsa len neprepadli a nezavraždili."

Keď na americkom divokom západe vyslobodíte perzského mirzu z indiánskeho zajatia, určite je to udalosť, ktorú možno nazvať nezvyčajnou.

No keď sa od tohto mirzu dopočujete, že ste v minulosti pri Tigride zachránili pred smrťou istého jeho príbuzného, potom je slovo "nezvyčajné" určite ešte prislabé.

Hoci som chcel mlčať, od prekvapenia mi vykzla z úst netrpezlivá otázka:

"Máte azda na mysli Hasana Ardšira mirzu?"

Teraz sa zase čudoval Džafar. Prudko zastavil koňa, takže som aj ja zastal, od prekvapenia rozhodil rukami a zvolal:

"Hasan Ardšir mirza, princ, ktorý ušiel! Vy poznáte to meno! Alah ešte aj dnes robí veké zázraky. A kde ste o ňom počuli?"

"Že počul? Ja som ho videl a kačal som pri jeho mŕtvole, keď ma už mor zvieral vo svojich hrozných pazúroch."

"Mŕtvola...! Mor...!"

"Veda neho ležala Džanah, jeho žena a pýcha, ktorú zavraždili naraz s ním."

Bola to nezvyčajná scéna. Stáli sme oproti sebe a vydávali vzrušené výkriky, Perkins si mohol myslieť, že sme sa zbláznili. Džafar vypliešťal na mňa oči a ani nemihol. Rozďavil ústa a zasekol sa mu hlas. Potom napol všetky sily a doslova na mňa zreval:

"Džanah, jeho duša, jeho perla! Je to práve ona, poda ktorej som s ním rodina! Ach, mister Shatterhand, dovote, aby som sa vás opýtal, či sa mi sníva, alebo blúznim. Vy ste navštívili Haddedínov?"

"Áno."

"Boli ste pri tom, keď umrel ich slávny šejk Muhammad Amin?"

"Bol som pri jeho pohrebe. Umrel, keď sme Hasanovi Ardšir mirzovi pomáhali v boji proti Kurdom."

"Je to tak! No potom ste teda..."

Tapol sa po čele a pokračoval:

"Ale potom musíte byť onen Kara ben Nemsi efendi!"

"To aj som. Moje krstné meno Karl zmenili na Kara. Ben Nemsi znamená moju národnosť, a titul efendi mi udelili bez skúšky a zásluhy."

Nato ma zahrnul množstvom otázok, ktoré som mu musel zodpovedať, až som ho napokon zastavil:

"Neuveritené stretnutie! Ale teraz to nechajme, musíme sa ponáhať ďalej. Najprv myslime na súrnu povinnosť a potom, keď ju splníme, na minulosť. Teraz rýchlo k výmou!"

"Ako si želáte, sir. No verte mi, tak ma to rozrušilo, že sa neviem z toho spamtať. Old Shatterhand a Kara ben Nemsi efendi sú jedna a tá istá osoba! Musíte mi to všetko porozprávať!"

"A vy mne tiež. Rád sa dopodrobna dozviem, kde a ako ste našli mjho malého, verného hadžiho Halefa. Teraz však ďalej! Poďte!"

Pokračovali sme v ceste, ktorú sme prerušili z takej podivuhodnej príčiny. Obaja by sme boli najradšej zotrvali v rozhovore. Bolo však treba sústrediť sa výlučne na prítomnosť a uvažovať, čo je práve teraz najnaliehavejšie.

Aj na Perkinsa zrejme prešlo naše rozrušenie a na tvári sa mu zračil taký údiv, akoby stál pred ním sám sultán z Istanbulu aj s čínskym cisárom.

Mj odhad bol správny, nezmýlil som si cestu k výmou. Tmavý pás, ktorý sme zazreli asi po hodine, nemohol byť nič iné ako les.

Les tvoril obdžnik o nevekej ploche. Sedemdesiat Indiánov ho mohlo za hodinu tak dkladne prehadať, že by sa pred nimi neskryla ani duša. Okrem toho sme nemohli vedieť, kde sa Komančovia utáboria. Ktorékovek miesto by sme si vybrali, museli sme počítať s tým, že aj oni tam mžu doraziť. A keby aj nie, predsa by nám hrozilo odhalenie, mohlo by nás prezradiť napríklad erdžanie Džafarovho koňa. Toto zviera totiž nemalo zálesácky výcvik a každý necvičený kň začne nahlas erdžať, len čo sa priblížia iné žrebce. Keď sa ma teda Perkins spýtal, kam sa ukryjeme, odvetil som:

"Neskryjeme sa, ostaneme na vonej, nezalesnenej rovine, aspoň vy dvaja."

"Ale veď nás uvidia."

"Nie. Táto rovina je za dnešných okolností najlepším úkrytom."

"Ako mžeme oslobodiť zajatcov," pýtal sa Perkins ďalej, "keď ostaneme tu, a Indiáni budú v lese?"

"To už nechajte na mňa! Pjdem do lesa a vy ostanete tu, kým sa vrátim."

"Ale čo, ak červení medzitým predsa prídu sem?"

"Tak odcválate na západ, a keď zmiznú, vrátite sa zasa spť. V každom prípade ich musíte zbadať skr, ako oni vás."

"No ak by sme museli ujsť, a nemohli sa k vám vrátiť?"

"O mňa sa nebojte! Predbežne ostanem pri vás, a keď odhadnem, že by Indiáni mohli čoskoro prísť, odídem do lesa. Trúfam si sám vyslobodiť šiestich zajatcov, či už v otvorenom boji, alebo sťou. Už neraz sa mi také čosi podarilo, dnes si to teda znova vyskúšam. Ak sa zmocním náčelníka, tak sme vyhrali. Získa slobodu jedine výmenou za zajatcov."

"Z ktorého konca na to pjdete?"

"Všetko záleží na okolnostiach, a keby neboli priaznivé, tak to urobím inak. Som napríklad schopný skočiť rovno medzi Komančov, priložiť starému nž na krk a pohroziť, že okamžite bodnem, ak by niekto zdvihol proti mne ruku a ak okamžite nevydajú bledé tváre. Strach je v takýchto prípadoch najlepší spojenec. No kto sa už vopred bojí, nech sa do takýchto podujatí radšej nepúšťa. A teraz oderieme zajace. Dreva na oheň sa nájde."

Z lesa, ako predvoj, vybiehalo na pláň riedke krovie. Kry siahali až po nás a mnohé z nich vyschli pre nedostatok vlahy. Perkins nazháňal palivo a čoskoro blkotal oheň, nad ktorým sa opekali zajace. Počas tejto príjemnej činnosti a potom aj pri jedle som musel Džafarovi dopodrobna vyrozprávať pominulé udalosti. O riskantnom podujatí, ktoré som si naplánoval, nepadlo ani slovo, kým som nevstal, neprehodil si zbrane a nepoberal sa preč. Vtedy sa Perkins opýtal:

"Beriete si so sebou aj tieto vzácne zbrane, sir? Ak by vás Indiáni chytili, tak o ne nenávratne prídete."

"Pshaw! Koko ráz ma už chytili a zobrali mi zbrane, a ešte vždy som im ušiel, aj so zbraňami. Takže sa o mňa nebojte."

S týmito slovami som odišiel.

Starý náčelník

Vemi úzkostlivo som dbal na to, aby som nezanechal po sebe viditené stopy. Až po les to bola hračka, pretože som stúpal na holé, nezatrávnené miesta. Slnko ich vypálilo na kameň a stopy sa na nich vbec neodtláčali. Veril som však, že Indiáni na túto stranu neprídu.

Zato v lese sa to už sťažilo. Pda bola mkká a musel som sa plaziť štvornožky. Postupoval som naisto. Poznal som miesto, odkia Komančovia vyrazia, a vedel som si teda predstaviť, kde asi vojdú do lesa. Odtia sa poberú pravdepodobne priamo k výmou, aby sa dostali k vode. A práve tam som sa chcel skryť.

Normálnym krokom by mi to trvalo nanajvýš pť minút, takto som však potreboval vyše hodiny, kým som sa priplazil k vode. Začal som sa obzerať po vhodnom úkryte. Nemusel som dlho hadať. Ležal tam starý vyvrátený kmeň, celý opradený divým brečtanom, ktorý bujnel vkol na všetky strany a tak dusil okolité krovie, že pomaly chradlo. Hustá zelená brečtanová strecha ponúkala spoahlivú skrýšu. Pravdaže, musel som rátať s tým, že nebudem asi prvým tvorom, čo tu hadá útočisko, pichal som teda pred sebou do krovia medveďobijkou. Naozaj som vyplašil kadejakú chamraď, zazrel som dokonca aj dva štrkáče, ktoré sa dali na útek. Neboli by veru najpríjemnejšími spoločníkmi, ešte šťastie, že sa neobrátili proti opovážlivcovi, čo rušil ich pokoj. Zrejme sa nedávno nasýtili, a preto neboli až natoko nebezpečné, ako keď ich trápi hlad.

Učupil som sa pod brečtan a dával som si veký pozor, aby som nezlomil dajaký konárik, lebo by ma to mohlo prezradiť pred Indiánmi. Predpokladal som, že sa na tomto mieste zdržím dlhšie, takže som sa usalašil čo najpohodlnejšie a čakal som, čo bude. V takýchto situáciách sa čas vemi vlečie, minúty sa zdajú hodinami. Mohlo sa stať aj to, že Indiáni nepjdu priamo a vniknú do lesa celkom inde, čo by mi dosť skrížilo plány.

Úprimne som sa teda zaradoval, keď som konečne začul šuchot, ktorý sa približoval ku mne. Komančovia prichádzali.

Najprv som zazrel dvoch jazdcov na čele, ktorí hadali táborisko. Poobzerali sa a jeden povedal:

"Toto bude dobré miesto. Mj brat mže zostúpiť z koňa, a ja sa vrátim po ostatných."

Obrátil koňa, kým jeho spoločník zostúpil zo sedla a išiel ho napojiť. Onedlho sa vynoril celý oddiel, ibaže bez náčelníka. Videl som dvoch Peržanových sluhov a dvoch sprievodcov - všetci boli poviazaní - a čo ma najviac potešilo, zočil som aj Ňucháčov. Neporanení sedeli na svojich muliciach, Indiáni teda naleteli na moju lesť. Teraz stiahli zajatcov zo sediel a položili ich na zem. Aj oni si sadli a kone nechali popásať sa v kroví na lístí a tráve. Až teraz som mal istotu, že neodhalia moju stopu.

To, že náčelník neprišiel zároveň s nimi, sa mi celkom hodilo. To-kei-chunovi pripadalo pod dstojnosť jazdiť uprostred obyčajných bojovníkov, a preto za nimi kúsok zaostával. Ak by sa tejto svojej zásady držal aj naďalej, dalo sa očakávať, že nevyrazí odtiato naraz so svojimi uďmi, ale pár minút počká. A to by bola príležitosť zmocniť sa ho, ak by sa, pravdaže, už predtým nenaskytla iná možnosť.

Konečne prišiel To-kei-chun, o dobrú štvrťhodinu neskoršie. Zostúpil z koňa a sadol si blízko na vývrat so zelenou brečtanovou strechou, pod ktorou som sa skrýval. Napchal si fajku mieru a bez jediného slova z nej pomaly bafkal. Aj jeho udia takisto mlčali. Keď naposledy vtiahol do seba dym, znova si zavesil fajku okolo krku a prikázal tým dvom, čo prišli ako prví:

"Nech moji mladí bojovníci dovedú dve bledé tváre zvané Ňucháči!"

Jima a Tima dovliekli ako dva žochy a zložili ich pred To-kei-chuna. Dlho skúmal pohadom ich tváre a potom povedal:

"Nech dvaja Ňucháči vypočujú moju reč a nech mi konečne dajú pravdivú odpoveď. Na Makik-Natune ich čaká smrť na mučiarskom kole. Ak však úprimne prehovoria, darujeme im slobodu. Poznali ste bieleho muža, ktorý bol naším zajatcom a včera večer tak tajomne zmizol v tme?"

Jim odvetil:

"Kladieš nám túto otázku už po tretí raz, a ja po tretí raz odpovedám to isté: Nepoznali sme ho."

"Ale viete, kam sa podel?"

"Nie."

"Bol tak mocne spútaný, že sa nemohol vyslobodiť sám."

"Asi sa mýliš. Vyslobodil sa sám."

"Krátko predtým som osobne preskúmal jeho putá, boli v poriadku. Musel prísť niekto, kto mu rozviazal remene."

"Vytiahnuť zajatca spomedzi sedemdesiatich Indiánov? To by musel byť šialenec. Nijaký rozumný človek by sa na to neodhodlal."

"Jedného takého poznám, ale ozaj len jediného."

"Kto by to mal byť?"

"Old Shatterhand. Poznám toho bieleho, prašivého psa. Bol raz mojím zajatcom a donútil nás, že sme ho museli prepustiť. To, čo sa stalo včera večer, vyzerá presne naňho. Keby som nevedel, že sa zdržiava ďaleko odtiato, na severe, aby pomstil smrť svojho pokrvného brata, takého istého prašivca, dal by som krk na to, že je nablízku. Vpadol si aj s bratom do nášho tábora práve vtedy, keď zmizol náš zajatec, musíte teda poznať toho, kto ho vyslobodil."

"O ničom nevieme."

"Toto klamstvo vás bude stáť život. Keby ste nám povedali pravdu, darovali by sme vám slobodu."

"Aj to je klamstvo! Viem, že nám týmto prísubom chceš len rozviazať jazyk."

"Čo To-kei-chun súbi, to aj dodrží!"

"Pshaw! Ak vyfajčíš s nami na to kalumet, tak ti uveríme."

"To-kei-chun nikdy nefajčí so zajatcom fajku mieru."

"Tu to máme - chceš nás podviesť. Vykopali ste vojnovú sekeru, a každý beloch, ktorý vám padne do rúk, je stratený. Aj keby si sa domnieval správne a my by sme ti to potvrdili, nedodržal by si slovo a dal by si nás popraviť."

Dosia zachoval náčelník pokoj. Dúfal, že pohne Jima k tomu, aby prehovoril. Ten ho však sklamal, a tak už zlostne vybuchol:

"Čo na to druhý Ňucháč? Ani on nič neprizná?"

" Nie," odvetil Tim úsečne ako vždy."

"Dobre, poviem vám teda, že ste predpokladali správne - aj tak by ste boli synmi smrti. No dostali by ste guku, takže "by ste mali rýchlu smrť. Keď však vaše papule stratili reč, rozďavíme vám ich, aby ste mohli kvíliť a stenať. Pretrpíte všetky muky, aké si len vieme vymyslieť!

"Pshaw, nebojíme sa."

"Čuš! Skončil som s vami. Zajatec zmizol, a my nevieme ako; všetko je možné! Namiesto neho sme však chytili vás dvoch a máme teda náhradu. Dnes večer djdeme na Makik-Natun, a zajtra ráno vás priviažeme k mučiarskemu kolu."

Pyšne sa zdvihol a mocným hlasom rozkázal:

"Moji bratia sa mžu vydať na cestu, ich kone sú už napojené. Ja pjdem čoskoro po nich."

Pri jeho posledných slovách som sa musel ovládnuť, aby som od radosti neurobil neopatrný pohyb, ktorý by ma prezradil. Vzrástla vo mne nádej, že moje podujatie dobre vypáli. Zajatcov znova pripútali o kone, Komančovia nasadli a odcválali. Náčelníka nebolo vidieť. Jeho kň stál za mojou skrýšou a obžieral lístie z konárov. Ak si náčelník pjde po koňa, musí prejsť popri mne.

Vo vekom naptí som čakal pť minút, desať minút, takmer štvrť hodiny. Vtom sa vynoril To-kei-chun. Zbraň mal v pravej ruke a avou si vpredu pridŕžal prikrývku prehodenú cez plecia. Nechal som ho prejsť. Siahol po uzde svojho koňa.

Tomu však chutilo šťavnaté lístie a nechcel sa podriadiť.

Jeho dupajúce kopytá prehlušili šuchot brečtanu, keď som vyliezal z úkrytu. Niekokými krokmi som sa ocitol Indiánovi za chrbtom. Práve trhol uzdou a už dvíhal nohu do strmeňa, keď som mu položil Pavú ruku na plece, pravou som namieril naňho revolver a vyzval som ho:

"Nech To-kei-chun ešte počká. Chcem sa s ním porozprávať."

Poobzeral sa. V tom čudnom oblečení ma na prvý pohad nespoznal, no potom mu preletela hrza po tvári a zvolal:

"Old Shatterhand! Old...!"

"Áno, stojí pred tebou Old Shatterhand," prikývol som. "Ten prašivý pes, o ktorom si si myslel, že je na severe. Ani hnúť, lebo strelím!"

To-kei-chun sa však tak ahko nezakol. Jeho tvár nadobudla okamžite ahostajný výraz a povedal úplne pokojne:

"Uff! Naozaj si to ty. Ako vidím, odpočúval si nás. O čom sa chceš so mnou zhovárať?"

Za pasy sa náčelník nemienil so mnou pustiť - jednak som mal nad ním prevahu, jednak videl ústie revolveru, a bolo mu jasné, že pri najmenšom pohybe vystrelím. Uprene som sa zahadel náčelníkovi do očí, chcel som z nich vyčítať, aké má úmysly. Bočil pred mojím pohadom, pootočil trochu hlavou a obzrel sa za seba. Aha, chce rýchlym skokom ujsť do krovia! Mám si dovoliť ten žart a nechať ho? Prečo nie? Nemže mi ujsť. Preto som ani okom nemihol a pokojne som odvetil:

"Chcem sa s tebou porozprávať o zajatcoch, ktorých máš prepustiť."

"Prepustiť? Vykopali sme tomahavk proti bledým tváram, a každého belocha, ktorého chytíme, priviažeme o kl a..."

To-kei-chun nedopovedal. Pri poslednom slove sa bleskurýchle zvrtol a skočil do krovia. Pomaly som šiel za ním, plieskal som rukami po kroví, aby šuchotalo, a kričal som za ním, ako vo vekej súre:

"Stoj, stoj! Zastaň, lebo ťa zastrelím!"

Chcel som v ňom vyvolať dojem, že za ním bežím. Potom som sa vrátil k jeho koňovi a vytiahol som z vrecka remeň, čo som si doň zastrčil včera pri vyslobodení Džafara. Týmto remeňom som priviazal koňa zadnou nohou o koreň najbližšieho kra a rýchlo som zaliezol spť do svojho úkrytu. Kň pokojne stál a ďalej chrúmal lístie.

Predpokladal som, že Indián na kuse pobeží, no potom sa opatrne vráti po koňa, pretože ho potrebuje a má na krku jeho medicínu, za ktorú by Indián stokrát aj život položil. A keby bol mj odhad nesprávny, mohol som ho prenasledovať a dohoniť na jeho vlastnom koni. Opatrne som odhrnul lístie, takže som mal rozhad na všetky strany. Určite sa nevráti tou cestou, ktorou ušiel a po ktorej som ho, poda jeho predstáv, mal prenasledovať. Tam som sa teda ani nedíval.

Asi po piatich minútach som zbadal, že sa presne predo mnou ticho pohol ker. Konáre sa rozhrnuli a ukázala sa medzi nimi náčelníkova tvár. Keďže ma nikde nevidel, myslel si, že ho ešte vždy hadám. Bleskovo priskočil ku koňovi a chcel odtiato čím skr zmiznúť. Nezbadal remeň, nasadol a popchol koňa, ten sa však nepohol z miesta. Začal skúmať, čo je vo veci, a keď zistil, že kň má zachytenú jednu nohu, zoskočil a chcel si to zblízka obzrieť. No len čo sa zohol, ozval som sa mu za chrbtom:

"Ja som to vedel, že To-kei-chun sa chcel iba prejsť. Preto som ho pustil a čakal, kým sa vráti."

Vztýčil sa a ohromene na mňa pozeral. S úsmevom som mu hadel do grimasou pokrivenej tváre a pokračoval som:

"No aby sa znova nevybral na prechádzku, ukážem mu, že je v moci Old Shatterhanda."

To-kei-chunovi vypadla zbraň z rúk, siahol však po opasku a chcel vytiahnuť nž. Tu ho moja psť zasiahla do hlavy a klesol na zem.

Najprv som odviazal koňa a vysadol som naň, bol som zvedavý, či ma bude poslúchať. S troma puškami a Indiánom pred sebou som si nemohol dovoliť nejaké bravúrne jazdecké kúsky. Kň sa vzpieral len krátko, vemi skoro uznal, že akýkovek odpor je márny. Znova som zostúpil, prevesil som si tri pušky na chrbát, náčelníka som zodvihol hore a položil krížom pred seba, a takto vystrojený som sa pobral spť k Džafarovi a Perkinspvi.

Spočiatku som sa ťažko predieral krovím, až keď som mal les za sebou, pustil som sa cvalom. Tí dvaja ma už z diaky zbadali a Perkins zvolal:

"Chvalabohu, že ste zase tu! Ach, vy nesiete pred sebou Indiána. Kto to je?"

"Pozrite si ho!" vyzval som ich, keď som zastal pri nich.

"Alah, ó, Alah!" vybehlo Džafarovi z úst. "Veď je to náčelník, ktorý nás chcel zabiť!"

"Presne toho potrebujeme. Zložte ho! Musíme ho poviazať."

Kým sme Komanča zvzovali, porozprával som im, ako sa mi ho podarilo zajať. Moji spoločníci nevychádzali z údivu a ich prekvapené výkriky nemali konca, až som ich musel zastaviť, lebo som videl, že sa To-kei-chun preberá. Najprv prešiel po nás pohadom, ale viečka mu znova klesli. Čoskoro však opť otvoril oči, zabodol do mňa zrak plný nezmieritenej nenávisti a precedil cez zuby:

"Tento pes sa ma zmocnil, no moji bojovníci sa vrátia, vyslobodia ma a zahlušia ho palicami!"

Na túto urážku som len pokojne odvetil:

"Starý náčelník Komančov by múdrejšie urobil, keby sa vyjadroval zdvorilejšie. Jeho život spočíva v mojich rukách."

"Nepripravíš ma oň, pretože moji bojovníci ťa prinútia, aby si ma pustil!"

"Tých tvojich pár Komančov? Pshaw!"

"Je ich desaťkrát sedem! Rozdrvia vás."

"Pshaw! Čo je sedemdesiat Komančov proti Old Shatterhandovi!" ohradil som sa sebavedomým tónom, ktorý platí na takýchto udí.

"Sedemdesiat mocných bizónov oproti jednému neduživému psovi!" protirečil ďalej náčelník.

"Mám sa ti vysmiať, aj keď tvoju hlavu pokryli šediny? Hovorí z teba bezmocná nenávisť. Ležal som uprostred tvojich sedemdesiatich Komančov, ale ani raz sa mi nerozbúšilo srdce - neduživý pes medzi sedemdesiatimi bizónmi! Boli naňho krátki. Zato on odvliekol v zuboch najmocnejšieho bizóna. Je tvoja šedivá hlava vbec v poriadku? Mala by tam sídliť múdrosť zrelých rokov, a nie nerozum zelenáča."

To-kei-chun neodpovedal, zahanbil sa a zachmúrene pozeral pred seba. Využil som pauzu na to, aby som prezrel vaky, ktoré viseli po oboch stranách jeho sedla. Jeden obsahoval sušené mso a iné potraviny, aj strelivo a všelijaké predmety, ktoré potrebuje Indián na vojnových výpravách. V druhom vaku boli iné veci. Najprv som vytiahol náprsnú tašku.

"Tá patrí mne," zvolal Džafar. "Nosím v nej dležité poznámky, papierové peniaze a inštrukcie."

"Skontrolujte si, či z nej nič nechýba!"

Podal som náprsnú tašku Peržanovi. Prezrel ju a vyhlásil, že nič nechýba. Nato som vytiahol jeho peňaženku a hodinky. Potom prišli všelijaké veci, ktoré odcudzili jeho sluhom, sprievodcom a napokon aj obom Ňucháčom. Náčelník si ponechal korisť pre seba. Zúrivé pohady, ktoré na nás vrhal, prezrádzali, ako v ňom vrie. Nakoniec sa už neovládol a rozreval sa na mňa:

"Len si to berte! Však prídu moji bojovníci a všetko pekne vrátite!"

"Omyl. Nie oni prídu, ale ja pjdem za nimi, a neurobia mi takisto nič ako vtedy, keď som bol tvojím zajatcom, a hoci si mal stovky bojovníkov, neopovážili ste sa položiť na mňa ruku."

"Vtedy si daroval život mjmu synovi, a on prosil za teba. Tým si si zachránil život aj ty."

"To nie je pravda. Áno, tvoj syn mi bol vďačný. No život sebe aj ostatným som zachránil jedine tým, že som ťa zajal. Dnes si v podobnej situácii. Si mojím zajatcom a ja ti rozkážem, čo máš robiť."

"Som To-kei-chun, náčelník Komančov, a nebudem poslúchať bledú tvár."

"Tak si stratený!"

"Neodvážiš sa siahnuť mi na život. Nie si azda pyšný na svoju povesť, že zabiješ človeka ozaj len v najkrajnejšom prípade?"

"Pyšný síce nie, ale som rád, že sa to o mne hovorí."

"Potom som si pred tebou istý, nepripustíš predsa, aby ťa obvinili z vraždy To-kei-chuna, náčelníka Komančov."

"Mýliš sa, pretože tu nemže byť reči o vražde, jedine o potrestaní."

"O potrestaní? A za čo?"

"Že chytáš bledé tváre a chceš ich zabiť."

"Poda zákonov prérie ma mžeš usmrtiť iba vtedy, ak som prelial krv. Urobil som to?"

"Nemžem, pravdaže, tvrdiť, že si zabil belocha. Ale viacerých belochov si zajal."

"Za to však nie je smrť."

"Ba veru je. Ako sa tresce lúpež alebo krádež koňa?"

"Smrťou."

"A krádež človeka? Za to má byť miernejší trest?"

"To-kei-chun belochov zajal, ale neukradol!"

"Pshaw! Keď chytím koňa, ktorý mi nepatrí, a odvlečiem ho, je to krádež koňa. Ty si chytil bledé tváre a násilne si ich odvliekol; to je krádež udí. A krádež sa poda mňa tresce smrťou. Ak ti za trest vpálim guku, nemže mi to nikto zazlievať."

"Aj tak ma nezabiješ," opakoval náčelník zaryto svoje.

"Vemi sa mýliš! Koniec mojej trpezlivosti, ak nepristúpiš na mj návrh, ktorý ti predostriem."

"Poznám ho. Nemusíš mi nič vravieť. Chceš získať spť zajaté bledé tváre, a za to prepustíš mňa."

"Správne. Čo na to povieš?"

"Ty si ponechaj mňa, a my si ponecháme ich."

"Tak si stratený!"

"Pshaw! Si Old Shatterhand, ktorý nikdy nepreleje krv. A preto ostanú zajatci v našej moci."

To-kei-chun nadobudol presvedčenie, že má nado mnou prevahu, lenže ja som si bol svojou vecou istý. Perkinsa však tá bezočivá zanovitosť tak pobúrila, že sa už neovládol a nahnevane spustil:

"Stručnejšie, sir! Načo toko rečí s tým červenokožcom, veď si len o to viac trúfa. Treba mu vpáliť zaslúženú guku, potom sa poponáhame za jeho chlapmi a oslobodíme belochov. Nesmie sa im skriviť ani vlások na hlave. Komančom treba oznámiť, že sme zajali ich náčelníka, a kvli nemu nesmú zajatcom nič urobiť. Že mu medzitým vpálime guku do tej jeho tvrdej kotrby, to sa nemusia dozvedieť. Urobte teda krátky proces!"

Prikývol som a obrátil som sa k náčelníkovi:

"Počul si, čo povedal tento beloch. Má pravdu a ja vykonám, čo žiada. Naposledy sa ťa teda pýtam: pristúpiš na výmenu zajatcov?"

"Nie," odvetil posmešne. "Pre mňa - za mňa ma zastrete!"

"Myslíš si, že ťa nezastrelím, a po jednej stránke máš aj pravdu. Apeluješ na moju udskosť, no zrejme ešte nepoznáš prefíkanosť Old Shatterhanda. Zabijem ťa, nie však tvoje telo, ale tvoju dušu."

"Moju dušu?" začudoval sa. "Ako možno do duše človeka vpáliť guku?"

"Ja ti to ukážem. Dušu červeného muža možno rozstrieať tak, že bude stratená pre večné loviská. Mister Perkins, pre potešenie by som si rád trochu zastrieal z revolvera. Boli by ste taký dobrý a podržali vec, na ktorú budem strieať? Pristúpte, prosím, sem a vystrite rameno!"

Postavil som ho asi tridsať krokov od náčelníka a napravil som mu rameno do vodorovnej polohy. Potom som prikročil k náčelníkovmu koňovi, zvesil vrecúško s medicínou, dal som ho Perkinsovi do ruky a povedal som:

"Tak, mister Perkins. V tejto medicíne vzí duša To-kei-chuna, náčelníka Komančov. Najprv ju prevŕtam gukami a potom vrecúško spálim, aby som si bol úplne istý, že náčelník nikdy nevstúpi do večných lovísk. Potom ho pustíme. Jeho telu sa teda nič nestane a nemže povedať, že ho Old Shatterhand zavraždil. Nesmie sa však vrátiť k svojim, pretože jeho meno vyhaslo v príboji potupy, a nemže ho znova nadobudnúť zadovážením novej medicíny, pretože tú pvodnú nestratil v boji. Bola mu odňatá sťou a tak potupená, že jej majite nikdy nemže získať spť svoju česť."

So zadosťučinením som videl, že som sa neprerátal. Oči To-kei-chuna nadobudli meravý, sklený výraz. Chcel čosi povedať, ale hlas sa mu zasekol. Až navea mu vyšiel z úst zachrípnutý, klokotavý výkrik.

Napínal putá, nasilu sa chcel postaviť, a napokon, keď som už zodvihol revolver a namieril na vrecúško s medicínou, prenikavo vykríkol:

"Zadrž! Preč s tou zbraňou! Nestrieaj - nestrieaj!"

Nespustil som ruku a naďalej som mieril, len som obrátil tvár k náčelníkovi a spýtal som sa:

"Pripúšťaš teda, že by tvoja česť a tvoja duša boli naveky zatratené, keby som teraz vystrelil?"

"Áno."

"A prosíš ma, aby som to neurobil?"

"Áno. Ale odlož už tú zbraň!"

Tu som spustil ruku s revolverom a vyhlásil som:

"Uznávaš teda, že si Old Shatterhanda predsa tak celkom nepoznal. No pokia ide o moju dobrotu, v tom si sa nemýlil. Som ochotný preukázať ti milosť, ak urobíš, čo od teba žiadam."

"Urobím. Súhlasím s výmenou bledých tvárí za moju osobu!"

"Pshaw! To som žiadal predtým, no teraz žiadam viac."

"A čo žiadaš, čo?" preakol sa náčelník.

"Myslíš si, že si múdrejší ako ja, a posmešne si odmietol moju oprávnenú a skromnú požiadavku. Zachoval som pokoj, lebo som vedel, že utrpíš porážku. Old Shatterhanda len tak ahko neprekabátiš. Moja požiadavka siaha teraz ďalej ako predtým. Rýchlo sa rozhodni, lebo začnem strieať." Znova som namieril revolver na vrecúško s medicínou, ktoré držal Perkins, a pokračoval som: "Súhlasíš, aby ste zajaté bledé tváre okamžite prepustili a vrátili im do poslednej maličkosti všetko, čo im patrí?"

"Áno."

"Zhotovíš mi teraz totem, ktorý stačí ukázať, aby mi ich tvoji bojovníci bez ohrozenia vydali?"

"Urobím to."

"Nikdy viac nepodnikneš voči tým mužom, ani voči mne nijaké nepriateské kroky?"

"Uff! Žiadaš privea!"

"Povedz áno! Nečakám. Jeden... dva...!"

"Stoj, nestrieaj! Subujem aj to."

"Nestačí mi len prísub. Na čom sa teraz dohodneme, to spečatíme fajkou mieru."

"Veký Duch sa odo mňa odvrátil a vydal ma do tvojej moci. Musím urobiť, čo odo mňa žiadaš. Kedy ma prepustíš?"

"Kedy ťa prepustím? O tom nemže byť ani reči. Navrhol som ti, že ťa vymením za zajatcov. Ty si na to vo svojej zaslepenosti nepristúpil a tvojou odpoveďou bol povýšený výsmech. Preto som svoju požiadavku pozmenil. Prepustíš zajatcov zato, že nezničím tvoju medicínu, ostaneš však mojím zajatcom. Ako s tebou naložím a či ťa neskr prepustím, to záleží úplne od mojej blahovle."

"Uff, uff!" zvolal náčelník zdesene. "Na to nemžem pristúpiť. Ich slobodu za moju! Ich je šesť, a ja som sám. Ja dávam teda viac ako ty."

"To je reč To-kei-chuna, ktorý sa považuje za najvčšieho náčelníka Komančov? Ja by som neváhal vymeniť svoju slobodu iba za niekoko stoviek červených bojovníkov. Prekvapuje ma, že náčelník Komančov sa tak nízko cení."

Moje slová ho zrejme zahanbili. Usiloval sa celú vec prekrútiť:

"Vieš, že to nie sú obyčajné bledé tváre. Sú medzi nimi vynikajúci bojovníci."

"Práve preto sa musíš cítiť poctený tým, že si tvoju osobu cením vyššie, než ako sa vy medzi sebou ceníte. V nijakom prípade neodstúpim od tejto poslednej požiadavky.

"A ja zase žiadam slobodu za slobodu."

"Predtým by som to bol uznal. No tvoje správanie vystupňovalo moje nároky. Z Old Shatterhanda si nebude nik beztrestne robiť posmech. Súhlasíš teda, alebo nie?"

"Nie."

"Tak sa dívaj, čo sa stane. Mister Perkins, vyššie ruku!"

Perkins poslúchol, a stisol som spúšť. Vrecúško s medicínou sa rozkývalo, guka sa oň šuchla. Náčelník zúfalo vykríkol:

"Zadrž, nestrieaj!"

"Vyhotovíš teda totem?"

"Áno. Ale nemám tu nič, na čo by som mohol namaovať písmo.

"Vyrezávate svoje znaky do kože a potom ich pošúchate červenou farbou. Nemáme naporúdzi kožu, ako by sme potrebovali na tento účel. Dám ti teda papier a ceruzku."

"Nenaučil som sa písať, ako píšu bledé tváre. Neviem vystanoviť "hovoriaci papier".

"To ani netreba, veď to nebudú čítať biele tváre, ale tvoji bojovníci. Dám ti zopár stránok zo svojho zápisníka a ceruzkou sa ti budú znaky maovať omnoho ahšie, ako keby si ich mal vyrezávať do kože."

Náčelník poznamenal:

"Ako si želáš, skúsim to. No v tejto chvíli nemžem, lebo som spútaný."

"Na ten čas, kým budeš písať, ti uvoníme putá na rukách."

Tak sa aj stalo. Nepohol som sa od neho, aby sa náhodou nepokúsil o útek. Písanie mu trvalo dlho. Potom mi papiere bez slova podal a pokojne si dal znova spútať ruky.

Musel som totem dkladne preskúmať, lebo keby tam bol čo len jeden zákerný znak, ktorému by som nerozumel, doviedlo by nás to do nešťastia. Nenašiel som však nič podozrivé, totem bol v poriadku. Skladal sa z malých figurálnych skupín, ako kreslia neumelou rukou deti. Prvá skupina zobrazovala muža ležiaceho na zemi, s perami na hlave, teda náčelníka. Bol poviazaný, a nad tým bol znak To-kei-chuna. Pri ňom stála postava, ktorá mala v každej ruke zbraň. Ruky boli neúmerne veké, a nad hlavou bola ešte tretia ruka. To som mal byť ja, Old Shatterhand. Po mojom boku sedeli dve postavy. Jedna mala vysokú, okrúhlu čiapku, to mal byť Džafar. Charakteristickým znakom druhej boli vysoké čižmy, ktoré znamenali bieleho muža. Táto skupina hovorila: Old Shatterhand, Džafar a ešte jedna bledá tvár zajali To-kei-chuna.

V podobnom štýle sa niesli aj ďalšie skupiny, ktorými náčelník vyjadril, v čom spočíva naša dohoda. Keďže postavy nakreslil vemi primitívne, nebolo také jednoduché uhádnuť, čo ktorá znamená. No potom vyplynul význam už sám od seba. Hlavná vec, že som neobjavil na toteme nič, čo by vzbudilo pochybnosť o jeho pravdovravnosti.

To-kei-chun si sadol a čakal, ako ohodnotím jeho umelecké dielo. Vyjadril som to takto:

"Som s totemom spokojný, obsahuje všetko, ako som si želal. Teraz pripútame náčelníka Komančov na koňa a vydáme sa za jeho bojovníkmi na Makik-Natun. Možno ich dohoníme skr, ako sa tam dostanú."

"Nedohoníš ich, jazdia vemi rýchlo."

"Myslím si, že sa spočiatku nebudú vemi ponáhať, aby si ich dobehol."

"Nečakajú na mňa, vedia, že rád zaostávam a jazdím sám. Nepodarí sa ti hovoriť s nimi skr ako na Makik-Natune."

Bolo síce nezvyčajné, že mi to povedal tak úprimne, nemal som však dvod myslieť si, že nevraví pravdu. Nemohlo nám uškodiť, ak sa zariadime poda jeho slov. Preto som povedal:

"Musíme sa teda poponáhať. Rád by som videl bledé tváre na slobode ešte dnes, takže sa s bojovníkmi musím dohovoriť pred zotmením."

Perkins vysadol na To-kei-chunovho koňa a poviazaného náčelníka si posadil pred seba. Pustili sme sa hadať stopu jeho bojovníkov, aby sme nestrácali čas. Keď sme na ňu narazili, po jej dkladnom preskúmaní som zistil, že Indiáni cválali naozaj rýchlo. Ich náčelník hovoril pravdu. Perkins s náčelníkom šli prví, Džafar a ja sme sa držali za nimi, lebo som ho chcel mať To-kei-chuna stále na očiach. Peržan sa rozhovoril o našich dnešných zážitkoch a vyslovil nádej, že oslobodíme zajatcov.

Pritom ticho poznamenal:

"Náčelník rozumie anglicky a počúva, o čom sa za jeho chrbtom zhovárame. No načo má o všetkom vedieť? Nerozprávali by sme sa radšej inou rečou?"

"Vemi rád! Ale ktorou?"

"Ako Kara ben Nemsi efendi ste iste zbehlý v arabčine. Tak hovorme arabsky!"

"Prečo nie perzsky?"

"Vy viete aj perzsky?"

"Obstojne. Aspoň si myslím, že sa dorozumieme."

Či sa Džafar potešil, že mže hovoriť svojou materčinou! Nezvyčajne ožil a rozprával najm o vlasti a aké sú tam pomery. Čakal som, že sa rozhovorí aj o sebe, no nestalo sa tak. Zrejme však chápal, ako ma to zaujíma, lebo len tak medzi rečou preriekol:

"Iste očakávaš, že poviem niečo aj o sebe. No čo mám rozprávať o sebe v tejto krajine, kde som cudzincom a nič neznamenám?"

Nepovedal som na to nič, a Džafar pokračoval:

"Prezradím ti, že som pod ochranou nášho vladára. Je prívržencom západoeurópskej vzdelanosti a občas vyšle niekokých svojich mladých poddaných do Európy, aby tam získali vzdelanie."

"Vyhadáva si však na to len nadaných udí, však?"

"Old Shatterhand vie hovoriť aj lichotivé veci? Dostalo sa mi tej milosti, že vládcove oči spočinuli na mne, a vyslali ma do Istanbulu, Paríža a Londýna. V Anglicku som pobudol dlhší čas. Možno si počul, že šach bol nedávno v Londýne?"

"Čítal som o tom v novinách."

"Počas pobytu v anglickej metropole sa rozpamtal na mňa a prikázal mi predstúpiť pred jeho obličaj. Na záver tejto audiencie som dostal pokyn, že mám spoznať aj Spojené štáty americké. Keď som sem prišiel, netušil som, že budem mať to šťastie zoznámiť sa so statočným Kara ben Nemsim, o ktorom mi hadži Halef Omar toko rozprával. A už vbec sa mi nesnívalo, že ti budem vďačiť za svoju slobodu a život. Vidím, že cestovať po týchto krajoch je vemi riskantné. Spočiatku som tomu neveril. Keď sa dostaneme z prérie, pominie už nebezpečenstvo?"

"Práve naopak, v horách sa nebezpečenstvo ešte zvýši." Musel som ho informovať, ako to vyzerá na západe. O svojej osobe sa viacej nezmienil.

Prečo to tajnostkárstvo? Má azda nejaké poverenie, o ktorom nesmie hovoriť? Nebolo to pravdepodobné, veď aké by to muselo byť poslanie, pre ktoré by Peršan musel prejsť krížom Amerikou? Alebo bol taký zdržanlivý preto, že sa chcel robiť dležitým? Voči mne by to bolo nepochopitené. Keď Orientálec dvetisíc pťsto zemepisných mí od vlasti stretne človeka, s ktorým sa mže porozprávať v materčine, bolo by predsa absurdné, že by sa pred ním chcel vyťahovať. A tak som sa rozhodol, že zásadne nebudem zavádzať reč na osobné otázky.

Výmena zajatcov

Cesta nám ubiehala rýchlo. Stopa Komančov sa stále črtala, takže nás nič nezdržiavalo. Indiáni postupovali aspoň tak rýchlo, ako sme ich prenasledovali, a zrejme sa neobávali o bezpečnosť svojho náčelníka, pretože naňho nikde nečakali. Do večera zostávali ešte dve hodiny, keď som oznámil svojim dvom spoločníkom, že sa blížime k Žltému vrchu. Perkins sa spýtal:

"Pjdeme priamo tam?"

"Nie. To by bola pre nás istá prehra."

"Ale prečo?"

"Pretože je s nami náčelník. Indiáni ho nesmú vidieť skr, ako prepustia svojich zajatcov, a možno ani potom, veď som mu nesúbil slobodu."

"Ale musia sa predsa dozvedieť, že sme ho zajali! Kto im to má oznámiť?"

"Vy, mister Perkins," odvetil som vážne, hoci som to myslel žartom.

"Ja?" preakol sa. "Ja im mám odniesť totem? Ustrážiť náčelníka je desaťkrát ahšie, ako vyjednávať s jeho bojovníkmi. Obávam sa, že by som pri tom narobil nejaké hlúposti a ešte by som vás vystavil nebezpečenstvu."

"Úprimná reč, to mám rád. No ako mžem na vás zveriť náčelníka, keď spochybňujete svoje rozumové schopnosti?"

"O to sa nebojte, sir," ubezpečil ma s úavou. "Keď sa vrátite, odovzdáme vám náčelníka v takom istom stave, ako ste nám ho zanechali."

"Mžete sa spoahnúť," prisvedčil Džafar. "Nepatrím k zbabelcom a napokon nie som ani celkom zadubený."

Džafar skutočne nebol hlúpy ani zbabelý. Jemu som dveroval viac ako Perkinsovi, A okrem toho, čo som mal robiť? Jeden z nás musel ísť za Indiánmi, a toto podujatie vyžadovalo celého muža. Peržan sa na to nehodil, pretože vonkoncom nepoznal pomery, a Perkinsovi zas chýbala odvaha. Musel som im teda zveriť To-kei-chuna.

Poznal som miesto, kde sa nachádzali hroby náčelníkov. Na južnej strane Makik-Natunu bola tiesňava, zovretá vysokými skalnými stenami. Štyri náčelnícke hroby ležali veda seba na západnej strane tiesňavy, kde nerástli nijaké stromy, iba kry. Indiáni sa pravdepodobne utáborili v úzadí, kde zo žltej skaly vyvieral prameň. Okolo hrobov bolo voné miesto. Pvodne aj tam rástli kry, no keďže sa tu dosť často konali slávnosti mŕtvych, postupne vymizli. Zato však napravo aj naavo od tiesňavy, teda na východ a na západ, sa šírila krovina, čo bolo pre mňa vemi výhodné. V tejto tiesňave sa zrejme malo rozhodnúť o osude zajatcov. Pravdaže, mj život visel pri tom na vlásku, lebo ak by sa Indián kdekovek inde dal nahovoriť na mier, pri mohylách v boji padlých náčelníkov ho ovláda iba nenávisť a napňa ho jedine pomstychtivosť. Preto to vlastne nebolo najvýhodnejšie miesto na naše podujatie, ale čo sa dalo robiť, nemohli sme čakať, pretože do zajtra by stihli zajatcov popraviť.

Sledovali sme stopu Komančov, až kým sme na severe nezazreli pred sebou Žltý vrch, vzdialený asi pol hodiny jazdy. Potom sme sa odklonili od stopy na západ, najprv sme postupovali súbežne s vrchom a nato sme sa k nemu priblížili, no aj tak sme zastali kus od neho.

"Máme už zosadnúť?" spýtal sa Perkins.

"Áno," odvetil som. "Keby sme zašli až po vrch, kde rastie krovie a stromy, mohli by vás za mojej neprítomnosti znenazdajky prepadnúť. Jediný Indián by vás mohol z úkrytu odstreliť a vyslobodiť náčelníka."

"Hm, máte pravdu."

"Tu je však terén otvorený a každého, kto by sa k vám blížil, z diaky uvidíte, o nečakanom prepade nemže byť teda ani reči. Ak by sa nebodaj blížili viacerí Indiáni, čo je však nepravdepodobné, mohli by ste páliť z pušiek na všetky strany a držať ich v šachu. A keby sme predpokladali aj ten najhorší prípad, že by ste sa nemohli ubrániť proti vekej presile, stačí hrozba, že zabijete ich náčelníka, a tým ich udržíte ďalej od seba. Ja idem teraz za Komančmi, no neviem vopred povedať, koko času budem potrebovať na túto úlohu."

"Well! Ostaňme teda tu! Dolu z koní!"

Zosadli sme a zložili To-kei-chuna zo sedla. Potom som ho osobne spútal, aby som sa pokojne mohol vzdialiť. Keď si Džafar a Perkins uviazali kone o kolík a sadli si k náčelníkovi, povedal som im na rozlúčku:

"Tak dobre strážte! Nedajte sa zajatcovi oblúzniť nijakými rečami, prosbami a submi, a nepripusťte k sebe ani nohu!"

"Mžete byť spokojný! Želáme vám vea šťastia vo vašom podujatí a o našu ostražitosť sa ozaj nemusíte báť."

Vlastne som sa nemal čo znepokojovať, no keď som znova vysadol na koňa a pohol som sa ďalej, predsa mi nebolo všetko jedno. Do zotmenia ostávalo už len pol druha hodiny a za ten čas som musel belochov vyslobodiť.

Vedel som však, že jednačky s Indiánmi bývajú vždy na dlhé lakte, musel som sa teda ponáhať. Klusom som zamieril k mohylám náčelníkov, a pre istotu som si pritom skontroloval pušky aj revolver. Museli byť spoahlivé, ak by som ich náhodou použil.

Spomenul som už, že sa krovie ťahalo po úptí aj na západ. Aby ma predčasne nezbadali, zakrádal som sa od kra ku kru, až som sa dostal k tiesňave a skočil som za skalný útes. Mal som odtia dobrý rozhad a videl som, že Indiáni sa utáborili vzadu pri vode, ako som predpokladal. Iba niekokí sa pohybovali vavo pri mohylách. Vyzdobovali ich na zajtrajšie slávnosti, vešali na zapichnuté kopije svoje medicíny. Kone sa pásli v popredí.

Zazreli ma, len čo som skočil za útes. Bledá tvár na tomto ich posvtnom mieste! Teraz, keď vykopali vojnovú sekeru! Bolo to také neslýchané, že v prvej chvíli sa rozhostilo hlboké ticho. Potom spustili doslova drásavý rev a ryk. Indiáni sa chopili zbraní a vrhli sa ku mne.

"Ticho, buďte ticho!" prekričal som ich rev. "Počúvajte, čo vám chcem oznámiť!"

Rozháňal som sa ťažkou medveďobijkou napravo a naavo, dozadu a dopredu, aby som si udržal od tela Indiánov, ktorí sa príliš tlačili ku mne. Pritom sem-tam prišiel niektorý aj do nepríjemného dotyku s pažbou. Ich rev ešte zosilnel a prebíjali sa ku mne. Tu všetkých prekričal starý podnáčelník:

"Uff, uff! Mlčte, bojovníci Komančov! Manitou nám zoslal vekú korisť. Tento muž je najslávnejší spomedzi všetkých bledých tvárí. Zajtra zomrie pri mučiarskom kole s ostatnými, čo ležia tamto vzadu."

Pozrel som ponad červené tváre. V úzadí ležalo šesť bielych zajatcov.

Keď Indiáni poslúchli a stíchli, starec víťazoslávne pokračoval: "Na prvý pohad som nespoznal tohto bieleho muža, pretože nie je oblečený ako lovec. No počujte jeho meno, bojovníci Komančov! Je to Old Shatterhand!"

"Old Shatterhand... Old Shatterhand!" ozývalo sa vkol ohromene i výhražne.

Zato tí, čo sa prebili do mojej blízkosti, mimovone cúvli. "Áno, som Old Shatterhand, priate a brat všetkých červených mužov, ktorí milujú dobro a nenávidia zlo," zvolal som. "Nezomriem pri vašom mučiarskom kole, pretože ma vyslal za vami To-kei-chun, váš náčelník. Prichádzam ako jeho posol, a ak by sa niekto opovážil ublížiť mi, nemusím ho zabiť, pretože ho potresce sám To-kei-chun."

Moje slová zneli tak vierohodne, že sa neminuli účinkom. Indiáni sa stiahli ešte o kus dozadu a potichu si šepkali medzi sebou. Ich oči sa síce upierali na mňa nepriatesky, ale ako na takého nepriatea, ktorého sa neodvážia napadnúť. Iba starec postúpil o krok ku mne a zakričal:

"Vraj ťa poslal To-kei-chun? To je lož!"

"Kto mže povedať, že Old Shatterhand niekedy klamal?" spýtal som sa.

"Ja," znela odpoveď.

"Kedy a kde?"

"Vtedy, keď si bol naším zajatcom a predsa si nám unikol."

"Ty sám klameš! Povedz, akú lož som vyriekol?"

"Neklamal si slovami, ale skutkom. Predstieral si, že si náš priate, a konal si ako náš nepriate."

"Z tvojich úst vychádzajú samé nepravdy. Nemal som v moci náčelníkovho syna? Nedaroval som mu život a nedoviedol ho k vám? No ako ste sa mi odmenili? Zaobchádzali ste so mnou ako so zajatcom! Kto sa tu zachoval hanebne? Ja, či vy?"

"Dovolili sme ti odísť a vyslobodil si ešte aj ostatných zajatcov!" povedal na to starec, ale už nie tak isto.

"Boli to moji druhovia a vaša rada starších ich prepustila."

"Pretože si ju k tomu donútil psťou a zbraňami. Ty nie si náš priate a brat, a To-kei-chun ťa k nám neposlal."

"Hovorím čistú pravdu: posiela ma za vami!"

"Mžeš to dokázať?"

"Áno."

"Uff! Ako dokáže štrkáč, že nie je jedovatý? Prehovor a potom zistíš, či sme ti uverili!"

"Uveríte mi, pretože vám mám odovzdať totem."

"Totem? Od To-kei-chuna? Zaostal za nami. Prečo vysiela posla? Prečo nepríde sám?"

"Pretože nemže. Kto zastupuje náčelníka v jeho neprítomnosti?"

"Ja."

"Vieš čítať totem?"

"Áno. Viacerí z nás to vedia."

"Tu ho máš."

Vytiahol som z vrecka papiere a podal som ich starcovi. Vzal papiere a rozkázal svojim uďom:

"Obkúčte túto bledú tvár a nepusťte ju ani na krok! Chce nás oklamať. Totem sa mauje na kožu, a nie na takéto čosi, čo bieli nazývajú papierom. Taký papier nemže mať nikdy platnosť totemu."

Aha! Nikdy nemže mať platnosť totemu! Preto teda ten náčelníkov spokojný výraz, keď som mu povedal, aby písal na papier! Táto kresba nemá platnosť totemu, nechráni ma! Nevadí, mám svoju ochranu. Na podnáčelníkovu výzvu sa Indiáni znova začali tískať ku mne. Tu som chytil henryovku a zvolal som:

"Odstúpte odo mňa! Nepočuli ste o tejto zázračnej puške, z ktorej mžem bez zastávky strieať? Kto siahne po zbrani, prevŕta ho guka! Odstúpte sa! Nechcem ujsť, ale mžem si ísť, kam sa mi páči!"

Natiahol som kohútik opakovačky a chytil som ju do pravej ruky ako pišto, popchol som svojho sivočierneho koňa a ten začal biť kopytami a skákať do kruhu, uvoňoval mi cestu k zajatcom, ktorí ležali v úzadí. Vedel som, čo si mžem trúfať. Medzi Komančmi nebolo asi človeka, ktorý by nepočul o mojej "zázračnej zbrani". Vo svojej poverčivosti si mysleli, že proti tejto zbrani sa neslobodno vzoprieť. Keď videli v mojej ruke henryovku pripravenú na strebu, cúvli. Až keď som sa predral pomedzi nich, pokročili za mnou. Jedine starec sa opovážil pristúpiť bližšie a zvolal:

"Ty chceš ísť k zajatým bledým tváram?"

"Áno."

"To nesmieš!"

"Pshaw!"

Nedal som sa zastaviť, a tu pristúpil tesne ku mne, načahoval sa rukou po mojej uzde a kričal: "Ani krok ďalej, lebo ťa zajmem!"

"Skús! Kto sa opováži Old Shatterhandovi zakazovať, čo chce urobiť?"

Pridržal som koňa a namieril hlaveň na starca.

"Uff, uff!" vykríkol zdesene a zmizol medzi svojimi bojovníkmi. Každého iného na mojom mieste by Komančovia strhli z koňa a poviazali - mne sa to nestalo. Prečo? Z viacerých dvodov. Po prvé, teraz predsa len vedeli, že ma vyslal ich náčelník. Po druhé, svoje vykonala bázeň pred mojou zbraňou. A po tretie, požíval som medzi nimi takú povesť, že som si to mohol dovoliť. U iného by to bola možno šialená odvaha, no ja som si to jednoducho spočítal a využil situáciu. A napokon som si uvedomil aj to, že ich svojím správaním musím ohúriť. Moje počínanie nebolo v ich očiach odvahou šialenca, lež konaním osoby obdarenej "vyššou medicínou".

Poháňal som koňa ďalej do úzadia, odkia sa mi ozývalo v ústrety hlasné volanie:

"Old Shatterhand! Chvalabohu! Vidieť vás tu, to je vrchol blaženosti!"

Nereagoval som na tieto slová Ňucháča Jima, pretože som nechcel Komančov ešte viac rozčúliť. Zastavil som v blízkosti zajatcov pri skalnej stene, zostúpil som z koňa a sadol som si tak, že som sa opieral o stenu a chrbát som mal voný. Indiáni utvorili okolo mňa polkruh, ale v úctyhodnej vzdialenosti, pretože som pušku držal ešte vždy v pohotovosti. Bol som v bezpečí, aspoň predbežne. Starec, ktorý sa pred chvíou tak zakol, sa znova ukázal. Kývol som naňho a vyzval som ho:

"Nech si teraz mj červený brat prečíta totem! Uvidí z neho, že som prišiel, aby som To-kei-chuna, náčelníka Komančov, zachránil pred smrťou."

"Pred smrťou?" preakol sa. "Hrozí mu nebezpečenstvo?"

"A veké. Ak sa odteraz do času, ktorý my bieli voláme pol hodinou, nevrátim, musí zomrieť."

"Uff - uff - uff - uff!" rozahlo sa zdesene v polkruhu.

Starec sa usadil oproti mne, vzal papiere a začal ich lúštiť. Pritom som si pozornejšie prezrel jeho tvár. Zrejme to bol múdry, a možno aj prefíkaný velite. Po chvíli zdvihol hlavu a prevŕtal ma pichavým pohadom. Rozlúštil prvú skupinu figúr a už vedel, že jeho náčelník sa stal mojím zajatcom. Potom namáhavo čítal totem ďalej.

Od tejto chvíle sa mu nepohol v tvári ani sval. Keď odložil posledný list, dlho zadumane hadel do zeme. Rozmýšal, a nepovažoval som za správne rušiť ho pri tom. Potom vrhol na mňa taký pohad, že keby som si menej dveroval, aj by som sa o seba trochu bál.

Vzáptí kývol na mocného a navidomoči šikovného Indiána, ktorý si musel sadnúť k nemu. Potichu sa spolu zhovárali, no na mňa nepozrel pomedzi ani jeden, ani druhý. Trvalo hodnú chvíu, kým sa ten druhý zdvihol a odstúpil spť do polkruhu.

Nepozdávalo sa mi, ako zvláštne na nich totem zapsobil. Očakával som veké rozčúlenie a zúrivé vyhrážky, a tu zrazu ten pokoj! Trvalo to tak dlho, že mi už začínalo byť všelijako. Starec ešte stále nič nehovoril, zase len nemo pozeral pred seba. Indiáni stáli okolo nás a viseli na ňom dychtivými očami, no on ich zvedavosť nijako neuspokojil. Napokon som sa už nezdržal:

"Rozumel mj červený brat náčelníkovmu totemu?"

"Áno," prisvedčil.

Potom pomaly vstal a obrátil sa na svojich bojovníkov výzvou, ktorá tiež znela akosi zvláštne:

"Stalo sa čosi takmer neuveritené. Moji bratia si to hneď vypočujú; nech sa však zdržia slov a zachovajú pokoj. Je to mj rozkaz a vydávam ho kvli nášmu náčelníkovi."

Nato sa obrátil zase ku mne a spýtal sa:

"Old Shatterhand zajal To-kei-chuna?"

"Tak je," vyhlásil som.

"Bol náčelník pri tom zranený?"

"Nie."

"Boli pri tom dvaja bieli muži, aj ten, ktorý nám včera pri potoku záhadne zmizol?"

"Áno."

"Čo sa stane s To-kei-chunom?"

"Ak sa do štvrť hodiny k nemu nedostavím, musí zomrieť. Zamysli sa teda dobre nad rozkazmi, ktoré ti dáva na toteme!"

"Hovorí mi, že si ochotný prepustiť ho. Za čo?"

"Za týchto šesť zajatcov. No vlastne je to trochu inak. Za to, aby si zachránil svoju medicínu, mi chce dať týchto šesť bielych mužov. A záleží len na mojej dobrej vli, kedy dostane slobodu."

"Tak to stojí na toteme. No my nemusíme ten totem poslúchnuť, lebo nie je na koži. To-kei-chun to vemi dobre vie."

"Tak príde o život!"

"To-kei-chun nezomrie. Old Shatterhand je síce múdra bledá tvár, ale tentoraz sa prerátal."

"Ja som rátal správne, na to sa mžeš spoahnúť."

Povedal som to preto, aby sa podnáčelník z neopatrnosti nejako podriekol. Tušil som za jeho počínaním nejakú zákernosť, a chcel som jej prísť na koreň.

Aj sa mi to podarilo, pretože jeho odpoveď znela:

"Mýliš sa a zakrátko sa o tom presvedčíš. Vydrž chvíu, kým sa poradím so staršinami!"

"Tak sa poponáhajte, lebo keď vyprší lehota, náčelníkovi už nič nepomže."

Napriek tomu, že som ho takto súril, vemi pomaly vybral niekokých Indiánov, s ktorými zasadol a potichu sa radil. Ostatní sa správali pokojne, ako im rozkázal, no iskriace pohady, ktoré vrhali na mňa, prezrádzali ich vnútorné naptie.

"Mýliš sa a zakrátko sa o tom presvedčíš?," znela jeho posledná odpoveď, ktorá bola pre mňa vemi dležitá. Mal za lubom čosi, o čom som nemal vedieť. Možno sa to už aj rozbehlo! Ale čo? Mohlo ísť jedine o oslobodenie náčelníka. Keby sa im to podarilo, Džafar a Perkins padnú do zajatia, a mňa tu premžu.

Lev pomsty

Kapitola 3

Ak podnáčelník skutočne kul takýto plán, mohol ho aj celkom poahky uskutočniť. Z totemu sa dozvedel, že náčelníka strážia len dvaja muži. Lehota, ktorú som stanovil, mu približne prezradila, ako ďaleko je miesto, kde zadržiavame To-kei-chuna. A to miesto hravo nájdu, stačí, keď pjdu po mojej stope. Ak som sa domnieval správne, záležalo už len na tom, ako sa Džafar a Perkins zachovajú, či budú konať tak, ako som im prikázal.

Starec potichu vykladal čosi ďalším poradcom, ktorí sa nezdržali a vrhali na mňa posmešné pohady. Toto, dovedna s prefíkaným výrazom jeho tváre, ma utvrdilo v presvedčení, že som uvažoval správne. Pomedzi sa pohrával s papiermi, rozkladal ich a znova skladal. Keďže mojej pozornosti nikdy nič neujde, aj teraz som zbadal, že jeden papier chýba.

Ach, že by ho bol dal Indiánovi, s ktorým sa zhováral ako s prvým? Celkom pokojne to mohol potajomky urobiť. A týmto papierom ahko zvedú mojich dvoch spoločníkov k neobozretnosti. Stačí, ak sa k nim priblíži iba jeden Indián, vytrčí im papier a povie, že pochádza odo mňa a obsahuje pokyny. Nebolo mi všetko jedno. Musel som zistiť, na čom som. Vedel som, koko má Indiánov byť, a musel som ich prepočítať. Pretože som sedel na zemi, nemal som prehad, a tak som sa postavil. Aby to vyzeralo celkom nevinne, siahol som do sedlového vrecka a vybral kus zajačieho msa, ktoré som si tam položil. Postojačky som sa doň pustil a pritom som očami počítal Indiánov.

Zbystrili pozornosť, no keď videli, že jem, nepripisovali zmene mojej polohy význam. Beloch, ktorý si pokojne ujedá, hoci sa nachádza v nepriateskom indiánskom tábore, nemá iste nebezpečné úmysly. A tak som rátal: chýbajú piati muži, medzi nimi aj Indián, s ktorým sa starec rozprával ako s prvým. Mám pokojne vyčkať, čo sa stane? Nie! Ak náčelníka vyslobodia a dorazí včas do tábora, tak sme prehrali. Ak by sa mi ho však podarilo stretnúť cestou, možno by som ešte mohol chybu napraviť.

Hoci som pvodne sedel, medveďobijku som mal krížom cez chrbát a henryovku v ruke, takže som nemusel predčasne vzbudiť pozornosť tým, že siaham po zbraniach. Starec vyslal iba piatich bojovníkov určite preto, že odchod viacerých by som si musel všimnúť. Iba piati, to ma do určitej miery upokojovalo, ale koko ich stálo ešte tu, a všetky ich guky mi budú hvízdať za chrbtom!

Tu starec kývol na ďalších Indiánov, ktorí si mali prisadnúť k nemu. Pohady sa upreli teraz na to miesto, a mňa si momentálne nik nevšímal. Využil som tento priaznivý okamih, vyšvihol som sa do sedla, popchol koňa ostrohami a vrazil som rovno do húfu Indiánov.

Naschvál som poháňal svojho sivého koňa tam, kde ich stálo najviac, pretože čím včší zmtok spsobím, tým neskr sa spamtajú, aby ma začali prenasledovať.

Piatich či šiestich som prešiel, najmenej tokých som zrazil na zem, a hnal som sa k bralu, spoza ktorého som prišiel. V prvej chvíli ohromení bojovníci onemeli, potom však spustili divý rev a pravdepodobne skočili ku koňom. Lenže ja som už zahol za bralo a pustil som sa po vlastnej stope. Bleskový pohad mi povedal, že po nej šli predo mnou aj piati Komančovia.

Každá chvía bola vzácna. Hnal som koňa z celej sily. Leteli sme cez riedke krovie ako víchor. Po chvíli som z neho vybočil a prebleskol som pohadom celú planinu. Aha, tamto cvála k vrchu a ku krovine skupina jazdcov! Piatim Komančom sa úskok podaril. Oslobodili svojho náčelníka a Džafara s Perkinsom zajali. Mal som teda pred sebou šesť Indiánov, a za chrbtom vyše šesťdesiatčlennú skupinu. Na úvahy nezostávalo času. Znova som sa musel zmocniť náčelníka a oboch spoločníkov vyslobodiť. Pravda, na kone som nemohol brať ohad, ak som chcel dosiahnuť svoj cie, museli padnúť. Cválal som ďalej až potia, kde stopa vychádzala z krovia na otvorenú rovinu. Tam som zastavil koňa a pohladil som ho po šiji, aby pokojne stál, pretože moje zásahy museli byť presné, a nemohol som zosadnúť, lebo ma okolnosti mohli donútiť koňom zraziť na zem niekokých Indiánov. Opakovačku som držal naporúdzi a striehol som spoza krajného kra. Pjdu Indiáni okolo mňa? Áno, klusali rovno ku mne, už som im videl aj do tváre.

Na čele sa niesol náčelník, v ruke mal pušku, opretú o koleno. Za ním nasledovali veda seba traja Indiáni, a dvaja na konci viedli na uzde koňa, na ktorom sedeli spoločne Perkins s Džafarom. Keď sa priblížili asi na štyridsať krokov, namieril som. Mj kň stál nehybne ako múr. Prvá guka zasiahla náčelníkovho koňa. Niekoko ráz sa ešte zopl a potom sa zvalil. Ako dopadol To-kei-chun, to som nestačil všimnúť, pretože som sa musel sústrediť na kone jeho bojovníkov. Pť ďalších výstrelov, a zrútili sa rýchlo jeden za druhým. Až teraz som sa obzrel po náčelníkovi. Ležal pod svojím koňom a namáhal sa vyliezť spod neho. Zbraň mu vypadla z ruky a ďaleko odletela. Dvaja Indiáni sa ešte váali na zemi. Ďalší traja sa už zviechali a naakane zízali tým smerom, odkia prileteli výstrely. Vydal som indiánsky bojový výkrik a rozbehol som sa k nim. Keď ma zočili, ani nepomysleli na odpor a dali sa na útek. Dvaja ďalší jačiac utekali za nimi. Tak som sa ich teda zbavil, a na výstrahu som za nimi ešte dvakrát vystrelil.

A teraz za náčelníkom! Práve sa vyslobodil a postavil. Hnal som koňa popri ňom a tak som ho ovalil pažbou, že sa znova zvalil a stratil vedomie. Až teraz som sa mohol obzrieť za svojimi spoločníkmi. Držali sa na koni, ale boli bezmocní, pretože mali zviazané ruky. Nohy im pripútali o strmene. Rýchlo som zoskočil, prerezal som im putá a povedal som:

"Porozprávame sa neskr, teraz čím skr preč! Prenasleduje ma asi šesťdesiat Indiánov. Prehoďte mi chytro na koňa náčelníka!"

Znova som sa vyšvihol do sedla. Džafar a Perkins zostúpili a vydvihli To-kei-chuna na mjho koňa. Preložil som si ho krížom pred seba a cvalom som sa vzďaoval po planine. Netrvalo ani minútu, a začuli sme za sebou mnohonásobné zavýjanie. Keď som sa obzrel, moji prenasledovatelia sa práve vynorili z krovia, došli k zastreleným koňom a zbadali svojich piatich kamarátov, ktorí sa zastavili na úteku a z diaky ma sledovali. Uvideli nielen nás, ale aj náčelníka, ktorého som niesol pred sebou na koni, začali teda ešte strašnejšie jačať a rútili sa za nami.

"The devil, dohonia nás!" lamentoval naakaný Perkins.

"To by som rád videl," upokojil som ho. "Nemáte sa čo báť, už sme vyhrali."

"Dal by Pán Boh, aj keď mi nie je celkom jasné ako."

"Príliš sa neponáhajme! Nechajme ich, nech sa k nám radšej priblížia."

Indiáni boli tak ďaleko za nami, že som ich mohol zasiahnuť jedine medveďobijkou, ale opakovačkou nie. Tu sa náčelník začal mechriť. Museli sme sa zastaviť a poviazať ho. Keď sme mu spútavali ruky za chrbtom, už sa úplne prebral. Videl, že sa blíži jeho družina a začal sa vzpierať, aby nás pripravil o drahocenný čas.

Jeho pokus bol však márny, nerobili sme s ním veké orácie.

"Vysaďte ho na koňa mistra Džafara," požiadal som, "a dobre ho priviažte!"

"Prečo na koňa?" spýtal sa Perkins.

"Aby jeho bojovníci jasne videli, aký výborný terč poskytuje mojej zbrani."

To-kei-chun musel uznať, že myslím svoju vyhrážku vážne, a poddal sa. Jeho odpor nás však tak zdržal, že sa Komančovia povážlivo priblížili.

"Hneď budú tu!" horekoval Perkins.

"Naopak, hneď sa zastavia," odvetil som. "Vyzvem ich, aby ostali stáť."

Namieril som medveďobijku a vypálil z oboch hlavní. Zrútili sa dva kone aj s jazdcami. Ostatní Indiáni však cválali ďalej. Tu som namieril na nich opakovačku a šiestimi výstrelmi som zložil šesť koni. Teraz sa zastavili a začali zúrivo zavýjať. Ja som medzitým chytro nabil pušku a výhražné som povedal To-kei-chunovi:

"Pozri sa na slnko, ako už zachádza! Len čo zapadne, zastrelím ťa, ak mi dovtedy nevydáte zajaté bledé tváre. Old Shatterhand sa nikdy nezaprisaháva, no toto slovo platí ako prísaha. Nepočítaj naďalej s mojou zhovievavosťou. Už stačilo!"

Povýšene sa na mňa uškrnul z koňa a odvetil: "Tvoja rozvážnosť ti v tom zabráni. Som tvojím rukojemníkom a nesmieš ma zahubiť. Chceš zachrániť bledé tváre, a to sa ti podarí jedine tak, že si ma ponecháš vo svojej moci. Tvoja vyhrážka je mi na smiech."

Teraz som sa mu zasmial do tváre zas ja:

"To-kei-chun si myslí, že je najmúdrejší, a je presvedčený, že pri svojej prefíkanosti prejde Old Shatterhandovi cez rozum. Lenže to, v čom ty vidíš lesť, je krátkozrakosť. Áno, považujem ťa za rukojemníka, ktorého chcem vymeniť za bledé tváre. Preto som ťa vyzval, aby sme výmenu uskutočnili. Ty sa však vzpieraš, konáš tak proti sebe. Slobodu za slobodu, život za život! Ak mi vydáš zajatcov, tak ťa prepustím. Ak mi ich nevydáš, tak chceš ich smrť - no v tom prípade ťa zastrelím. Nevyjednávaj viac a nemrhaj vzácnym časom. Slnko je od západu už len na dve piade, a keď zapadne, vyhasne aj tvoj život!"

Náčelník hnal spor na ostrie noža, chmúrne hadel do zeme a striehol, kedy sa dotkne slnko obzoru, čo sa muselo stať najneskr o minútu. Tu Džafar chytil do ruky zbraň a vyhlásil:

"Čas sa naplnil, mister Shatterhand. Kto ho má zastreliť? Vy, či ja?"

"Obidvaja," odvetil som.

"Nie, všetci traja," obrátil sa ku mne Perkins a zamieril na náčelníka. "Prečo by ste iba vy mali tú prednosť, že zbavíte udstvo tohto podliaka? Len dajte znamenie, sir!"

Chytil som do ruky henryovku, potom som uprel zrak na slnko a vyhlásil som:

"Dobre, súhlasím. Mierte mu do hlavy! Nech ho smrť zasiahne do slaboduchého mozgu. Potom ho oskalpujeme, odnímeme mu medicínu a oboje hodíme vlkom prérie, aby jeho duša nemala prístup do večných lovísk."

Keď To-kei-chun videl, ako mu mieria na čelo tri hlavne, vzdal sa a zvolal:

"Nestrieajte! Urobím všetko, čo chcete."

"Rozkáž svojim bojovníkom, aby zajatcom rozviazali putá a poslali ich k nám!" žiadal som. "Najprv im však musia vrátiť všetko, čo im vzali. Keby chýbala akákovek maličkosť, vpálime do teba guky, ktoré sme ti prisúdili."

"Dostanú všetko spť. No prepustíš potom na slobodu aj ty mňa?

"Áno. Zmilujem sa nad tebou a pustím ťa, keď sa bledé tváre dostavia sem so všetkým, čo im patrí. Spečatíme to fajkou mieru."

"Zavolám teda jedného zo svojich bojovníkov a rozkážem mu, čo sa má stať."

"Urob to! Bude to lepšie, akoby si mal vydávať rozkazy na diaku."

Zakričal meno jedného bojovníka, prikázal mu, aby prišiel k nám, a ubezpečil ho, že sa mu nič nestane. Indián poslúchol a nedverčivo sa priblížil na koni. To-kei-chun mu povedal, čo majú urobiť. Navidomoči bol sklamaný, no neprotirečil a vrátil sa k svojim. Dívali sme sa za ním v naptí, ako zapsobí jeho posolstvo na jeho bojových druhov.

Zhŕkli sa okolo neho a vypukol medzi nimi rozruch, ale nič nebolo počuť. Videli, že musia poslúchnuť, a mlčky sa s tým zmierili. Po chvíli sa kruh rozostúpil a zjavili sa bieli zajatci na koňoch. Mali svoje zbrane a cválali k nám. Viedli so sebou aj Perkinsovho koňa. Nesledoval ich nik z Indiánov. Obaja Ňucháči prichádzali na svojich muliciach. Jim volal na mňa už z diaky:

"Chvalabohu, že sme zase pri vás, mister Shatterhand! Poviem vám, nevieme si predstaviť včšiu blaženosť. Do smrti vám to nezabudneme, inak nech nás zožerie prvý medveď, ktorého stretneme! Však, starý Tim?"

"Yes. Tentoraz krúžila smrť okolo nás čertovsky blízko. No ako sme aj mohli byť takí hlúpi..."

"Už sa nad tým nezožierajte, mister Tim," zasmial som sa, "a nehovorte o vďake. Aj ja som už neraz zažil takú nedobrovonú sánkovačku. Ozaj, vrátili vám, čo vám vzali?"

"Áno."

"Všetko? Ak niekomu niečo chýba, nech sa prihlási!"

Vysvitlo, že si Indiáni nechali iba zopár maličkostí. Boli to ozaj len bezvýznamné predmety, ktoré v podstate nikomu nechýbali. Nechcel som sa teda zbytočne zdržiavať ich ďalším vymáhaním, lebo sa už začínalo stmievať. Náčelníka sme zbavili pút, takže mohol slobodne zosadnúť z koňa. Ďalší oslobodení sa chceli s Džafarom a Perkinsom podeliť o svoje skúsenosti, no upozornil som ich, aby to odložili na neskr, a vyzval som náčelníka, aby si sadol. Keď to urobil, prisadol som si k nemu a napchal som svoju fajku mieru.

Zopakoval som podmienky, ktoré som stanovil, a zdraznil som najm tú, že sa v budúcnosti musí voči každému z nás zdržať akýchkovek prejavov nepriatestva. Potom som si z fajky šesťkrát potiahol, ako predpisuje zákon, vyfúkol som dym na všetky štyri svetové strany, proti nebu i do zeme, a vyzval som ho, aby to po mne zopakoval. Vyhovel mi, potom mi fajku vrátil, vstal a opýtal sa ma: "Vyfajčili sme kalumet. Som teraz voný?"

"Áno," prisvedčil som. "Mžeš sa vrátiť k svojim bojovníkom."

To-kei-chun prešiel pár krokov, potom sa zastavil, obrátil sa ku mne a vyhlásil:

"Old Shatterhand je najprefíkanejší spomedzi všetkých bledých tvárí. Pozná obyčaje červených mužov bezmála tak dobre ako oni sami. No niečo predsa nevie." S týmito slovami sa vzdialil.

"Počuli ste to, sir?" spýtal sa Jim. "Znelo to ako vyhrážka. Rýchlo naňho vypáte!"

"Ešteže čo! Daroval som mu život a slobodu, a slovo dodržím."

"Len či ho dodrží aj on?"

"To je jeho vec. My musíme teraz predovšetkým čím skr odísť. Nasadajte!"

"Kam pjdeme?"

"V prvom rade sa stratíme Indiánom z očí."

Indiáni privítali svojho náčelníka takým istým mlčaním, ako pred chvíou jeho rozkaz, a keď videli, že odchádzame, nikto z nich sa nás nepokúsil sledovať. Čoskoro sme im zmizli z dohadu.

Vydali sme sa na západ, pretože tam bol pre nás najvýhodnejší terén, a držali sme sa tohto smeru, až kým sa celkom nezotmelo a Komančovia nás už nemohli zazrieť, aj keby nás predsa len sledovali. Tu som zastavil koňa a povedal som:

"Teraz sa musíme najprv poradiť, kam ďalej. Vy, mister Džafar, chcete ísť do New Mexika. Už ste si presne premysleli cestu?"

"Áno," odvetil miesto neho Perkins. "Od Beaver Creeku chceme ísť k Hazelstraitsu, ak to poznáte, sir."

"Bol som tam už."

"Well. Ibaže už nie sme pri Beaver Creeku, ale pri Makik-Natune, a ísť nocou nebude také jednoduché."

"S tým si nemusíte robiť starosti. Povediem vás, kým vám samým nebude ďalšia cesta jasná."

"Len potia, sir? Nie ďalej?"

"Nie. Musím odbočiť na juh, keď už budete poznať cestu, nebudete ma viac potrebovať." Tu sa zamiešal do reči Džafar:

"Možno by sme nejako potrafili, aj keď nepoznáme ten kraj tak dobre ako vy, no sme vemi odkázaní na vašu osobnú pomoc. Pomyslite si, kokým nebezpečenstvám sme práve unikli a koké nás ešte čakajú!"

"Určite ste vedeli, aké nebezpečenstvá tu hrozia, mister Džafar, aj ste sa na to dobre pripravili. Máte pri sebe troch sprievodcov a dvoch sluhov, a keď pripočítate k tomu ešte dvoch Ňucháčov, dovedna vás je osem mužov, ktorí sa ozaj nemajú čo báť. Ja som zišiel sám z pohoria Gros Ventre, takmer stále územím nepriateských Indiánov, a nebál som sa."

"No dobre, to ste vy! Nemohli by ste ostať s nami aspoň dovtedy, kým nebudeme v bezpečí pred Komančmi?"

"Hm, na to nemám dosť času."

"Napriek tomu vás o to prosím. Som pre vás cudzinec a kvli mne neprinesiete takú obeť. Urobte to však pre vášho hadžiho Halefa Omara, ktorého som bol hosťom!"

"Yes, urobte to, sir!" ozval sa Ňucháč Tim, inak taký nezhovorčivý. "Mžem vám dokázať, že vás nevyhnutne potrebujeme."

"Skutočne? Tak mi to teda dokážte, starý Tim!"

"Nič ahšie. Vezmite si týchto šiestich džentlmenov: tohto cudzinca, jeho dvoch sluhov a troch scoutov! Nepadli všetci do rúk Indiánov?"

"Padli, to je pravda!"

"Uznáte teda, že by privítali pomoc?"

"Majú predsa vás."

"Nás? Pshaw! Dvaja Ňucháči! Dosia sme si, pravdaže, namýšali, čo sme my za hrdinov, no teraz by som to veru už netvrdil. Vbehli sme červenokožcom rovno do rúk ako dajakí sopliaci. Myslíte, že my dvaja sme pravou oporou pre týchto šiestich gentlemenov? Bez vás by nás zajtra ráno všetkých umučili. To je dkaz, že vás stále potrebujeme. Mám pravdu, či nie?"

"Ale čo je to s tebou, starý Tim!" zvolal ohromený Jim. "Nepoznávam ťa. Za celý život si nevyriekol súvisle toko slov."

"Well! Však mi to ani nepadlo ahko. Stokrát radšej by som prenocoval s grizlym v jeho brlohu, ako toko rečniť. No pomyslel som si, že teraz to treba!"

Džafar zopakoval svoju prosbu, pridali sa k nej aj ostatní, a tak som napokon privolil:

"Dobre teda, nech je po vašom. Odprevadím vás až po hranice New Mexika, no urobím to iba pod jednou podmienkou."

"A síce?" spýtal sa Jim.

"Ak sa budete správať poda toho, čo poviem, a nepodniknete nič, na čo by ste sa ma vopred nespýtali."

Jim zaváhal pri tejto neprikrášlenej požiadavke, zato jeho brat okamžite zareagoval:

"To je predsa samozrejmé! Keď je s nami Old Shatterhand, musíme sa podriadiť jeho vli."

Džafar vemi rád súhlasil a dvaja sluhovia nemali k tomu čo dodať. Perkins si uvedomoval, ako sa previnil, a neprotirečil. Obaja ďalší sprievodcovia boli vemi skromní udia, ktorí sa tešili, že sa zbavia všetkej zodpovednosti. Vďačne súhlasili, takže sa Jim napokon zmohol iba na poznámku:

"Ani ja nemám nič proti. Len som si myslel, že sem-tam aj ja mžem otvoriť ústa. Ste teda presvedčený, že aj teraz v noci nájdete správnu cestu?"

"Áno."

"A ako dlho pjdeme koňmo? Bez zastávky až do svitania?"

"Nie. Takej námahe vás nemžem vystaviť. Boli ste spútaní a určite ste vea nespali."

"Tak je. Aspoň ja som nezažmúril oka a priznám sa, že si dnes musím aspoň hodinu pospať."

"Mžete spať aj dlhšie. Pjdeme iba potia, kým budeme mať istotu, že ráno budeme pred Komančmi v bezpečí."

"Ach! Vy im teda nedverujete? Hoci ste vyfajčili spolu fajku mieru?"

"Ani tak! Náčelníkove slová, ktoré mi nakoniec zakričal, znamenali skutočne vyhrážku."

"Myslel som si to! Tvrdil, že niečo predsa len neviete. Keby sme mohli uhádnuť, na čo narážal!"

"Ja nemusím hádať, pretože to už viem. Vyfajčili sme mj kalumet, ale nie jeho."

"Je v tom rozdiel?"

"Vlastne nie. Medzi čestnými uďmi nezáleží na tom, či kalumet patrí jednej, alebo druhej strane. No keď má Indián nečestné bočné úmysly, neposkytne na obrad vlastnú fajku mieru a fajčí sa iba z protivníkovej. V prípade potreby sa mže potom vyhovoriť, že dohoda platí len vtedy, ak ju spečatil vlastným kalumetom. Aspoň má ospravedlnenie na zradu, nad ktorou si lámal hlavu od samého začiatku."

"Myslíte? Ale na to ste mali pamtať!"

"Však som aj pamtal."

"A predsa ste vytiahli vlastnú fajku. Prečo?"

"Pretože by bol všelijako odďaoval, kým by vybral svoju. Pritom by sme boli stratili čas, a tak by dosiahol svoje."

"A čo vlastne chcel dosiahnuť?"

"Aby sa zotmelo. Neboli by sme už mohli pozorovať jeho udí, tí sa k nám mohli prikradnúť a napadnúť nás. Hral o čas. Aby sa mu to nepodarilo, radšej som ho o fajku ani nepožiadal."

"To-kei-chun však teraz nedodrží slovo a bude nás prenasledovať."

"To je vemi pravdepodobné, ibaže nás nenájde. Zašli sme už tak ďaleko; že zajtra ráno Indiáni voným okom neodhalia naše stopy. Pomýlime ich tým, že ich zlákame na nesprávny smer. Krovinaté porasty, nazývané Hazelstraits, ležia na západ odtiato, no my poženieme svoje kone na juh, a to až potia, kým neprídeme na tvrdú pdu, a potom sa obchádzkou vydáme na západ."

"Well! To je nápad! Komančovia nás budú prenasledovať na juh a budú sa držať tohto smeru. Takto sa ich strasieme. Choďte prvý a veďte nás, kam myslíte! Nebolo by dobre, aby sme sa tu ešte dlhšie zdržiavali."

"Veru nie, musíme ísť. Indiáni videli, že sme sa pobrali na západ, a predsa si len mohli zmyslieť, že nás aspoň kus budú sledovať."

"Áno, a treba s tým počítať, hoci by nás aj tak neprekvapili, lebo by sme ich už zďaleka počuli."

Do polnoci sme smerovali na juh a potom sme v pravom uhle odbočili na západ. Bol som presvedčený, že ak by sem Indiáni dorazili zajtra okolo jedenástej predpoludním, našu stopu už neuvidia, a tak by ani nezistili, že sme kučkovali ako utekajúci zajac. Potom sme pokračovali ešte vyše hodiny, no jazdci padali od únavy, preto sme zastali. Utáborili sme sa.

Muži si už cestou, bez mojej účasti, porozprávali posledné dobrodružné zážitky, dalo sa teda čakať, že raz-dva zaspia. Len pre poriadok som zadelil stráže a podujal som sa strážiť prvé dve hodiny. Keď ubehli, nezobudil som nasledujúceho, ale ostal som na stráži, kým sa nerozvidnelo. Až potom som zobudil spáčov, ktorí mi boli vemi povďační za túto obeť. Džafar sa na výpravu hojne zásobil, no ťahúň, ktorý niesol náklad, tiež padol do rúk Komančov. Včšinu potravín strovili, no našťastie ešte čosi zvýšilo a to museli vrátiť. Mali sme teda čo jesť a nemuseli sme strácať čas poovačkou. Hneď po krátkych raňajkách sme sa vydali na cestu.

V predchádzajúci večer som šiel sám na čele a nezapájal som sa do rozhovoru. Ani som mu nevenoval pozornosť, pretože som sa v tej tme musel úplne sústrediť na krajinu, ktorou sme prechádzali, a na tých pár hviezd, čo svietili na oblohe a ukazovali nám smer. A načo by som bol počúval - veď aj čo som nevidel na vlastné oči a nepočul na vlastné uši, mohol som si ahko domyslieť. Zato dnes ráno, keď sa Perkins dostal na koni do mojej blízkosti, využil som príležitosť a spýtal som sa:

"Včera ste asi celkom pozabudli na to, o čo som vás tak naliehavo prosil: že máte dobre strážiť náčelníka a nijako sa nedať prekabátiť."

"Myslel som si, že nás neminú výčitky, mister Shatterhand."

"Azda si ich nezaslúžite?"

"Hm! Dnes sa vám to ahko hovorí. Viete, na čom sme, aj ako sa všetko zomlelo. Lenže my sme to nemohli predvídať."

"Pshaw! Boli ste na rovine a každého ste mohli odplašiť výstrelom. Náčelník bol dobre spútaný a nemuseli ste sa oňho obávať. Viete si teda predstaviť, ako som otváral oči, keď som pri svojom návrate zrazu videl tú pohromu. A kto to dokázal? Zopár úbohých Komančov, ktorých ste mohli zbraňami poahky zložiť. Vlastne ani to nebolo potrebné. Stačilo im len ukázať pušky a neboli by sa odvážili priblížiť na dostrel."

"Však sme im ich aj ukázali."

"A predsa vás premohli? Ako sa vám vlastne podaril ten majstrovský kúsok?"

"Všetkému je na vine ten hlúpy papier."

"To som si mohol myslieť!"

"Na ten nás červení nachytali. Keď sme na nich zakričali, aby zastali, ak nechcú dostať guku do tela, zosadli na dostrel z koni a jeden z nich zamával nad hlavou papierom. Zvolal, že tento "hovoriaci papier" ste napísali nám, a on nám ho má doručiť."

"A vy ste tomu uverili?"

"Prečo nie? Povedal, že je už všetko v poriadku a vy ste pri zajatcoch, ktorých okamžite pustia, len čo dovedieme náčelníka - všetko toto ste nám vraj napísali na ten papier. Chceli sme si teda prečítať a pripustili sme tých chlapíkov až k nám."

"Taká neopatrnosť! Bolo by predsa stačilo, aby vám to doniesol jeden. Ostatným ste mali zakázať, aby sa k vám priblížili."

"Máte pravdu, ale kto by bol na to myslel, keď nám tí podliaci predložili dkaz, čierne na bielom? Prevzal som ho, no skr než som ho stačil prečítať, vrhli sa na nás. Boli pritom takí rýchli, že sme sa nezmohli na odpor, a ani sme sa nespamtali, už nás spútali. Viete si predstaviť, že náčelníka okamžite oslobodili."

"Samozrejme, že si to viem predstaviť. No kým budeme spolu, dám si dobrý pozor, aby som viac tak ahkomysene neplytval svojou dverou."

Perkins namosúrene zašomral čosi do brady a chytro sa pratal preč. Ostatní tiež nemali čistejšie svedomie ako on. Všetci sa dopustili chyby a z obavy, že by som o tom začal, držali sa čím ďalej odo mňa, takže som jazdil na čele sám.

Iba Džafar prišiel zopár ráz ku mne, keď mi chcel prečítať nejaké mimoriadne krásne miesto zo svojho Hafiza. Často vyťahoval knihu a tak zaostával, že som musel naňho občas aj varovne zakričať.

Na poludnie sme dožičili koňom dvojhodinový odpočinok a večer sme sa utáborili pri jedinej stojatej vode na okolí. Aj keď sme sa z nej osviežiť nemohli, aspoň sme napojili kone. Dnes som strážnu službu zadelil tak, že seba som preskočil a mohol som celú noc spať, čo som už nevyhnutne potreboval. Včera som sa vysilil a unavil rovnako ako ostatní, takže som mohol teraz od nich vyžadovať túto ohaduplnosť, najm keď ešte aj zodpovednosť za cestu a jej bezpečnosť ležala na mojich pleciach.

Vlastne sme mohli už dnes večer doraziť do údolia Hazelstraits, keďže sme však iba pť hodín postupovali na juh, stratili sme toko času, že sme tam mohli byť až na druhý deň okolo poludnia. Kým sme prišli k dnešnému táborisku, už sa zmrklo, takže som nemohol preskúmať okolie. Nebol by som rozoznal dokonca ani odtlačky v pde.

Krovie okolo vody som však predsa prečesal a presvedčil som sa, že nablízku niet nikoho.

Keď sme sa ráno zobudili, naraňajkovali sme sa. Kone sa celú noc popásali vkol a chrúmali krovie. Mj sivočierny kň si ešte aj teraz pochutnával na lístí a mladých výhonkoch. Pristúpil som k nemu a chcel som ho osedlať, no vtom mi padol pohad na krík, ktorý kň obhrýzal, a hneď som zbadal, že tu už krátko pred nami museli byť nejakí udia a kone. Pochodil som od kríka ku kríku a moja domnienka sa potvrdila. Potom som začal pátrať po stopách na zemi.

Moji spoločníci si to všimli a Ňucháč Jim sa spýtal:

"Niečo ste stratili, sir? Pomžeme vám hadať."

"Nestratil som nič," odvetil som, "ale hadám stopy jazdcov, ktorí tu boli včera pred nami."

"Jazdci? Tu? Ako ste na to prišli?"

"Pozrite si tie obhryzené konáriky na kríkoch!"

Jim si ich pozrel a vyhlásil:

"Máte pravdu, mister Shatterhand, vidieť istý rozdiel. Niektoré vetvičky sú nalomené čerstvo, iné dávnejšie. Ale to sa dá ahko vysvetliť."

"A síce?"

"Tie dávnejšie nalomené ohrýzli naše kone včera večer, a tie čerstvé obžrali dnes ráno."

"Pozrite si tento konár! Svedčí o tom, že ho neodšklbli včera, ale už skr, pretože na zlome už otmavel."

"To by predsa museli byť v pde udské šapaje a odtlačky po kopytách."

"Určite aj boli, ibaže ich už nepoznať, lebo sme to vkol dostúpali. No možno ani neboli, lebo stopy od včerajšieho poludnia už nevidieť, jedine ak by boli v mkkej pde okolo vody. Poďme hadať tam!"

Len čo sme všetci pristúpili k vode, vydal prekvapený výkrik hneď Jim, hneď Tim. Našli sme stopy mužov i koní. Muži mali mokasíny a kone neboli podkované.

"Indiáni, boli to Indiáni!" zvolal Ňucháč Jim. "Nemyslíš aj ty, starý Tim?"

"Yes," znela odpoveď a Tim, nakláňajúci sa nad stopou, ju priam zbožne skúmal.

"A zdá sa, že ich bolo vea! Čo poviete, mister Shatterhand?"

"Áno, nebolo ich málo," odvetil som. "Škoda, že sme sem včera prišli už za tmy, takže sme stopy nezbadali! Mohli sme ich porátať."

"Nemohli by sme to ešte aj teraz?"

"Dosť ťažko! Odhadujem, že ich bolo hodne vyše tridsať. Presnejšie sa to už nijako nedá určiť."

"Kto to mohol byť?"

"Komančovia, pretože nateraz sa v tomto kraji nik iný nepohybuje."

"Hádam len nie To-kei-chun so svojimi uďmi?"

"Hm! Nemžeme to vylúčiť. Musel by však bez otáania viesť svojich bojovníkov celú noc bez zastávky k Hazelstraits."

"Ale čo by tam hadali?"

"Tú istú otázku si kladiem aj ja. Chceli predsa pri hroboch náčelníkov tancovať vojnový tanec a veštiť z medicín. O Hazelstraitse nebolo ani reči. No moment, čosi mi napadá! Náčelník sa mohol dozvedieť, kam mienime ísť my."

"To by mu musel povedať niekto z nás."

"Presne tak."

"Ale kto? Nik by predsa nebol taký hlúpy, aby mu to prezradil."

"Ach, koko hlúpostí sa už narobilo. Nezhovárali sa napríklad zajatci medzi sebou o Hazelstraitse pred indiánskymi strážami?"

"Ani slovo," odvetil jeden zo sprievodcov, ktorí boli v zajatí. Aj druhý to potvrdil a obaja sluhovia sa tiež pridali.

"Ani vy, Jim a Tim?"

"Nie," vyhlásil Jim. "My sme o tom vbec ani nemohli hovoriť, pretože o Hazelstraitse sme sa dozvedeli včera, keď ste nás vyslobodili zo zajatia Komančov."

"Potom by bola ešte jedna možnosť, že sa o tom zhovárali mister Džafar a mister Perkins, keď som ich zanechal strážiť náčelníka a ja som sa vybral za Indiánmi."

Perkins sa rozhorčil:

"Čo si o mne myslíte, sir! Hádam som len nestratil rozum, aby som tým červeným diablom prezradil našu cestu!"

"Teda tiež nie. Tak máme zrejme do činenia s iným oddielom Komančov. Odkia prišli, nemžeme zistiť, pretože stopa sa už nedá čítať. Neostáva nám teda nič iné, len vystopovať, kam šli, no neviem, či sa nám to aj vbec podarí."

Obišiel som dookola celé táborisko, ale nenašiel som už nijaké odtlačky. Skrátka, nemali sme dvod na vážne obavy, jediná znepokojujúca okolnosť bola tá, že sa tu vbec nachádzali Indiáni. Odkiasi prišli a niekam zase odišli. Nemuseli ísť práve k Hazelstraitsu. Musíme cestou dávať veký pozor, to je všetko, čo mžeme urobiť.

Opustili sme teda táborisko a dostali sme sa na planinu, ktorá sa dvíhala od juhu na západ. Vedel som, že vedie k Hazelstraitsu - Lieskovému údoliu, pomenovanému poda hustého lieskového krovia, ktoré dorastalo do takej výšky, že sa v ňom mohol skryť aj včší oddiel jazdcov.

Cestou som opť musel viac ráz pobádať Džafara, aby sa trochu poponáhal. Tohto perzského vzdelanca stále včšmi zaujímal jeho básnik ako krajina, ktorou sme prechádzali.

Nové prekážky

Celou cestou, takmer do poludnia, sme nenarazili na stopu, ktorá by potvrdila, či sa tu včera alebo dnes zdržiavali nejakí udia. Moji spoločníci sa cítili bezpečne, zato ja nie. Skrslo vo mne isté podozrenie. Keď som sa spýtal Perkinsa, či náhodou nespomenul Hazelstraits, odpovedal až príliš vehementne, zatia čo Džafar mlčal. Bolo mi to nápadné. Ak sa preriekli, tak sa nás To-kei-chun vynasnaží predbehnúť, aby nás prekvapil na mieste, keď dorazíme. Vedel som, kde by to bolo preňho najvýhodnejšie, a rozhodol som sa, že sa poplazím dopredu a preskúmam terén. Keď sa pred nami zazelenali prvé lieskové kry, mal som ešte dosť času, pretože boli od nás dobrú hodinu jazdy.

Spočiatku sa vynárali kry ojedinelé, potom postupne hustli, až napokon vytvárali jednoliatu húštinu po oboch strmých svahoch tiesňavy, na dne ktorej tiekol potok. Ešte zo slávnych čias lovcov bizónov ostali tu vyšliapané bizónie chodníky, po ktorých sa mohol jazdec predierať krovím. To-kei-chun, ak tu vbec bol, musel na nás striehnuť v tejto úžabine. Z ničoho nič sme mohli padnúť medzi Indiánov poskrývaných poza kry, v momente by nás strhli zo sedla a premohli, ak by nás, pravdaže, jednoducho nezostrelili z koní. Predvídavo som ešte zbystril pozornosť, len čo sme sa dostali k prvým krom, takže som sa nemohol starať o to, čo sa deje za mojím chrbtom. Upozornil som spolujazdcov na nebezpečenstvo a teraz bolo už na nich, aby si dávali pozor.

Napredovali sme potichu. Mkká pda tlmila kroky našich koní a len sem-tam zašuchotal alebo zapraskal krík, ak ho niekto z nás zachytil. Moje zmysly boli mimoriadne vybičované.

Vďaka tomu som zrazu začul čosi, čo by mi inokedy bolo uniklo. Mohol to byť aj nejaký zvuk vychádzajúci z prírody, no mne sa zdalo, akoby to bol udský hlas stlmený diakou a húštinou.

"Pst, ticho, čosi počujem!" prikázal som a zarazil som koňa.

Áno, vtom sa to znova zretene ozvalo kdesi za nami:

"Faryahd... faryahd!..."

Niekto po perzsky volá o pomoc. Je známe, že človek aj v cudzine, aj keby dokonale ovládal miestny jazyk, vo chvíach prekvapenia, strachu alebo nebezpečenstva volá o pomoc zvčša v materčine.

"Preboha! Kde je mister Džafar?" znepokojil som sa, lebo som ho nevidel.

"Nie je tu... zase zaostal," odvetili ostatní, a Perkins, ktorý šiel ako posledný, dodal: "Myslel som si, že ide tesne za mnou."

"Neopatrný človek! Keď kričal o pomoc, zrejme mu hrozí nebezpečenstvo! Musím sa vrátiť a pomcť mu."

Obrátil som koňa.

"A my?" spýtal sa Ňucháč Jim. "Máme ostať tu a čakať?"

"Nie. Nevieme, kde sa skrývajú Indiáni. Mžu byť aj nablízku. Poďte so mnou!"

Ponáhali sme sa spť najrýchlejšie, ako nám len dovolilo krovie, no aj tak sme prišli neskoro. Keď sme dorazili na miesto, kde rástli kry ešte riedko, zbadal som veda našej stopy konskými kopytami rozvŕtanú zem.

"Potiato prišiel mister Džafar, a tu ho prepadli," povedal som. "Pozrite, tu odbočuje jedna stopa doprava do krovia! Sú to odtlačky jedného koňa a troch mužov v mokasínach. Striehli tu na nás, kedy sa priblížime. Na nás všetkých si netrúfali, pretože nás bolo viac ako ich. Potom však zbadali Peržana, ktorý zaostal ďaleko za nami a rozhodli sa, že ho zajmú."

"Tí prefíkaní podliaci!"

"Nekonali vbec prefíkane, lebo sa tým prezradili. Teraz je viac než isté, že v tom má prsty To-kei-chun a jeho udia."

"Čo urobíme, sir?"

"Musíme oslobodiť mistra Džafara."

"Otvorene zaútočíme na tých červenokožcov?"

"Áno, ak to nepjde inak. Možno si pomžeme aj sťou. No rozhodne treba vyzvedieť, kde sa skrývajú Komančovia."

"Niekokí z nás musia teda ísť na prieskum. My s bratom by sme šli. Čo ty na to, starý Tim?"

"Yes," prikývol.

"Nie, vy nie!" vyhlásil som. "Na prieskum pjdem ja. Keď sa To-kei-chun dozvie, akú hlúposť spáchali jeho vyzvedači, domyslí si, že sme zbadali zmiznutie mistra Džafara a zvrtli kone. Vie, že odhalíme stopy prepadu a po tejto výstrahe sa stiahneme spť. Pravdepodobne vyšle niekoko mužov dopredu, aby zistil, kde sa zdržiavame. Keď títo zvedovia prídu sem, zadržte ich, ale pri tichosti! Zbrane by mi teraz zavadzali, nechám ich tu pri vás, aj koňa. Dúfam, že si uvedomujete, čo som vám zveril."

Celý rozhovor sa odohral bleskovo, pretože som nemohol strácať čas. Čo, ak by som tých troch Indiánov s Džafarom dohonil skr, ako sa dostanú do utajeného tábora Komančov? Keby sa mi to podarilo, nepochybujem, že by som im zajatca znova poahky ukradol. Dal som teda zbrane svojim spoločníkom a pustil som sa po stope, ktorá viedla do krovia.

Traja Indiáni iste vedeli, že sme pred nimi. Nešli teda k svojim priamou cestou, pretože by narazili na nás, ale obišli nás oblúkom. Keby som išiel po ich stope, musel by som tú istú okuku urobiť aj ja, a nemohol by som ich dohoniť. Preto som sa rozhodol, že si oblúk nadídem jeho tetivou.

Spočiatku som, pravdaže, ostával na ich stope, aby som zistil, aká je okuka veká. Keď som sa o tom presvedčil, odpútal som sa od ich stp a kliesnil som si cestu krovím priamo. Pritom som musel postupovať čo najrýchlejšie, ale tak, aby ma nepočuli. Nebolo to ahké.

Keď som prešiel asi takých pťsto krokov, narazil som opť na stopu, ktorá sa oblúkom vracala spť. Vemi pravdepodobne som sa nachádzal v blízkosti Komančov. Len čo som zazrel stopu, začul som pred sebou šuchot a zbystril som sluch. Šuchot sa vzďaoval. Žeby tí traja s Džafarom práve prišli tesne predo mnou? Prikrádal som sa najtichšie, ako sa len dalo. Čoskoro som však musel zastať, lebo som začul hlasy.

"Uff!" zvolal niekto. "Prichádzate z druhej strany a..."

Zasekol sa, asi od prekvapenia, že dovliekli belocha. Spoznal som po hlase náčelníka To-kei-chuna.

"Áno, prichádzame z avej strany," znela odpoveď, "a vedieme túto bledú tvár."

"Uff! Veď je to beloch, ktorý nám zmizol! Zložte ho z koňa a poviažte ho! Kde ste ho dolapili?"

"Videli sme prichádzať Old Shatterhanda. Ostatní bieli sa držali pri ňom. Tento však bol sám a zaostal. Počkali sme teda, kým došiel, a zajali sme ho."

"Uff! Kam ste podeli rozum? Teraz sa mžeme rozlúčiť s naším krásnym plánom! Old Shatterhanda nedostaneme. Čo vás bolo po tejto bledej tvári! Keď ste z diaky zazreli belochov, mali ste okamžite prísť sem a oznámiť mi to. Museli ísť okolo nás a všetkých by sme ich boli zajali, veď netušili, že sme tu. Zato teraz to vedia!"

"Odkia by sa to dozvedeli?" bránil sa Indián.

"Od vás! Zbadali, že im tento biely muž chýba, a čakali naňho. Keď nechodil, zvrtli sa spť, pretože museli zistiť, čo s ním je. A prišli až potia, kde ste ho zajali. Bránil sa?"

"Bránil, ale iba rukami. Aj to márne."

"No po zápase museli ostať stopy, a jeho spoločníci ich našli."

"Dali sme si záležať, aby sme nezanechali zretené odtlačky."

"Aj keby ich nik nezbadal, Old Shatterhand ich uvidí. Teraz dostali výstrahu, a asi ich už nechytíme. Zlý duch vám našepkal najhoršiu myšlienku, akú len mohol."

Chvíu nebolo nič počuť, pravdepodobne rozmýšal. Nachádzal som sa v blízkosti indiánskej skrýše, delilo nás len zopár kríkov.

Vtom som znova začul náčelníkov hlas:

"Vidíte, že nik neprichádza, Old Shatterhand zobral varovanie vážne. Pravdepodobne nám unikne aj so svojimi mužmi, pretože na celej savane niet prefíkanejšej líšky ako on. Zato tento biely muž nám už neujde! Aspoň on zomrie na Makik-Natune pri hroboch náčelníkov! Teraz musíme v prvom rade zistiť, kde sa skrývajú bledé tváre."

"Mám ich pohadať?" spýtal sa jeden. "Nech mi to To-kei-chun dovolí."

"Nie, pjdem ja. Nech sú moji bratia vemi opatrní a nech dávajú veký pozor, kým budem preč. Old Shatterhand tiež vyšle zvedov, aby nás vysliedili, a možno sa vydá na prieskum sám. Ak sa neprezradíme, vbehne nám do rúk. Teraz teda idem a..."

Viac som nepočul, pretože som sa tu nemohol zdržať ani o chvíu dlhšie.

Uvažoval som nasledovne: náčelník nás chce vyšpehovať, išlo len o to, ktorým smerom sa vydá. Predpokladal, že ich pjdem hadať, a musel si položiť aj otázku, ktorým smerom. Bolo samozrejmé, že sa vydám po stope troch Komančov s Džafarom. Ak ma chce dostihnúť, musí sa aj on držať tejto stopy. S istotou som teda mohol počítať, že sa vynorí tu, kde som teraz zaahol. Chcel som ho zajať, ale nie tak blízko k Indiánom, ktorí by mu na prvé volanie priskočili na pomoc. Preto som sa stiahol ďalej.

Teraz som ticho ležal a čakal. Ubehlo pť minút, desať minút - a náčelníka nikde. Nešlo mi to do hlavy. Starý, skúsený bojovník musel uvažovať presne tak, ako som si to vyrátal. Možno sa ešte zdržal pri svojich mužoch a dával im pokyny, čo majú robiť. Vyčkal som teda ešte ďalších pť minút, no To-kei-chun sa ešte vždy neukázal, a to sa mi už nepozdávalo. Keď vyhlásil: "Idem teraz...," nemohol som predsa predpokladať, že sa nepohne z miesta ešte celú štvrť hodinu. Nedalo mi, aby som tu ešte ďalej nadarmo striehol, radšej som sa ponáhal za svojimi spoločníkmi, ktorým som, bohužia, úplne nedveroval. Ako ahko sa mohli dať zviesť - alebo aspoň jeden z nich - na dajakú nerozvážnosť!

A veruže som sa nemýlil! Keď som sa k nim vrátil, vidím, že Jim chýba.

"Čo to má znamenať, mister Tim? Váš brat tu nie je. Kam išiel?" spýtal som sa Tima.

"Preč," odvetil svojím jednoslabičným štýlom.

"To vidím? Ale kam konkrétne?"

"K Indiánom. Chce sa k nim prikradnúť."

"Čo ste to za udí! Viete predsa, že sa nik nemal vzdialiť!"

"Veď sa on vráti."

"Nepotreboval som vašu pomoc, sám som zistil všetko, čo som chcel vedieť. Náčelník Komančov sa nás vydal hadať. Ak sa mu váš brat pritrafí do cesty, stane sa niečo, čo si už nikdy nezodpovie."

"Jim si to zodpovie!"

"Ako?"

"Tak, že zajme náčelníka."

"Alebo náčelník jeho, čo je pravdepodobnejšie. Keby bol Jim ostal tu, mohli sme pokojne vyčkať, kým náčelník príde, a dostali by sme ho. Teraz musím ísť za vaším bratom. Možno sa ešte niečo dá..."

Nedopovedal som, pretože z tej strany, kde sa nachádzali Indiáni, zapraskalo a zašumelo krovie. Ktosi sa k nám dychčiac blížil, a potom sa zjavil... Ňucháč Jim. Bol vemi rozrušený a pravá ruka mu krvácala. Keď ma zazrel, zvolal:

"Tu ste, sir! Ach, keby ste boli bývali pri tom, už by sme náčelníka mali! Zajať ho, to by bol pre mňa vrchol blaženosti!"

"Počúvajte, pre mňa by bol vrchol blaženosti dať vám poza uši, a ešte ako!"

"To sú ozaj nemiestne žarty! S Ňucháčom Jimom sa takto nezaobchádza."

"Ale vemi by ste si to zaslúžili!"

"Ohó! A prečo?"

"Preto, že ste odtiato ušli. Nepotrebujem spoločníka, ktorý koná na vlastnú psť ako vy. Čo vám to napadlo, zobrať sa preč?"

"Bol som zvedavý, kde trčia červení. Zrazil som sa s náčelníkom. Len škoda, že som vás nemal pri sebe. Boli by sme toho psa zajali!"

"Kde ste naňho natrafili?"

"Tristo krokov odtiato. Potichu som sa plazil krovím, on sa zas potichu plazil smerom sem. Nepočuli sme sa, a odrazu sme len stáli zoči-voči, takže sme sa takmer zrazili hlavami. Začali sme sa ticho pasovať. On chcel dostať mňa, a ja som chcel dostať jeho."

"A nepodarilo sa to ani jednému, ani druhému."

"Well, to je pravda. No ešte vždy lepšie, že ma nemá on, akoby som ja mal jeho. Ten chlap bol klzký ako úhor, zakaždým sa mi vyšmykol. Držal v rukách nž, a ja som nestihol vytiahnuť dýku. Musel som teda dávať veký pozor, aby ma nepichol. Chcel som mu nž vytrhnúť, ale čepe sa mi pritom zabodla do ruky. To však ešte nie je také veké nešťastie, malá rana sa rýchlo zahojí."

"A ako ste sa rozišli?"

"Vzájomnou dohodou. Červený uznal, že mi nemže nič urobiť, a ja som takisto videl, že bude lepšie, ak ho pustím. Tak sme sa teda odtrhli jeden od druhého. On skočil do krovia na jednu stranu, ja na druhú, ani farewell sme si nepovedali. Vravím, keby ste tam boli bývali, asi by sme ho boli zajali."

"To sa aj mohlo stať, keby ste neboli konali poda vlastnej hlavy."

"A poda čoho mám konať, keď mám len túto jedinú hlavu. Nemyslíš aj ty, starý Tim?"

"Nie," odpovedal brat celkom proti Jimovmu očakávaniu.

"Nie? Ako to?" zarazil sa.

"Našou hlavou je mister Shatterhand. Mal si ostať tu!"

"Ach! Aj ty sa teda staviaš proti mne?"

"Yes."

"Radšej buď ticho a pozri, ako krvácam! Vyber plátno zo sedlového vaku a obviaž mi ranu! Čo sa raz stalo, už sa neodstane, škoda nad tým lamentovať. Povedzte, mister Shatterhand, myslíte, že Indiáni splnia svoj úmysel a prepadnú nás?"

"Pochybujem."

"Tak to teda otočme a prepadnime my ich!"

"My, hŕstka mužov? A ich bude zo sedemdesiat!"

"Čo je na tom? Dokázalo sa, že sa nás boja."

"O to teraz vbec nejde."

"A o čo?"

"Aby sa zamedzilo krviprelievaniu."

"Teda opť použijeme lesť? Váš obúbený spsob!"

"To ešte nie je také isté. Obávam sa, že sa lesť mže minúť účinkom, pretože som ju musel pričasto použiť. Ledva človek oslobodí jedného, druhý im z vlastnej hlúposti vbehne rovno do náručia. Musím sa teraz znova prikradnúť ku skrýši Indiánov, aby som videl, ako to tam vyzerá. Znova teda idem, ale pamtajte si, keď sa vrátim a zase bude niekto z vás chýbať, vydám sa svojou cestou a vy si robte, čo chcete. Zariaďte sa poda toho!"

Musel som teda znova vyhadať skrýšu Komančov, nemohol som však použiť tú istú cestu ako predtým, čo keby mi ju To-kei-chun skrížil? Keďže som vedel, kde sa Indiáni skrývajú, mohol som sa k nim prikradnúť z hociktorej strany. Rozhodol som sa, že pjdem z opačného smeru, aj keď to dlhšie potrvá, no bude to pre mňa bezpečnejšie.

Trvalo mi takmer pol hodiny, kým som sa priblížil natoko, že by som mal Indiánov počuť, keby sa zhovárali. Vkol však vládlo hlboké ticho, čo neveštilo nič dobré. Posúval som sa len po piaďach, až sa mi vynorilo indiánske táborisko. A bolo... pusté.

Bol to azda trik? Obišiel som celý priestor a zistil som, že Komančovia skutočne odišli na koňoch. Musel som ich teda sledovať, aspoň kým neuvidím, že skutočne opustili Hazelstraits. Veď mohlo ísť o vojnovú lesť. Aj keď som bol presvedčený, že okamžite vyrazili na spiatočnú cestu k Makik-Natunu, pre istotu som si to chcel ešte overiť.

Práve som došiel po ich novej stope k vode, keď som začul, ako Jim na mňa dvakrát zavolal: "Mister Shatterhand, mister Shatterhand!" Keďže kričal tak nahlas, musel si byť istý, že ho Indiáni nepočujú. Preto som aj ja odvetil takisto nahlas:

"Čo je?"

"Zbytočne hadáte. Poďte chytro sem, ak chcete čosi vidieť!"

Poslúchol som a náhlil som sa popri vode. Keď ma Jim zazrel, ukázal na otvorenú rovinu:

"Sir, pozrite, Indiáni sa dali na útek. Nie je to od nich úbohá zbabelosť?"

Skutočne, uháňali na sever tak rýchlo, ako len vládali ich kone. Porátal som jazdcov, aj so zajatcom ich bolo sedemdesiatdva. To-kei-chun doviedol teda do údolia všetkých bojovníkov a tí, ktorým som odstrelil kone, museli ísť na ťahúňoch. To znamenalo, že na Makik-Natune, kde zanechali všetok svoj náklad, nie je teraz ani jediný Komanč. Všetko mi to prebleslo hlavou, keď som videl vzďaujúcich sa Indiánov.

"Skutočne je to zbabelosť," odvetil som, "no jediné, čoho sa boja, je moja opakovačka. Keby som ju nemal, určite by boli na nás zaútočili."

"Pshaw! Boja sa nielen vašej pušky, ale aj nás. Ba či vzali so sebou aj mistra Džafara?"

"Samozrejme."

"To je na zlosť! Ideme za nimi?"

"Ihneď, len čo napojíme kone. Je celkom možné, že do zajtrajšieho večera zostanú bez vody."

"Neviem prečo. Indiáni predsa cválajú na sever, a ak sa nemýlim, narazia na rieku Cimarron, ku ktorej prídeme aj my, ak sa vydáme za nimi. Tam je vody dosť."

"Indiánom ani nenapadne ísť na sever," usmial som sa, "chcú sa vrátiť na Makik-Natun."

"Viete to iste?"

"Áno. Keď ste prišli na ten geniálny nápad a vybrali ste sa hadať Komančov, ležal som v ich blízkosti a načúval som. A vtedy náčelník povedal, že keď nás nedostali, odvlečú na Žltý vrch aspoň mistra Džafara a tam ho umučia na smrť.

"Tak sa musíme ponáhať, aby sme ich predbehli. Pokia ide o mňa a mjho brata, my teda rozhodne urobíme všetko, aby sme mistra Džafara vyslobodili. Je tak, starý Tim?"

"Yes," prisvedčil Tim.

Dkladne sme napojili kone a vydali sme sa na spiatočnú cestu. V duchu ma tá časová strata zlostila, keby bolo všetko prebehlo poda mňa, dávno sme už mohli mať od Komančov pokoj.

Keď sa zmrklo, došli sme znova k vode, kde sme včera nocovali, a urobili sme si krátku zastávku, aby si kone trošku odfúkli. Potom sme pokračovali ďalej celú noc až do rána a hodinku sme si odpočinuli. Cesta bola pre naše kone vemi náročná. Na mojom sa námaha tak neprejavovala, ale ostatné mleli z posledného, a keď sa pred nami po tej skutočne vyptej jazde znova vynoril Makik-Natun, úplne ich opúšťali sily.

"Tak sme zasa tu," ukázal Perkins s povzdychom na vrch. "Som ustatý ako štvaný pes. Dva dni a dve noci, len s dvoma krátkymi prestávkami trčať v sedle, to je už privea aj pre zálesáka. Ideme priamo k hrobom, sir?"

"Áno," odvetil som.

"Neviem, či to nebude chyba."

"Začnite od svojich chýb, mister Perkins! Pozrite sa, tamto vavo je miesto, kde ste mali strážiť náčelníka a kde vám prešiel raz cez rozum. To bola chyba. Ale keď teraz smerujem priamo k pohrebisku, viem čo robím. Naše kone úplne vysmdli a jedine tam je voda. Stoj čo stoj sa musíme k nej dostať. Zrejme narážate na to, že na Makik-Natune mohli ostať nejakí Komančovia, no v tom sa mýlite. Porátal som Indiánov ešte v Lieskovom údolí a boli v plnom počte. Žltý vrch ostal teda voný, nanajvýš tam nájdeme batožinu Komančov."

"Máte pravdu, mister Shatterhand. Zanecháme tam však stopy, ktoré Indiáni potom objavia."

"Potom? Čo pod tým rozumiete?"

"Čas ich príchodu. Tak isto, ako sme došli sem my, mžu čoskoro doraziť aj červení."

"Nie. Po prvé, Komančovia nemajú dvod hnať sa v jednom kuse, lebo sú určite presvedčení, že nás prekabátili a dali sme sa smerom na sever. A po druhé, nezabúdajte, že práve preto, aby nás oklamali, urobili vekú okuku. Aj keby teda jazdili takou rýchlosťou ako my, nemohli by ešte byť tu."

"Vy teda predpokladáte, že prídu až zajtra?"

"Alebo dnes v noci, alebo až zajtra. Pretože Indiáni nenájdu vodu pre kone, je nepravdepodobné, že by sa medzitým ešte utáborili. Pjdu rovno sem, skr by som teda povedal, že ich mžeme očakávať už v noci."

"Well! Akým spsobom oslobodíme Peržana?"

"To teraz netuším, musíme počkať, kým naši nepriatelia prídu. Až potom uvidíme, ako ďalej."

"Vy sa teda nemienite utáboriť tu pri náčelníckych hroboch a vyčkať na nich?"

"Ešteže čo! Napojíme kone a odoberieme sa niekam, odkia mžeme nerušene sledovať príchod Komančov."

Práve sme došli k štyrom náčelníckym hrobom a zostúpili sme z koní. Kým kone pili a jazdci sa prechádzali hore-dolu, aby si rozhýbali údy stŕpnuté od dlhej jazdy, dkladne som preskúmal okolie.

Mal som totiž taký plán, že sa priplazím do tábora Indiánov a odvlečiem odtia Džafara. Nevedel som ešte, či na to postačí lesť a šikovnosť, no pevne som sa odhodlal v krajnom prípade použiť aj násilie a siahnuť po svojich zbraniach. Pomoc spoločníkov som od začiatku vylúčil, nechcel som si dať hru ešte raz zbabrať.

Nepochyboval som, že sa mi podarí prikradnúť k zajatcovi. Indiáni nemali podozrenie, že by sme boli nablízku, a ak aj postavia stráže, tie budú dávať pozor iste len na savanu v domnienke, že nebezpečenstvo mže hroziť jedine odtia. Na druhej strane, ako som už spomenul, sa totiž vypínali do polkruhu strmé skalné útesy, ktoré sa im budú zdať nedostupné, aspoň v noci. Vychádzal som pritom z toho, že Komančovia ako národ prérie nevedia dobre liezť po skalách, takže útesy budú považovať za neschodné, no ja azda nájdem miesto, kde by sa dalo zhora zliezť dolu. Musel som sa rozhodnúť pre túto cestu, lebo od savany som sa nemohol priblížiť.

Čoskoro som našiel, čo som hadal. Práve tam, kde minule ležali v úzadí zajatci a teraz tam zanechali Komančovia v prikrývkach zabalenú batožinu, bol svah vysoký najviac sedem metrov a vytváral široký výbežok, na ktorom vyrástli mocné stromy. Stena nad výbežkom nebola skalnatá, pokrývali ju stromy a kry. Vypínala sa síce strmo do výšky, no videl som, že ani v noci nemohlo byť priťažkou úlohou vyliezť tadiato hore alebo zliezť dolu, pretože ste sa všade mohli zachytávať rukami konárov. Stačilo sa dostať na výbežok, tam si upevniť na niektorom strome laso a pokojne sa spustiť po ňom dolu.

Keď sa kone napili, znova sme nasadli a dovtedy sme obchádzali úptie, kým sme nenašli vhodné miesto na skrýšu.

"Tu vás zanechám, džentlmeni," oznámil som im, "a zverím vám koňa aj svoje zbrane. Nie že sa odtiato pohnete! Skutočne očakávam, že aspoň tentoraz budete rešpektovať moje rozhodnutie!"

"Vy chcete odísť?" spýtal sa ustarostene Jim.

"Áno. Chcem nájsť miesto, odkia by som mohol pozorovať Indiánov, keď sa budú blížiť."

Zamlčal som svoj úmysel, lebo by opť mohli čosi vyparatiť.

Jim hneď aj poznamenal:

"Hádam by sme mohli aj my ísť s vami."

"Krásne! Teraz som vás vystríhal, a už mi zase chcete skrížiť plány. Naozaj vám až tak ťažko padne vykonať, o čo vás prosím?"

Tu sa Ňucháč Tim zhlboka nadýchol, akoby sa chystal na dlhú reč, a povedal:

"Nebojte sa, sir! Jim ostane tu!"

"Mžete mi to súbiť?"

"Yes."

"A zadržíte Jima, ak by chcel odísť?"

"Yes."

"Ani nikto z ostatných nesmie odísť!"

"Well! Kto by sa chcel vzdialiť, bude mať do roboty so mnou, vrazím mu nž pod rebrá. Dodržím slovo, akože sa volám Ňucháč Tim."

Po tomto vekom rečníckom výkone sa znova zhlboka nadýchol a na zdraznenie svojej výstrahy si tapol po opasku, za ktorým mal zastoknutý nž.

"Srdečná vďaka, starý Tim! Konečne múdra reč. Dúfam, že vám toto dobré predsavzatie vydrží, kým sa vrátim."

Odchádzal som v presvedčení, že mi dnes nehrozí nijaký podraz. Vzal som si laso a k tomu aj zopár mocných remencov.

Na Žltom vrchu

Na moje podujatie nezostávalo vea času, lebo slnko práve zapadalo, takže som mal čo robiť, aby som sa dostal k výbežku, kým sa celkom nezotmie.

Znova som zamieril k hrobom náčelníkov, no došiel som iba potia, kde mi terén dovolil započať výstup. V polovičnej výške som preliezol k stene nad hrobmi a odtia som zliezol zase dolu. Zdola to vyzeralo omnoho ťažšie než v skutočnosti. Pri troške opatrnosti mžem zostúpiť aj v noci bez toho, že by mi hrozilo nebezpečenstvo úrazu. Dostal som sa k výbežku pomerne za vidna, a rozoznal som ešte údolie pod sebou. Preskúmal som stromy. Boli na moje podujatie dostatočne pevne zakorenené a jeden koniec lasa som uviazal na najmocnejší z nich. Potom som si ahol na zem.

Pravda, mj odhad ešte vždy nemusel byť správny. Čo všetko mohlo Komančom prekaziť cestu sem, či znemožniť mi uskutočnenie plánu! Spoliehal som sa však na svoj inštinkt, ktorý ma ešte nikdy nesklamal.

Míňala sa hodina za hodinou a hviezdy svietili čoraz jasnejšie. Poda ich postavenia bolo hodne po polnoci, keď som konečne zachytil z diaky akýsi zvuk. Načúval som. Sú to Komančovia? Zvuk sa blížil - to kopytá duneli po mkkej pde savany. Áno, boli to oni!

Čoskoro som začul aj ich hlasy a potom sa zrazu vynorili, zosadli z koní a rozložili viacero ohňov. V ich svetle som všetko dobre videl. Cítili sa tak bezpečne, že im ani nenapadlo preskúmať okolie. Napojili kone a zahnali ich trochu obďaleč na pašu. Potom si Indiáni posadali okolo vatier, nad ktorými sa čoskoro začala šíriť prenikavá vňa pečienky. Cestou sa im zrejme podarilo niečo uloviť.

Videl som aj Džafara. Založili mu putá a odvliekli ho k ohňu, čo bol odo mňa najďalej. Komančovia boli unavení, veď mali za sebou dlhú a rovnako namáhavú cestu ako my. Preto sa správali ticho a dalo sa očakávať, že hneď po jedle zaahnú. Aj sa tak stalo. Náčelník vydal rozkazy, zadelil stráže, utiahol sa od vatier na úptie brala, bokom od svojich bojovníkov a zakrútil sa do prikrývky.

Všetku pozornosť som sústredil na zajatca a bolo mi hneď jasné, že mj plán bude ťažko splniť. Všetky ohne zhasli, len ten pri ňom udržiavali dvaja strážcovia, ktorí si vbec neahli. Ďalší traja strážcovia sa vzdialili. Tí však zároveň dozerali aj na kone a zaujali také postavenie, aby uzavreli táborisko od savany.

Chcel som Džafara nepozorovane odviesť. Podo mnou zavládla tma, mohol som sa teda nebadane spustiť po lase. Ale čo potom? Tí dvaja strážcovia by ma uvideli, ako sa približujem k ohňu. Aj keby som bleskurýchle skočil medzi nich a podarilo by sa mi ich zraziť, aj tak by ešte stačili vykríknuť. Stihol by som vbec rozviazať Džafarovi putá? A ako ho odtiato dostať? Cez savanu? Tam stoja stráže! Alebo hore po lase? Aj keby Džafar vedel dobre liezť, určite by sa všetci Indiáni vrhli na nás skr, ako by sme stačili dobehnúť k výbežku. Ak som teda ani jedného z nás nechcel vystaviť vrcholnému nebezpečenstvu, musel som sa vzdať pvodného plánu.

No čo teraz? Džafara musím vyslobodiť! A vzáptí mi svitlo. Bokom podo mnou leží predsa náčelník. Pri pokuse zmocniť sa ho síce tiež riskujem život, no predsa by to malo byť jednoduchšie, ako dostať Peržana. Keby sa mi to vydarilo, zajatca by som vlastne zachránil, pretože by sa mohla uskutočniť ich výmena.

Chvíku som ešte uvažoval, potom som spustil dolu druhý koniec lasa, ktoré bolo dostatočne dlhé, a zošplhal som dolu. Chvíu som načúval, nič sa nepohlo. Náčelník ležal iba pár krokov odo mňa. Asi spal, lebo inak by musel začuť slabý šramot, ktorý som nechtiac narobil. Nemohol som zabrániť tomu, aby som sa pri šplhaní sem-tam nešuchol o skalu, aj keď len slabo, ale predsa tak, že by to čujné ucho na malú vzdialenosť zachytilo.

ahol som si na zem a priplazil sa k náčelníkovi. Hlava mu spočívala veda skaly. Nastavil som ucho a počul som tichý, pravidelný dych. Nadvihol som sa, avú ruku som mu pevne ovinul okolo krku a súčasne som mu pravou psťou vrazil do hlavy. Celým telom mu prebehol kŕčovitý záchvev, potom znehybnel. Nepohol sa ani vtedy, keď som povolil stisk ruky na jeho krku.

Prvá polovica triku sa mi teda podarila, teraz už len nebadane dostať náčelníka hore. Postavil som sa a odniesol ho k pripevnenému lanu. Tam som ho znova položil a vrhol som pohad na strážny oheň. Nič nezbadali, no vtom sa jeden z Indiánov zdvihol a pomalým krokom sa pobral od ohňa tým smerom, kde som sa nachádzal. To mohlo pre mňa znamenať záhubu.

Chcel som náčelníka najprv spútať a zapchať mu ústa, no teraz nezvýšilo času, lebo strážca sa už medzitým mohol ocitnúť pri mne. Vedel by som ho síce zneškodniť, no zapochyboval som, či by sa mi to podarilo pri tichosti. Musel som teda chytro zmiznúť.

Prevliekol som náčelníkovi koniec lasa popod pazuchy, zaviazal som uzol a po pevnom, pťnásobne spletenom remeni som sa rýchlo vyšplhal. Keď som sa dostal hore, chytro som sa poobzeral po strážcovi. Bol už nablízku. Ak by nezmenil smer, prešiel by okolo To-kei-chuna asi na ptnásť krokov. Najskr som myslel, že nechám strážcu prejsť, no rýchlo som tú myšlienku zavrhol. Čo ak zbadá, že náčelník neleží na svojom mieste? Muselo by mu to byť podozrivé a dalo sa očakávať, že by prišiel až sem. Usiloval som sa teda omráčeného náčelníka vytiahnuť čím skr za sebou hore.

Nebolo to ahko, a na nešťastie stenu, veda ktorej sa laso napínalo, netvorila pevná hornina. Odlomil sa z nej zvetraný kúsok a spadol dolu. Indián začul zvuk a zrýchlil krok. Náčelník visel ešte hádam meter podo mnou a snažil som sa ho rýchlo vytiahnuť, čo sa však nezaobišlo bez šramotu. Indián ho zachytil a rýchlo priskočil až ku skale. Keď sa pozrel hore, aj v tej tme zbadal telo, visiace nad ním na lase.

"Uff!" vykríkol ohromene a bežal na miesto, kde ležal pvodne náčelník. Keď videl, že je preč, znova sa vrátil.

"Čo robí To-kei-chun tam hore?" spýtal sa práve vo chvíli, keď som omdletého náčelníka vyťahoval cez okraj skaly. "Vie azda náčelník Komančov lietať?"

Nedostal odpoveď. To ho znepokojilo, veď keby človek, ktorý práve zmizol vo výške, bol skutočne náčelník, určite by mu odpovedal. Indián v prvej chvíli zrejme nevedel, ako ďalej. Čo urobiť? Kričať? Náčelník nevydal ani hláska a iste si želal, aby jeho záhadný výstup na skalu ostal utajený. Strážca skutočne nevedel, či má byť ticho, alebo zburcovať tábor.

Kým bojovník pochyboval a váhal, odviazal som To-kei-chuna z lasa, spútal som mu dovedna nohy a obe ruky som mu priviazal pevne k telu. Bohužia sa pri tom prebral. Keby pokojne ležal, iste by bol dlhšie v bezvedomí, no ako som ho ťahal hore, sem-tam narazil do skaly, takže precitol skr. Ešte som mu len privzoval ruky, a už sa pohol. Cítil, že ho údy neposlúchajú, a to ho ešte skr priviedlo k vedomiu. Otvoril oči. Nakláňal som sa k nemu tak blízko, že ma aj v tme spoznal práve v tej chvíli, keď zmtený strážca optovne zavolal:

"Prečo To-kei-chun neodpovedá? Ako sa dostal hore a čo tam chce? Nemá sa nik dozvedieť, že sa vzďauje?"

Tu sa doďaleka rozahol náčelníkov mocný, prenikavý hlas:

"Je tu Old Shatterhand, Old Shatterhand! Uniesol ma! Pomoc! Prebehnite chytro poza..."

Mocne som mu pritisol avú ruku na ústa, pravou som mu oprel o prsia nž a výhražné som zasipel:

"Čuš!"

To-kei-chun dobre vedel, že nebodnem, veď ak som ho chcel využiť ako rukojemníka, nemohol som ho zabiť. Išlo mu teraz o to, povedať svojim uďom, čo majú robiť, aj sa mu to podarilo, pretože mohol hýbať hlavou. Rýchlo ňou mykal z boka na bok a pomedzi si vždy uvonil ústa. Zakaždým som mu ich síce hneď znova upchal, no zase sa prudko šklbol, takže chvíu mal ústa zavreté, a chvíu zase nie.

Využil to a v opakovaných intervaloch kričal dolu:

"Obehnite poza... kde sa dá... vyliezť hore... ležím... tu na... brale... a..."

Musel som zajatca umlčať. Nemohol som mu však strčiť nič do úst, lebo by ma bol uhryzol. Zostávala teda jediná možnosť, znova ho poriadne omráčiť.

Všetci Komančovia sa pobudili. Bolo by mi milšie, keby kričali, lenže oni boli takí múdri, že zachovali ticho a rozumeli každé slovo svojho náčelníka. Keďže som mu znova a znova zapchával ústa, zneli jeho výkriky mimoriadne nebezpečne. Vemi ich to rozrušilo, a keď zrazu stíchol, spustili taký nenávistný rev, že to z udských úst znelo takmer neuveritene. Zrejme sa rozbehli tým smerom, ktorý im udal náčelník. Prirodzene, chcel som zabrániť tomu, aby splnili jeho rozkaz, prekričal som ich teda hromovým hlasom: "Stáť! Zastavte sa a počúvajte, čo vám poviem!"

Započúval som sa do ticha, ktoré' zavládlo. Poda všetkého sa zastavili, a ja som pokračoval:

"Som Old Shatterhand a optovne som zajal To-kei-chuna. Ak zachováte pokoj a ostanete v tábore, nič sa mu nestane. No ak vyleziete sem hore, tak ho prebodnem. Chcem. aby ste pustili na slobodu zajatú bledú tvár. Keď sa rozvidnie, vypočujete si odo mňa, čo od vás žiadam za vášho náčelníka."

Chvíu panovala hlboká tíšina, Indiáni uvažovali. Potom sa ozval hlas:

"Uff! Old Shatterhand nezabije bezbranného zajatca. Nech moji bratia urobia, čo prikázal To-kei-chun!"

"Uff, uff, uff, hiiiiiii!" odpovedali Indiáni vojnovým revom a počul som, že utekajú preč.

Moja situácia nebola na závidenie. Mali pravdu, nemienil som náčelníkovi siahnuť na život. Darmo som sa vyhrážal, že bo zabijem. Jeho bojovníci liezli hore. Lenže niesť náčelníka a uniknúť prenasledovateom s týmto bremenom v tmavej noci, nebola veru hračka Keby boli všetci ušli, bez ťažkostí by som im unikol. Zošplhal by som sa so svojím zajatcom dolu z brala, rozbehol by som sa cez opustené táborisko, a po rovine oblúkom až k svojim druhom. Akokovek odvážne to znie, nebolo by to nebezpečné. Bohužia však časť Komančov ostala tu. Sprísnili stráž pri Peržanovi, teraz ich striehlo pri ohni pť či šesť, a ostatní - bolo ich vyše desať - stáli pod bralom a číhali na mňa. Dolu som sa teda nemohol spustiť.

Neostávalo mi iné, ako podniknúť nebezpečnú cestu po skalách. Ruky som musel mať pritom voné, aby som sa mohol zachytávať, a tak som si náčelníka priviazal na chrbát. Začal som zostupovať tou istou cestou, ktorá ma doviedla prvý raz sem hore. Rev Indiánov sa stlmil a nepočul som nič okrem šramotu, ktorý som nechtiac spsoboval. Veď koko ráz som sa musel zachytávať o skalné výstupky a stromy, aby som sa nezrútil! Suché haluze prašťali a do hbky sa kotúali kamene. Indiáni, ktorí sa ticho zakrádali za mnou, museli všetko počuť. Nemo vystupovali hore a rachot, ktorý som spsoboval, im ukazoval cestu. Mojou jedinou nádejou bola znalosť terénu. Postupoval som hneď vzpriamený, hneď plazmo popod stromy a pomedzi ne, alebo som musel liezť po skalách a zavše sa aj zošuchnúť dolu strminou, a to všetko s náčelníkom na chrbte.

Nanešťastie som To-kei-chunovi ešte dosia nezapchal ničím ústa, a ako som zistil poda jeho pohybov, pomaly prichádzal k vedomiu. Nemohol odtiahnuť ruky od tela, ani nohy jednu od druhej. Zato však mohol krčiť kolená a pohybovať nohami hore dolu, čo aj robil z celej sily a narážal mi odzadu do kolien. Vemi mi to sťažovalo lezenie, no predsa som postupoval dopredu. Potom si rozmyslel, že bude radšej pracovať ústami ako nohami, a začal vykrikovať:

"Sem sa, vy bojovníci Komančov! Tu som! Vlečie ma preč!"

"Mlč!" okríkol som ho. "Celkom vážne, ak nestíchneš, prebodnem ťa!"'

"Len bodni!" odvetil výsmešne. "Ako chceš dostať zajatca na slobodu, ak ma zabiješ?"

Vybakoval ďalej, iba čo sa občas pomedzi nadýchol. Vytiahol som teda nž, priložil som mu čepe na krk a pohrozil som mu:

"Ak okamžite neprestaneš, podrežem ťa!"

Starý Indián sa natoko spoliehal na moju udskosť, že aj keď cítil na krku ostrý nž, reval ďalej:

"Tu som, Komančovia! Sem sa, sem!"

Musel som nejako zasiahnuť. Ten krik nielenže prezrádzal jeho uďom, kde sa nachádzam, no nepočul by som preň ani ich kroky, keby sa dostali do mojej blízkosti. Mal som náčelníka po tretí raz omráčiť? To by som si ho musel odviazať z chrbta a stratil by som pri tom vzácny čas. Načiahol som sa teda nožom ponad plece, namieril som mu hrotom do hornej časti pŕs a bodol som, pravdaže, nie hlboko.

"Ty pes!" zrúkol.

"Ešte slovo a vrazím ti čepe do tela až po rúčku!"

Teraz už starec zmkol. Na chvíku som sa zastavil a načúval som. Nič sa nehýbalo. No vtom - áno, doahli ku mne nejasné hlasy, nie zo svahu, ale z úptia. Uhádol som, čo majú červené tváre za lubom. Hore by sa nedostali a náčelníkov hlas im prezradil, že schádzam s ním dolu. Stačilo im teda počkať, kým zídem, a tam ma privítať. Nevedeli však presne, kde to bude, preto sa rozdelili a utvorili reťaz, ktorú mžu ahko stiahnuť, len čo sa zjavím. A teraz vyvolávali jeden na druhého.

Napínavé bolo, či Indiáni roztiahli reťaz až potia, kde sa skrývajú moji spoločníci. Ak je to tak, mohol by som sa ocitnúť vo vážnej situácii. Nebol som si totiž istý, či sa Ňucháčom pri všetkej ich prefíkanosti a výdrži podarí odraziť nepriateov a kryť mj zostup. Preto som sa odteraz obával viac o nich ako o seba. Najťažší úsek som mal už za sebou a postupoval som rýchlejšie ako dosia. Za desať minút som mohol byť dolu. Vtom znenazdajky zarachotil výstrel a ozval sa výkrik:

"To máš za svoju zvedavosť, červený ničomník! Teraz vieš, kto sme."

Bol to hlas Ňucháča Jima. Komančovia teda odhalili našu skrýšu. Účinok sa okamžite dostavil, najprv spustili rev niekokí Indiáni, potom sa pridali ďalší. Poda toho sa dala uhádnuť džka reťaze, ktorú utvorili. Zakrátko som začul ďalší výstrel, a síce hodne ďaleko od miesta, kde padol prvý, a hneď nato sa ozval Jimov hlas:

"Tento rachot poznám. Však si to vystrelil ty, starý Tim?"

"Yes."

"Správne! Len im daj! Veď uvidíme, či sa nám dostanú na telo! To by bol pre Komančov vrchol blaženosti!"

Lev pomsty

Kapitola 4

Padlo ešte zopár výstrelov, na ktoré Indiáni odpovedali krikom. Počul som poda neho, že sa vzďaujú. Dostali príučku, o ktorú si koledovali. Šťastlivo som zišiel dolu. Našiel som iba kone a jedného z Džafarových dvoch sluhov.

"Vy ste tu sám? Kde sú ostatní?" spýtal som sa.

"Preč," odvetil. "Červení prenikli k nám príliš blízko a Ňucháč Jim tvrdil, že ich treba zahnať."

Vtom zašuchotalo lístie, približovali sa kroky a zjavil sa ten, ktorého sme spomínali.

"Sú preč," povedal a v prvej chvíli ma nezbadal, "a tuším sa ani tak skoro nevrátia. Len keby už prišiel mister Shatterhand. Z toho kriku, čo doliehal zhora, nebol človek múdry. Znelo to skoro tak, akoby..."

Vtom mu pohad padol na mňa a zanemel, pokročil ku mne a až po chvíli zahabkal:

"Zounds! A to že je kto? Takého tučného chlapa ako tento som..."

"To len vyzerá taký tučný," prerušil som ho. "Ono sú to dvaja chlapi, mister Ňucháč!"

"Ach, to ste vy!" zaradoval sa. "Chvalabohu, že ste..."

"Ticho, ticho!" varoval som ho. "Kričíte, akoby vás mali počuť až dolu v Mexiku. Neviete, ako blízko sú Indiáni?"

"Že blízko?" zasmial sa. "Ani nápad! Áno, boli blízko, ale už nie sú. Na vlastné oči som videl, ako vzali nohy na plecia. Prichádzali po úptí, jeden za druhým, zrejme chceli utvoriť reťaz na vaše privítanie. Lenže sme im podkúrili."

"Ozaj sa vám to podarilo?"

"Yes, a ešte ako! Mj starý Tim s ostatnými ich naháňajú, a ja som vás prišiel privítať."

"Keď je to tak, urobili ste to výborne a musím sa vám poďakovať, že ste oddurili Indiánov a striasol som sa ich. Podajte mi ruku, mister Jim. Presvedčil som sa, že sa mžem na vás spoahnúť."

"Ach, ozaj mi nemáte čo ďakovať, veď včera ste nás vytiahli z ovea nebezpečnejšej kaše. No aj tak - sem s tou rukou! Poviem vám, že stisnúť ruku Old Shatterhandovi, to je pre mňa vrchol blaženosti. Ale povedzte, kto je ten chlapík?"

"Nože mi ho zložte! Nespoznali ste ho poda hlasu? Veď sa dosť nareval."

Jim chytil zajatca, a keď som rozmotal laso, pustil ho na zem. Potom mu pozrel do tváre a zdúpnel:

"Zounds! Veď je to To-kei-chun, ten starý diabol! Ako ste sa k nemu dostali? Nebodaj náhodou?"

"Nie, naschvál."

"To nie je možné! Hádam len nechcete povedať, že ste od nás odišli už s tým úmyslom, že ukradnete červeným ich milovaného náčelníka?"

"To nie. Šiel som vyslobodiť mistra Džafara. To sa však nedalo, lebo ho príliš ostro strážili. Tak som opť potiahol náčelníka, čo je to isté, pretože keď máme jeho, už akoby sme mali mistra Džafara."

"Váš ďalší majstrovský kúsok!"

"Tentoraz to ozaj nebol špás... No ale musíme rozmýšať o inom. Indiáni budú chcieť za každú cenu vyslobodiť svojho náčelníka. Vo dne si na nás netrúfnu, vtedy sa nás boja. No v noci mžu niečo vyšpekulovať. Poda výstrelov vedia, kde sa nachádzame. Sme presne na okraji roviny, na úptí vrchu. Stačí, ak utvoria líniu, ktorá naavo od nás opíše polkruh po rovine a vpravo od nás dosiahne po úptie - boli by sme v pasci a Indiáni by mohli..."

Nedokončil som, lebo prišiel Ňucháč Tim.

"Počúvaj, starý Jim," povedal, "zdá sa, akoby Indiáni... Ach, tu ste, mister Shatterhand! Kto to tu leží?"

"To-kei-chun," odvetil som.

"Heigh-day! Chytili ste ho?"

"Áno. Máte nejakú správu?"

"Yes, mister Shatterhand. Zdá sa, že Komančovia majú čosi za lubom!"

"Poda čoho ste to zistili?"

"Pomaly sa rozťahujú po rovine."

"Nemal som pravdu, Jim? Komančovia postupujú presne tak, ako som predpokladal. Bežte rýchlo po ostatných! Nech prídu potichu sem a pripravia sa na odchod. Ja medzitým zahradím Indiánom cestu."

Vzal som si henryovku a pomedzi krovie som vyšiel do otvorenej prérie. Odtia som sa plazil ďalej po polomeri predpokladaného indiánskeho polkruhu. Keď som poda svojho odhadu zašiel už dosť ďaleko, zastavil som sa a čakal som. A naozaj, prikrčení Indiáni sa pomaly prikrádali zava jeden za druhým.

Keď bol prvý odo mňa už len na štyri kroky, vypálil som štyri výstrely, nemieril som však naňho, ani na nikoho iného.

"Spť!" zvolal som. "Tu je Old Shatterhand! Kto sa opováži ďalej?"

Rozahlo sa viacero preaknutých hlasov a Indiáni zmizli. Niekoko ráz som ešte vystrelil do vzduchu, potom som sa zdvihol a ponáhal som sa spť k našej skrýši.

Celá naša skupina bola už pokope a Ňucháč Tim sa spýtal:

"Strieali ste, sir. Na koho?"

"Na červené tváre! Hádam si len nemyslíte, že som si pre potešenie chcel zostreliť z oblohy zopár stálic?"

"Komančovia sa teda skutočne prikrádali?"

"Áno."

"A potom?"

"Dali sa na útek."

"Mžeme teda ostať tu?"

"Nie - som presvedčený, že svoj pokus zopakujú, ibaže sa natoko nepriblížia. Teda sa pohnime, a čím skr preč!"

Náčelník počul všetko, čo sme hovorili. Nevidel som dvod, prečo by sme to museli pred ním tajiť. Nepovedal ani slovo a nejavil ani iné známky života. Keď som si prevesil zbrane a vysadol na koňa, kázal som, aby vyložili hore aj náčelníka, a prehodil som si ho krížom pred seba. Potom sme cválali po rovine až potia, kde sme už raz vymieňali teraz optovne zajatého náčelníka. Tam sme zostúpili z koní, priviazali sme ich a posadali sme si. Komanča sme zložili do prostriedku. Zvýšilo trochu času, aby som porozprával svojim spoločníkom, ako som sa zmocnil náčelníka. Počúvali ma s otvorenými ústami.

No nestačil som ani skončiť, keď sa od vrchu ozvalo zavýjanie mnohých hlasov.

"To sú červenokožci," povedal Perkins. "Čo asi znamená ten krásny spev, mister Shatterhand?"

"Odpoveď je vemi jednoduchá. Hoci som ich zahnal, predsa sa nevzdali svojho úmyslu a chceli nás prepadnúť. Obkúčili našu skrýšu a na povel tam všetci odrazu vtrhli."

"Lenže vtáčkovia už predtým vyleteli!"

"Na naše šťastie. No a Komančov to tak nazlostilo, že teraz revú!"

Rozzúrený náčelník sa už nezdržal. Zasyčal na mňa:

"Hovoríš, že revú od zlosti. Ja ti však vravím, že čoskoro budú revať od radosti!"

"Pshaw!" odvetil som. "Ich rev svedčí len o ich hlúposti a tvoje slová sú ešte hlúpejšie."

"Mlč! Čo povie To-kei-chun, to nikdy nie je hlúpe. Vie, čo hovorí."

"A ja zas poznám aj tvoje myšlienky. Bojovníci kmeňa Komančov vedia, že chcem vymeniť zajatú bledú tvár a zajtra ich musím osloviť. Vedia, že sa preto nevzdialim vemi od ich tábora. Teraz sa radia, kde sa utáborím a budem s nimi vyjednávať. Odpoveď na to je jasná: tam, kde sa už raz vyjednávalo. Využijú teda noc na to, aby sa nás ešte raz pokúsili prepadnúť."

"Uff!"

"Pokus sa im však nevydarí," pokračoval som, "aj keď sa naň tak spoliehaš. Keby si neživil v duchu túto nádej, nebol by si sa nám ďalej vyhrážal. Vidíš, že tvoje reči svedčia o takej istej zadubenosti a sprostosti ako pred chvíou rev tvojich bojovníkov."

Naschvál som použil obe slová - zadubenosť aj sprostosť. To-kei-chun porušil slovo a musel som ho teraz tak hlboko potupiť, ako som vbec bol schopný. Neodpovedal a ja som pokračoval:

"Nie si hoden, aby sa nejaký bojovník vbec dal s tebou do reči, pretože si znesvtil kalumet a nedodržal mier, ktorý si nám súbil."

"Pre mňa je posvtný len mj kalumet, tvoj nie. Prečo si nefajčil z mjho? Old Shatterhand je ešte ovea sprostejší, než udia, ktorým nadáva."

"Ja som sa nezachoval sprosto a vierolomne. Keby som bol fajčil z tvojej fajky mieru, bol by mi daný prísub rovnako svtý, ako keď sa spečatil mojím kalumetom. Vedel som, aký si prefíkaný, aj som povedal svojim uďom, aké máš úmysly, a predsa som ťa nenútil, aby si namiesto mojej fajky použil svoju. Nenástojil som na tom, lebo viem, že sa ťa nemusím báť. Si oproti mne mizerný červík, ktorého mžem kedykovek rozšliapať."

"Čo by sa potom stalo s bledou tvárou, ktorá je opť v našej moci?"

"Pshaw! Až tak sa na to nespoliehaj! Vyslobodil by som toho bieleho muža, aj keby som ťa nebol zajal."

Bolo mi jasné, že sa k nám čoskoro začnú znova prikrádať. Nepotrebovali sme, aby náčelník videl, aké protiopatrenia učiníme. Preto som ho dal obrátiť dolu tvárou a potichu som sa radil so svojimi spoločníkmi. Ňucháči, Perkins, obaja ďalší sprievodcovia a ja sa vydáme oproti prípadným zvedom a dvaja sluhovia ostanú pri náčelníkovi. My šiesti sme liezli kus po zemi. Potom som prikázal, aby sa rozmiestili asi štyridsať krokov jeden od druhého v pravom uhle k vrchu, a ja som sa predsunul ešte o kus dopredu. Vyzvedač, ktorého by vyslali preskúmať naše táborisko, musel naraziť na túto líniu.

Ani tentoraz som sa nemýlil. Neležali sme tam ešte ani pol hodiny, keď som začul hlas Ňucháča Jima:

"Ktosi sa tu pchá pomedzi nás. Zadrž ho, starý Tim!"

"Yes."

Bratia ležali za mnou z pravej strany, prvý Tim a za ním Jim. Keď som sa obzrel, videl som, ako sa Tim rozbehol k akejsi postave, ktorá sa práve zdvihla zo zeme a usilovala sa ujsť. Bol to Komanč a dlhými skokmi sa blížil k miestu, kde som ležal. Pripustil som ho k sebe až na desať krokov, potom som sa zrazu vztýčil. Tak sa preakol, že zastal. Síce len na chvíočku, ale to mi stačilo, aby som k nemu priskočil, strhol ho na zem a pridržal, kým mi ho Ňucháči pomohli spútať. Nekričal a nekládol odpor.

"Tohto by sme mali!" tešil sa Jim. "Ktovie, či boli s ním aj ďalší?"

"Ako poznám Indiánov, tak nie, boli by sme ich spozorovali. Je sám," odvetil som. "Odpracme ho k náčelníkovi a potom preč odtiato!"

"Preč? A kam?"

"Nie ďaleko, ale na iné miesto, kde nás nebudú hadať. Práve mi čosi napadlo. Pred chvíou som povedal náčelníkovi, že zajatú bledú tvár vyslobodím aj bez výmeny, a teraz to urobím. Idem k náčelníckym hrobom, kde leží zajatec."

"Ale veď vbehnete rovno Indiánom do náručia."

"Nie sú tam."

"Kto vám to povedal?"

"Tento zved. Utekal pred vami. Snažil sa ujsť k svojim, musia sa teda nachádzať tam, kam smeroval. Prichádzal od vás smerom ku mne, z pravej strany. To znamená, že Indiáni musia byť vavo, nie vo svojom tábore, ale v našom úkryte, kde zostali, keď nás nenašli. Mj ďalší záver je nasledovný: keď som bol na brale, vyše desať Indiánov sa zoradilo dolu a šiesti stáli pri mistrovi Džafarovi. Akonáhle som sa vzdialil, nebolo to už potrebné. Zajatca budú strážiť najviac dvaja a s tými si ahko poradím. Ostatní sa pridali k tým, čo nás chcú prepadnúť."

Keď sme sa vrátili k To-kei-chunovi a ten zbadal nového zajatca, premeral si ho dlhým, meravým pohadom a nepovedal ani slova.

"Tak čo, ešte vždy si si taký istý?" spýtal som sa ho. "Oslobodia ťa tvoji bojovníci? Ich vyzvedača sme chytili."

"Aj tak prídu!" vyprskol.

"Sem možno, ale nie tam, kde budeme. Uvidíš, že ťa tvoja nádej klame, ako si ty chcel oklamať nás."

To-kei-chunovi a vyzvedačovi sme rozviazali nohy, aby mohli chodiť. Potom sme si našli miesto takmer o dva kilometre ďalej. Urobil som to preto, aby Komančovia nezačuli náčelníka, ak by náhodou kričal o pomoc. Dal som svojim spoločníkom pokyny, čo majú robiť, a odišiel som, odhodlaný uskutočniť svoj nový plán. Naše nové táborisko sa nachádzalo dosť obďaleč od hrobov náčelníkov. Kým som sa tam dostal, musela už uplynúť asi hodina od zajatia prieskumníka. Nepochyboval som však o tom, že červené tváre ešte vždy zotrvávajú na tom istom mieste, odkia sa vydal na výzvedy. Že bol zved preč celú hodinu, nepovažovali ešte za dvod na znepokojenie. Dalo sa teda predpokladať, že tam dolu pri hroboch nenarazím na veký odpor.

Ukazovalo sa, že som sa domnieval správne. Ako som sa predieral krovím, zazrel som ešte stále horiaci oheň a pri zajatcovi sedieť iba dvoch Komančov, aj to, našťastie, obrátených chrbtom ku mne.

Zaahol som a opatrne som sa k nim priplazil. Krovie tu už nerástlo a tráva bola taká nízka, že ma vbec nezakrývala. Musel som sa držať v tieni, ktorý vrhali na zem obaja Indiáni. S ťažkosťami sa mi to podarilo. Priblížil som sa k nim napokon len na pár krokov. Potichu som sa zodvihol a s revolverom v ruke som sa dvoma skokmi ocitol Indiánom za chrbtom. Začuli moje kroky a obaja sa obzreli. Onemeli od ohromenia, no mali toko duchaprítomnosti, že siahli po nožoch a chceli vstať.

"Ostaňte sedieť a nepohnite sa, lebo vás zastrelím!" rozkázal som im.

"Uff, uff!" vykoktal jeden z nich. "Old Shatterhand!"

"Áno, som Old Shatterhand. Ak ma neposlúchnete na slovo, ste synmi smrti, aj váš náčelník je stratený. Odložte nože!"

Poslúchli. Prešiel som k Džafarovi a prerezal mu putá, pričom revolverom v druhej ruke som mieril na strážcov a držal som ich v šachu. Potom som požiadal Peržana:

"Vezmite tie remene a zviažte červeným džentlmenom nohy aj ruky."

Vstal a chcel vykonať mj príkaz. Tu jeden z Indiánov vyhlásil:

"Nedáme sa poviazať!"

"Ak neposlúchnete, zastrelím vás a okrem toho vám vezmem medicíny a aj s vašimi skalpmi ich hodím do ohňa. Potom uvidíte, či vás pripustia do večných lovísk."

"Uff!" zhrozili sa.

Ďalej sa už nevzpierali, vyhrážka zaúčinkovala. Peržan ich spútal.

"Orabovali vás, mister Džafar?" spýtal som sa ho.

"Áno," vyhlásil stručne.

"Kto má vaše veci?"

"Náčelník. Ale sú to iba maličkosti. Čo bolo cennejšie, to som dal do vaku na mulici."

"Ten máme."

Potom som sa opť obrátil k strážcom:

"Vidíte, aké plody prináša vaša zákernosť a vierolomnosť. Váš zajatec je zase slobodný, zato To-kei-chun je opť v mojej moci. Teraz opustíme toto miesto. Jeden z vás pjde s nami, aby bol svedkom mjho dohovoru s náčelníkom, a potom sa sem vráti ako jeho posol. To-kei-chuna posadíme na koňa a poputuje s nami, až kým sa nedostaneme do bezpečia. Beriem teda aj jeho koňa."

Džafar si doviedol svojho aj náčelníkovho koňa, okrem toho aj zbrane a ďalšie predmety, ktoré ostali na mieste, kde odpočíval náčelník. Jednému zo strážcov som rozviazal nohy a ruky som mu priviazal o strmene. Jeho druhovi som zapchal ústa, aby nemohol kričať. Potom som zašliapal oheň a vyrazili sme.

Len čo sme sa dostali na vonú rovinu, Peržan preriekol:

"Za čo všetko vám vďačím, sir! Deň čo deň som vaším včším dlžníkom. Teraz ste ma znova vyslobodili."

"Ale naposledy!" povedal som vážne.

"Isteže! Veď hádam už len znova nepadnem do rúk tým diablom."

"Ak budete aj naďalej taký neopatrný ako dosia, tak sa to určite stane."

"Pokia to záleží odo mňa, viacej by sa to nemalo prihodiť."

"Dúfam. Počúvajte!"

Za nami sa ozval hlasný vresk.

"Prečo Komančovia tak revú?" spýtal sa Peržan. "Hádam len nechytili našich spoločníkov?"

"Nie. Sú pred nami. Komančovia revú od zúrivosti, uvedomili si, že nemžu zachrániť svojho náčelníka. Vrátili sa do tábora a zistili, že ste sa zachránili, ba navyše sme uniesli ešte aj jedného ich bojovníka."

"Budú nás prenasledovať!"

"Nech len skúsia! Mimochodom, mžete sa tešiť, že sa mi ten kúsok podaril, inak by toto bol váš posledný deň."

"Naozaj ste presvedčený, že by ma zabili?"

"Bez milosti a zutovania."

"Či sú to len hrozní udia! Veď aj u nás žijú polodivošské národy, pred ktorými sa treba mať na pozore, ale zato nie sú takí krvilační ako Indiáni."

"Ja vás z vlastnej skúsenosti mžem presvedčiť o opaku. Koko ráz mi v Oriente ukladali o život iba preto, že nie som moslim. Indián však nepozná náboženskú nenávisť a nepriateom bielych sa stal len preto, že mu od nich stále hrozí záhuba. Bráni si svoj vlastný život, to je všetko."

"Tak mi teraz povedzte, čo som týmto Komančom urobil napríklad ja?"

"Po prvé ste beloch, teda ich nepriate. Aký je váš osobný postoj k nim, na to nie sú zvedaví. A ďalej, cestujete cez ich územie bez toho, že by ste sa ich spýtali, či sa im to páči, alebo nie."

"Čo už mžu mať proti tomu?"

"Čudujete sa? Smiem napríklad ja putovať po Perzii tak, ako vy tu?"

"Samozrejme!"

"Naozaj? Utáboriť sa a nocovať, kde chcem? Živiť sa, ako chcem? Strieať byvoly, jelene a tak ďalej, ako sa mi páči? Zákonitým majiteom pdy brať potravu bez toho, že by sa mohli proti tomu ohradiť?"

"Hm!"

"No vidíte! Nemá azda hneď na vašich hraniciach hociktorý šejk právo, od každého cudzinca, ktorý chce ísť cez jeho územie, vyžadovať poplatok?"

"To je pravda."

"Keby tu požadoval čosi také nejaký náčelník, namiesto poplatku by dostal guku do hlavy. Indiánov tu boli kedysi milióny, a patril im celý svetadiel. Z týchto miliónov ostala úbohá hŕstka, ktorú nemilosrdne ženú z miesta na miesto. Kto je teda krutý - Indián, či beloch?"

Peržan mlčal, ale Komanč priviazaný o mj strmeň, zrejme porozumel obsah mojich slov a zvolal:

"Uff, uff! Takto hovorí Old Shatterhand, hoci on sám je bledá tvár!"

"Ja som to vždy hovoril."

"Tak si teda ozajstný priate červených mužov."

"Áno, to som, a lepšie by ste urobili, keby ste mňa i mojich druhov prestali prenasledovať."

"Rád by som o tom povedal svojim bratom, ale neviem, či sa smiem k nim vrátiť. Prepustí ma Old Shatterhand na slobodu?"

"Áno. Najprv sa však musíš zúčastniť mjho rozhovoru s vaším náčelníkom. Keď sa rozhovor skončí, prepustím ťa, aby si bojovníkom Komančov mohol oznámiť, o čom som sa zhováral s To-kei-chunom."

Medzitým sme sa priblížili k miestu, kde som zanechal svojich druhov. Pretože tu na otvorenej prérii nebolo v noci jediného záchytného bodu, poda ktorého by som sa mohol orientovať, mocne som zapískal a hneď prišla aj odpoveď - presne som dodržal smer. Zaburácal mi oproti Jimov hlas:

"Haló, sir! Pískali ste to vy, či si to píska niekto iný?"

"To som ja."

"Podarilo sa vám... aha, veď sú tu traja muži namiesto jedného! Je mister Džafar..."

"Som slobodný!" skočil mu do reči Peržan a zoskočil z koňa. "Mister Shatterhand ma vyslobodil!"

"Zounds! To sa vám zase vydarilo! A kto je ten tretí džentlmen? Komanč? To je už nad všetko očakávanie! Nemyslíš aj ty, starý Tim?"

"Yes," odvetil jeho brat. A proti svojej zvyčajnej málovravnosti výnimočne dodal: "Bol to vekolepý kúsok. Priznám sa, že mi nad tým priam zastáva rozum!"

"Zastáva ti rozum? To si vyprosím, pretože brat, ktorému zastal rozum, to by pre mňa rozhodne nebol vrchol blaženosti."

Medzitým som zostúpil z koňa. Keď To-kei-chun videl, že som sa skutočne vrátil s jedným zajatcom a jedným Komančom, iba zlostne zavrčal "uff!", ale inak nepovedal nič. Moji spoločníci vyzvedali, ako som vyslobodil Džafara. Odvetil som im:

"Dozviete sa to, keď budeme mať viac času. Teraz sa musím predovšetkým pozhovárať s To-kei-chunom. Chcem sa poistiť, aby znova neporušil slovo."

Potom som oslovil náčelníka:

"Nech To-kei-chun vypočuje, čo mu teraz poviem! Nedodržal slovo a mal by som ho za to zabiť. Jeho život je v mojich rukách, no aj tak mu ho chcem darovať. Na slobodu ho však teraz ešte neprepustím, pretože by nás ďalej prenasledoval."

"Nebudem vás prenasledovať," precedil cez zuby.

"Ty to síce hovoríš, no neverím ti ani slovo. Kto Old Shatterhanda raz oklame, tomu nikdy viac nevenuje svoju dveru. Pjdeš s nami ďalej, pripútaný o koňa! Tvoji bojovníci nás nebudú prenasledovať, ale vyčkajú tu na tvoj návrat! Len čo zbadám, že idú za nami, zastrelím ťa!"

"Uff! Nebudú tu chcieť ostať."

"Zostanú, pretože im to rozkážeš."

"Kto im to má oznámiť?"

"Tento bojovník, ktorého som doviedol."

"Uff! Ty ho pustíš na slobodu?"

"Áno. My však hneď teraz vyrazíme. Predtým ti odnímem tvoju medicínu. Ak budem s tebou spokojný, dám ti ju nazad a vrátiš sa k svojim. No ak nebudete konať poda mojej vle, tak tvoju medicínu zničím."

"Naozaj dodržíš slovo a pustíš ma spť aj s mojou medicínou?"

"Áno."

"Čo urobia ostatné bledé tváre?"

"Subujem ti, že tomu, kto by konal proti mjmu prísubu, vpálim guku do hlavy."

"Verím ti! Spečaťme to fajkou mieru!"

"Vlastne to ani nie je potrebné, pretože Old Shatterhand dodrží slovo aj bez kalumetu. Ale nech je po tvojom. Vyfajčíme fajku mieru, teraz však tvoju. Vieš prečo!"

Po skončení slávnostného obradu To-kei-chun vydal svojmu bojovníkovi príkaz, ktorý som požadoval. Rozviazal som mužovi putá a ten zaraz vhupol do nočnej tmy. Zved, ktorého sme chytili už predtým, ho sprevádzal. Potom som si vzal k sebe náčelníkovu medicínu. Náčelníka sme pripútali o koňa a cválali sme celú noc až do predpoludnia, kým naše kone neboli už natoko vyčerpané, že sme im museli dožičiť odpočinok.

Počas tejto prestávky Ňucháč Jim navrhol, že by sa jeden z nás mal vrátiť a preskúmať, či sa Komančovia nevydali za nami. Nepovažoval som to však za potrebné, vedel som, že tentoraz poslušne splnia rozkaz svojho náčelníka. Nešlo iba o jeho život, ale čo bolo ešte vážnejšie, aj o jeho medicínu.

Za tri dni sme sa dostali na hranice New Mexika. Bol už najvyšší čas rozlúčiť sa so spolupútnikmi a pokračovať v pvodne započatej ceste. Zložil som To-kei-chunovi putá, vrátil som mu medicínu a oznámil som mu, že je voný. Nesmie však svoju slobodu zneužiť na uskutočnenie pvodného plánu a prepadávať osady, pretože nájdem prostriedky a spsob, ako varovať bielych. Odišiel bez jediného slova. Optovne som mu daroval život, no bol som presvedčený, že keby sme sa náhodou stretli, bude sa voči mne správať opť ako k nepriateovi.

Rozlúčka s Perkinsom a dvoma ďalšími sprievodcami, ktorí do našich podujatí nijako nezasiahli, prebehla krátko. Zato Ňucháč Jim, keď mi podával obe ruky, povedal:

"Sir, naše názory sa cestou zavše rozchádzali. Ale rozumný človek musí mať rozum, keď chce konať ako rozumný človek. Preto sme uznali, že ste zakaždým mali pravdu. Mžete nám odpustiť?"

"Vemi rád, milý Jim."

"Ďakujem vám. Ako ste to povedali? Milý Jim? Za to vám ešte špeciálne ďakujem, lebo keď milým Jimom nazve niekoho Old Shatterhand, tak je to ozaj vrchol blaženosti. Nemyslíš aj ty, starý Tim?"

"Yes!"

"Well! Tak sa teda rozchádzame v priatestve a bude pre nás vekým potešením, keď sa s vami opť stretneme. Kus cesty pjdeme ešte spoločne s mistrom Džafarom, možno po Santa Fé, kde si nájde dobrých sprievodcov do San Franciska. Majte sa teda dobre, mister Shatterhand, a nezabúdajte na oboch starých Ňucháčov!"

Stisol som mu ruku, potom aj jeho bratovi a súbil som:

"Budem na vás rád spomínať. Či by som mal vari na vás zabudnúť, milý Tim?"

"Nie!" odvetil stručne, ale dojato, otočil koňa a vyrazil za ostatnými.

Ostali sme už len my dvaja s Džafarom.

"Sir," povedal, "nechcem vypočítavať, za čo všetko vám vďačím. Bol by som však vemi rád, keby som raz mal príležitosť oplatiť vám to. Smiem dúfať, že by to bolo možné?"

"Ako sa hovorí, na svete je možné všetko."

"Prídete azda opť k šammarským Arabom?"

"Nevylučujem to."

"Alebo dokonca do Perzie?"

"Aj to je možné."

"Nemohli by ste mi približne udať čas, kedy...?"

"Nie. Som ako vták bez hniezda, ktorý poletuje hneď tu, hneď tam."

"Nemžeme sa teda dohodnúť, kde a kedy sa stretneme. Je vedajšie, čím som teraz, a neviem, čím budem potom. No som presvedčený, že sa dopočujete o mirzovi Džafarovi, ktorý je synom mirzu Masuka. Zapamtajte si to meno! A aby ste si zavše spomenuli na mňa, dovote mi, aby som vám na pamiatku venoval túto zbraň. Vlastne vďaka nej som sa s vami zoznámil a ona bola dvodom, že ste ma zachránili. Urobíte mi to potešenie a prijmete ju?"

Džafar mi podával handžár, ktorý som mu po jeho oslobodení vrátil.

"Mal by som vlastne dýku odmietnuť, pretože je príliš cenná. Ale chcem..."

"Príliš cenná pre záchrancu mjho života?" prerušil ma. "Bol by som rád, keby som vás mohol obdariť ešte vzácnejšie! Možno sa mi to podarí neskr. Rozhodne vám však subujem jedno: každý, kto mi ukáže tento handžár, mže si byť istý, že urobím preňho všetko, čo si len zaželá, pokia to bude vbec možné. Zbohom, priate mj! Ostatní sú už tak ďaleko, že ich sotva vidím!"

"Zbohom! Vďaka za dýku. Nerád by som však bol dakedy odkázaný na vašu pomoc, ktorú by mi mala sprostredkovať."

Podali sme si ruky a každý odcválal svojou stranou, on na západ, a ja k Nugget-Tsilu.

Džafarove posledné slová zneli dosť sebavedome, akoby si bol istý, že raz bude mocným a vplyvným mužom. Čím bol teraz? Bola to pre mňa hádanka. Nerozprával o sebe, o svojom postavení a úlohách, a ja som zas nechcel do neho dotierať a nasilu sa ho vypytovať. Vlastne mohol byť voči mne trochu otvorenejší, veď mi vďačil za svoj život. No možno to bolo takto najlepšie, veď ktovie... či sa ešte stretneme? - Ma'ša Allah jekun, wa ma lam ša'a Allah jikun - Čo Boh chce, stane sa, a čo nechce, to sa nestane!

LEV KRVNEJ

POMSTY

So svojím verným hadžim Halefom Omarom som preputoval už mnoho krajín Orientu a bolo mojou dávnou túžbou podniknúť dlhšiu cestu do Perzie, aby som získal ďalšie skúsenosti. Pobral som sa teda k Haddedínom za hadžim, pozvať ho na túto výpravu. Medzitým sa stal šejkom Haddedínov a utáboril sa so svojím kmeňom vo vrchoch, na Džebel Chanuke pri Tigride. Halefa nadchol mj návrh na ďalekú výpravu, lenže najprv bolo treba navštíviť Džebel Šammar a mesto Hail, aby sa oživili staré priateské styky medzi Haddedínmi a ďalšími kmeňmi šammarského národa.

Hadži bol nielen odvážny bojovník, ale teraz aj múdry diplomat a jeho Hanneh mu stála po boku a múdro mu radila. Obaja sa domnievali, že obnovenie týchto stykov by vemi prospelo ich Haddedínom a prinieslo by im značnú prevahu nad okolitými kmeňmi, ktorým nemohli nikdy celkom dverovať, darmo uzavreli s nimi mierové zmluvy. Poda beduínskych obyčají i z ďalších dvodov sa mal Halef vydať na cestu vlastne s vekou, parádnou skupinou jazdcov, aby na Džebel Šammare urobil dojem. To by však bolo podujatie bez rizika, ktorým by sa nijako nepreslávil. Okrem toho malý šejk túžil po dobrodružstvách, do studnice ktorých by mohol kedykovek načrieť, keby sa pri rozprávaní chcel pochváliť. Začal preto celkom vážne rozmýšať o tom, či by sa na tú výpravu nemal vydať sám. Tu však energická Hanneh vemi rezolútne zasiahla a - ako sa vyjadril - láskyplne, no prísne a rázne vyhlásila, že to nedovolí. Našťastie som ich práve v tej chvíli prišiel navštíviť, a to do celej veci vnieslo celkom nečakaný obrat.

To bude niečo! Odcválať na Džebel Šammar s Kara ben Nemsim a ukázať sa tamojším Šammarom ako "priate a ochranca" tohto "najvčšieho hrdinu celého sveta"! V tom prípade, prirodzene, netreba žiadny sprievod, a črtajú sa tu dobrodružstvá, nad ktorými budú udia otvárať oči, "kým svet svetom stojí"! Zároveň by sa pri tom mohla splniť dávna túžba udatného hadžiho aj jeho obozretnej Hanneh, že by sa Kara ben Halefovi možno naskytla príležitosť dokázať Haddedínom, akým je dstojným synom svojho udatného otca. Splnilo by sa tak najvrúcnejšie želanie jeho rodičov. Halef bol síce presvedčený, že nik nemže bdieť nad jeho synom lepšie ako on sám, no Hanneh si to nemyslela. Omnoho vďačnejšie mi zverila svoje dieťa, až sa napokon dohodli, že nás Kara ben Halef má sprevádzať. Halef sa ma ešte raz spýtal, či má vziať so sebou oddiel haddedínskych bojovníkov, alebo nie:

"Milý sidi, vždy si zastával názor, že vea sprievodcov iba prekáža. Si o tom presvedčený dodnes?"

"Áno. Prečo ťa to zaujíma?"

"Pretože som si pvodne zaumienil, že túto cestu podniknem v sprievode asi sto mužov - je to psobivejšie, ako keby som prišiel iba s niekokými uďmi. Keď si sa tu však zjavil ty, s hrdosťou myslím na naše nebezpečné výpravy a činy, ktoré sme dokázali bez cudzej pomoci. Popularite, ktorú sme si na týchto výpravách získali, vďačím za to, že som sa stal šejkom Haddedínov. Bohužia, za posledné roky som túto svoju slávu vemi nezveadil. Majú moje údy nečinne hrdzavieť a moja va podobať sa starej šabli, ktorú už nemožno vytasiť z pošvy? Veď poznáš svojho verného Halefa a vieš, že nemžem žiť bez nebezpečenstva, tak ako ryba bez vody. Moja duša sa dusí v tejto nečinnosti a duch sa podobá orlovi, ktorého Alah premenil na slimáka. A čo by bolo z mjho syna Karu, ak sa mu nenaskytne príležitosť dokázať svoju šikovnosť a osvedčiť udatnosť? Obyčajný povaač, ktorého jedinou starosťou je popíjať datovú šťavu, lagmit a napokon umrieť na rašah el baruhda, na chrípku z prechladnutia. Vari sa mže vyznamenať, keď ho vezmem so sebou pod ochranou sto jazdcov? Nie! Preto ťa s radosťou vítam. Túžim zase zažiť niečo, čo možno zapísať do análov hrdinov, no to sa stane jedine vtedy, ak aj teraz učiníme tak ako predtým: vyrazíme sami. Čo ty na to?"

"Najprv sa spýtaj, čo na to povedia tvoji bojovníci, ktorí ťa mali sprevádzať, a teraz ostanú pekne tu?"

"Tých sa nebudem pýtať. Ja som šejk, a oni musia poslúchať. Neskr ich odškodním vekou loveckou výpravou. Teraz teda očakávam tvoju radu, milý sidi!"

"Pokia ide o mňa, súhlasím, aby sme vyrazili sami, a síce aj z iných príčin."

"Čo máš na mysli?"

"Rozváž si najprv tú vzdialenosť! Džebel Šammar je odtiato vzdialený najmenej štrnásť dní jazdy na rýchlych ťavách, kone by sme pre nedostatok vody nemohli brať. To znamená, že na sto jazdcov by si musel vziať sto ťažných tiav, na ktoré by sme naložili vaky s vodou. Takto by sme tam dorazili až za štyri alebo pť týždňov. Kde vziať vodu na ďalšie tri týždne? A pomysli na nepriateské kmene, územím ktorých treba prejsť! Oddiel o sto jazdcoch by celkom iste odhalili, kým tri osoby by pravdepodobne nezbadali. A keďže ti záleží na sláve, tak sa ťa pýtam, čo je včšia česť - keď nebezpečenstvá, ktoré nám prídu do cesty, prekoná šťastne sto mužov, alebo len traja?"

"Pjdeme sami, sidi, ja, ty a mj syn Kara, pre ktorého bude najvčšou cťou, že sa smie na tejto výprave zúčastniť po tvojom boku. Pozhováram sa s Hanneh, so svojou ženou. Nachystá nám na cestu najjemnejšiu múku a množstvo najšťavnatejších datlí, takže cestou ozaj nebudeme trpieť nedostatkom." Potom veselo zatlieskal a dodal s rozžiarenou tvárou: "Hamdulilah, česť, sláva a vďaka buď Alahovi, opť nás bude ovievať vzduch púšte a budem mcť dokázať, že ešte vždy žije vo mne starý hrdina a víťaz, ktorého nik nepremže a ktorý v každej tiesni a nebezpečenstve bol tvojím verným priateom a statočným ochrancom.

Nemo som si vypočul jeho reč. Jednoducho rád krasorečnil, a že pritom zavše pozamieňal úlohy, na tom som sa mohol iba potajme pobaviť.

Nemusím sa ani zmieniť, koko celkom zbytočných ponaučení, týkajúcich sa bezpečnosti jej syna, sme si museli vypočuť od Hanneh. Kara ben Halef bol nesmierne pyšný, že ho berieme so sebou na takú ďalekú a veru aj dosť nebezpečnú cestu. Rozlúčili sme sa a on, vzpriamený v sedle, vyrazil prvý v sprievode Haddedínov, nosičov kozích koží, ktoré po nafúkaní mali slúžiť ako kellek, plť na preplávame Eufratu. Prepravili nás na pravý breh rieky a potom sa vrátili, zatia čo my sme pokračovali smerom na juhozápad, do púšte Nefud.

Halef vybral na našu cestu tri najrýchlejšie a najvytrvalejšie ťavy, ktoré aj niekoko dní vbec nepotrebovali vodu. Pretože však tieto ťavy neslobodno príliš preťažovať, vzali sme iba tri malé vaky, ktoré sme po šiestich dňoch takmer vyprázdnili, takže sme sa museli postarať, ako ich znova naplniť. Bolo to však dosť nebezpečné, pretože v tomto období býva tých málo studní v arabskej púšti často obsadených. Kmene v tejto oblasti prechovávali k Haddedínom zvčša nepriatestvo. Najvčšie nebezpečenstvo predstavovali pre nás beduíni kmeňa Šerarat, ktorí prisahali krvnú pomstu Haddedínom, a keby sme im padli do rúk, stálo by nás to život. Ich šejk mal prímenie Abu' Dem, Otec krvi, vemi priliehavé označenie. Okrem toho sa v kmeni nachádzal istý muž, ktorý bol ešte zlovestnejší ako krvilačný šejk, a síce Gadub es Sahhar alebo Gadub čarodejník, mág a zázračný lekár Šeraratov.

Tento "čarodejník" bol slávny u priateov a zlopovestný u nepriateov svojho kmeňa. Bolo známe, že pri každom hlasovaní o osude nejakého zajatca vždy žiadal jeho smrť a zvčša to aj presadil. Ak šlo nebodaj o inoverca, šiitu, žida alebo dokonca kresťana, potom o nejakých ohadoch už skutočne nemohlo byť ani reči. Dokonca aj Šerarati, ktorí obdivovali jeho umenie, sa ho báli a mali sa pred ním na pozore, pretože hnev tohto muža mohol byť nebezpečný aj pre jeho najbližších. Udržiaval si v kmeni včšiu moc ako sám šejk a povrávalo sa, že šejk by sa ani nehneval, keby sa čarodejníkovi prihodilo čosi udské.

Od tohto kmeňa nám hrozilo o to včšie nebezpečenstvo, že sme nevedeli, kde sa teraz nachádza. Boli sme približne v rovnakej výške ako je kraj El Džuf, poldruha dňa jazdy východne od neho, a malú studňu Bir Nufah sme mohli dosiahnuť okolo poludnia. Teraz bolo treba zistiť, či je obsadená, alebo nie. Chcel som ísť vopred na prieskum, no Halef to nepripustil.

"Sidi, chceš ma uraziť?" pohoršil sa. "Ty si Frank, a ja som ibn el Arab; nie je teda mojou vecou preskúmať terén? Alebo máš pochybnosti, či som na to dostatočne šikovný?"

"Dverujem ti, ale vieš, že som v tomto ohade bol tvojím učiteom."

"To nič neznamená, pretože žiak mže učitea nielen dobehnúť, ale aj predbehnúť."

"Myslíš, že toto je ten prípad?"

"Ja si vbec nič nemyslím. Však sa to ukáže, a nech sa Kara, mj syn, naučí obdivovať svojho otca. Preto ťa, ako tvoj a jeho ochranca, žiadam, aby si mi dovolil ísť napred."

Čo som mal robiť? Na spoahlivého prieskumníka si počínal hadži príliš unáhlene. Mohol som ho však zahanbiť pred jeho synom? Nie. Pustil som ho teda dopredu. Čoskoro sme ho videli, ako cvála na svojej bleskurýchlej ťave s vetrom o preteky, potom zmizol za obzorom a my sme ho nasledovali doterajším tempom. Do poludnia sme mali pred sebou ešte asi dve hodiny jazdy, dovtedy by sme mali djsť k studni, ktorej polohu som síce približne poznal, no okolie mi bolo neznáme. Pri tej rýchlosti, akou sa Halef vzďaoval, by za dobrú hodinu mal byť tam. Po poldruha hodine som z opatrnosti zastal, že vyčkám na jeho návrat. Uplynula ďalšia hodina, a keď sa stále nevracal, robil som si už starosti. A keď ubehlo ešte raz toko času, Kara sa ma zamyslene opýtal:

"Sidi, nemal sa mj otec už dávno vrátiť?"

"Asi spozoroval pri studni nejakých udí a čaká, kým odídu," chlácholil som znepokojeného chlapca.

"To by nebolo od neho rozumné, lebo v tom prípade by nás mal varovať."

"Netráp sa, včšmi sa naňho spoahni. Veď si počul od neho samého, že je dobrý prieskumník."

Kara mlčal. Keď bezvýsledne ubehla ďalšia polhodina, priznal sa mi:

"Sidi, mám už obavy. Kiež Alah ochraňuje mjho otca! Ponáhajme sa mu na pomoc!"

"Nebudeme sa ponáhať, pjdeme opatrne, a síce ty tesne za mnou."

"Prečo za tebou?"

"Z opatrnosti. Pri studni nie je čistý vzduch. Zrejme sú tam udia."

"Alah, Alah! Chytili mjho otca?"

"To neviem, ale ak mám byť úprimný, mám také podozrenie."

"Tak sa musíme ponáhať, aby sme mu pomohli!"

"Naopak, musíme počkať. Ak tvoj otec padol do rúk tým mužom, budú pozorovať okolie, odkia prišiel. Domyslia si, že nebol v tejto šírej púšti sám. Ak by sme sa náhlili k studni, zbadajú nás skr ako my ich a urobia príslušné opatrenia. Zostúpili z koni, z diaky sú teda malí, zato my s našimi ťavami predstavujeme zďaleka viditené terče. Ak sa budeš držať za mnou, mžu nás považovať za jedného jazdca. Vytiahnem ďalekohad a dúfam, že ich spozorujem skr ako oni nás."

Vyrovnaným tempom sme postupovali zvona dopredu. Dosia sme mali pred sebou rovinu, no teraz sa obzor pred nami nepravidelne zvlnil. Ďalekohadom som rozoznal niekoko holých skalných chrbtov. Medzi nimi alebo za nimi musela byť studňa, a to ma utužilo v presvedčení, že Halefa lapili, veď inak by sme ho teraz museli zazrieť. Vo svojej prílišnej horlivosti zrejme vyšiel až hore na skaly, kde ho zbadali a potom od chrbta prepadli.

Vlastnil som výborný ďalekohad a preskúmal som podrobne každý skalný chrbát, ale márne. Keby tam niekto stál, zaručene by som ho objavil. Keby však ležal za nimi, uvidel by som ho až vtedy, keby som sa ocitol pri ňom. A to by bolo už neskoro.

Nemohol som sa k bralám priblížiť až natoko, aby nás spozorovali voným okom, preto som odbočil a popohnal som svoju ťavu.

"Mašalah!" vykríkol Kara ben Halef. "Ty chceš studňu obísť? Ale veď mj otec ostane potom bez pomoci."

"Len poď a dveruj mi!" odvetil som. "Ak je situácia pri Bir Nufahu taká, ako tuším, potom zvedovia upierajú pozornosť jedine na severozápad, odkia nás očakávajú. My však opíšeme oblúk až po východný bod skalných chrbtov a odtia potom pod ich ochranou zabočíme znova k studni. Neočakávajú, že by sme mohli prísť odtia, predpokladám teda, že sa nám podarí nepozorovane k nim prikradnúť. Čo urobíme ďalej, to zatia ešte neviem."

Po štvrťhodine sme boli na skalách. Za prvým chrbtom sa súbežne ťahal druhý a medzi nimi sa vinula kukatá úžabina, takzvaná vadí. Vystupovali sme dohora po jej svahu a dávali sme pozor na ťavy, aby sa im spod nh nešúchali kamene. Skaly siahali čoraz vyššie a tesnejšie sa zbiehali, čo mi vyhovovalo, lebo hoci sa tým zužoval náš obzor, zároveň sa zmenšovalo aj riziko, že nás vysliedia. Vždy, keď sa údolie zatáčalo, zastali sme a skúmali, či tam neodhalíme nejakú nepriateskú bytosť. Postupovali sme teda dopredu pomaličky, a tak úsek, ktorý by sme inak prešli za hodinu, nám trval aj dve.

Konečne sme spozorovali neklamné znaky, že sa nachádzame v blízkosti studne - na svahoch ešte trčali vyschnuté kríky, ale prostriedkom doliny rástla už tráva. Museli sme teda byť stokrát opatrnejší.

Zase sme došli k zákrute. Dosia sme na takýchto miestach nezostúpili z tiav, tentoraz som však svoju ťavu zastavil a zoskočil som. Pritískal som sa tesne k bralu a vystrčil som vždy iba polovicu tváre. Po chvíli sa dolina predo mnou nápadne rozšírila a zazrel som zo dvesto dobre ozbrojených bojovníkov na ťavách, v ktorých som na svoje nie najpríjemnejšie prekvapenie poznal Šeraratov. Bokom od vekej skupiny sedeli niekokí muži, ktorí vyzerali ako náčelníci, a medzi sebou držali hadžiho: bol ich zajatcom.

Jeden z náčelníckej skupiny práve vstal, obrátil sa tvárou ku skalám, zavolal akési meno a potom sa spýtal:

"Ešte vždy nič nevidíš?"

Pozrel som hore a zočil som beduína, ktorý sliedil spoza vekej skaly. Odvetil:

"Ani človeka."

"Tak sme sa teda mýlili a zajatec bol sám. Poď dolu, nemáme kedy dlhšie čakať. Musíme sa pohnúť, lebo neprídeme do večera k Bir Nadahfe."

"Čo je? Čo vidíš, sidi?" spýtal sa šeptom mj mladý spoločník. "Počujem volanie."

"Zíď dolu a prelež sem ku mne. Uvidíš svojho otca," pošepol som mu.

Kara poslúchol. Keď zazrel Halefa, stisol som mu plece a varovne som šepol:

"Pst! Vydrž! Teraz sa nedá nič robiť. Musíme počkať do večera."

"A nebude neskoro?"

"Nie. Násilím proti tokým uďom nič nezmžeme. Jedine lesť nám dopomže k cieu, a na to je noc tá najsprávnejšia chvía."

"Ale čo, ak mjho otca dovtedy zabijú?"

"To neurobia. O osude zajatca mže rozhodnúť jedine džemma, rada starších, ale jej členovia sa tu nenachádzajú. Vidíš, že sú tu samí mladí bojovníci."

"Aké majú asi úmysly? Na kočovnú výpravu to nevyzerá, nemajú so sebou ženy, starcov, deti a zvieratá. Žeby vojnové ťaženie?"

"Nie. Vidíš tie ťavy tamto vavo, vysoko naložené lanami a rohožami? Tie laná a rohožky majú slúžiť na prepravu zvierat a balenie ďalšej koristi. Ide teda o lúpežné ťaženie."

"Proti komu?!

"To neviem, no dúfam, že sa to dnes večer dozviem."

"Od koho?"

"Priamo od Šeraratov. Budeme ich odpočúvať."

"Sidi, ako vidím, mj otec mal ozaj pravdu, keď tvrdil, že ak chce človek niečo zažiť, treba len ísť s tebou a mže očakávať tie najneuveritenejšie dobrodružstvá. No pozri, musíme odtiato čo najrýchlejšie zmiznúť! Už nasadajú. Keď sa dostanú sem, odhalia nás."

"Neprídu sem, vyjdú z úžabiny bokom, tamto vavo, pretože sa chcú dostať k studni Bir Nadahfa."

"Odkia to vieš?"

"Pred chvíou to povedal náčelník, keď volal dolu zveda. Studňa leží južne odtiato a východ z úžabiny ukazuje tým smerom."

"Bol si už pri tej studni?"

"Nie, ale čítal som o nej a jej okolí dkladnú štúdiu. Starý arabský spisovate Hamdani navštívil tie miesta a opísal ich. Bolo to už síce dávno, v tejto krajine sa však podobné miesta aj za stáročia zmenia len tak nepatrne, že Hamdaniho opis nestratil pravdepodobne dodnes na aktuálnosti. Vidíš, že som mal pravdu? Držia sa doava. Tvojho otca pripútali na vlastnú ťavu. Obzerá sa dozadu, tuší, že sa tu skrývame a pozorujeme Šeraratov. Keď to zaručene nebude nebezpečné, ukážem sa mu, aby som ho upokojil."

Beduíni opúšťali úžabinu v takom poradí, že náčelníci, ktorí držali Halefa medzi sebou, odchádzali poslední. Ešte tesne predtým, ako zmizol za bralami, obzrel sa naposledy dozadu.

Vystihol som chvíu, keď jeho sprievodcovia nedávali pozor, poskočil som tri kroky dopredu a zodvihol som obe ruky.

Jeho oko spočinulo na mne a chytro som sa zase stiahol spť. Hadži mal teraz istotu, že poznám jeho situáciu a urobím všetko, aby som ho vyslobodil.

Nato som sa vyšplhal hore južným údolným svahom, aby som sa utvrdil, že Šerarati odtiahli. Keď mi už zmizli z dohadu, vrátil som sa znova dolu. Zaviedli sme ťavy k studni, ktorú však nepriatelia, bohužia, natoko vyčerpali, že sme museli dve hodiny čakať, kým sme mohli utíšiť svoj smd, naplniť dva vaky a napojiť aj zvieratá aspoň na jeden deň dopredu. Potom sme sa poponáhali po stope Šeraratov.

Spomenul som, že som chcel nepriateov odpočúvať. Na nížinnej pieskovej púšti by to bolo spojené s vekým nebezpečenstvom. Našťastie, púšťové studne aj Bir Nadahfa ležali v hornatom teréne, a najm tú druhú obklopoval typický warr, čiže divé rozkmásané skaly, ktoré nás ideálne kryli, takže sme sa mohli nebadane prikradnúť k nepriateom.

Hnali sme obe ťavy až dovtedy, kým mi charakter stopy neprezradil, že musíme tempo spomaliť, ak sa nechceme k Šeraratom vemi priblížiť. Celé popoludnie sa neprihodilo nič pozoruhodné, a keď sa slnko ponorilo do pieskového mora, v ďalekohade sa mi vynoril na juh od nás rozsiahly zhluk rozkmásaných skalných útesov, uprostred ktorých bola studňa. Šerarati už dorazili k nej, a my sme museli na mieste zastať. Až keď sa celkom zotmelo, prešli sme ešte kúsok cesty na ťavách. Asi kilometer pred skalami sme prikázali ťavám ahnúť a zviazali sme im nohy, aby sa nemohli vzdialiť.

Nadišla chvía, keď som sa mohol priplaziť k nepriateom. Kara ben Halef by bol strašne rád išiel so mnou, no musel ostať pri ťavách. Odovzdal som mu obidve pušky, lebo by mi prekážali, a priblížil som sa ku skalám. Pri svetle hviezd som rýchlo objavil široký priechod medzi skalnými útesmi, ktorý viedol k studni a ktorý využili aj Šerarati. Len čo som sa doň vtiahol, začul som pred sebou ťahavý hlas, a keď som sa preplazil ešte kúsok, rozumel som aj slová:

"Allahu akbar! Ašhadu anna la ilaha ill' Allah, va Mohammedu rasul Allah. Hayya alas sala!"

Šerarati odriekali aša, večernú modlitbu predpísanú po západe slnka, keď sa zotmí. Vďaka hlasnému zboru sa mi podarilo nebadane priblížiť k nim natoko, že som sa mohol skryť za skalu iba pár krokov od ich táboriska. Hviezdy nesvietili vemi jasne, no aj tak som mal výhad na celé voné priestranstvo okolo studne. Beduíni, obrátení tvárou k Mekke, kačali na modlitebných koberčekoch a opakovali slová predriekavača, kačiaceho celkom blízko pri mne. Spoznal som v ňom muža, ktorý dnes zavolal zveda dolu z brala a poda všetkého velil oddielu. Nič lepšie som si nemohol želať! Aj on mal na sebe haik a bol podobnej postavy ako ja. Traja či štyria muži, ktorí sedeli veda neho už pri studni Nufah, kačali aj teraz osve pred ním, obrátení chrbtom k nemu. A za náčelníkom, iba tri metre odo mňa, ležal v piesku so spútanými rukami a nohami Halef. Oslobodiť ho bola pre mňa hračka, najm keď si našiel takú polohu, že sa tvárou obracal ku mne. Zrejme vytušil, odkia sa blíži pomoc. Nešlo však len o jeho záchranu, museli sme získať spť aj jeho ťavu, a to sa dalo za danej situácie len výmenou. A predmetom výmeny mal byť - náčelník Šeraratov.

Všetci sa sústredili na modlitbu, pri ktorej nesmeli odvrátiť pohad od juhozápadu. No a ja som ležal severovýchodne od nich. Vytiahol som nž a plazil som sa k Halefovi. Videl ma a nastavil mi spútané ruky: šmik a mal ich voné. Druhým bleskovým pohybom som mu rozrezal putá na nohách. Potom som mu pošepol do ucha:

"Preplaz sa na cestu a potom bež rovno. Keď zavoláš, ozve sa ti Kara."

"A ty, sidi?" spýtal sa ustarostene.

"Prídem za vami. Rozviažte ťavám nohy! Rýchlo, rýchlo!"

Halef sa odplazil a ja som ostal ležať na jeho mieste. Mienil som uskutočniť svoj plán vo chvíli, keď budú beduíni zaujatí ukladaním modlitebných koberčekov.

Všetko šlo omnoho rýchlejšie, ako sa to vbec dá opísať, Halef mi práve zmizol na ceste z očí, keď zaznel záver:

"Alah je vemi veký! Alah je vemi veký a nech každý zvelebuje jeho meno!"

Vo chvíli, keď predriekavač vyslovil "jeho meno" a ostatní začali po ňom opakovať, nadvihol som sa, zdrapil som náčelníka avou rukou za rameno, prehol som ho dozadu a pravou psťou som ho udrel do sluchy, až klesol. Potom som vyskočil, vyhodil som si ho na plece a upaoval som za Halefom. Na tých dvesto mužoch za sebou mi momentálne nezáležalo. Mal som ich vodcu, takže som sa ich neobával.

Urobil som niekoko dlhých skokov a upaoval som spť. Vtom sa za mnou rozahol krik, a pred sebou som začul Halefa, ako volá na syna. Musel som napnúť všetky sily, lebo moji prenasledovatelia mohli bežať rýchlejšie ako ja so svojím bremenom. Podarilo sa mi uniknúť, ale keď som dobehol k našim ťavám, ležali ešte na zemi.

"Rýchlo do sedla, Halef!" vydal som povel. "A ber so sebou aj tohto zajatca! Uháňajte priamo na východ a asi po dvetisíc krokoch zastaňte!"

"A ty ešte nejdeš, sidi?"

"Musím zajať ešte jedného, budeme ho neskr potrebovať ako posla."

Otec so synom ma poslúchli, a ja som zaahol do piesku, aby ma prenasledovatelia nezbadali skr ako treba. Vtom som začul rýchle kroky, blížil sa ku mne jeden zo Šeraratov, ktorý predbehol ostatných. Nič viac som nepotreboval! Zastal približne šesť či osem krokov odo mňa a načúval. Keďže nič nepočul, váhavo kráčal ďalej smerom ku mne. Zozadu naňho volali. Obzrel sa a odpovedal, pričom sa zvrtol ku mne chrbtom. Vyskočil som, chmatol ho za krk a osvedčeným loveckým úderom do hlavy som ho omráčil. Zachrčal a zrútil sa mi do náručia. Prehodil som si ho cez plece a niesol som ho preč, ani som sa pritom nijako mimoriadne neponáhal, veď ďalší Šerarati ma ešte nezbadali, a okrem toho by ma určite hadali presne opačným smerom. Keď som došiel k Halefovi a Karovi, mj druhý zajatec sa práve preberal z mrákot. Oni už medzitým zase zostúpili z tiav a prvého zajatca so spútanými rukami posadili medzi seba a hrozili mu nožmi, aby ani nemukol.

"Tu ho vidíš," povedal mu Halef. "To je on, o ktorom som ti hovoril, mocný a nepremožitený Kara ben Nemsi efendi. Slávny majite týchto dvoch zbraní, z ktorých jedna mže Vystreliť desať tisíc ráz za sebou a okamžite ťa pošle do pekla, po tvojom do džehenny, ak čo len mukneš alebo urobíš nedovolený pohyb."

"V tom si mžete byť istí," potvrdil som hadžiho hrozbu. "Ak však Šerarati budú mlčať a poslúchnu nás, tak sa im nič nestane a ešte dnes v noci sa mžu vrátiť k svojim. Ak nie, zasiahnu naše nože ich srdcia. Teraz prejdeme ešte o kúsok ďalej a potom sa dozvedia, čo od nich žiadam."

Spútali sme im ruky dovedna a takto museli kráčať pred nami, Kara a Halef nás nasledovali s ťavami. Zmenil som pvodný smer, aby sme unikli prenasledovateom. Hadali nás na sever od skalných útesov, my sme ich však obišli, aby sme sa zastavili južne od nich.

Keď sme poda mjho odhadu zašli už dosť ďaleko, museli si ťavy ahnúť a Šeraratom som prikázal, aby si sadli. Potom som Halefa odvolal bokom, chcel som sa ho na všeličo povypytovať. Zdržal som sa pritom akýchkovek výčitiek a videl som, ako mu odahlo. Sebavedomý ako vždy, bezstarostne zišiel na ťave do údolia Bir Nufah, kde ho Šerarati obkúčili a odzbrojili. Videli ho totiž, ako prichádza, a skryli sa. Halef bol prihrdý na to, aby zaprel svoje meno, ktoré vyvolalo medzi beduínmi obrovský jasot. Šejk Haddedínov, ktorým prisahali krvnú pomstu, bol pre nich vzácnou korisťou. O cieli svojej lúpežnej výpravy mlčali, Halef však z jednotlivých mimovoných výrokov uhádol, že tiahnu na Šammarov Lazafahov. Hoci na ich otázky udával, že je sám a bez sprievodu, neverili mu. Keď však ubehli hodiny a nik sa neukázal, predpokladali, že hovoril pravdu a odišli aj s ním. Po tejto informácii Halef pokračoval:

"A vieš, sidi, kto je tento muž?"

"Nie," pokrútil som hlavou.

"Tak počúvaj a čuduj sa! Je to syn Gaduba es Sahhara, starého čarodejníka Šeraratov, nášho najzarytejšieho a najkrvilačnejšieho nepriatea, bodaj ho Alah spálil. Krvná pomsta mi vlastne prikazuje, aby som ho bez milosti zastrelil, keďže nosí meno Abú el Ghadab - Otec hnevu, svedčiace o tom, že nikoho zo svojich nepriateov neušetrí."

"Čo mňa do toho? Nie je tvojím zajatcom, ale mojím a moje náboženstvo a múdrosť mi zakazujú preliať jeho krv."

"Urob teda, ako chceš. Viem, že to bude správne, pretože ťa poznám."

Rozviazal som druhého zajatca a oslovil som. ho: "Počúvaj, čo ti teraz poviem! Som Kara ben Nemsi, kresťan a priate Haddedínov. Mžem svojou zázračnou zbraňou postrieať všetkých vašich bojovníkov, skr než k nám doletí jedna z vašich guliek. Zajali ste mjho priatea, šejka hadžiho Halefa Omara a chceli ste ho zabiť. Vyslobodil som ho a urobil som to sám, čím som dokázal, že sa vás nebojím. Mal by som vás zabiť, no pretože som kresťan, chcem vás pustiť na slobodu, pravdaže pod podmienkou, ktorú si teraz vypočuješ. Požadujem spť priateovu ťavu a všetky veci, ktoré ste mu odňali. Vrátiš sa teraz do tábora, dovedieš ťavu a donesieš zbrane a všetky ďalšie veci. Ak to poctivo splníš, prepustíme Abú el Ghadaba a pjdeme ďalej. Ak by si však mal nejaké bočné úmysly, tak ho zastrelíme. Od teraz do návratu ti dávam pol hodiny času. Ak sa dovtedy nezjavíš, zomrie. A teraz choď!" Posol začal otáať, no Abú el Ghadab mu rozkázal: "Ponáhaj sa a urob, čo ti kážu! Mj život je hoden viac než voajaká mizerná haddedínska ťava."

Muž sa vzdialil. Aby sme nepadli do pasce, premiestil som naše táborisko o hodný kus bokom. Spolu s Halefom, ktorý si vzal zatia synovu zbraň, sme sa prikrádali ku skaliskám, až po to miesto, okolo ktorého musel posol prejsť. Kara ben Halef dostal príkaz, prísne strážiť zajatca.

Ešte neubehlo ani pol hodiny, a začuli sme pred sebou kroky. Odplazili sme sa trochu nabok a videli sme prichádzajúceho posla, ktorý viedol ťavu. Prešiel popri nás, ale nás nezbadal. Nik ho nesprevádzal, moja vyhrážka sa teda neminula účinkom. Vstali sme a dohonili sme ho.

"Tvoje šťastie, že si čestný!" oslovil som ho. "Daj sem, čo máš!"

Halef dostal spť všetko, čo mu vzali. Potom prepustil Šerariho a ubezpečil ho, že o pár minút bude slobodný aj jeho náčelník.

"Len či aj ty dodržíš slovo, efendi?" spýtal sa ma.

"Prac sa!" okríkol som ho. "Kara ben Nemsi ešte vždy dodržal slovo. Alebo ti mám podkúriť?"

Zmizol. Keď sme prišli k nášmu zajatcovi a jeho mladému strážcovi, rozviazal som Abú el Ghadabovi ruky a oznámil som mu:

"Dostali sme, čo som požadoval. Mžeš ísť."

Abú el Ghadab sa však nepohol z miesta, premeral si ma od hlavy po pty a spýtal sa:

"Skutočne ma prepúšťaš na slobodu?"

"Áno. A keďže sa správam k tebe čestne, očakávam, že nás ani vy nebudete hatiť v ďalšej ceste. Smerujeme k Bir el Halavijatu, k Studni slastí, a neželáme si, aby ste nás sledovali."

"My pokračujeme k Bir eš Šukru, k Studni vďaky, ktorá leží na východe, pretože chceme ísť ďalej do Akabt eš Šejtanu. Nemusíš sa teda báť."

"Báť? Nikdy som nepoznal strach."

Nato sa Šerari posmešne zasmial: "Vraj si nepoznal strach? Vea som o tebe počul, ale to, čo sa o tebe rozpráva, je klamstvo. Všetka tvoja udatnosť by sa vyparila ako smrad proti udatnosti Šeraratov. Dnes si nám unikol, no nie navždy! Poznáš zákon krvnej pomsty? Je ako lev, keď raz drží korisť v pazúroch, nikdy viac ju nepustí. Dnešným dňom si padol do pazúrov šeba et thara, leva krvnej pomsty! Prisahám ti, že ťa čoskoro pohltí! Si stúpencom falošného boha a vyznávaš jeho syna, ktorý ako luhár a burič zomrel potupnou smrťou na kríži. Bol taký istý džaur, ako si ty a..."

"Dosť!" skočil mu rozhnevané do reči malý Halef. "Nevypovedz to ešte raz, lebo ja nebudem mať voči tebe toko trpezlivosti ako..."

"Ty? Trpaslík mizerný!" prerušil ho so smiechom Šerari. "Nie som už spútaný a ste mi ozaj len na smiech. Opakujem, zhltne vás šeba et thar. Telo a krv džaura mu bude..."

Abú el Ghadab nedopovedal. Ozvalo sa mocné plesnutie, to malý, rozhnevaný hadži ho z celej sily švihol ťavím bičom po tvári a kričal:

"To máš za toho džaura, ty psí syn! Trúfaš si vysloviť to ešte raz?"

Zasiahnutý vykríkol od bolesti, chytal si oboma rukami tvár a chvíu tam nehybne a meravo stál.

Potom sa však vrhol dopredu a chcel zdrapiť Halefa. No viac ako tento jediný skok neurobil, pretože sa znova zapotácal dozadu pod ďalším úderom malého hadžiho. A to som stál pri ňom už aj ja, pritisol som mu na prsia skrížené ruky a reval som naňho:

"Ani krok ďalej, lebo ti rozmliaždim rebrá, ty hnida! Nebojíme sa tvojho leva krvnej pomsty. A nech ťa tu už nevidím, lebo ináč prehovorí mj nž!"

Takú som Abú el Ghadabovi vrazil, že spadol a prekoprcol sa. Potom sa zviechal, ale už sa neodvážil útočiť, iba vychrlil na nás prúd nadávok, a aj keď sme už odchádzali, ešte vždy sa rozliehal za nami jeho rev:

"Šeba et thar vás zhltne... Šeba... et... thar... Šeba... et... thar...!"

Jeho rev počuli aj medzi skalami. Šerarati si mysleli, že mu hrozí nebezpečenstvo, a hlasy, ktoré sa k nám približovali od chrbta, prezrádzali, že sa mu ženú na pomoc. Nemali sme sa ich čo báť, no popchli sme ťavy, lebo nám bolo už naponáhlo.

Ja som šiel prvý, ďalší dvaja ma nasledovali. Po chvíli na mňa Halef zavolal:

"Hej, sidi, ideš nesprávnym smerom, nesmieme predsa zabočiť až natoko doprava!"

"Musíme," odvetil som, "pretože tam je Bir el Halavijat."

"Tam predsa nechceme ísť."

"Pravdaže nie. Musíme vystríhať Lazafahov pred Šeraratmi, ale tak, aby to tí nezvetrili. Preto som povedal pred čarodejníkovým synom, že zabočíme k Bir el Halavijatu. Chcel som prekabátiť Šeraratov, lebo len čo sa rozvidnie, určite sa vydajú po našich stopách."

"Chceš ísť až tam? To by bola priveká okuka."

"Poznáš predsa cestu?"

"Pravdaže."

"Vieš teda, že po pol dňa jazdy prídeme k vekej skalnej plošine, na ktorej ťavy nezanechajú stopy a mžeme zahnúť doava bez toho, že by to Šerarati spozorovali."

"Správne, sidi. Opť si mi podal dkaz, že si pravdepodobne múdrejší ako ja."

"Len pravdepodobne?" smial som sa. "Nuž ja by som pravdepodobne nebol taký šikovný, že by som sa ako slepý hnal priamo medzi dvesto Šeraratov a dal sa im zajať, milý Halef!"

To bola jediná výčitka, ktorú Halef zlízol odo mňa za svoju neopatrnosť, aj to bol taký prešibaný, že na ňu neodvetil. Isté je, že by mu to nebolo prešlo tak hladko, keby som nebol bral ohad na prítomnosť jeho syna.

Nezastavili sme sa celú noc a dopriali sme ťavám iba hodinu odpočinku.

Potom sme pokračovali ďalej, až kým sme nedošli ku skalnej plošine.

Na mieste, kde bol ozaj vemi tvrdý podklad, sme zmenili doterajší smer. Úbohé ťavy mali dnes ťažkú robotu, pretože sme putovali až do neskorého večera, kým sme pri Bir Bahride, Chladnej studni, nenatrafili na predsunutý oddiel Lazafahov.

Ako Haddedínov nás vemi priatesky privítali, a keď sme im oznámili, že neprichádzame iba na priateskú návštevu, ale prišli sme ich aj varovať pred prepadom, bolo privítanie už doslova triumfálne. Okamžite vyslali poslov k ďalším oddielom, aby ich upovedomili a stiahli sem. Dalo sa totiž očakávať, že Šerarati prídu k tejto studni, ako si pvodne naplánovali.

Hneď ráno vyslali oproti nim zvedov, hoci nebolo pravdepodobné, že by sa priblížili ešte v tento deň, a v priebehu večera a noci prišli aj privolaní Lazafahovia, takže zhromaždili okolo pťsto bojovníkov. Zasadla vojnová porada, na ktorú prizvali aj nás. Ako vždy pri takýchto príležitostiach, usiloval som sa odvrátiť včšie krviprelievanie, no všetky moje argumenty boli márne. Mali sme do činenia s pomstychtivými beduínmi, ktorí každú ohaduplnosť považovali za slabosť. Bol som pre nich cudzinec, ktorému nemuseli prejavovať vďačnosť tak ako svojim príbuzným Haddedínom, ktorí ma poslúchali z vďačnosti. Aj statočný Halef ich síce presviedčal ako mohol, no nepochodil takisto ako ja. Uzniesli sa, že Šeraratov obkúčia a všetkých, ktorí sa nevzdajú, zabijú. O osude zajatcov mala potom rozhodnúť rada starších. Pri neúprosnom postoji Lazafahov nemohlo byť pochybnosti o tom, aký ortie vynesú.

Keď sa vojnová rada skončila a osameli sme s Halefom, povedal mi:

"Viem, sidi, ako si proti tomu, na čom sa uzniesli títo bojovníci, a bol by som šťastný, keby si bol presadil svoj názor. Som v srdci kresťan, hoci verejne sa k tomu nesmiem hlásiť. Zhodili by ma ako Šejka a stratil by som všetok vplyv na Haddedínov, na ktorých mžem psobiť v kresťanskom duchu. Aby sme sa nemuseli zúčastniť na tej masakre, navrhujem, vyrazme odtiato ešte dnes a poďme rovno k Džebel Šammaru."

"To nesmieme urobiť."

"Prečo nie?"

"Po prvé, ako hostia Lazafahov sme povinní pomáhať im. Po druhé, nemáme ako odvodniť, prečo chceme tak rýchlo odísť. Po tretie, stratili by sme tým úctu našich hostiteov, ktorí by nám vyčítali nedostatok odvahy. A po štvrté, ak tu ostaneme a zúčastníme sa boja, možno sa nám predsa len podarí zmierniť krutosť a prispieť aspoň k tomu, aby zabili čo najmenej nepriateov a radšej ich čím viac zajali."

"Máš pravdu, sidi. Teda ostaneme a hoci ako otec tŕpnem strachom, predsa sa teším, že uvidím bojovať svojho syna. Určite sa nijakému nepriateovi nezvrtne chrbtom."

"Nepochybujem o tom, Kara však nemá ešte dostatok skúseností a ahko sa dá strhnúť. Preto je tvojou a mojou povinnosťou nespustiť ho z očí a bdieť nad tým, aby sa zbytočne nevystavoval nebezpečenstvu."

Rovnako ako včera ubehol aj tento deň a po ňom nasledujúca noc. Na svitaní sa vrátili niektorí vyzvedači a hlásili, že Šerarati sa asi na niečo chystajú, pretože sa utáborili uprostred púšte len pť hodín jazdy odtiato.

Traja zvedovia ostali tam ako pozorovatelia. Onedlho prišli a oznámili nám, že nepriatelia vyrazili z tábora a vyslali vopred vyzvedačov, ktorí sa čoskoro objavia. Nato sme urobili príslušné prípravy na privítame Šeraratov.

Studňa sa nachádzala v mulde, ktorá od severu a západu, odkia prichádzali nepriatelia, nebola prirodzene chránená, ale od juhu a východu bola do polkruhu lemovaná skalnými stenami. Za touto líniou sa skrylo toko Lazafahov, že pri studni ostalo iba štyridsať mužov. Zvieratá, ktoré sa tam pásli, sa roztrúsili po okolí, takže Bir Bahrid poskytoval mierumilovný pohad. Halef, Kara a ja sme sa držali v úkryte, lebo naša prítomnosť pri studni by mohla vzbudiť podozrenie.

Okolo poludnia sa ukázali dvaja jazdci, ktorí sa zvona blížili k studni. Zavolali na Lazafahov, či by mohli dostať vodu. Dovolili im to. Ako sme sa neskr dozvedeli, vydávali sa za spriatelených Aneizehov, smerujúcich do Nefudu, napojili si kone a potom zase odišli. Keď ich už voným okom nebolo vidieť, mj ďalekohad mi prezradil, že opísali oblúk na západ a sever, aby Šeraratom, ku ktorým patrili, oznámili, že majú do činenia len so štyridsiatimi Lazafahmi a mžu teda poahky ukoristiť niekoko sto koní a tiav.

O hodinu sa od severovýchodu privalili nepriatelia. Rútili sa na nás takou rýchlosťou, ako len vládali ich zvieratá. Pri ústí úžabiny pozoskakovali z tiav a s prenikavým bojovým revom prúdili do muldy. No zároveň sa vpravo i vavo vynorili spoza skál aj skrytí Lazafahovia. Šerarati od strachu zakolísali, a toto krátke zaváhanie stačilo, aby sa ocitli v úplnom obkúčení. Ten rev a zhon, čo zrazu prepukol! Blýskali sa nože, lámali sa kópie a oštepy, praskali výstrely. Kara ben Halef sa s jasavým výskotom vrhol do najvčšej vravy, a ja s jeho otcom vzáptí za ním, aby sme ho ochránili. To sa nám aj podarilo, no výsledok bitky sme, bohužia, nemohli ovplyvniť. Krv tiekla potokom, a keď sa boj víťazne skončil, ležalo na zemi dobre vyše sto mŕtvych Šeraratov. Ranených bez milosti prebodli alebo postrieali. Hádam iba dvadsiatim sa pošťastilo dostať k svojim zvieratám a ujsť, ostatných zajali. Medzi zajatcami bol aj Abú el Ghadab, čarodejníkov syn. Miesto toho, že by boli orabovali Lazafahov, stali sa sami ich bohatou korisťou.

Medzi víťazmi a porazenými sa odohrávali neopísatené scény. Vzdialili sme sa s Halefom a Karom, aby sme sa nemuseli na to dívať. Lazafahovia však čoskoro prišli po nás, pretože sa nám cítili zaviazaní za toto víťazstvo. Mali sme prijať ich vďaku a vybrať si podiel z koristi. Nevzali sme si nič. Zajatcom to, pravdaže, neušlo. Keď nás Abú el Ghadab zazrel, nadvihol sa, pokia mu to dovolili putá, vypleštil na nás oči a hlasom, preskakujúcim od zúrivosti, zreval:

"Kara ben Nemsi, ten kresťanský pes! To on nás zradil, a šeba et thar, lev krvnej pomsty, ho za to zožerie! Nech ho Alah stresce, aj oboch Haddedínov, čo sú s ním!"

Tvár mu pretínali dve široké, krvou podbehnuté stopy po biči - vyzeralo to hrozne. Halef sa už neovládol, neudržal jazyk za zubami. Postavil sa pred čarodejníkovho syna a rozkričal sa naňho:

"Teba zožerie ten tvoj lev pomsty! Nám je len na smiech. Povedal si, vraj sa vás musíme obávať. Nie si už bojovník, ale zneuctený do smrti a ešte aj za hrob, lebo tvoja tvár nesie stopy mjho biča. Vyslúžil si si ich ako pes, ktorého sa ruka statočného muža nedotkne. Hanba na teba a posmech na tvojho šeba et thara, ktorému sa obráti žalúdok, skr než ťa zhltne!"

Odtiahol som rozhnevaného malého hadžiho, ktorý by si bol ešte ďalej uavoval na duši.

Bolo po boji a mohli sme ísť ďalej bez toho, že by nás niekto obviňoval zo zbabelosti. Aj som sa teda poponáhal - a ako rád! Nechcel som sa už zdržiavať na mieste, kde sa parilo k nebesiam z tokej krvi, hoci nám nepriatelia poahky mohli padnúť do rúk aj bez takejto masakry. Rozlúčili sme sa a pokračovali sme v ceste, na vekom kuse nás však ešte sprevádzal čestný sprievod.

Keď sme po šiestich dňoch šťastlivo prišli do ciea, správa o tejto udalosti nás už predbehla a vítali nás so všetkými náležitými poctami.

Nepomýšam rozpisovať sa teraz zožiroka o Džebel Šammare. Nad týmto krajom vládne šejk, ktorý sa necháva titulovať aj knieža. Hlavné mesto Hail leží na výbežku Adša v úctyhodnej výške a týždeň nám poskytovalo príjemný a pohostinský útulok. Šejk sa krátko pred naším príchodom vydal na vekú púť do Mekky. Zastupoval ho Hamed ibn Telal, príbuzný bývalého slávneho šejka Telala, ktorému tento kraj za vea vďačil. Halefovi sa po porade s týmto mužom podarilo uzavrieť dohodu, ktorá bola pre Haddedínov vemi výhodná. Tým, že sme prišli len v trojici, zaimponovali sme omnoho viac, ako keby sme boli doviedli so sebou sto bojovníkov. Za ten týždeň som pochodil pešo i v sedle krajinu krížom-krážom, všeličo som sa pritom dozvedel a bolo to nesmierne zaujímavé. Aj tak som sa však potešil, keď sme rokovania konečne uzavreli a mohli sa opť vrátiť domov. Asi by sme sa tu boli ešte nejaký čas zdržali, no nechceli sme čakať na perzskú pútnickú karavánu, ktorá každoročne tiahne popri pohorí Sammar a o chvíu mohla byť tu. Mal som s ňou z minulosti dostatočné skúsenosti, aby sa mi nežiadalo s ňou stretnúť. Hamed ibn Telal nás na rozlúčku hojne obdaril a dostali sme dvadsiatich jazdcov, ktorí nás mali dva dni sprevádzať.

Pretože sme sa chceli vyhnúť ďalšiemu stretnutiu so Šeraratmi, Hamed ibn Telal nám poradil, aby sme šli ponad Bir Lyneh. Počúvli sme ho a netušili sme, že sa ženieme priamo do levovej jamy. Nik neujde svojmu osudu, hovoria moslimovia, a naším osudom sa stal šeba et thar, lev krvnej pomsty, ktorým sa nám vyhrážal Abú el Ghadab...

Naše vaky s vodou boli už takmer prázdne, a tak sme sa tešili na Vádí Achdar, čiže Zelené údolie, pretože v dvoch tamojších studniach za strmými skalnými zrázmi tvoriacimi tiesňavu, so zrúcaninou starého hradu v úzadí, bola voda. Takéto zrúcaniny, pochádzajúce zvčša z predislamských čias, nie sú v arabských krajinách zriedkavosťou. Neprekvapovalo ma, že vo Vádí Achdar stál kedysi hrad, pretože som poznal povesť, poda ktorej mala táto úžabina súvisieť so západným vedajším prítokom Eufratu. Vedel som tiež, že v období dažďov voda v údolí tak vystúpi, že sa dá v nej kúpať, ba dokonca aj plávať. Preto tie dve studne nikdy nevyschnú a preto je tu aj v horúcom ročnom období bohatá flóra, ktorá priťahuje rozmanité zvieratá, no medzi nimi, bohužia, aj šelmy. Halef počul, že tu vraj videli aj levy.

Lev pomsty

Kapitola 5

Šli sme dopredu celú noc a potom ešte aj ráno. Pár hodín pred poludním vyrástli pred nami strmé skalné zrázy, medzi ktorými leží úžabina. Tam, kde sú v púšti studne, treba rátať aj s uďmi, a pred týmito uďmi sa zvyčajne treba mať na pozore. Ponáhal som sa teda dopredu, preskúmať okolie. Prišiel som k prvej studni a zistil som, že je voná. Potom som vošiel ešte hlbšie do doliny, neodhalil som však ani jednu udskú stopu. Trochu som sa aj čudoval, núkalo sa však toko všelijakých vysvetlení, že som sa upokojil a vrátil sa spť po Halefa a Karu. Keby som bol išiel ešte ďalej, až po druhú studňu, ktorá bola síce hlboká, ale celkom pod zrúcaninou, bol by som medzi zvieracími stopami našiel vysvetlenie, prečo sa teraz udia tejto doline vyhýbajú.

Utáborili sme sa v kroví pri prvej studni, zložili sme ťavám sedlá, do sýta sme sa napili a potom sme aj pre ne načerpali dostatok vody. Premáhala nás únava. Prikázal som, že kým dvaja budú spať, jeden bude strážiť a po dvoch hodinách sa vystriedame. Prvú stráž som si vzal ja, druhá padla na Halefa a tretia na Karu. Počas mojej služby sa nič neprihodilo. Keď mj čas uplynul, zobudil som Halefa a ahol som si. Bol som vemi ustatý, hneď som zaspal a začalo sa mi všeličo snívať. Arabský Morfeus mi splietal kadejaké nezmyselné sny. Napokon sa mi dokonca prisnilo, že nás prepadli beduíni. Počul som tichý šuchot plášťov, tlmené kroky, šeptavé hlasy a napokon výstrel - bol to iba sen?

Prudko som sa zodvihol a vtom priskočili ku mne už aj Halef a Kara. Výstrel skutočne zaznel a videl som, že nás obkúčilo vyše sto Arabov, v ktorých som na svoje zdesenie spoznal Šeraratov. Kara na stráži zaspal, a tak sa mohli títo muži prikradnúť k nám a obkúčiť nás. Ťavy či kone zanechali obďaleč, aby sme ich nepočuli. Videl som v ich rukách naše zbrane, ktoré nám nebadane ukradli. Nemohli sme klásť odpor a náš život nebol v ich očiach hoden ani za fajku dymu, keďže medzi nami panovala krvná pomsta. Zachrániť nás mohlo iba jedno - dať sa pod ochranu niektorého významného Šerariho.

Musel som sa rozhodnúť v okamihu - otvoriť oči, vyskočiť, odhadnúť nepriateov a konať. Nemohli sme čakať, kým jeden z nich povie, že sme ich zajatci, lebo potom by bolo už neskoro. Museli sme prehovoriť prví. Dva kroky odo mňa stál vemi dstojný starý beduín. Nevyzeral na obyčajného bojovníka. Rýchlo som postrčil k nemu Halefa a Karu, chytil som sa jeho plášťa a zvolal som:

"Dakilah, ia šejk!"

To znamená: Som tvojím chránencom, ó pane! Ani jeden slušný Arab neodmietne nepriateovi ochranu, ak vyriekne tieto slová a dotkne sa pritom jeho rúcha, čo je vlastne najdležitejšie. Bude ho potom brániť s nasadením vlastného života. Halef a jeho syn poznali tento zákon púšte práve tak dobre ako ja. Akokovek ich to prekvapilo, predsa mali toko duchaprítomnosti, že nasledovali mj príklad. Obaja sa rýchlo dotkli jeho plášťa a naraz zvolali: "Dakilah, ia šejk!" - Od tejto chvíle boli aj oni pod jeho ochranou.

Vkol sa ozývali výkriky hnevu, že sme predbehli nepriatea. Starec chcel mimovone cúvnuť, keď sme sa však ďalej držali jeho burnusa, povedal:

"Vaše papule boli rýchlejšie než moje ústa, a tak ste ma donútili vziať vás pod ochranu. Som Abú 'Dem, šejk Šeraratov, a beda tomu, kto by vám, mojim chránencom, skrivil čo len vlas na hlave! Vráťte im zbrane!"

Aká šťastná náhoda, že bol šejk! A keď som držal zase v rukách obe svoje zbrane, zdalo sa mi, že naša záchrana je už istá. Teraz sa vynorila už len otázka, či nás niekto z tejto bandy pozná. Len čo som si to pomyslel, pretisol sa jeden z nich dopredu a zakričal:

"Neprijmi ich pod ochranu, ó šejk! Sú to naši nepriatelia, ktorí nesmú ujsť krvnej pomste!"

"Krvnej pomste?" zopakoval starec.

"Áno. Muž s dvoma puškami je Kara ben Nemsi efendi, kresťan!"

"Mašalah!" odskočil od nás šejk.

"Ten malý je hadži Halef Omar, šejk Haddedínov. Pri Bir Nufahu sme ho zajali a tento džaur ho zachránil. Tretí bude asi jeho syn. Všetci traja nás zradili Lazafahom, takže sme potom pri Bir Bahride utrpeli porážku. Veď vieš, ako málo nás vyviazlo."

Nastala rozhodujúca chvía.

"Ia thar, ia thar, ia thar - ó, krvná pomsta, ó, krvná pomsta, ó, krvná pomsta!" kričali všetci vkol a ruky siahali po zbraniach.

"Ia himaji, ia himaji - ó, ochrana, ó, ochrana!" kričal som do toho, a Halef so synom ma podporovali.

Šejk kývol rukou a okamžite zavládlo ticho. Obrátil sa ku mne:

"Si skutočne Kara ben Nemsi efendi, kresťan?"

"Áno."

"Tento je hadži Halef Omar, šejk Haddedínov, a tamten jeho syn?"

"Áno."

"Opovažuješ sa to priznať?"

"Nikdy neklamem. Zapierať by bola trúfalosť."

"Ako to?"

"Nevieš, že chránenec stráca ochranu, keď oklame svojho ochrancu?"

"To je pravda. Počul som, že si v Džezirehu a u Kurdov vykonal mnoho vekých skutkov. Ako mže Alah obdariť džaura takou silou, šikovnosťou a odvahou?"

"Alah je pán a otec všetkých udí, váš aj náš. Prečo robíš medzi nami rozdiely poda viery? Dnes na tomto mieste platí zákon: ty si ochranca, a my chránenci. Alebo sa azda slávny šejk Šeraratov tak bojí svojich poddaných, že chce odvolať ochranu, ktorú už poskytol?"

Bola to vyzývavá otázka. Šejk namosúrené stiahol obrvy a odvetil:

"A keby som to urobil?"

"Tak by si potupil svoje meno na večné veky."

"Ale vy by ste boli stratení!"

"Nie, kdeže!"

"Hovoríš ako šialenec!"

"Hovorím ako muž, ktorý vie, čo chce. Keď ti o mne rozprávali, tak si iste počul aj o mojej zázračnej zbrani?"

"Povráva sa, že mžeš v jednom kuse strieať bez nabíjania a že ani jedna tvoja guka neminie cie. Neverím tomu."

"Hneď uveríš. Odrátajte sto krokov a zapichnite do zeme veda seba desať kopijí! Zasiahnem všetky bez nabíjania, v jednej rovine od špica."

Moja sebavedomá reč vyvolala všeobecné mrmlanie. Šejk sa zvrtol a potichu sa radil s najbližšími okolo seba. Halef mi pošepol:

"Ak pristanú, tak sme vyhrali, sidi!"

Po krátkej chvíli sa šejk znova obrátil ku mne a povedal:

"Nech je po tvojom, ale iba pod jednou podmienkou."

"Povedz mi ju!"

"Ak netrafíš tak, ako si povedal, ruším svoju ochranu."

"Súhlasím," odvetil som pokojne, hoci som si uvedomoval, čo tým riskujem.

Ak čo len jedna guka poletí veda, ocitneme sa uprostred tokých nepriateov odkázaní na seba. No poznal som svoju pušku a spoliehal som sa na ňu, aj keby ma šejk dobehol. Do tejto zlej situácie sme sa pred chvíou dostali len preto, lebo nám v spánku vzali zbrane. Odrátali kroky a zapichli do zeme kopije. Potom sa všetky zraky s očakávaním upreli na mňa. Namieril som a zdanlivo nedbalo som chytro vystrelil z henryovky desať rán. Všetci sa bežali pozrieť. Tu Halef povedal:

"Sidi, všetci tam utekajú a ostali sme sami. Teraz by sme mohli ujsť."

"A o chvíu by nám boli v ptách. Nie, ostaneme. Len si pomysli, koko by nám trvalo, kým by sme postavili ťavy na nohy!"

"Máš pravdu, nedá sa to."

Kopije vytiahli zo zeme. Putovali z rúk do rúk a ozývali sa hlasné výkriky obdivu. Medzitým som sa odvrátil a nenápadne som dobil desať nábojov, ktoré som vystrelil. Videl som, že oči Šeraratov sa upierajú na mňa síce nepriatesky, ale s úctou. Šejk znova pristúpil ku mne, premeral si ma od hlavy po pty a vyhlásil:

"Reči o zázračnej zbrani neklamú. Všetkých desať guliek zasiahlo kopije, jedna ako druhá. Akýže džin urobil túto zbraň?

"Bol to džin z Ameriky a volal sa Henry."

"Potom však musia byť v tej Amerike mocnejší džinovia ako u nás. Stojíte pod mojou ochranou, a kým ste pri mne, nemže sa vám nič stať. No keďže medzi nami a vami panuje krvná pomsta, musí rozhodnúť rada starších, čo s vami ďalej."

"A o čom by tak mala rada rozhodnúť? Predpokladám, že sme pri tebe v bezpečí?"

"Ako sa presvedčíš, táto bezpečnosť platí nanajvýš na dvakrát sedem dní. Potom vás musím prepustiť. Ak zhromaždenie vynesie mierny ortie, odoberie vám zbrane, dá vám náskok, ale budú vás prenasledovať. Ak vás dochytia, prídete o život. Nerobte si nádeje, že vám ho darujeme a uspokojíme sa za to s dijeh, s cenou krvi. Volám sa Abú 'Dem, Otec krvi, a ak by sa obyčajný bojovník aj mohol za preliatu krv vykúpiť, takí udia ako vy musia za to zaplatiť životom."

"Kedy sa zíde rada starších?"

"Len čo dorazia moje hlavné sily, my tvoríme totiž len predný voj. Musíme byť opatrní, kým si napojíme zvieratá, pretože tu je..."

Abú 'Dem sa zháčil.

Spýtavo si nás premeral a pokračoval:

"Spali ste, keď sme sem prišli. Dokedy ste chceli ostať pri tejto studni?"

"Do zajtra rána," odvetil som.

"Allah akbar - Alah je veký! Do zajtra rána! Naozaj neviete, aké nebezpečenstvo vám tu hrozí?"

"Nie."

"Allah kreim - Alah je milosrdný. Zachránil vás pred istou smrťou. Skutočne neviete, že..."

Znova sa odmlčal, akoby mal na jazyku čosi, čo by nám mal radšej zatajiť. No aj tak by nemohol pokračovať, pretože pri ústí do vadí sa práve strhol hluk a zhon, tislo sa sem množstvo zvierat, ozývali sa výkriky. Prichádzal veký oddiel jazdcov na koňoch a ťavách. Na čele sa niesol starec, ktorý vyzeral vemi odpudzujúco. Pod haikom, odhrnutým dozadu, bolo vidieť, že má telo ovešané amuletmi. Na šiji ťavy a na sedle sa mu opálali všelijaké vypchaté zvieratá a exotické predmety. Jazdec mal hlboko vpadnuté, prefíkané malé oči. Nos mu trčal dopredu ako supí zobák a bezzubé ústa o to viac ustupovali dozadu. Neuveritene dlhá a vyziabnutá postava sa knísala na ťave z boka na bok. Zelená farba turbanu prezrádzala, že sa považuje za následníka Prorokovho. Len čo som ho zočil, povedal som si, že to musí byť Gadub es Sahhar, čarodejník, a nemýlil som sa. Akú úctu požíva u Šeraratov, bolo vidieť aj poda toho, že sa mu všetci hrnuli oproti a chválili sa, akú vekú rybu ulovili.

Keď to počul, vyrazil víťazoslávny škrek a okamžite sa zošuchol dolu z vysokej ťavy, bez toho, že by jej dal napred kaknúť na kolená. Pribehol, divo zagúal na nás očami a zreval na mňa:

"Ty si teda ten kresťanský pes, ktorému vďačím za zajatie svojho syna a jeho istú smrť? To si odpykáš! Nech tvoja duša trčí v tebe ako rozžeravený železný šíp a telo nech ti blčí ako ničivá žiara, čo obieha okolo slnka. Nech ti útroby po jednom vyšklbávajú z vnútra a..."

"Ticho!" zahriakol som ho hromovým hlasom. "Som pod ochranou, ako sa ma odvažuješ urážať?"

"Pod ochranou?" vybuchol. "A ktože je tvoj ochranca?"

"Ja," vyhlásil šejk.

"Čo? Ako to? Ty? Ako sa odvažuješ vziať pod ochranu udí, ktorí sú našimi smrtenými nepriatemi?"

"Ako sa odvažujem?" schladil ho šejk pyšne. "Čo sa ty staráš do odvahy Abú 'Dema, šejka Šeraratov? Odkedy mi rozkazuješ, čo smiem, alebo nesmiem? Títo muži sa dotkli mjho rúcha a zvolali: Dakilah, ia šejk! Vemi som zvedavý, kto sa mi opováži tvrdiť, že ich nesmiem vziať pod ochranu!"

"Kto iný, ako ja! A rád by som vedel, kto sa mi opováži odporovať. Zvolám naňho všetkých zlých duchov zeme i pekla!"

Tu sa šejk obrátil k svojim mužov a zvolal:

"Rozhodnite vy, bojovníci Šeraratov, kto má pravdu, on, alebo ja! Musím vziať zajatcov pod ochranu, či nie?"

Abú 'Dem nedostal odpoveď. V duchu mu jeho udia museli dať za pravdu, nikto sa však neodvážil ozvať proti čarodejníkovi, pretože sa báli jeho kúzel. Čarodejník sa posmešne zarehotal a vysmial sa šejkovi:

"Počuješ niečo, ó, šejk, hihihi - počuješ jediné slovo? Títo psi udreli bičom po tvári mjho syna pri Bir Nadahfe, a on im za to pohrozil pomstou šeba et thara, leva krvnej pomsty, leva..."

Gadub es Sahhar sa zrazu strhol a zatváril sa, akoby dostal nejaký geniálny nápad. Prebehol po nás zlomysené víťazoslávnym pohadom, potom priatesky oslovil šejka:

"Samozrejme, že ti nik neupiera tvoje právo, ó, šejk, ak ti ho totiž prizná rada starších. Daj zvolať staršinov, nech rada zasadne, a to hneď. Vypočujme si hlasy mužov, ktorí majú rozhodnúť o týchto psích synoch. Nemžeme strácať čas, pretože už zajtra ráno musíme vyraziť k Lazafahom, aby sme vyslobodili našich synov a bojovníkov a pomstili ich."

Gadub odcválal osobne zvolávať radu starších. Tu šejk pristúpil k nám a potichu povedal:

"Tuším, aké má Sahhar úmysly. Dal som vám slovo a chcem ho dodržať. No proti šeba et tharovi som bezmocný. Domnievam sa však, že patríte k mužom, ktorí sa neboja, a vaše zbrane sú lepšie ako naše. Nech sa stane va Alahova!"

Naša situácia sa navidomoči zhoršila, odkedy sa tu zjavil čarodejník. Šerarati aj predtým prechovávali voči nám nepriatestvo, no predsa ich ovplyvňovalo šejkovo rytierske správanie. Teraz ich však bolo omnoho viac a starý Gadub es Sahhar mal na nich včší vplyv ako šejk. Upieralo sa na nás ovea viac nepriateských pohadov ako predtým, ibaže sme sa ich predbežne nemuseli báť, lebo do osudného výroku džemmy nesmel na nás nikto siahnuť. Obďaleč od nás zasadlo dvanásť starcov na poradu. Džemma prebiehala dstojne. Len jeden sa dal vo svojom rozčúlení strhnúť viac, než prikazovala obyčaj. Bol to opť čarodejník, ktorý sa neprestajne zadrapoval do ostatných. Sedeli sme veda seba, tesne obklopení bojovníkmi.

Preto Halef celkom stíšil hlas, keď sa ma spýtal:

"Tušíš, sidi, aký rozsudok nad nami vynesú?"

"Áno. Ide pravdepodobne o levy, ktoré sú v úžabine."

"Alah! Levy? Jeden lev?"

"Nie jeden, ale viacero, pretože v tomto období majú už mláďatá."

"Spomínal som ti, sidi, že sa tu už vyskytovali levy. Je teda celkom možné, že tu zasa nejaké sú, tamto v starej zrúcanine si nájdu hocikoko úkrytov. Ale čo to má spoločné s nami?"

"Pravdepodobne vemi vea. Videl si čarodejníkovu víťazoslávnu tvár, keď hovoril o levovi krvnej pomsty?"

"Áno, zdalo sa, akoby mal z toho vekú radosť."

"Radosť nad našou istou záhubou."

"Ty si myslíš, že nás predhodia levovi?"

"Priamo predhodiť nás nemžu, lebo by nás najprv museli poviazať, a to by som si so svojou henryovkou ozaj vyprosil. Kým ju mám, odmietnem akékovek rozhodnutie rady starších, ktoré by nám nedávalo nádej na vyslobodenie. Tuším, že o slobodu a život budeme zápasiť s levmi."

"Podujmeš sa na to, sidi?

"Najprv by som chcel počuť, čo ty na to."

"To si predsa mžeš domyslieť. Aká hrdá by na svojho Halefa bola Hanneh, tá najlepšia a najnádhernejšia žena, keby som jej doniesol kožu, v ktorej dokonal dni svojho života lev!"

"A tvoj syn?"

Kara dosia nepovedal ani slova. No teraz odvetil:

"Ó, sidi, moje srdce napňa hlboký smútok. Ja som na vine, že nás zajali, pretože som zaspal, keď som mal bdieť. Vďačne by som zápasil aj s desiatimi levmi, len aby som znova získal tvoju dveru."

"Nepripúšťaj si to až tak vemi k srdcu, milý Kara," utešoval som ho. "Bol si príliš unavený. Moju dveru si nestratil, a pokia ide o naše zajatie, myslím, že sa čoskoro skončí. Ak sa splní mj predpoklad, že by sme mali bojovať s levom, pristúpim na to len vtedy, keď nám súbia za to nielen život, ale aj slobodu. Neurobím to zo strachu pred Šeraratmi, ale hlavne z loveckej vášne, pretože oboje, slobodu aj život, by som si trúfol obrániť aj bez zápasu s levmi, za pomoci mojej opakovačky. No pozrite, zdá sa, že sa rada skončila a idú po nás!"

Medzi členmi džemmy vznikla trma-vrma. Šejk sa zdvihol, pristúpil k nám a oznámil:

"Rada starších rozhodla o vašom ďalšom osude. Keby sme bývali v našom duare, držal by som nad vami ochrannú ruku štrnásť dní. Sme však na pochode a nemžeme vás vziať so sebou. Ochraňujem vás teda len dovtedy, kým sa nachádzame v tomto vadí, a to je iba dnes. Vlastne by som vám už nemal nič povedať, lebo si to vymienil čarodejník. Pretože však viem, že vás chce zastrašiť, ako váš ochranca si považujem za povinnosť vyjadriť sa v náznakoch tak, aby ste si z toho mohli urobiť správne závery."

Keďže urobil krátku pauzu, chytro som poznamenal:

"Sme ti povďační za tvoju dobrotu, ó, šejk, musím ti však povedať, že nepatríme k tomu druhu udí, ktorí sa dajú zastrašiť. A už rozhodne nie starému Sahharovi. Mžete si o ňom myslieť, čo chcete. Ja však poznám jeho kumšty lepšie ako vy a viem, že všetko, čo vám predvádza, je celkom obyčajný podfuk."

Abú 'Demovi sa pri týchto slovách trochu rozjasnila tvár a povedal:

"Ako počúvam, Alah ťa obdaril zdravým rozumom. Žia, moji Šerarati nemajú ten istý dar, a keď vás aj nenávidím za to, že ste našich bojovníkov zradili Lazafahom, predsa by som sa vám chcel poďakovať, že je medzi nimi jeden, ktorého návrat od Lazafahov si neželám."

"Nemusíš ho menovať. Je to Abú el Ghadab, čarodejníkov syn."

"Mašalah! Odkia to vieš?"

"Poznám tvoj vzťah ku Gadubovi es Sahharovi lepšie, ako si myslíš."

"Keď ho naozaj poznáš, tak pred ním o tom nehovor! Počul som, že si zastrelil 'pána s vekou hlavou', celkom sám a uprostred noci. Zdalo sa nám to vylúčené, lebo keď my chceme zložiť 'škrtiča stád', tiahneme proti nemu v sile mnohých bojovníkov za bieleho dňa. Keby sme to urobili v noci, všetkých by nás zožral."

"V tom je ten rozdiel medzi vami a nami. Naozaj udatný muž musí mať odvahu postaviť sa levovi tvárou v tvár sám a hoc aj v noci."

"To utišuje výčitky mjho svedomia. Prezradím vám, že dnes v noci vás čaká zápas s dvoma levmi, ktoré majú pravdepodobne mladé. Hrozné pomyslieť: traja udia proti dvom obrovským levom, ktoré sú ešte desať ráz strašnejšie, lebo si bránia mláďatá."

"Nerob si o nás starosti. My sa nebojíme. Mimochodom, nič si nám neprezradil, pretože sme tušili, čo plánuje starý čarodejník. Je to od neho vemi prefíkané. Ak nás levy premžu, tak sa nám pomstil. Ak zvíťazíme, čo, pravda, považuje za vylúčené, tak oslobodíme toto krásne vadí a všetkých vás od krutých nepriateov, za zneškodnenie ktorých by ste museli zaplatiť životom mnohých vašich bojovníkov. Už odkedy sídli lev so svojou družkou tu v údolí?"

"Tri týždne. Takmer každú noc si odnesie koňa alebo ťavu! Nech ho Alah skára!"

"Kde sa upelešil?"

"Tam hore, na vekom hoš el harab, na dvore zrúcaniny. Každý večer zíde aj so samicou dolu do vadí, napiť sa zo zadnej studne. Ale teraz poďte, mám vás doviesť pred džemmu!"

Zaviedol nás pred radu starších, ktorej rozsudok sme si mali vypočuť postojačky. Ja som si však celkom nevšímavo sadol. Halef a Kara nasledovali mj príklad. Čarodejník sa na nás zlostne osopil:

"Ako sa opovažujete sadnúť si pred radou starších? Vy ste..."

"Mlč!" prerušil som ho, aby som mu hneď na začiatku ukázal, že si z neho nič nerobím. "Rád by som týmto ctihodným mužom preukázal úctu, ktorú k nim prechovávam. No pretože si tu ty, tak sme si sadli. Vieš vbec, kto som ja a čo znamenám doma, pred svojím národom? A kto si ty? Si proti mne iba bezočivá mucha, čo si myslí, že svojím bzučaním a hučaním mže nastrašiť leva."

Čarodejníkova ruka siahala po noži a zreval na mňa:

"Džaur! Poznáš moju moc nad všetkými duchmi zeme i podsvetia. Stačí, aby som kývol rukou, a padneš mŕtvy na zem!"

"Tak to urob!" zasmial som sa. "Mne nenaženieš strach, pretože ťa poznám. Si obyčajná sprostá papua, gaššaš - kaukliar, s ktorým by som sa ani nedal do reči, keby ťa títo ctihodní starci neboli poverili, aby si mi oznámil ich rozhodnutie."

Rozzúrený vyskočil a skríkol:

"Bojovníci Šeraratov, zastrete ho, toho smradavého šakala!"

Hoci nik nesiahol po zbrani, skočil som za najbližší balvan, uchopil som henryovku a zvolal som:

"Kto sa odváži zodvihnúť ruku proti nám? Vidíte, že tu ma žiadna guka nezasiahne, zato moja zázračná zbraň okamžite usmrtí každého, kto by vztiahol ruku na niektorého z nás!"

Napto som sledoval, s akým strachom a náhlivosťou beduíni odskočili, aby som ich nemohol zasiahnuť. Čarodejník zmkol. Starci sa medzi sebou potichu rozprávali. Potom na mňa šejk zavolal:

"Neboj sa, efendi! Ešte ste pod mojou ochranou, a do zajtra rána sa vám nič nestane."

"Nezmysel! Nie my sa vás máme čo báť, ale vy nás. Nepohnem sa odtiato a nepustím z ruky zázračnú zbraň. Kto nás čo len slovkom urazí, tomu vpálim guku do hlavy. Teraz mi povedzte, ako sa uzniesla džemma, ale stručne! Na vekohubé reči nie som zvedavý!"

Z okolitých pohadov, ktoré sa na mňa upierali, som zistil, že moje rázne vystupovanie zapsobilo. Džemma sa opť potichu radila, potom sa čarodejník obrátil ku mne, ale už celkom inak ako predtým:

"Uznesenie džemmy ktoré som ti chcel pvodne vysvetliť, no teraz ti ho poviem len stručne, znie nasledovne: Hore na dvore zrúcaniny sídlia duchovia, ktorí sa nechcú vzdialiť z vadí. Dnes v noci máte s nimi zápasiť. Ak nám dáte slovo, že neujdete, ostanete až do súmraku u nás, akoby ste neboli zajatcami. Potom pjdete hore, do hradného dvora. Rozložíte si oheň a zotrváte tam do zajtra rána. Ak vás duchovia nezadrhnú a zídete dolu, tak ste slobodní."

"To je všetko?" spýtal som sa.

"Áno."

"Prijímame vaše podmienky. Keď sa deň schýli k západu, vystúpime na dvor zrúcaniny, rozložíme oheň a do zajtra rána budeme bojovať s duchmi. Džemma mi však musí odprisahať, že v tom prípade, ak ráno živí a zdraví zídeme dolu, budeme slobodní a mžeme nehatene odísť!"

Keď zložili požadovanú prísahu, cítil som sa istý, znova som zložil zbraň a šiel som k svojim druhom. Musel som pri tom prejsť popri čarodejníkovi, ktorý sa predsa len nezdržal a škodoradostne ma podpichol:

"Ste stratení, pretože v duchu už počujem rev šeba et thara, ktorý vás zožerie!"

"Daj si pozor, aby nezožral teba!" odsekol som. "Lev krvnej pomsty požiera len kresťanov, ktorých Boh nemá tú moc, aby ich ochránil. Mne však stačí zodvihnúť ruku, a ujde predo mnou."

"Nerúhaj sa! Tým, že sa vyvyšuješ nad Boha kresťanov, páchaš hriech, ktorý ti nemže byť odpustený."

"Nech ma teda potresce!" zarehotal sa Gadub posmešne. Každý sahhar dokáže viac ako on." Zdesene som mu položil ruku na plece. "Kiež ťa všemohúci a spravodlivý Boh nezavalí za to balvanom, ktorý by ťa rozdrvil! Ide z teba hrza. Vyhlásil si, že máš moc nad všetkými duchmi zeme i podsvetia. Prečo teda duchovia hore v zrúcanine nechcú pred tebou ustúpiť a prečo ich máme vyhnať my? Preto, lebo sám nič nezmžeš a bojíš sa tam ísť, aby si odohnal duchov. Ja ako kresťan sa nemusím báť nijakého džina. Zajtra ráno v dobrom zdraví zídeme z hradu a ukážeme vám všetkých duchov, ktorých sme hravo premohli."

"Si zaslepený!" hromžil. "Džaur, ktorý patrí do pekla! Tvoji spoločníci nie sú lepší ako ty, a preto ich stihne tá istá záhuba. Mj syn vám povedal, že vás zhltne šeba et thar, a táto veštba sa dnes večer splní. Nájdeme zvyšky vašich kostí a pomyslíme si, že nepatrili uďom, lež prašivým psom, ktoré pre nečistotu odohnali od stanov."

Svrbeli ma dlane, ale som sa premohol a nič som nepovedal.

Halef sa však neovládol, vytiahol spoza pása bič, pristúpil k Sahharovi a zvolal:

"Ku komu nás to prirovnávaš? K prašivým psom? Mám ti za tú urážku vyťať bičom, ako som už učinil na tvári tvojho syna? Keď tvoja veká moc spočíva len v tom, že sa vysmievaš zajatcom a rúhaš sa Bohu, tak to nebudú naše kosti, čo sa nájdu, ale tvoje. Boh ťa bude súdiť. A tak ako som predpovedal tvojmu synovi, že nie nás, ale jeho zožerie šeba et thar, tak hovorím aj tebe, že ťa zahubí jeho pomsta. Pomysli si na moje slová, pretože ja som hadži Halef Omar ben hadži Abul Abbas ibn hadži Davud al Gossarah, šejk Haddedínov z kmeňa eš Šammar.

Gadub už-už výhražné siahal po noži, no vtom ho obkúčili múdri muži z kmeňa Šeraratov a šejk ho vemi vážne napomenul, že odteraz nestrpí, aby ďalej urážal jeho chránencov. Odtiahol som Halefa, takže sa to, našťastie, neskončilo tak zle, ako sa dalo očakávať.

Udatný hadži sa dal strhnúť svojím hnevom a stál pred Sahharom ako sám Prorok. Nik netušil, že jeho bojovná reč bola skutočne prorocká. Neskr sme sa o tom presvedčili s posvtnou bázňou.

Čarodejník zosnoval na večer vemi zákerný plán. Keď lev musí živiť mláďatá, je ešte stokrát nebezpečnejší. V nočnej tme by sme sa boli mohli pred ním skryť a iste mu aj uniknúť, keby sme mali taký úmysel. Lenže nám dali podmienku, že musíme celú noc klásť oheň, a keďže sme nemohli dvor opustiť, tak nás lev musel spozorovať a napadnúť. Treba poznamenať, že dojčiaca levica iba zriedka opustí svoje dúp. Lev musí živiť ju aj mláďatá a niekedy zďaleka vláči korisť k pelechu, z ktorého sa levica zvyčajne vzdiali len, keď sa ide napiť. Pravda, kto jej vtedy príde do cesty, pre toho je ešte nebezpečnejšia ako jej 'pán s vekou hlavou'.

Šerarati sa nám síce vyhýbali, nesprávali sa však k nám nepriatesky. Už teraz pozerali na nás ako na mŕtvych mužov a pocity, ktoré k nám prechovávali, boli zmesou kmeňovej nenávisti, súcitu i obdivu. Iba šejk nás občas vyhadal a stratil s nami vúdne slovo. Voný čas som využil na to, aby som dal Halefovi a Karovi ponaučenia, ako sa majú nastávajúcu noc správať. Pritom sme si všimli, že Šerarati zbierajú raždie - keďže vo vadí bola voda, rástlo tu aj krovie.

Asi hodinu pred súmrakom nás Abú 'Dem vyzval, aby sme sa vydali na cestu. Mienil so svojimi uďmi ostať pri vekej vatre veda studne, cítil sa istý, veď levy mali zožrať nás. Šejk nás chcel osobne odviesť k zrúcanine aj s viacerými Šeraratmi, ktorí ponesú raždie. Neprejavil tým nijakú mimoriadnu odvahu, pretože lev vychádza z brlohu len v noci, a cez deň sa dá vylákať jedine hádzaním kameňov a vekým krikom.

Prešli sme dlhou úžabinou až po hornú studňu, kde sme poda zretených stp zistili, že tu naozaj majú levy napájadlo, no nedali sme na sebe nič znať. Potom sme stúpali strmo pomedzi skaly, a Šerarati nemohli skryť svoj strach. Napokon sme došli k vysokému, na mnohých miestach prebúranému múru, cez ktorý viedla teraz rozvalená brána. Tu zhodili batohy raždia a šejk oznámil:

"Za týmto múrom sa nachádza dvor, ktorý do rána nesmiete opustiť, a tu je drevo na oheň. Nech vás Alah ochraňuje!" Odišli, ale jeden sa ešte na chvíku pristavil a povedal: "Sahhar odkazuje, že vám želá dobrú noc a po nej dobré ráno v bruchu šeba et thara."

"Nech si sám dáva pozor pred tým bruchom! My sa tam nezmestíme," posmieval sa Halef. Nato muž rýchlo vzal nohy na plecia. Opatrne som vkročil do brány a nazrel do dvora. Múry, tvoriace veký obdžnik, obrastalo krovie a na zadnej strane viedla ďalšia rozvalená brána do vnútra zrúcaniny. Levy sa upelešili tam dnu, a nie vo dvore. Na prvý pohad mi to prezradili neomylné stopy. V pravom bočnom múre, prerútenom asi v polovici, sa navŕšilo vysoké rumovisko, ktoré nám núkalo výbornú pozorovateňu. Keď bude dolu horieť oheň a my sa usadíme hore, určite sa nijaký lev neodváži cez plamene k nám. Trvalo nám dosť dlho, kým sme vystúpili na hrad, preto sme hneď prešli k rumovisku, prichystali sme hŕbku raždia na podpálenie a ostatné drevo sme vyvliekli až navrch, kde sme sa čo najpohodlnejšie usalašili. Už sa zmrákalo a o chvíu padla tma. Keďže lev vychádza až neskr, s ohňom sme ešte otáali. Okolo deviatej som zliezol dolu, podpálil som drevo a znova som vystúpil hore. Zaahli sme veda seba, nabité pušky v rukách, kedy-tedy sme prihodili na oheň drevo a čakali sme, kedy sa zjaví krá zvierat.

Srdce mi bilo pokojne. Halef bol síce nervózny, ale rozhodne sa nebál. Kara, smelý mládenec, neprejavoval ani najmenšiu známku vzrušenia. Obaja vedeli, že smú vystreliť iba na mj pokyn a mieriť len na oko.

Keď hovorím, že som nemal strach pred levmi, nechcem sa zbytočne vyťahovať. A som presvedčený, že ani Halef a jeho syn sa nebáli. Ak niečo pociťovali, tak hádam iba čosi, čo sa nazýva loveckou horúčkou. Nik, kto poznal Halefa, nepochyboval, že vie zaobchádzať so zbraňou, a vytrvalým cvičením dosiahol, že aj Kara ben Halef, napriek svojej mladosti, bol dobrý strelec. Ak ma teda niečo znepokojovalo, tak to boli iba možné následky dnešného vemi studeného počasia.

Arabské vnútrozemie si udia predstavujú ako krajinu, kde ustavične páli slnko; lenže to vbec nie je tak. Tepelné výkyvy medzi dňom a nocou sú aj v lete také veké, že kto na ne neprivykol, mže pri týchto rýchlych zmenách nebezpečne prechladnúť. V zime a na jar klesne teplota často tak hlboko pod nulu, že pri tamojšom ahkom oblečení v noci človeka často trasie od mrazu. Zavše dokonca aj sneží. Na náš výlet sme sa teda vybavili aj teplými prikrývkami, no na dnes večer sme si ich nevzali, lebo pri boji s levmi sme sa museli vone pohybovať a nemohli sme sa zakrútiť.

Bolo tak citene zima, že som nemal istotu, či sa niekomu pri mierení nezatrasie ruka. ahko si domyslieť, aký nebezpečný mohol byť pre nás nepodarený výstrel. Preto som poprosil svojich spoločníkov, aby sa vemi sústredili, načo ma ubezpečili, že sa v rozhodujúcej chvíli ani nezatrasú.

Ponad dvor nepreletel ani závan a iba slabý praskot plameňov prerušoval hlboké ticho. Uplynula hodina a po nej skoro celá ďalšia. Ako skúsený lovec som sa nespoahol iba na oči a uši, ale ešte skr na čuch - a konečne som zacítil štipavý pach, príznačný pre výpary včších šeliem.

"Pozor! Prichádza, zacítil som ho!" pošepol som priateom, priložil som medveďobijku k lícu a zamieril som zrak na druhú bránu. Čosi odtia vyšlo, alebo sa mihol iba tieň, na chvíu to nehybne zastalo, ale hneď aj zmizlo smerom k náprotivnému bočnému múru. Vzáptí sme počuli padať kamene.

"Čo to bolo?" spýtal sa Halef ticho.

"On alebo ona, nerozoznal som," odvetil som mu. "Nemali sme šťastie. Zviera sa zaklo ohňa a prešlo cez múr dolu k studni. Všetko preto, že musíme klásť ten hlúpy oheň! Keby bola tma, lev by tu teraz ležal s gukou v hlave."

"Zase prichádza!"

"To je moja nádej. Napnime teraz všetky zmysly, aby sme ho neprepásli!"

Prešla krátka chvía. Vtom sa asi v polovici brala rozahol dunivý rev, ktorý Arabi nazývajú rra'd, po našom hrom. Akoby sa pod nami zatriasla zem, ako pri zemetrasení.

"To nie je ona, ale on," šepol som. "Poznám to po hlase. Schádza dolu k napájadlu. Ale čo to?"

Z úžabiny doahlo volanie, zdesené, prenikavé volanie, potom ešte raz - a ešte raz. Znelo to ako Abú el Ghadab, Abú el Ghadab. Alebo som sa mýlil? Tak sa predsa volal čarodejníkov syn! Lev zareval ešte dvakrát, potom zavládlo ticho, no iba dolu, lebo tu hore sme zrazu začuli, ako sa niekto nahlas pýta:

"Mašalah! Čo je to za oheň? Kto ho rozložil? Odpovedzte, pretože ja som Abú el Ghadab, syn..."

Nasledoval hrozný výkrik, ktorý priam splynul s druhým, takisto zdeseným výkrikom dolu vo vadí. Potom drúzganie a praskot kostí a príznačné chrúmanie a maskot, ktorý som až pridobre poznal. Bola tu aj levica! Našla si obeť, ktorej kosti jej chrupčali pod zubami. Bol to človek? Žeby Abú el Ghadab? Ale toho predsa zajali Lazafahovia! No tak či onak, musel som na ňu čím skr vypáliť. Praskot doliehal od vonkajšej brány. Naklonil som sa nabok a zazrel som mohutné telo zvera. Vydal som dva, tri ostré výkriky a namieril hlavne. Levica sa obzrela za mojím hlasom. Oči jej blčali - zahrmel mj výstrel - ťahavo zachrčala - krátky ston - zamierajúce fučanie - a potom už nič.

"Ó, sidi, zložil si ju! Je mŕtva!" zvolal nahlas Halef.

"Ticho, ticho!" vystríhal som. "Hneď príde aj lev. Zrejme si tam dolu tiež ulovil korisť, veď ste počuli volanie a potom ďalší krik, nie?"

"Áno."

"Muselo sa stať dvojnásobné nešťastie. Teraz sa pripravte na strebu a už ani hláska!"

Čoskoro sme počuli pred vonkajšou bránou driapanie a šklbanie, škrabot ťažkých láb.

"Pozor!" zašepkal som. "Lev vlečie v papuli korisť."

Áno, lev vošiel do dvora a vliekol ťažký predmet. Chcel som Karovi dopriať tú slávu, že strieal na leva, a dal som mu dohovorené znamenie. Lev niesol korisť mláďatám. Vtom zazrel mŕtvu levicu v kaluži krvi. Pustil korisť a tak zaryčal, že som mal pocit, akoby sa kopa skália pod nami otriasala. Potom sa mu oči rozšírili a zadíval sa na oheň, hadajúc páchatea.

"Teraz, Kara, do oka, teraz, teraz!" nabádal som ho.

Ešte som ani nedopovedal, a padol výstrel. Lev krátko zreval a vysokým skokom sa vymrštil k ohňu. Hlaveň mojej medveďobijky ho sledovala a guka ho zasiahla do srdca, takže sa krátko pred ohňom zrútil na zem. Iba raz sa prevalil z boka na bok, chvenie mu prebehlo telom, potom otrčil údy: bol mŕtvy!

Halef výskal od radosti, hoci sa on sám nedostal k výstrelu, a Kara sa k nemu pridal. Na moju radu sme až po dlhšom čakaní zliezli dolu z rumoviska, aby sme prehliadli mŕtve zvery. Kara trafil leva smrteným výstrelom do oka a zver patril teda jemu, hoci mu vzáptí moja guka vnikla presne do srdca. Ako sa tí dvaja radovali a ako pyšne objímal otec syna! Levica takisto dostala zásah do oka - tá patrila mne. Potom sme si horiacimi haluzami posvietili ďalej. Aké to boli telá, čo ukoristili obe šelmy? Zhrozene sme videli, že udské! No viete si predstaviť naše pocity, keď sme pri bližšej obhliadke spoznali pozostatky čarodejníka a jeho syna! Zmeraveli sme a Halefovi len ťažko prešlo cez ústa:

"Ó, sidi, moje proroctvo, moje proroctvo! Šeba et thar ich zožral!"

Ako radi by sme boli zaraz zostúpili dolu do vadí. Museli sme však doslova dodržať dohodu a čakať až do rána. Ako nám prešla noc, o tom radšej pomlčím. Keď sa začalo brieždiť, najprv sme našli leví brloh. Objavili sme tam jedno levíča mužského rodu, ktoré sme museli usmrtiť, pretože nemalo ešte ani dva týždne a tak ani nádej na prežitie počas našej cesty. Potom sme dravce odrali a zišli sme dolu do údolia.

Šerarati od vzrušenia nespali. Tí vypliešťali oči, keď nás videli prichádzať nezranených, s levími kožami! A s akým naptím sa spytovali na čarodejníka a jeho syna! Rozpovedali sme im, čo sa stalo, a od nich sme sa dozvedeli ďalšie súvislosti. Abú el Ghadabovi a ďalším štyrom Šeraratom sa podarilo ujsť zo zajatia. Včera večer sa dostali k Vadí Achdar, nie však cez ústie údolia, ale z južnej strany. Pozabudli na to, že sa tam usídlili levy. Ghadab chcel prenocovať pri zrúcanine, a nie pri studni, pretože tam mohli byť nepriateskí beduíni. Ostatní boli však smdní a protirečili mu. Zlostne sa od nich odtrhol a vystúpil k hradnej zrúcanine zvonku. Oni odbočili k dolnej studni, a tam naďabili na svojich súkmeňovcov. Keď sa čarodejník dozvedel, že jeho syn ušiel zo zajatia, mal obrovskú radosť. Len čo však počul, že Abú el Ghadar sa vybral k zrúcanine, pochytil ho taký strach, že sa rovno rozbehol k hornej studni a výkrikmi chcel varovať syna. Lev sa vrhol naňho takmer v tej istej chvíli, ako Ghadaba roztrhala levica.

"Šeba et thar!" zvolal Halef. "Hanobili Boha, a preto ich stihol koniec, ktorý som im predpovedal. Bolo to vnuknutie nebies, ktorého hlas som poslúchol."

Nemžem povedať, že by Šerarati vemi oplakávali stratu oboch mužov. O to včšia bola ich radosť, že sa zbavili levov, ktoré spsobovali ich stádam ťažké škody. Len im nešlo do hlavy, že sme tak pokojne vystúpili k zrúcanine, hoci sme vedeli, o akých duchov ide. Stali sme sa hrdinami dňa a napriek pretrvávajúcej krvnej pomste správali sa k nám ako k hosťom.

Keď sme odchádzali, šejk nás prepúšťal s týmito slovami:

"Ste najudatnejší bojovníci, akých poznám, a my sme čestne dodržali slovo, ktoré sme vám dali. Keď sa však nabudúce stretneme, budeme nútení vidieť vo vás vodcov nepriateských Haddedínov. Nezabúdajte na to! A tebe, ó, Kara ben Nemsi efendi, sa musím priznať, že si zmenil mj názor na kresťanov. Sú to statoční, pravdymilovní a spoahliví udia; preto aj ich viera musí byť dobrá. Nech vás Alah sprevádza a nech je vaša cesta domov krátka!"

Keď sme sa vrátili k Haddedínom, prepukol veký jasot. Halef pricválal pred svoj stan, vyvolal von svoju Hanneh, ukázal na leviu kožu, potom na syna a povedal:

"Hanneh, žena moja, ty perla medzi všetkými ženami, pozri na túto kožu a na tohto mladého bojovníka, ktorého si mi na moje najvčšie potešenie porodila! Zastrelil 'pána hromu', zabil kráa všetkých zvierat. Preto máš právo privítať ho predo mnou!, Priviň si ho na srdce a ude mu svoje požehnanie, lebo Kara ben Halef bude raz dstojným dedičom a následníkom svojho otca!"

Celý kmeň sa pýšil, že má bojovníka, ktorý napriek svojej mladosti zastrelil leva. Kožu levice som daroval Hanneh. A keď odvtedy nejaký hosť blahoželá Halefovi k týmto trofejam, vždy sebavedome vyhlási:

"V týchto kožiach žili kedysi najslávnejší 'pán hromu' a najslávnejšia 'pani s vekou hlavou', ktorých nazývali eš šeba et thar - lev krvnej pomsty a jeho žena."

NEBESKÉ SVETLO

Nur eš šems

Smerovali sme nahor od Bagdadu, chceli sme navštíviť mjho priatea Amada es Ghandura, šejka Haddedínov z vekého kmeňa Šammarov. Keď hovorím v množnom čísle, myslím tým okrem seba jedine malého, statočného a verného hadžiho Halefa Omara, s ktorým sme si príležitostne písali.

Na moju písomnú výzvu mi prišiel v ústrety na plti až po Bagdad.

Bolo to vlastne trochu riskantné, že sme sa sami vo dvojici podujali prejsť na koňoch takmer pozdž celej Mezopotámie. Voné roviny medzi Eufratom a Tigridom obýva mnoho arabských kmeňov, ktoré nielenže majú ustavičné rozbroje medzi sebou, ale sú na nože aj s tureckou vrchnosťou, a v každom cestovateovi a jeho majetku vidia dobrú korisť. Nerobili sme si však z toho ťažkú hlavu. Dobre sme poznali krajinu a jej obyvateov a vedeli sme, že v každom nebezpečenstve sa mžeme spoahnúť jeden na druhého.

Najkratšia cesta viedla hore popri rieke. Keďže sme sa však chceli vyhnúť bandám beduínov, ktoré tiahnu vždy blízko rieky, držali sme sa najprv popri toku Dijaly a teraz sme pokračovali pozdž Šatt el Adhemu s tým, že v blízkosti Džebel Hamrinu, vysokého pohoria, odbočíme na západ a pri Tekrite prejdeme cez Tigris.

Pokia ide o náš výstroj, kúpil som dva dobré kone a vlastnili sme vynikajúce zbrane. Moja henryovka držala už v šachu nejedného nepriatea. K tomu na obživu viac vreciek múky a datlí, a pre kone šťavnatú zelenú trávu, ktorej sa v tejto ročnej dobe dostávalo hojne dažďa - čo viac sme potrebovali!

Bolo predpoludnie a dúfali sme, že podvečer uvidíme výšiny pohoria Hamrin. Step, ktorá cez letnú páavu vyprahne na púšť, pripomínala teraz záhradu s bujnou trávou a kvetmi, a pe sfarbil koňom nohy na žlto. Kraj nebol celkom rovinatý. Dvíhalo sa tu dosť kopcov, aj keď len miernych, a medzi nimi početné prepadliská, často dosť hlboké a široké. Tieto priehlbiny so zosunutými stenami boli pozostatkom niekdajšieho zavodňovacieho systému, vďaka ktorému sa Džezireh pod perzským panstvom stal najúrodnejším krajom ríše. Prešli sme aj niekokými včšími údolnými kotlinami, ktoré hádam ešte za čias kalifov slúžili ako veké vodné nádrže. Niektoré z nich siahali tak hlboko, že sme po ich dne prechádzali ako pomedzi horské výšiny.

Nadišla polovica decembra, no napriek tomu bolo tu teplo ako v Nemecku v júli a auguste! Kone tým postupne začali trpieť, takže sme okolo poludnia zastali, aby si odpočinuli. Usadili sme sa do trávy na kraji starej zavodňovacej nádrže a vytiahli sme čibuky, že si pofajčíme z tabaku, ktorý sme si doniesli z Bagdadu. Halef naraz ukázal na východ a povedal: "Pozri, sidi! Nepohybujú sa tamto nejakí jazdci?"

Hoci som pozeral práve na západ, rýchlo som sa obzrel a prisvedčil som:

"Áno, sú to dvaja jazdci, ktorí majú so sebou aj ťahúňa. Nevidím celkom zretene, lebo je to príliš ďaleko."

"Kto to mže byť?"

"Zistíme to. Držia sa toho istého smeru ako my, no idú pomalšie, takže ich čoskoro dohoníme. Nie je ich vea, netreba sa obávať."

Asi o dve hodiny sme sa pohli ďalej a čoskoro sme narazili na stopu jazdcov, ktorých sme videli. Ako nám ukázali stopy, neskr zrýchlili tempo. My sme však nezrýchlili, nemali sme dvod hnať sa za nimi, len sme sa držali v ich šapajach, pretože šli naozaj tým smerom ako my. Poda predpokladov sme podvečer zazreli Džebel Hamrin, ktorého končiare sa tiahli na severozápad, a prišli sme do doliny, kde sme sa rozhodli prenocovať pri malom potčiku. Dolina sa oblúkovito zatáčala, takže sme nedovideli na jej koniec. Utáborili sme sa na začiatku. Vysoké steny nás chránili pred studeným nočným vetrom. V donesenej nádobe sme zmiešali múku s vodou a zjedli sme kašu s pár datami, spútali sme koňom predné nohy tak, že sa mohli síce pásť, no nemohli sa odtúlať, a potom sme si ahli spať.

Keďže sme si tak skoro ahli, ráno sme sa vemi zavčasu zobudili, ešte sa len brieždilo. Zjedli sme trochu datlí, osedlali kone a pokračovali sme v ceste. Došli sme k oblúku, ktorý tvorila dolina, a práve sme chceli zabočiť na jeho vnútornú stranu, keď sme odtia začuli hlasné volanie:

"Hai álas-salah, ja mu'minin! Allah akbar; Allahu akbar - Hor sa k modlitbe, veriaci! Alah je veký; Alah je veký!"

Okamžite sme cúvli o kus spť, zoskočili sme z koní a potom sme sa opatrne prikrádali dopredu, aby sme nepozorovane vypátrali, akých udí to máme pred sebou. Vietor nám vial síce od chrbta, no napriek tomu sme zacítili bohužia známy, hrozný pach.

Pohad, ktorý sa nám naskytol, nás veru nepotešil. Táboril tu oddiel približne dvadsiatich dobre ozbrojených mužov so zvieratami. Narátali sme šestnásť jazdeckých, osem ťažných tiav a k tomu sedem koní. Čosi tu nesedelo - najmenej tri kone boli navyše! Muži práve kačali na svojich modlitebných koberčekoch a modlili sa fadšr, modlitbu pri ranných zorách. Všetky ich kone sa bokom pásli a sedlá nahádzali na jednu kopu. Veda stáli predmety, ktoré niesli ťažné ťavy - šestnásť drevených rakví, dve na jednu ťavu. Mali sme pred sebou takzvanú karavan el amvat, karavánu mŕtvych. A za tými rakvami sme objavili dvoch mužov so spútanými rukami i nohami. Záhada nadbytočných koní sa rozriešila. Dvaja jazdci, ktorých sme včera videli, narazili zrejme na karavánu a padli do zajatia.

Boli to šíiti. Sunniti uznávajú ako kalifov Abú Bekra, Omara a Otmana, kým šíiti týchto troch zavrhujú a vyznávajú iba Aliho a jeho stúpencov. Medzi oboma stránkami panuje zúrivá nenávisť, ktorá vybuchuje najm v čase šíitských pútí. Táto nenávisť je dsledkom utrpenia, ktorým prešli Aliho synovia. Mladšieho, Husejna, utýrali a v Kerbele pochovali. Preto sa stalo toto mesto najposvtnejším pútnickým miestom šíitov, ktorí zďaleka prepravujú sem svojich mŕtvych, aby ich tu pochovali. Mŕtvoly uchovávajú, až kým sa naskytne vhodná príležitosť, a potom ich vo včších alebo menších karavánach dopravia do Kerbely. Účastníci týchto sprievodov mŕtvych sa nachádzajú v náboženskom afekte, ktorý hraničí so šialenstvom a nevylučuje nijaké zločiny proti inovercom - dkaz toho sme mali pred sebou aj teraz.

"Siham Allah fi ada ed din - Kiež Alah prebodne nepriateov viery!" pošepol mi Halef. "Sú to prekliati šíiti! Prepadli tých dvoch jazdcov a s nami by naložili tak isto, ak by nás zbadali. Sidi, čo si počneme?"

"Rýchlo ujdeme," chcel som ho vyskúšať.

Malý udatný muž sa pohoršil:

"Ujdeme? Dvaja takí chlapi, ako sme my? Pred týmito sprostými hrobármi? Iste by bolo múdrejšie vyhnúť sa im. No nemali by sme pomcť zajatcom? Zachovali by sme sa zbabelo! Ktovie, aké majú s nimi úmysly. Títo šialení vyznávači šíitskej viery sú schopní utýrať ich na smrť. Musíme tých neborákov zachrániť a dúfam, sidi, že s tým súhlasíš."

"Pravdaže, ale nemžeme ostať tu. Musíme si nájsť také stanovište, odkia budeme mať lepší výhad na ich tábor a budeme tam aj v bezpečí. Poď!"

Znova sme vysadli na kone, vrátili sme sa tou istou cestou, ako sme prišli do doliny, potom sme prudko zabočili hore svahom a cválali ponad údolie, až kým sme sa nedostali nad karavánu. Tu sme znova zoskočili z koní a odviedli sme kone obďaleč, aby ich zdola nemohli zbadať. Zaahli sme a opatrne sme sa plazili až na okraj, odkia sme videli dolu do doliny.

Nachádzali sme sa asi na ptnásť metrov vysokom, strmom úbočí, presne nad stredom tábora. Rozkladal sa na takej malej ploche, že moja henryovka by obsiahla aj tri razy včšiu rozlohu. Modlitba sa skončila. Zajatcom rozviazali putá na nohách, utvorili okolo nich kruh a divým revom sa dohovárali, aký osud ich má stihnúť.

Nad dolinou sa práve zaskvel prvý lúč vychádzajúceho slnka. Tu jeden zo zajatcov zodvihol spútané ruky a zvolal:

"Ia šems, ia šems! la Šems, elhamdullilah - Ó, slnko, ó, slnko, vďaka Bohu! Ty nás zachrániš pred strašnou smrťou, ktorá nám hrozí, pretože stojíme v nur eš šems, pod tvojím svetlom a ochranou! Nedaj nám už teraz prejsť cez most Tšinevad na druhý svet, ale zažeň svojimi lúčmi zlých duchov Ahrimana a zošli nám na pomoc čistých anjelov Ormuzdových!"

Odpoveďou mu bol hlasný, posmešný rehot a znova prepukol zúrivý rev a krik, ktorý prehlušoval zajatcov hlas. Z jednotlivých slov sme vyrozumeli, že je párs, teda jeden zo stúpencov Zaratustrovho učenia, vzývajúceho slnko a oheň ako symboly dobrého boha Ormuzda. Keď rev na chvíočku zatíchol, znova zodvihol ruky do výšky a zvolal:

"Ia šems - ó, slnko, ó, ty božské, ó, ty nádherné, ó, ty spása! Musíš nám pomcť, zachrániť nás, veď nosím na srdci tvoj talizman!"

Zase mu bol odpoveďou rehot, a velite potom rozkázal:

"Nepiplite sa s tými nevereckými psami. Naložte s nimi, ako som prikázal už včera večer. Máme tu dosť miesta na kolo!"

Aké kolo by to malo byť? Čo chcel tým povedať? Čoskoro sme sa o tom presvedčili na vlastné oči. Pozvzovali dovedna viacej povrazov, a jeden koniec upevnili koňovi o ohlávku, druhý chytil do ruky jeden z chlapov. Potom zajatcom obkrútili okolo zápstia kratšie povrazy a priviazali ich sprava a zava koňovi o podpinku.

"Ó, Alah! Chcú ich uvláčiť na smrť! Vidíš to, sidi?" preakol sa Halef.

Bodaj by som nevidel! Koňa poženú na dlhom lane dokola dovtedy, kým tých dvoch nešťastníkov, ktorých budú ťahať za sebou, neuvláčia k smrti. Nemohli sme ďalej otáať, lebo viacerí šíiti sa už chystali popchnúť koňa kopijami.

"Začnite!" rozkázal náčelník. "Čo tak dlho váhate?"

Vyskočili sme a ja som zakričal:

"Stojte, pri Alahovi, zastavte, ak sami nechcete zahynúť!"

Ohromene sa poobzerali a nemo vypleštili na nás oči.

"Okamžite rozviažte oboch týchto mužov a pusťte ich, lebo nie oni zomrú, ale vy pjdete do džehenny!"

Chlapi ešte vždy mlčali, takí boli ohromení. Potom sa náčelník spýtal:

"Kto ste, že sa nás opovažujete rušiť?"

"Sme záchranci v núdzi, proti ktorým nik neobstojí. Už len moja puška stačí na to, aby ste za minútu boli všetci mŕtvi. Dávajte pozor, dokážem vám to. Tamto trčí zo zeme kopija, a ja ju bez nabitia šesť ráz prestrelím."

Často som predviedol so svojou puškou tento pokus a vždy som dotyčných úspešne zastrašil. Možno sa mi aj teraz podarí takto vyslobodiť zajatcov a zabrániť krviprelievaniu. Pritisol som teda pušku k lícu, namieril som a rýchlo, jedno za druhým, stisol spúšť. Po poslednom výstrele sa všetci hrnuli ku kopiji, takže som získal čas nebadane nahradiť šesť vypálených patrónov. Rozahli sa hlasné výkriky plné obdivu, a počuli sme, ako náčelník povedal:

"Alah nás uchovaj pred diablom! Toto je barudi es ssirr - zázračná zbraň, ktorú nikdy netreba nabiť, a predsa presne zasiahne každý cie."

"Hovoríš pravdu," vyhlásil som. "Stačí minúta a táto zázračná puška vás všetkých zloží mŕtvych do trávy. Páli tak rýchlo a bezpečne, že ani jeden z vás by nestihol ujsť. Pusťte teda zajatcov, lebo strelím!"

"Ste tam hore dvaja?" vyzvedal náčelník.

"Dvaja, či sto, na tom nezáleží - stačí moja puška."

"My budeme tiež strieať!"

"Skúste! Vaše pušky ležia tamto pri rakvách. Kto urobí k nim čo len krok, dostane odo mňa prvú guku a zázračná puška sa potom nezastaví, kým vás všetkých nezasiahne."

"Si šajtan v udskej podobe, inak by si nemal takúto pušku a nemohol by si sa nám tak bezočivo vyhrážať."

"Keď si to myslíš, tak sa poponáhaj! Dávam vám iba toko času, aby ste sa mohli trikrát pomodliť fatihu, potom vystrelím!"

"El kuwe a'leija - moc je proti mne, nech ťa boh spáli! Poradím sa so svojimi uďmi."

"A ja sa medzi tým tri razy pomodlím fatihu. Keď skončím, prestreli moja prvá guka hlavu koňovi, na ktorom visia tí dvaja, a druhá zasiahne teba."

Koňa mi bolo úto, videl som však, že ho musím obetovať, aby som šíitom nahnal strach a tak zabránil krviprelievaniu. Šeptom sa radili a divo rozhadzovali rukami. Počkal som asi dve minúty, potom som zakričal dolu:

"Lehota vypršala, strieam!" Namieril som na koňa a stlačil spúšť. Niekoko ráz sa zapotácal z boka na bok a zrútil sa. Potom som namieril na náčelníka.

"Vakkif - zadrž!" vykríkol, keď videl, že ide do tuhého. "Prepustíme tých psích synov!"

"Aj s koňmi a so všetkým, čo ste im vzali!"

"Žiadaš aj to?"

"Áno, ak im bude aj maličkosť chýbať, nepočujete odo mňa už ani slovo, zato tým viac výstrelov."

"Jil' an daknak - nech je prekliata tvoja brada!"

"Nepreklínaj, radšej sa poponáhaj, lebo skutočne strelím! Potom mžu tí dvaja muži rýchlo pokračovať vo svojej ceste!"

Čo všetko nezmohla taká moderná zbraň u nevedomých a poverčivých udí! Rozviazali zajatcom putá a vrátili im kone. Pokia išlo o ďalšie predmety, tam sa, pravdaže, dlhšie škriepili, pretože si ich už podelili. No aj tak od mojej poslednej výstrahy ubehlo nanajvýš štvrť hodiny, kým mali zase všetko pokope a mohli ísť ďalej. Skr než pohli svoje tri kone, jeden z nich nám zavolal hore:

"Ja sejjid, ia veli en niam, Allah jebarik fik; Allah jissallimak - ó, pane, ó, dobrodinca, nech ťa Alah žehná, nech ťa Alah ochraňuje!"

"Choďte, však sa zase stretneme!" zavolal som im. Nato popchli kone a chvatne odcválali.

Keď sa dvaja zachránení vzdialili poda nášho odhadu už dosť ďaleko, vysadli sme aj my do sedla a cválali sme za nimi. Šíiti nás neprenasledovali, a keby to aj urobili, vďaka našim zbraniam, by sme ich neboli pripustili bližšie.

Dvaja muži nám ešte nezmizli z dohadu a ponáhali sme sa za nimi. Keď nás zbadali, zastali a čakali na nás. Ten, čo nám ďakoval, bol lepšie oblečený ako druhý. Už zďaleka na nás volal:

"Idete za nami? V mojom srdci cítim vekú radosť, pretože vám mžem aspoň lepšie vysloviť svoju vďaku než predtým."

"Poďakuj sa Bohu, a nie nám!" odvetil som. "To on nás doviedol v pravej chvíli k vám. Urobili sme len to, čo bolo našou povinnosťou, a za povinnosť nemže nik žiadať vďaku."

"To je pravda. Váš zmysel pre povinnosť vás však dohnal až do takého nebezpečenstva, že sto ďalších by bolo stratilo odvahu. Prijmi teda moju ruku, ó, pane, a povedz mi, ako by som sa ti mohol odslúžiť!"

"S radosťou prijímam tvoju ruku. Tu je moja. Ako sa to vlastne stalo? Nejako ste tých Peržanov urazili?"

"Nie. A nie sú to Peržania, pochádzajú zo Sulejmanie, ktorá leží za hranicou. Narazili sme na nich, keď sa práve mienili utáboriť. Pozdravili sme ich a chceli sme ísť ďalej. Oni nás však zadržali, mysleli si, že sme sunniti. Keď som im povedal, že som párs, ich nenávisť sa ešte vystupňovala a spútali nás. Chceli nás zabiť, a tak sa pomstiť za smrť svojho Husejna."

"Odkia pochádzate?"

"Z Bagdadu. Mj otec je pársky kupec Vikrama a ja sa volám Alam. Musíme sa dostať k arabským Aneizehom a vyslobodiť mjho otca zo zajatia."

"Počul som dobre? On je zajatcom zbojníckych Aneizehov? Ako mohol bagdadský kupec padnúť do rúk týchto udí?"

"Mj otec cestoval do Mósulu, niesol obchodnému priateovi vekú sumu peňazí, no v hornom vadí Thartharu ho prepadli Aneizehovia a orabovali ho. To sa im však máli a žiadajú ešte vysoké výkupné. Ak peniaze do stanoveného termínu nedostanú, tak ho zabijú."

"Ty im nesieš tie peniaze?"

"Áno, ale nie celú sumu. Následkom straty, čo utrpel otec, sme schudobneli, lebo to, čo mu Aneizehovia ukradli, bol takmer celý náš majetok. Požičal som si, koko som mohol zohnať, ale aj tak nemám pokope ani polovicu čiastky, čo požadujú beduíni, dúfam len, že sa s tým uspokoja. Keby nie, obrátim sa na slávneho pustovníka na brale Vahsija, počul som, že má nad nimi vekú moc."

"Aká neopatrnosť, rozprávať takto o peniazoch! Čo keby sme boli zbojníci a vzali by sme vám ich?"

"Nenašli by ste ich, ako ich nenašli ani šíiti. Dobre som ich schoval. Okrem toho ste naši záchrancovia, ktorým mžem dverovať. Pre každý prípad mám aj dva talasimy, teda talizmany, ktoré ma ochránia pred každým nebezpečenstvom."

"Nespoliehaj sa na nijaký talizman, na nijaký zázračný ochranný prostriedok, chlapče! Tvojím jediným záchrancom je Boh. Modlitba pomže viac ako všetky talasimy na svete!"

"Moje talasimy sú práve modlitby. Keď položím pravú ruku na miesto, kde ich nosím, dostaví sa záchrana. Keď som nedávno vzýval slnko a položil som spútané ruky na prsia, kde nosím talasimy, zaraz vás poslalo, aby ste nás zachránili. Odkia prichádzate a kam idete, ó, sidi?"

"Prichádzame z Bagdadu a chceme sa dostať k beduínom Haddedínom. Ja sa volám Kara ben Nemsi efendi, a toto je hadži Halef Omar, mj sprievodca."

"K Haddedínom? Poda všetkého musíte teda aj do Tekritu a potom cez Tigrid?"

"Áno. Ďalej pjdeme koňmo hore po rieke Tharthar."

"Tak máme teda jednu cestu! Dovolíš, efendi, aby sme sa ďalej držali pri vás?"

Nenadchlo ma vemi, že mám brať so sebou týchto dvoch mladých, neskúsených udí. Napriek tomu som však odvetil:

"Ak sa nám prispsobíte, ste nám vítaní. Teda vpred do Tekritu, aby sme nestrácali čas!"

Popchol som koňa. Alam, ktorý sa držal po mojom boku, povedal:

"Neoutuješ, že si nás vzal so sebou. Ideme cez také končiny, kde hrozí mnoho nebezpečenstiev. Moje talizmany nás však ochránia a prospejú aj tebe. Jeden je talizman slnka. Nachádzam sa v svetle a pod ochranou nur eš šems, ktoré uctievame, a nijaký nepriate nám nemže ublížiť!"

"Aj slnko je dielom všemohúceho Stvoritea, bez neho by nebolo ani ono. Kto putuje v Božom znamení, stojí pod najmocnejšou ochranou, aká len mže byť na nebi i na zemi."

Nur el hilal

Ubehlo niekoko dní. Nechali sme za sebou Tekrit, dnes takú malú a bezvýznamnú dedinu, na pltiach z trstiny sme sa preplavili cez Tigris, ešte kus cesty sme prešli po stepi smerom na západ a teraz sme postupovali hore po brehu riečky Tharthar. Vody sme mali nadostač, paša bola bohatá, a keby nám hrozilo stretnutie s nepriateom, mohli sme sa vone obrátiť v ktorúkovek stranu, čo by sa na brehu Tigridu v nijakom prípade nedalo.

A také nepríjemné stretnutie vonkoncom nebolo vylúčené. V Tekrite sme sa totiž s poutovaním dozvedeli, že medzi tunajšími beduínskymi kmeňmi vypukli rozbroje. Prvou príčinou bola lúpežná výprava Abu Hammedov proti Alabeidom. Obidva kmene sústredili okolo seba spriatelené oddiely a znepokojovali teraz svojimi šarvátkami celé okolie.

Halef a ja sme sa museli špeciálne vyhýbať Abu Hammedom, pretože sme boli pri tom, keď ich porazili Haddedíni. Keby sme im padli do rúk, nečakalo by nás nič dobré. Preto sme mali oči na stopkách.

Pokia ide o nášho nového spoločníka, pársa Alama, nemal som nič proti nemu. Bol síce mladý, neskúsený a iste aj neobozretný, no pritom sympatický. Narodil sa v Bagdade, jeho otec bol párs a matka mohamedánka. Navonok sa teda hlásil k otcovmu náboženstvu, v duchu sa však stotožňoval s matkinou vierou. Spolovice vyznávač slnka a ohňa, spolovice moslim, nebol ani jedno, ani druhé. Pritom jeho duša prahla po svetle a pravde, no nenachádzal jedno, ani druhé. Tiesnili ho putá povier, rád by sa ich bol zbavil, no napriek tomu ich nemohol zo seba striasť.

Nie div, že Alam v tomto vnútornom rozpoložení zaviedol reč na vieru. Pokladal ma za moslima. Keď počul, že som kresťan, bol predo mnou ešte otvorenejší a kládol mi množstvo otázok, na ktoré čakal odo mňa odpoveď. Nemal som v úmysle hrať sa na misionára, bola by to neodpustitená chyba. Nezmienil som sa ani slovom o svojej viere a jej učeniach, radšej som mu okukou, no o to draznejšie dokazoval krátkymi a presvedčivými poznámkami, že jeho viera stojí na vratkých základoch.

Od rána do večera sme nehovorili takmer o ničom inom. Alam sa zamýšal čoraz viac, takže som bol presvedčený, že moje slová padli na úrodnú pdu. Týmto spsobom som poúčal aj mjho milého Halefa, ktorý nasilu chcel zo mňa urobiť mohamedána. Malý, verný muž mlčky počúval naše dišputy, no keď naše kone raz náhodou šli bok po boku, nezdržal sa a potichu mi povedal:

"Sidi, pamtáš sa ešte na to, keď som ťa chcel obrátiť na islam, či sa ti to páčilo, alebo nie?"

"Áno."

"A teraz mi je tvoja viera milšia ako naša, hoci sa to ešte nikomu neodvážim povedať. Tak sa mi zdá, že aj tento párs bude jedného dňa zmýšať práve tak ako ja, napriek talizmanom, ktoré nosí pri sebe."

Hadži Halef dospel teda k tým istým pozorovaniam ako ja.

Mimochodom, pársov mladý spoločník, ktorý mu teraz slúžil, živil sa predtým akýmsi podomovým obchodom medzi beduínmi, dosť dobre poznal teda okolie aj jeho obyvateov, takže si ho ako sprievodcu ani nevybral najhoršie. Ja som, pravdaže, od tohto jednoduchého, neškodného muža nič mimoriadne neočakával. Stále sa držal skromne za nami.

Tharthar má v lete málo vody, alebo aj vyschýna. Trochu zelene rastie iba na brehoch, no v stepi rastliny celkom vyhynú, a beduíni sa so svojimi stádami držia poblíž Tigridu, alebo vyhadávajú Eufrat, ktorý tečie na západ. Teraz bola síce v riečke voda, no nie toko, že by ju bolo ťažko prebrodiť. V prípade potreby sme mohli hocikedy prejsť z jedného brehu na druhý, ak si to vyžadovala naša bezpečnosť.

Dosia sme nikoho nestretli. Ale dnes, keď slnko prekonalo hádam tri štvrtiny svojej dráhy, zazreli sme štyroch jazdcov, ktorí išli stepou od juhozápadu a smerovali k rieke, kde sme sa museli s nimi zraziť. Keď nás spozorovali, na chvíu sa zastavili a radili sa. Potom popchli kone a cválali k nám. Išli sme ďalej svojou cestou, veď štyroch mužov sme sa ozaj nemali čo báť. Až keď boli už blízko pri nás, zastavili sme, ako vyžaduje zdvorilosť. Vyzerali ako všetci beduíni, nebolo na nich nič, čo by vzbudzovalo nedveru. Priatesky nás pozdravili a my sme im poďakovali. Boli mladí, najstarší z nich mohol mať dvadsaťpť rokov. Spýtal sa nás, ku ktorému kmeňu patríme.

"Sme tu cudzí," odvetil som neurčito. "Naši otcovia bývali v mestách."

"Kam sa uberáte?"

"K zbožnému pustovníkovi na brale Vahsija. Vidíš, že naša púť je mierumilovná."

Musel som odpovedať takýmto spsobom, pretože som ešte nevedel, ku ktorým kočovníkom patria.

"Zaviazali ste sa prísahou, že poputujete za pustovníkom?" spytoval sa ďalej.

"Nie. Chceme mu len priniesť dar a predostrieť jednu prosbu. Pri ktorom kmeni stoja vaše stany?"

"Patríme k mocnému kmeňu Alabeidov."

"K Alabeidom?" zvolal natešene Halef. "Kde táboria?"

"Neďaleko odtiato, pri rieke. Ešte pred večerom dorazíme do nášho tábora," odvetil muž malému, neopatrnému zvedavcovi.

"Tak pjdeme s vami, pretože sme starí známi a priatelia vášho kmeňa."

"Vy? Ako to?"

Halef ukázal na mňa a pyšne odpovedal:

"Máte pred sebou slávneho Kara ben Nemsi efendiho. Poznáte jeho meno? A ja som hadži Halef Omar ben hadži Abul Abbas ibn hadži Davud al Gossarah, Haddedín, jeho priate a spoločník. V Doline schodov sme s vami a mojím kmeňom bojovali proti Abu Hammedom, Džovarom a Obeidom. Bolo to veké víťazstvo a iste viete, že zaň mžete ďakovať Kara ben Nemsi efendimu."

Keď štyria jazdci začuli moje meno, prekvapene vykríkli. Pohad, ktorý si vymenili, svedčil o radostnom prekvapení, pravdaže, neskr sme zistili, že išlo o čosi celkom iné. Keď Halef dokončil svoju nadnesenú reč, domnelý Alabeid zaplesal: "Pochválený buď Alah, že nám doprial stretnúť sa s vami! Áno, vieme, aký ste slávny. Naše kmene sú vám vďačné za to víťazstvo. Buďte nám srdečne vítaný. Či sa naši potešia, keď im oznámime, akých hostí vedieme! Ó, Kara ben Nemsi efendi, buď naším hosťom na vea dní! Obšťastníš nás svojou prítomnosťou?"

Videl som, ako mu žiaria oči, aj jeho spoločníkom, a privolil som. Myslel som si, že im svieti z očí radosť. To bola aj pravda, ibaže išlo o celkom inú radosť, ako sme sa domnievali. Dverčivo sme preto vliezli do pasce, ktorú nám ešte k tomu narafičili takí mladí udia. Pokračovali sme v ceste a rozprávali sa o starých zážitkoch. Falošní Alabeidi sa mimoriadne tešili z toho, že sme vtedy tak porazili Abu Hammedov. Bol som zajatcom tohto kmeňa, ale som im ušiel. Ich šejka Zedara ben Huliho zastrelil potom jeden z mojich spoločníkov. Abu Hammedi podahli Haddedínom a Alabeidom, a najlepšou časťou svojich stád zaplatili vojnovú daň. Naši noví spoločníci sa pri tom správali tak, že nemohol v nás skrsnúť ani tieň podozrenia.

Neskr sa jeden od nás odpojil, že ide vopred oznámiť príchod vzácnych hostí. Asi pol hodinu pred západom slnka sa pred nami vynorili čierne stany kmeňa. Okolo tábora pásli pastieri stáda. Mierumilovný obraz. Prichádzalo nám oproti množstvo žien a dievčat, vítali nás mnohohlasým a opakovaným "Marhaba!" Za nimi išli mládenci, ktorí opakovali ich volanie. Bolo medzi nimi len málo dospelých mužov. Dopočuli sme sa, že bojovníci sú na bojovej výprave proti nepriateskému kmeňu Hammedov, ale pozajtra by mali byť už spť. Bolo to mimoriadne srdečné a radostné privítanie, aké býva iba pri príchode vemi milých hostí. Doslova nás zložili z koni a s jasotom viedli k radom stanov. Vtom zrazu vidím, že jeden zo starých bojovníkov vytrhol Halefovi z ruky zbraň.

V nasledujúcej chvíli, skr než som mohol pohnúť rukou, ovalil ma pažbou po čele, až sa mi zatmelo pred očami. Ešte jeden taký úder a zvalil som sa v bezvedomí na zem.

Neviem, ako dlho trvali moje mdloby, keď som sa však prebral, obklopovala ma hlboká tma. Mal som pocit, akoby som miesto hlavy mal dutú tekvicu, v ktorej bzučia milióny múch. Toto bzučanie prehlušovali udské hlasy, prichádzajúce z vekej diaky. Ležal som na zemi, ruky i nohy som mal spútané. Napol som sluch a hlasy zneli po chvíli zretenejšie, zdalo sa mi, že poznávam hlas mjho Halefa.

Vtom sa rozvidnelo. Zjavili sa nejakí muži, jeden mal v rukách hlinenú petrolejovú lampu. Pristúpili ku mne. Keď videli, že mám otvorené oči, ten s lampou povedal:

"Vďaka Alahovi! Ten psí syn žije, nezabil som ho!" Potom sa obrátil ku mne a pokračoval: "Ty si Kara ben Nemsi, ktorý nám prešiel cez rozum vtedy v Údolí schodov, a dnes sme prekabátili my teba. Nepatríme k Alabeidom, bodaj ich Alah spálil, my sme Abu Hammedi, ktorým si vtedy spsobil takú vekú škodu. Prilákali sme ťa k nám, a vo svojej slabomysenosti si uveril, že sme Alabeidi. Vtedy ste zabili nášho šejka Zedara ben Huliho. Teraz budete tu ležať, kým sa nevrátia naši bojovníci, aby naplnili krvnú pomstu a vypustili vám dušu!"

Kopol ma a vzdialil sa s ostatnými. V slabom blikotavom svetle som zistil, že ležím aj so svojimi spoločníkmi v prázdnom stane a že aj oni sú práve tak spútaní ako ja.

Predtým sa medzi sebou zhovárali, no po tých dvoch úderoch, ktorými ma zrazili na zem, som počul ich hlasy ako z vekej diaky.

Keď sme zase osameli, chcel som vedieť, ako to s nami vyzerá. Mňa považovali za najnebezpečnejšieho, a preto ma omráčili. Ostatných strhli na zem a premohli. Keď nás spútali, so škrekom a revom tancovali okolo nás tanec radosti, bili, sácali, kopali a opúvali nás, a napokon nás odvliekli do tohto stanu. Teraz sedeli pred ním dvaja strážcovia.

"Všetkému som na vine ja, sidi," kajal sa Halef. "Nemal som im hneď vytárať, kto sme."

"To je pravda, lenže výčitky nám nepomžu. Aj ja som bol práve taký neopatrný ako ty. Orabovali nás?"

"Nie. Keď sa poniektorí už priberali vyprázdniť naše vaky, šejkov zástupca to zakázal. Vyhlásil, že to dovolí až vtedy, keď sa vrátia bojovníci."

"Vedel, že by zaraz všetko bolo fuč, a lup smie rozdeliť iba šejk. Na naše šťastie. Ale čo zbrane?"

"Tie nám, samozrejme, zobrali a odniesli do šejkovho stanu."

"Vieš, ktorý to je?"

"Nie. No počul som, že ich majú tam uložiť."

"Hm! Ležíš veda mňa. Ako ti spútali ruky?"

"Vpredu."

"Ja ich mám zviazané na chrbte. Mžeš hýbať prstami?"

"Áno."

"Podaj sa teda bližšie a skús, či by si mi mohol rozviazať uzly! Vidieť, že máme do činenia s neskúsenými uďmi. Keby nás boli uvznili po jednom, nemohli by sme si teraz navzájom pomcť."

Halef urobil, ako som mu kázal, a pokúsil sa mi uvoniť putá.

Išlo to ťažko a pomaly, ale po pol hodine som mal ruky voné.

"Teraz rozviaž aj mňa a ostatných!" požiadal ma.

"Ešteže čo! Včšiu hlúposť by som nemohol urobiť! Radšej mi ruky zase spútaj. Predbežne to bol len pokus. Počuješ ten rev vonku, ešte sú príliš čulí. Neskr skúsim, či by sme sa mohli odtiato dostať a ako. Rozhodne však neodídem, kým nebudem mať zase svoje zbrane!"

"A moje sedlo z ťahúňa," zašepkal párs Alam.

"Prečo práve to?"

"Lebo vo výplni mám schované peniaze. Povedz, ó, efendi, skutočne by nás tí Abu Hammedi zabili?"

"Bez milosti a bez mihnutia oka!"

"Myslíš však, že sa nám podarí ujsť?"

"Dúfam."

"To len vďaka mojim dvom talizmanom. Vravel som ti, že nás zachránia v každej núdzi!"

Mlčal som. Alam poznal moju mienku. Čo som mal na to povedať?

Lev pomsty

Kapitola 6

Čakali sme. Čas sa míňal a hlasy pomaly utíchali. Tí istí muži, ktorí tu už boli, nás prišli znova skontrolovať. Ležali sme tak ako predtým. Uspokojili sa, že nás majú poistených, a zase zmizli. Vonku rozkázali novým strážam, že majú dobre dávať pozor. Potom som podchvíou počul tiché kroky, obchádzajúce okolo nášho stanu. Boli to strážcovia, ktorí sa zdržiavali pred vchodom. Z času na čas sa niektorý z nich pobral na obchdzku.

Nadišiel čas. Halef ma musel znova rozviazať, teraz to však išlo rýchlejšie ako prvý raz. Keď som mal voné ruky, mohol som si rozviazať povraz na členkoch.

"Efendi, kam chceš ísť?" spýtal sa párs.

"Pohadať šejkov stan."

"Nájdi aj moje ťažké sedlo! Položím ruku na talizman slnka. Bude ťa ochraňovať. Nech ti Ormuzd zošle svojich čistých strážnych duchov!"

Ticho som preliezol k zadnej stene stanu a vytiahol zo zeme kolík. Teraz som mohol nadvihnúť plátno a podliezť. Nebo sa zamračilo, akoby sa chystalo na dážď. Vládla taká tma, že som nevidel ani na tri kroky. Pre mňa to bolo výhodné, hoci bude o to ťažšie potrafiť spť do nášho stanu. Vykzol som teda von a hneď som sa podal o niekoko metrov ďalej, aby som sa dostal z dosahu strážnych. Potom som zaahol na zem a plazil som sa ďalej. Musel som preskúmať celý tábor, bol som však presvedčený, že šejkov stan sa musí niečím odlišovať od ostatných.

Kúsok obďaleč horel oheň, okolo ktorého sedelo viacero mužov, iste ďalšia strážna smena. Musel som dávať pozor, aby odraz plameňov nedopadal na mňa. Plazil som sa teda ďalej v tme po druhej strane a dkladne som si obzrel každý stan. Vtom mi padol do oka jeden včší, nad ktorým čneli do výšky dve kopije, ozdobené zvzkami palmových vláken. Žeby to bol on?

Práve som sa chcel opatrne prešuchnúť ku vchodu, keď som zrazu začul šramot. Okolo stanu obchádzal nejaký muž. Ocitol som sa presne oproti jeho nohám a nestihol som sa už vyhnúť. Ešte krok a potkol sa o mňa a zvalil sa na zem. Bleskurýchle som sa odkotúal, pokia sa len dalo, štvornožky som sa náhlil ďalej, potom som sa zdvihol a z celej sily som sa hnal spť, odkia som prišiel.

"Bojovníci, zobuďte sa!" rozahol sa nad celým táborom mocný hlas. "Pri šejkovom stane niekto bol!"

V stanoch aj medzi nimi vypukol vzáptí zhon. Pre mňa bolo teraz najdležitejšie dostať sa chytro do nášho stanu. Bol som už blízko, v uličke za stanmi. Opatrne som sa plazil ďalej. Na moje šťastie strážcom nenapadlo pozrieť sa sem. Vstali a prešli pár krokov smerom k šejkovmu stanu. Vkzol som dnu popod plátno a kolík som zapichol naspť do zeme. Chytro som si obviazal povraz okolo nh a Halef mi musel zviazať ruky za chrbtom. Len čo sme to dokončili a opť som ležal na svojom pvodnom mieste, vovalili sa dnu beduíni s lampou a jedného po druhom si nás prezreli.

"Tí sú dobre zaistení, ani jeden z nich sa nemže hnúť," znel záver ich kontroly. "Nebol to asi človek, ale voaktorý z našich pastierskych psov."

Odišli a tábor sa znova upokojil. Porozprával som svojim spoločníkom potichu, čo sa stalo.

"Mj talizman slnka sa neosvedčil," vyhlásil párs. "Mj druhý talizman je talizman polmesiaca, urobený pre moslimov. Stojím teda aj pod nur el hilal, v svetle a pod ochranou polmesiaca. Odvážiš sa znova von, ó, efendi?"

"Áno. Musíme sa za každú cenu dostať na slobodu, a to ešte tejto noci. Zajtra by mohlo byť už neskoro."

"Keď teda pjdeš, položím ruku na tento talizman, čo nosím na avej strane pŕs."

Vyčkal som, kým sa vystriedala stráž, znova som sa vyslobodil z pút a pobral som sa tou istou cestou, ktorou som sa nedávno vrátil. Aspoň som vedel, že je to skutočne šejkov stan. Tentoraz som mal včšie šťastie. Stan pozostával iba z prijímacej miestnosti, rodina obývala vlastný susedný stan. Bohužia pred vchodom sedel strážny, určite preto, že tam uložili naše veci. Bol to ten istý muž, ktorý sa o mňa potkol.

Aj teraz som vytiahol zo zeme kolík, potom som vliezol dnu a šmátral som okolo seba tak opatrne a ticho, že strážny nič nepočul. Ležali tam naše sedlá a veda všetky zbrane. Nahmatal som henryovku, vzal som si ju a znova som vyliezol von. Zbraň v ruke mi dodávala pocit úplnej istoty. Vrátil som sa do stanu a rozviazal som ostatných. Zavelil som na odchod. Pretože nik okrem Halefa nebol vycvičený v plazení, postupovali sme dopredu vemi pomaly. Keď sme došli k náčelníkovmu stanu, najprv som sa vkradol dnu len ja, ostatní museli čakať. Tíško som sa priplazil až k vchodu a poodhrnul som trochu záves, tvoriaci dvere. Strážca, ktorého bolo treba umlčať, sedel predo mnou tak blízko na dosah, že som si to lepšie ani želať nemohol. avou rukou som mu odzadu stisol hrdlo a pravou psťou som mu vrazil do sluchy, takže stratil vedomie a zrútil sa na zem.

Teraz mohli vojsť aj ďalší. Spútali sme strážneho a skrúteným cípom šatky, ktorú mal na hlave, sme mu zapchali ústa. Potom sme si šmátrajúc pobrali svoje veci. Zadnú stenu stanu sme jednoducho rozrezali zhora až nadol, aby sme sa so sedlami ahko dostali von. Párs a jeho sprievodca mali, prirodzene, ťažký náklad, tri sedlá a niekoko balíkov tovaru, ktoré niesol ťahúň. Keďže Alam nemal pokope celé výkupné, dúfal, že sa únoscovia uspokoja aj s týmto tovarom. Sťažovalo nám to postup, no s Halefovou a mojou pomocou sme sa šťastne a nepozorovane dostali na okraj tábora.

Lenže teraz kone! Nemuseli byť bezpodmienečne naše. Keď sme sa dnes podvečer blížili k stanovému táboru, videli sme, na ktorej strane sa pasú zvieratá. Odniesli sme si veci tam, ahli sme si do trávy a ja som sa najprv vybral na prieskum. Psov som sa nemusel báť, pretože boli pri ovciach a kozách. Minul som ťavy a potom som zbadal ležať v tráve kone. Liezol som po bruchu ďalej, až som sa dostal k pastierovi, ktorý ležal na zemi a lakťami si podopieral hlavu. Obišiel som ho odzadu a chytil som ho pod krk. Mladý muž bol od strachu polomŕtvy. Priložil som mu nž na prsia, povolil som zovretie, aby sa mohol trochu nadýchnuť a hovoriť, potom som ho varoval:

"Pre Alaha, nehovor nahlas, lebo ťa prebodnem! Ak budeš klamať, tiež ťa nž neminie! Koko pastierov je pri koňoch?"

"Len ja," vyjachtal trasavo.

"Vstaň a poď so mnou! Keď budeš ticho, nič sa ti nestane." Poslúchol. Zdrapil som ho a doviedol k našim, tam sme ho poviazali vlastným opaskom. Párs a jeho sluha dostali za úlohu strážiť ho, a my s Halefom sme museli doviesť pť koní. Netrvalo nám to dlho. Osedlali a ošírovali sme ich, pastierovi sme zapchali ústa, aby nemohol kričať, len čo odídeme, nasadli sme a odcválali najrýchlejšie, ako sa len v tej tme dalo.

Najprv nepovedal nik ani slovo; no keď sme sa už dostatočne vzdialili, Halef s úavou zvolal:

"Chvála a vďaka Alahovi, ktorý nás zachránil! Boli sme už priam synmi smrti, pretože bojovníci Abu Hammedov by nás hneď po návrate určite zabili."

"Nie, nehrozilo nám nijaké nebezpečenstvo," tvrdil na počudovanie párs.

"Nie?" spýtal sa ohromene malý hadži.

"Nie, pretože mám pri sebe obidva talizmany. Tilsim eš šems, talizman slnka sa síce tentoraz neosvedčil, o to lepšie však splnil svoju povinnosť tilsim el hilal, talizman polmesiaca. Stojím vo svetle a pod ochranou slnka a vo svetle a pod ochranou polmesiaca. Nič sa mi teda nemže stať, a vám tiež nie, pretože ste pri mne."

"No keby nie mj efendi, nič by nás nezachránilo," vyhlásil Halef zápalisto. "A ty si myslíš, že by začal vzývať tvoje slnko alebo tvoj polmesiac? On je kresťan a žije v inom svetle, ako je tvoje. Jeho svetlo sa stalo aj mojím, buď za to vďaka Alahovi a Prorokovi!"

Hadži teda vzdával vďaku "Prorokovi" za to, že sa v srdci stal kresťanom! To sa však tomuto statočnému malému mužovi ozaj nedalo zazlievať.

Nur es ssema

Aneizehovia patria k najstarším arabským nomádskym kmeňom. Hovorí sa, že sú potomkami vekého kmeňa Rebijov, ktorý už pred Mohamedom býval v južnom Nedžde. Niektoré vetvy ostali v severnom Nedžde, iné žijú v Hedžase, a okrem toho viacero ich odnoží má pasienky v okolí Džebel Šammaru. Sú to náruživí zbojníci a ich lúpežné výpravy siahajú zavše až do Mezopotámie. Im padol do rúk Vikrama, otec nášho pársa Alama. Poda mojej mienky by sa synovi nebolo podarilo otca vyslobodiť, aj keby mal pokope celú sumu, ktorú žiadali ako výkupné. Alam jednoducho nebol stvorený na to, aby u týchto beduínov niečo dosiahol.

O pustovníkovi na brale Vahsij som dosia nič nepočul. Toto osamelé bralo sa vypína na juh od Sindžarských vrchov. V okolí sa vyskytujú aj kresťania. Žeby išlo o kresťanského pustovníka? Sotva, to by si za taký krátky čas nebol získal medzi mohamedánskym obyvatestvom takú slávu. A keďže má údajne takú moc dokonca aj nad zbojníckymi Aneizehmi, ktorí sú predsa moslimovia, rozhodne bude moslim, pravdepodobne jeden z tých zbožných kajúcnikov, ktorých v severozápadnej Afrike volajú marabutmi...

Od stretnutia s Abu Hammedmi ubehlo niekoko dní. Nachádzali sme sa na mósulskom území, pravdaže na stepi, kde sa zdržiavajú beduíni a vladárska ruka guvernéra z Mósulu až sem vemi nedosiahne. Dnes sme sa blížili k pastvinám našich budúcich hostiteov.

Už okolo poludnia vyzerala step ako skosená, znamenie, že Haddedíni so svojimi stádami boli tu len nedávno, a ako ukazovali stopy, odtiahli na sever. Krátko po poludní sme na severe zazreli dvoch rýchlych jazdcov. Len čo nás zbadali, už aj cválali k nám.

Áno, boli to Haddedíni, široko-ďaleko najlepší jazdci, už zďaleka to bolo poznať. Bleskurýchle sa hnali k nám s namierenými kopijami a zarazili kone tak tesne pred nami, že sa hrotmi kopijí priam dotýkali mojich pŕs. Je to nebezpečný manéver, ale ak človek nechce, aby ho považovali za zbabelca, nesmie pri tom ani okom mihnúť.

Boli to dvaja bojovníci, nejeden večer som s nimi presedel pri ohni. Ako sa len prekvapili, keď spoznali Halefa a mňa! Okamžite zoskočili z koní, chytili mi ruky a pobozkali ich. Pri výraznej hrdosti týchto udí to bol dkaz, ako vemi si ma obúbili. Potom znova vyskočili na kone a odcválali s vetrom opreteky, oznámiť náš príchod.

"Sidi," spýtal sa párs, "zdržíš sa u týchto udí dlho?"

"Iste, zopár týždňov."

"Ak sa nemýlim, súbil si mi, že pjdeš so mnou k Aneizehom, lebo sa domnievaš, že sám otca nevyslobodím?"

"Súbil som ti to a slovo aj dodržím."

"Ale to by si sa nemohol zdržať u Haddedínov ani deň. Povedal som ti, že tretieho dňa mesiaca ssafar vyprší lehota."

"Pjdem s tebou ďalej, a potom sa k nim vrátim."

"Tretí deň v ssafare poda mesačných mesiacov, nie je to tohto roku dvadsiaty piaty deň kanun el auvala poda slnečných mesiacov, teda dvadsiaty piaty december, sidi?" spýtal sa Halef.

"Tak je."

"Na tento deň pripadajú predsa kresťanské Vianoce, id el milad !"

"Správne."

"A ty chceš svoj veký sviatok stráviť tak, že pjdeš k nepriateským Aneizehom a vystavíš nebezpečenstvu svoj život?"

"Ide o vyslobodenie nešťastníka a o odvrátenie vraždy. To je najlepšia oslava kresťanského sviatku."

"A mžem ísť s tebou, sidi?"

"Áno, uvidíš, že sa vrátime živí a zdraví."

Vtom sa na severe vynorilo pred nami veké, husté mračno jazdcov, ktorí sa s hlasnými výkrikmi valili k nám a pomedzi sem-tam strieali do vzduchu. Keď sa priblížili, mračno sa rozplynulo, bojovníci utvorili okolo nás kruh, pribehol k nám iba jediný - Amad el Ghandur, hrdinský šejk, ktorý zoskočil z koňa tak isto ako ja. Objali a pobozkali sme sa, pričom všetci ostatní volali: Marhababak - buď pozdravený!

Akoby z oka vypadol mjmu niekdajšiemu priateovi, svojmu otcovi Mohamedovi Eminovi, bol takisto vysoký a mocný a mal tie isté vážne a ušachtilé črty, a ešte čosi, čo je u beduínov výnimočnou zvláštnosťou - tmavú bradu, ktorá mu splývala až na prsia.

Neviem ani opísať dojímavé scény, ktoré nasledovali! Každý si chcel so mnou podať ruku a prehovoriť slovo. Dlho to trvalo, kým sa zvrtli, aby nás s jasotom zaviedli do tábora. Týchto udí opisujú zvčša ako polodivochov, surových, nespoahlivých, vierolomných, a tak ďalej! Kto ich však dobre pozná, vie, že takí nie sú. Priateovi sú priateom, nepriateovi nepriateom, a to po každej stránke a celým srdcom. Pravda, keď niekto príde k nim a nechce rešpektovať ich oprávnené zvláštnosti, keď sa chce nad nich vyvyšovať, namyslený na svoje vzdelanie, chce ich kšeftársky prefíkane vyciciavať, alebo im začne dokazovať, že Mohamed nebol prorok, ale fantasta, ktorý klamal sám seba, ten sa v nich mýli a nikdy nespozná ich dobré stránky.

A to vzrušenie v duare, stanovej osade, keď sme sa tam zjavili! Muži nám vyšli oproti na koňoch, no teraz sa ukázali aj ženy, staré i mladé, chlapci a dievčatá! Šejk ma chcel vyslobodiť a zatiahnuť ma do svojho stanu. Lenže márne - vystieralo sa ku mne desať, dvadsať rúk, stiahli ma medzi seba a nepustili ma skr, kým som aj toho najmenšieho drobčeka aspoň len vúdne netapol po zadočku. A musel som ešte, ako sa patrí, pozdraviť Hanheh, Halefovu ženu, aj jeho syna Kara ben Halefa. Až potom ma mohol Amad el Ghandur privítať ako ozajstného hosťa. A začali sa prípravy na hostinu. Vyhlásili sviatok a nejeden tučný baran zaplatil za moju návštevu životom. Potom sme sedeli so šejkom pri vyberanej hostine, pri ktorej sa poda starootcovej obyčaje používalo namiesto lyžice a vidličky pť prstov - tie aspoň nezhrdzavejú, aj keď ich zvčša nečistia.

Teraz konečne prišla reč na to, odkia ideme a kam máme namierené. Porozprával som Amadovi o pársovi Alamovi a jeho otcovi. Keď si príbeh vypočul, povedal:

"Dobre, že si nešiel rovno k Aneizehom, priate mojej duše, ale prišiel si najprv ku mne. Bola by to tvoja smrť, pretože zúria na každého, kto nie je beduín. Mutesarrif vyslal k nim vojakov, aby nasilu vymohli od nich daň od hlavy. Odviedli im najkrajšie a najlepšie kusy zo stád. Teraz sa každému cudzincovi vyhrážajú smrťou, pretože v každom cudzincovi vidia Turka. Vikrama, ktorého chcete vykúpiť, neprepustia, ani keby ste zaňho zaplatili dvojnásobné výkupné. Ak ho ešte nezabili, vezmú peniaze, no aj tak ho zavraždia, a vás s ním. Ale počúvaj, Kara ben Nemsi, ty si mj brat, a tak mžeš rátať s mojou pomocou. Vieš už, že sme s nimi vo vojne?"

"Nie."

"Je vypovedaná, ešte však nevypukla. Keď Aneizehom vzali toko zvierat, začali nám kradnúť naše, a nechcú ich vydať. My sme však omnoho silnejší a máme včšiu moc ako oni, a preto si ich vezmeme spť. Kedy vyprší zajatcovi lehota?"

"V tretí deň ssafara."

"Tak skoro? Tak sa musíme poponáhať. Ešte dnes vyšlem poslov, aby zvolali bojovníkov všetkých haddedínskych oddielov. Potom vyrazíme k bralu Vahsija."

"Aneizehovia táboria tam?"

"Áno."

"Počul som o istom slávnom pustovníkovi, ktorý tam vraj sídli. Poznáš ho?"

"Ešte nikdy som ho nenavštívil. Vbec nikto ho nevidel, okrem dvoch chlapcov, ktorých matka býva na úptí brala. Chlapci každý deň dva razy, ráno a podvečer, vystúpia k nemu hore, aby si vypočuli svté slová, ktoré potom odovzdajú veriacim, čakajúcim na ne dolu. Zo všetkých končín prichádzajú pútnici, ktorí mu po chlapcoch odkazujú svoje prosby a žiadajú od neho odpoveď. Nikto, ani zbojník či zlosyn sa neodváži konať proti radám, ktoré dostane od pustovníka. Z diaky uvidíš jeho pustovňu, ale hore k nemu nesmieš vystúpiť. S trestnou výpravou proti Aneizehom by sme boli ešte nejaký čas počkali, ale keď si prišiel ty, tak zabijeme hneď jednou ranou dve muchy. Potresceme zlodejov a oslobodíme Vikramu. Myslíš, že by sme mali vyslať prieskumníkov?"

"Áno, musíme zistiť, či sa skutočne zdržiavajú na brale, a keď to bude možné, obkúčiť ich. Okrem toho si zvedovia musia počínať tak, aby naše ťaženie ostalo utajené."

"Len čo dojeme, vyhadám najvhodnejších mužov a dám im naše najrýchlejšie kone."

Už o hodinu vyrazili zvedovia na koňoch a s nimi aj poslovia, ktorí mali zvolať bojovníkov ďalších oddielov. Najviac sa tešil tejto rýchlosti Alam, ktorého pri šejkových slovách pochytil veký strach o otcov život.

Už na druhý večer horelo okolo tábora vea ohňov, okolo ktorých sa zhromaždilo vyše šesťsto dobre ozbrojených Haddedínov, a v nasledujúce ráno sa to začalo. Na obed sa vrátil jeden zo zvedov a oznámil, že Aneizehovia o sile asi tristo dospelých mužov, táboria so ženami a deťmi, so stanmi a stádami pod bralom a pravdepodobne netušia, že sa Haddedíni tak rýchlo vydali na trestnú výpravu. Ďalší zvedovia ich z diaky pozorovali. Poda týchto správ sme boli oproti nim v dvojnásobnej presile. Navyše sme mali samých bojovníkov, oni však aj ženy a deti, na ktoré musia brať mimoriadne ohad, keď ich obkúčime.

Do ďalšieho rána sme zašli tak ďaleko, že sme museli zastať, lebo ak sme mali zachrániť pársovho otca, museli sme Alama vyslať dopredu. Keby sme to neurobili, dalo sa čakať, že keď zaútočíme, jeho otca zabijú. Samozrejme, že som išiel s ním, veď som mu to súbil. Sám by sa teraz sotva bol odvážil k Aneizehom. Mj udatný Halef sa tiež nedal zadržať a pripojil sa k nám. Pársovho sprievodcu sme však nevzali so sebou, aby zbytočne neprekážal. Mimochodom, nepridal som sa k pársovi iba preto, že som mu to súbil, viedlo ma k tomu aj čosi iné: Haddedíni sa chceli stoj čo stoj pomstiť a boli pevne odhodlaní zaútočiť. Ja som však veril, že ak budem tam, nejakým spsobom sa mi podarí zabrániť krviprelievaniu.

V trojici sme teda opustili táborisko priateov, no napred som s Alamom a Ghandurom prerokoval plán, ktorý som vymyslel.

Párs sa tváril bezstarostne, keďže bol s nami, ba dokonca sa opť raz vyslovil:

"Hádam si len nerobíš starosti, efendi? Nemáte sa čo báť, pretože mám pri sebe oba moje talisimy, nachádzame sa v nur eš šems a nur el hilal; svetlo slnka a polmesiaca nás bude ochraňovať."

Dosia som sa ho na to nespýtal, no teraz som sa nezdržal:

"Odkia máš vlastne tie talizmany?"

"Vieš," odpovedal, "že medzi Bagdadom a Basrou premáva sedem tureckých parníkov a dva anglické. Na jednom anglickom slúži istý nauti, teda námorník, ktorého dobre poznám. Vždy má pri sebe zázračné amuletové obrázky, z ktorých robí talizmany a predáva ich. Kúpil som si od neho dva, pre lepšiu istotu, jeden talizman pre pársov a jeden pre mohamedánov. Presvedčil si sa, že nás obidva už ochránili."

"To si myslíš ty, ale ja nie. Nijaký talizman nás neochráni. Mohol by som ich vidieť?"

"Neviem, či ti ich smiem ukázať, ale opíšem ti ich. Na párskom talizmane je zobrazený Zaratustra, zakladate nášho náboženstva, ako novorodeniatko, a zbožní susedia, ktorí mu prišli vzdať hold. Patrí k nemu písmo, ktoré nik nevie prečítať. A moslimský talizman zobrazuje maličkého Mohameda, na ktorého zbožne pozerá jeho matka Amina. Aj pri tom je písmo, ktoré nikto nerozumie. Stačí ti to?"

"Nie, teraz už vbec nie, myslím, že ťa podviedol dajaký švindler."

"Prečo?"

"Ty nevieš, že Mohamed zakázal robiť obrazy? A naraz má na moslimskom talizmane byť dokonca jeho obraz a obraz jeho matky! To je podvod! Vytiahni tie zázračné talizmany!"

Musel som Alama opakovane vyzvať, kým mi vyhovel. Vytiahol spod šatstva na dvoch šnúrach dve biele papierové vrecúška. Na jednom bolo slnko a na druhom polmesiac, akoby ich bola atramentom namaovala detská ruka. Otvoril som ich; Čo obsahovali?

Na moje najvčšie prekvapenie dve ilustrácie k básňam z anglických novín! Na "mohamedánskom" talizmane bol Vystrihnutý obrázok madony s dieťaťom. Pársky talizman pozostával z celého obrázku Vianoce, a po jednej jeho strane bola vianočná báseň. Obrázky nepochybne pochádzali z vlasti anglického námorníka, ktorý ich či už zo žartu, či z chamtivosti predal ako talizmany, ktoré ochraňujú majitea.

"Však to nie je podvod, efendi?" spýtal sa párs. "Je, no obsah tohto cudzieho písma je aj talizmanom v živote i v smrti. Tu sa nehovorí o nijakom nur eš šems, o nijakom nur el hilal, o nijakom svetle slnka či polmesiaca, ale o skutočnom nur es ssema, o nebeskom svetle, ktoré zažiarilo raz nad Betlehemom a dodnes svieti celému svetu. Tu máš, vezmi si tie obrázky a dobre si ich pozri! Vysvetlím ti ich a porozprávam o tomto nur es ssema, nebeskom svetle. Veď zajtra slávime Vianoce, deň, keď to svetlo vyšlo."

A teraz som sa konečne začal s Alamom zhovárať o svojej viere. Celé hodiny sme sa počas jazdy rozprávali. Zbožne ma počúval a prerušoval ma stovkami otázok, ktoré svedčili o tom, že moje slová zapustili korene v jeho srdci.

Medzitým sa zvečerilo a museli sme sa utáboriť. Nebo obsypali hviezdy a v duši oboch mojich poslucháčov tiež vychádzali hviezdy, ozajstné nebeské svetlo. Bdeli sme do polnoci a zhovárali sme sa. Keď som si potom ahol, párs mi povedal: "Efendi, tvoja viera je plná lásky, taká jednoduchá a predsa taká nádherná! Áno, kto ju nosí v srdci, nepotrebuje asi nijaký amulet ani talizman, pretože nad ním stále bdie večná dobrota a láska. Podviedli ma, no aj tak si tieto papieriky budem opatrovať do konca života, lebo už takmer verím, že ma cez teba doviedli k pravému nur es ssema, k ozajstnému nebeskému svetlu."

Halef nepovedal nič, len mi ticho stisol ruku a vemi dobre som ho pochopil. Potom sme zaspali. Ráno sme išli ďalej. Čoskoro vyrástlo pred nami z roviny bralo Vahsija, čo znamená Osamelý. Pod ním stáli stany Aneizehov a vkol sa pásli ich spolovice nakradnuté stáda.

Vahsija nebol vrch, bolo to iba bralo, no obísť ho po úptí, to by trvalo iste aspoň štvrť hodiny, a vysoké bolo prinajmenej pťdesiat metrov. V priebehu stáročí sa tu ujali kríky, ba aj stromy, ktoré sa teraz zelenali. Pomedzi ne sa vinul kukatý chodník. Hore, nie celkom na vrchole, sa otvárala jaskyňa, pred ktorou stál ihličnatý strom, zdola sa nedalo rozoznať aký. Dolu, kde cestička vychádzala na rovinu, stála malá chatrč, v ktorej bývala tá vdova s dvoma chlapcami. Živila sa z milodarov pútnikov, ktorí prichádzali za pustovníkom.

Oslovili nás niekokí beduíni, ktorí sa nevúdne spýtali, čo tu chceme. Žiadal som, aby nás zaviedli k šejkovi, čo aj urobili. Sedel v jednom stane, ledva nám odpovedal na pozdrav a neponúkol nám ani miesto. Usadil som sa však veda neho a kývol som aj Halefovi a Alamovi, aby si sadli. Potom som sa spýtal:

"Máš tu muža, ktorý sa volá Vikrama?"

"Čo chcete od neho?" odvetil otázkou.

"Chceme zaplatiť výkupné."

"Má šťastie, lebo zajtra je posledný deň! Sem s tým!"

"Vikrama sa nachádza tu?"

"Áno. Sem s tým!"

"Budeme takisto struční ako ty: Sem s ním!"

"Najprv peniaze, a potom muža!"

"Najprv muža, a potom peniaze! Nikto nezaplatí vopred, nekúpi mačku vo vreci."

"Nie som kramár ani kupec, ale šejk Aneizehov. Kto si však ty a ako sa voláš?"

" Volajú ma Kara ben Nemsi a mám..."

Prudko vyskočil a prerušil ma:

"Kara ben Nemsi: ty si ten kresťan, ktorý vyhral Haddedínom bitku v Doline schodov?"

"Áno."

"Nech ťa teda Alah tisíckrát prekaje! Boli sme spojenci Abu Hammedov, ale prišli sme im neskoro na pomoc. Teraz si to odpykáš. Ste zajatí a neujdete!"

S týmito slovami vyskočil zo stanu. Takýto obrat som neočakával. Ten človek bol diabol sám, veď ja som mu predsa nič neurobil! Vonku sa rozahol jeho hlas, zvolávajúci udí. Halef nestrácal guráž:

"Sidi, že by sme niekokých z nich zastrelili a potom ufujazdili?"

"Pre Alaha, len to nie!" preakol sa párs. "Všetci by sme boli stratení!"

"Tu by ti veru nepomohol nijaký amulet," povedal som na to. "Ale neboj sa! Nič sa ti nestane."

Odhrnul som rohož a postavili sme sa s Halefom presne do vchodu stanu. Aneizehovia sa už zhromaždili. Stáli hlava pri hlave, šejk pár krokov pred nimi. Správali sa hlučne, no keď ma uvideli, všetko stíchlo. V pravej ruke som držal henryovku, v avej revolver a nahlas som sa spýtal:

"Považuješ nás teda za zajatcov, ó, šejk Aneizehov?"

"Áno," odvetil. "Opováž sa urobiť krok, a si mŕtvola!"

"Tuším si o mne už počul. Povedali ti aj to, že z tejto zázračnej pušky mžem strieať hodiny bez nabíjania?"

"Vahajati, el barudi el džehennem - prisahám na svoj život, pekelná puška!" preakol sa šejk a cúvol.

"A táto malá pišto striea tak isto. Dávaj pozor! Šesť rán do gombíka sedla, ktoré leží pred vedajším stanom!"

Moje výstrely vyvolali všeobecné ohromenie a pokračoval som:

"Vidíš, že by som napriek tvojmu zákazu mohol odísť, pretože skr než by niekto z vás zdvihol na mňa zbraň, bol by mŕtvy, a desiati ďalší s ním. Ale ani mi nenapadne pred vami utekať. Prišiel som odviesť odtiato Vikramu a neodídem bez neho. Ostaneme tu v tvojom stane, kým neprídeš k rozumu. Zapamtajte si však jedno: budem pomaly rátať do dvadsať. Kto bude potom k tomuto stanu bližšie ako na pťdesiat krokov, dostane do hlavy moju guku, ktorá nikdy neletí veda. To vám subujem pri Prorokovej brade."

Ustúpili sme s Halefom do vnútra stanu a záves nad vchodom som zase spustil. Vonku sme počuli hlasy a vzďaujúce sa kroky. Vyrezal som dieru do pravej steny stanu, Halef do avej a pozerali sme von cez tieto otvory. Aneizehovia síce ustúpili, no nie natoko, ako som kázal. Vystrčili sme teda hlavne našich zbraní a vzáptí nastal všeobecný ústup, na ktorom sa zúčastnil aj šejk. Aneizehom sa dostali do uší prehnané správy o mojej opakovačke, a nikdy dosia nemali do činenia s odvážnym Európanom. Teraz boli vyjavení. Spokojne sme mohli ujsť, no ako kresťan som nechcel pripustiť, aby mi niekto vyčítal, že som ufujazdil pred týmito uctievačmi Mohameda. Vedeli sme, že okolo poludnia sa zo všetkých strán dovalia Haddedíni a obkúčia tábor.

Alam sa ukrutne bál o otca, ale upokojil som ho. V tejto situácii by zajatcovi sotva niekto ublížil. Spozorovali sme, že zasadli na vekú poradu.

To sa prihodilo na Štedrý deň, predpoludním. Krátko poobede sa zrazu strhol vonku zhon a veký krik. Vykukli sme cez diery - zo všetkých strán sa blížili Haddedíni. Už v diake, kde ich nemohli vysliediť, utvorili kruh okolo tábora a teraz ho sťahovali. Nadišiel čas zabrániť krviprelievaniu. Vzal som si henryovku, odhrnul záves a vystúpil som zo stanu. Šejk stál medzi svojimi a rozčúlene rozhadzoval rukami. Zavolal som ho. Okamžite sa pohol a už z diaky sa pýtal:

"Kara ben Nemsi efendi, vieš, kto sú všetci títo jazdci?"

"Je to šesťsto Haddedínov a každý z nich má dobrú zbraň. Prichádzajú sa vám pomstiť za lúpež, ktorú ste spáchali na ich stádach. Obkúčili vás a nemžete ujsť. A nás, ich spojencov, máte tu, medzi sebou. Ak ich nepoprosíš o milosť, o pť minút vypáli mnohokrát šesťsto guliek do zhluku vašich žien a detí. Som však ochotný ujať sa vás a vyslať k Amadovi el Ghandurovi posla, aby útok oddialil. Potom mžeš s ním vyjednávať."

"Počkaj ešte!" zaškrípal zubami.

Chvatne sa vzdialil, chcel sa narýchlo poradiť so svojimi staršinami. Kruh sa však tak rýchlo a výhražné sťahoval, že by bol zbytočný odpor, takže mi zakričal:

"Vyšli posla, chytro!"

Halef mal už svoje inštrukcie, vzal si zbraň a vybehol. Zastal som pred stanom a čakal na úspech. Vkol panovalo hlboké ticho. Vtom sa hore na skale jasne rozhlaholil zvonček. Hneď nato som videl, ako z chalupy vyšiel chlapček a pustil sa hore strmým chodníkom. Zmizol hore vo výške, netrvalo však dlho a znova zišiel dolu a pobral sa k šejkovi. Oboch som si ich privolal a spýtal som sa:

"Čo si želá svtý muž?"

"Chce vedieť, o čo sa má bojovať a prečo sa má boj odohrávať tu," odvetil šejk.

"Ja mu hneď odpoviem. Vieš čítať?"

"Áno."

"Tak počkaj!"

Sadol som si, vytrhol som z notesa list a ceruzkou som napísal odpoveď. Keď si ju šejk prečítal, poslal som chlapca s tým lístkom aj s ceruzkou hore. Teraz sa ukáže, či slávny muž vie aspoň písať. Podpísal som sa Kara ben Nemsi. Haddedínovia stáli takmer na dostrel, no zastavili sa, pretože počuli zvonček a videli pustovníkovho posla. Chlapec sa tam zdržal teraz dlhšie ako prvý raz, potom zišiel s papierom dolu. Pod mojimi riadkami stálo, na moje najvčšie prekvapenie, po arabsky:

"Chvála Bohu na výsostiach, a na zemi pokoj uďom dobrej vle!"

Slová chválospevu anjelov! V dnešný deň! Od tohto pustovníka, slávneho medzi mohamedánmi! Musí to byť kresťan! Dal som tie slová prečítať šejkovi. Netušil, že sú z Biblie, hneď však pochopil ich zmysel a vyhlásil:

"Svtý muž prikazuje, aby sme uzavreli mier. Myslíš, že Amad el Ghandur bude súhlasiť?"

"Áno. A aj keby sa zdráhal, tak sa za vás prihovorím."

"Pjdeš teda za ním?"

"Pjdeme my dvaja."

"Aj ja? Hneď ma zajme."

"Nie. Si pod mojou ochranou. Subujem ti, že sa mžeš vrátiť, len čo budeš chcieť."

"Pokoj na zemi!" Toto prikázanie vstúpilo do platnosti. Vyjednávanie trvalo síce skoro do večera, no napokon sme dospeli k dohode. Vikramu prepustili bez výkupného a Haddedíni dostali spť ulúpené zvieratá, za čo sa Amad Ghandur zaručil svojím slovom, že sa zrieka pomsty. Nato doterajší nepriatelia uzavreli mier, ktorý síce najprv vyznieval vynútene, ale potom to bolo už úprimné. Haddedíni prišli do tábora. Zarezali barany a zapálili ohne, aby ich mohli upiecť.

Predtým sa však stalo čosi, čo nik nečakal. Keď totiž chlapci krátko pred večerom vystúpili na bralo, pustovník sa ich na všetko povypytoval. Nato zišli dolu. Pustovník odkázal po nich Aneizehom, že ich prosí, aby mu urobili beduínske sviečky z baranieho loja, a mňa požiadal, aby som zajtra ráno prišiel k nemu na bralo. Ako sme už spomenuli, okrem tých dvoch chlapcov dosia nebol nik uňho tam hore. Bol som teda vemi zvedavý na túto návštevu. Hádam treba ešte povedať, ako sa tešili obaja pársovia, že sú zase spolu a nemuseli zložiť ani výkupné. Prirodzene, že Vikramovi museli vrátiť sumu, ktorú mu ukradli.

Keď sme potom večer sedeli okolo ohňov pri zmierovacej hostine, na brale sa znova rozhlaholil zvonček. Pozreli sme dohora. Tu na ihličnatom strome vo výške zažiarilo množstvo sviečok. Pustovník oslavoval Svtvečer pri vianočnom stromčeku. Aký zázrak - tu, v Oriente, medzi beduínmi! A aký pohad pre mňa, Nemca, ktorý si nevie predstaviť Vianoce bez stromčeka so sviečkami. Arabi sa kochali v nevídanom pohade a mlčali. Alam mi však povedal:

"Ó, Kara ben Nemsi efendi, to je ten strom, o ktorom si včera hovoril. Aký je krásny! Prihovára sa mi svetlom nur es ssema, ktoré zažiarilo v mojom srdci!"

A koho som našiel v nasledujúce ráno tam hore na brale, a čo som sa od neho dozvedel? Možno to milému čitateovi porozprávam zase inokedy!

Digitalizácia a oprava: Davis