Old Surehand 2

Karl May

knihy do vaší dlaně

www.palmknihy.cz
knihy pro kapesní i stolní počítače
© Palmknihy 2000-2010

Old Surehand 2

Karl May

Prvá Kapitola U MAMY THICKOVEJ

Jefferson City, hlavné mesto štátu Missouri, leží na pravom brehu rieky Missouri na malebnej výšine, odkiaľ je zaujímavý pohľad na rieku, plnú ruchu a života. V čase nášho príbehu malo mesto omnoho menej obyvateľov ako dnes, ale zato nemalý význam jednak pre svoju polohu, jednak pre to, že sa tu konali pravidelné zasadania okresného súdu. Bolo tu niekoľko veľkých hotelov, ktoré za prístupnú cenu poskytovali slušné ubytovanie i stravu. Nevybral som si ani jeden z nich, lebo sa mi hotelový život nepáči a lepšie sa cítim tam, kde nachádzam ľudí, akí sú, a nie, akými sa chcú zdať, a potom preto, že som sa dozvedel o mieste, kde som za lacnejší peniaz mohol dobre bývať i dobre sa najesť. Bolo to na Firestreet číslo 15, v súkromnom hoteli U mamy Thickovej. Bol to dom známy v celej Severnej Amerike, a ani jeden zálesák, keď prišiel do Jefferson City, ho neobišiel. Skôr ho každý vyhľadával, aby si tu dobre vypil a zabavil sa v kruhu lovcov a traperov, ktorých sa tu zišlo vždy niekoľko. Bol večer, keď som vstúpil do miestnosti hostinca, kde som ešte nikdy nebol. Koňa a pušky som nechal na jednej farme neďaleko mesta, kde na mňa Winnetou bude čakať, kým sa nevrátim. Môj indiánsky priateľ nemiloval mestský ruch a nerád sa potĺkal ulicami. Rozhodol sa, že radšej zostane tých niekoľko dní na blízkom okolí. Mal som v meste obstarať rôzne nákupy a dať si do poriadku oblek a obuv. Bol už najvyšší čas, pretože z topánok mi vykúkali prsty, i kabát a nohavice som mal rozodraté. Okrem toho chcel som sa v meste dozvedieť niečo o Old Surehandovi. Keď sme sa rozchádzali, nemohol mi presne určiť miesto, kde by sme sa mohli stretnúť, iba toľko povedal: - Keby ste sa náhodou niekedy dostali do Jefferson City, zájdite k Wallaceovi a Co., tam sa dozviete, kde sa práve nachádzam. Keď som bol teda konečne tu, nemohol som nenavštíviť bankára Wallacea.

Teda bol už večer, keď som vošiel do hotela U mamy Thickovej. Bola tam dosť dlhá a priestranná miestnosť, osvetlená niekoľkými lampami. Stálo v nej asi dvadsať stolov, z ktorých polovicu obsadila miešaná spoločnosť. Hoci dym by sa bol dal krájať, rozoznal som tam niekoľko jemne oblečených gentlemanov. Z rukávov na kabáte im pyšne vyčnievali naškrobené manžety, cylindre mali zrazené do tyla, nohy v nových lakovkách, vyložené na stole. Boli tu traperi najrozmanitejších druhov, foriem a farieb v oblekoch priam nemožných. Boli tu ľudia rôznej farby pleti, s vlasmi hustými a kučeravými i hladkými, s nosmi ohnutými i rovnými, plavci i lodníci s blýskavými nožmi i zradnými revolvermi za pásom, poloindiáni i miešanci všetkých druhov a odtieňov. Medzi nimi zvŕtala sa úctyhodná matka Thicková a starala sa, aby hosťom nič nechýbalo. Všetkých poznala a oslovovala ich po mene, na jedného sa priateľsky usmievala, inému zas pohrozila, keď videla, že má chuť do bitky. Keď som si sadol, prišla i ku mne a pýtala sa, čo si prajem. - Mohol by som dostať pohár dobrého piva, mama Thicková?- pýtal som sa. - Yes, - prikývla, - veľmi dobrého. Som rada, keď moji hostia pijú pivo; je lepšie a zdravšie ako brandy, lebo nerozpaľuje hlavy. Ste azda Nemec, sir? - Yes. - Myslela som si to, keď ste si žiadali pivo. Nemci vždy pijú iba pivo, a dobre majú. Vy ste ešte u mňa neboli, sir? - Nie, ale dnes by som rád použil vaše pohostinstvo. Nájde sa u vás dajaká dobrá posteľ? - U mňa sú všetky dobré! Prezerala si ma skúmavým pohľadom a zdalo sa, že moja tvár sa jej viacej vidí ako môj oblek, lebo povedala: - Myslím, že ste sa už dávno nepreobliekali do čistej bielizne, ale z očú vám nepozerá nič zlého. Chcete spať lacno? Lacno spať znamená spať ešte s niekým. - Nie, - odpovedal som. - Nechcel by som spať v spoločnej spálni a bol by som rád, keby som dostal zvláštnu izbičku. Zaplatím, koľko si budete žiadať, i keď podľa obleku na to nevyzerám. - Verím vám, sir! Izbu dostanete, a ak ste hladný, tu je jedálny lístok. Položila ho predo mňa a odišla po pivo. Sadol som si k prázdnemu stolu, vedľa ktorého stála dlhá tabuľa, obsadená koldokola hosťami. Bolo tu niekoľko pánov, ozajstných gentlemanov, zaiste obyvatelia mesta a stáli hostia mamy Thickovej. Popri nich sedelo niekoľko postáv, ako som ich už opísal. Keď som si sadol obďaleč, odmlčali sa všetci pri dlhom stole a pozorovali ma. Ale iba chvíľu, kým sa so mnou zhovárala mama Thicková. Potom som im už asi nestál za pozornosť, lebo odo mňa odvrátili hlavy a muž, ktorý medzitým zastal v reči, pokračoval: - Áno, páni, ako hovorím, nikdy nebolo v Spojených štátoch väčšieho lotra, ako bol ten Kanada Bill. Kto by mi neveril, som ochotný presvedčiť ho tým, že ho pošteklím nožom. Praje si niekto z vás taký dôkaz, meššurs? - Nie, veď my to vieme, - odvetil jeden z gentlemanov. - Lepšie ako ja to nemôžete vedieť, sir! - Vy ste si s ním už asi vyrovnávali účet! - Účet? Pshaw! Celú velikánsku knihu účtov, a ešte k tomu husto popísanú. Ten chlap mal takú povesť, že ešte i tam za morom v Starom svete ho poznali, a ako som počul, písalo sa o jeho výčinoch aj v novinách. Zdalo sa, že tento muž je tu po prvý raz ako ja, lebo všetci prítomní si ho zvedavo obzerali. Bol to vysoký, chudý chlap v koženom kabáte, ktorý bol už iste veľmi starý, lebo bola na ňom záplata na záplate. Legíny mu boli veľmi krátke a nedosahovali ani po mokasíny, ktoré boli takisto veľmi úbohé, celé pozošívané. Na hlave mal čiapku, kedysi bola kožušinová, teraz však už celkom vypĺznutá, a sedela mu na hlave ako obrátený medvedí žalúdok. Za pásom, ktorý bol ovešaný všetkým možným, trčal mu tesák, revolver a tomahawk. Cez pravé plece mal prehodené lano, obtočené popod ľavé rameno. Vedľa neho ležala puška, na ktorej boli od pažby až po hlaveň vyryté rôzne vrúbky, zárezy a iné značky, pre cudzieho človeka nezrozumiteľné. - Napínate našu zvedavosť, sir, - ozval sa zase gentleman. - Mohli by ste nám povedať, čo vám vyviedol? - Áno, rozprávajte! - volali zo všetkých strán. - A prezraďte nám svoje meno! - Moje meno je krátke a ľahké na zapamätanie, páni, a možno ste ho už aj dakde počuli. Volám sa Tim Kroner. - Tim Kroner? To nie je možné! Tim Kroner Coloradoman? Velcome, sir! Vy ste najslávnejší poľovník naširoko-ďaleko. Pite, len pite! Muž sa poobzeral koldokola. - Vy ma teda poznáte? - pýtal sa a poodpíjal si zo všetkých pohárov. Usadil sa pohodlnejšie a chystal sa rozprávať, keď sa vtom otvorili dvere a do miestnosti sa vrútilo šesť chlapov. Títo noví hostia boli akísi podgurážení. Poobzerali sa, kde by si sadli, a poďho k môjmu stolu, hoci bolo inde miesta dosť. Žiadali si brandy a mama Thicková ich obslúžila, hoci by ich bola radšej videla za dverami. Vyzerali ako opravdiví zurvalci, páchli alkoholom a veru stálo ma dosť premáhania, aby som s nimi vydržal pri jednom stole. Správali sa tak hrmotne, akoby tu boli sami, prekričali všetkých ostatných, takže nikomu sa už nechcelo rozprávať. Najhlučnejšie si počínal mohutný, mocný chlap s tvárou buldoga. Tváril sa ako ich vodca a jeho spoločníci naňho aj s rešpektom pozerali. Vystatovali sa hrdinskými kúskami, ktoré už majú za sebou a ktoré ich ešte čakajú, množstvom peňazí, čo preflákali, ale opäť k nim prídu, a liali do seba pohár za pohárom. Keď ich mama Thicková napomenula, aby pili pomalšie, grobiansky sa jej vyhrážali, že jej vtrhnú do bufetu a obslúžia sa sami. - To by som si vyprosila, - povedala odvážne hostiteľka. - Tu leží revolver, a prvý, kto siahne na môj majetok, dostane guľku! - Od teba? Nebuď smiešna! Do takých rúk patrí ihla, a nie revolver. Myslíš, že sa ťa zľakneme? - Nejde o to, čo si myslím. Rozhodne sa vás nezľaknem. Ak by som potrebovala pomoc, je tu dosť gentlemanov, čo sa ma zastanú. - Dosť gentlemanov? - opakoval posmešne, dvíhajúc sa zo stoličky a vyzývavo sa obzerajúc okolo seba. - Nech pristúpia bližšie a zmerajú si so mnou sily! Nikto mu neodpovedal. Na odpor z mojej strany ani nerátal, lebo pozeral na všetkých okrem mňa. Možno sa mu moja pokojná tvár videla prikrotká na to, aby so mnou počítal. Keď videl, že nikto na jeho výzvu neodpovedá, stal sa ešte bezočivejším. - Vedel som, že sa nikto neodváži, - smial sa. - Rád by som videl, kto by si chcel so mnou začať. Tomu chlapíkovi by som vykrútil krk, ako že sa volám Toby Speneer. Nech len príde a skúsi! Vytrčil ohromné päste a ešte raz popozeral vyzývavo po prítomných. Ale ani teraz sa nikto nezdvihol, buď zo strachu, alebo preto, že tým človekom opovrhoval. Toby Spencer sa ešte hrmotnejšie zasmial a vravel: - Vidíte, boys, ako im všetkým padlo srdce do nohavíc! Nenájde sa medzi nimi ani jeden, ktorý' by sa odvážil čo len muknúť. A vraj gentlemani! Tu predsa vstal jeden, čo sa vydával za Tima Kronera Coloradomana, a chytil sa toho slova, aby sa pred ostatnými vytiahol. Podišiel niekoľko krokov k Spencerovi a povedal mu: - Veľmi sa mýlite, ak si myslíte, že sa ani jeden neodváži proti vám. Ak to platí na všetkých, čo tu sedia, na mňa nie. - Na vás nie? Prečo teda neprídete bližšie, keď máte takú odvahu? - povedal výtržník opovržlivo. - Už idem! - ozval sa už nie tak presvedčivo, podišiel kúsok a zase zastal. Aj Toby Speneer pokročil niekoľko krokov, takže už stáli skoro oproti sebe. - Well! Tak vy sa teda nebojíte? Takého chlapíka jediným prstom vyzdvihnem do vzduchu! Ale prv než vás zhltnem, rád by som sa dozvedel vaše meno. • - To sa môžete. Volám sa Tim Kroner. - Tim Kroner? Slávne meno ste si privlastnili. - Privlastnil? Ako to ? Tak sa volám! - To môžete hovoriť, komu chcete, ale nie mne. - Hovorím vám, že sa tak volám. - Hm, volať sa môžete, ale nebudete mi tvrdiť, že ste Coloradoman. - Práve, že som! - Sto hromov, ako sa môže taký škriatok honosiť menom obra! To meno vám nepatrí a ste obyčajný podvodník! - Oho! Podvodník? Dajte si pozor na jazyk, sir! Viete dobre, že Coloradoman nedovolí, aby s ním niekto takto rozprával, Mám vám to dokázať? - Dokáž! Spencer pokročil dva kroky bližšie a Tim Kroner obozretne cúvol. - Načo by som dokazoval, čo každý vie! - Áno, máš pravdu, pravý Tim Kroner je skutočný chlapík, ale ty musíš najprv ukázať, či za dačo stojíš! Nuž teda, poďme! - a bitkár zase pokročil. - Dobre! - volal druhý a pritom cúval. - Tak teda, čo stále cúvaš, nafúknutý hrdina? Vydávaš sa za Coloradomana. ktorého poznám ako starý peniaz. Zostaň stáť, lebo ťa tresnem o stenu a zostaneš tam prilepený! Ale falošný Tim Kroner ustupoval ďalej a bránil sa len jazykom, čo bola jeho najlepšia zbraň. - Ak sa niekto iný vydáva za Coloradomana, je luhár. Spencerovi prešla trpezlivosť, schytil ho za ramená, vyvrátil mu ich dozadu a pritisol k stene, vyzdvihol ho za golier kabáta a povesil na vešiak zabitý do steny. Bol to silácky výkon a zdalo sa, že ho to nestálo veľa námahy. Povesený muž začal kričať a zmietať sa, čo pri jeho vycivenej postave vyzeralo dosť komicky, až sa mu golier odtrhol a on capol na zem. Spencer sa smial na celé hrdlo a jeho spoločníci s ním. Ani ostatní sa nemohli zdržať úsmevu, hoci jeho počínanie neschvaľovali. Potom sa usmial na svoju obeť, vracajúcu sa potichu na miesto a poobzeral sa po miestnosti. Pritom som mal šťastie, že si konečne všimol aj mňa. - Nie ste aj vy taký Coloradoman ako tamten? - Myslím, že nie, - odpovedal som pokojne. Pri všetkých stoloch stíchli, aby počuli, čo sa teraz bude diať. Možno sa tešili na ďalšiu zábavu. - Teda nie? Veď sa mi hneď zdalo, že nie ste veľký hrdina. - Ani sa zaňho nevydávam. Nebudem sa chváliť cudzím perím. - To je vaše šťastie, lebo inak by som aj vás zavesil na vešiak. Na to som mu neodpovedal. - Azda neveríte? - Ale áno. - Naozaj? S Toby Spencerom neradno žartovať! Bolo vidieť, že chce za každú cenu vyvolať škriepku. Zbadal Som starostlivý pohľad, ktorý na mňa vrhla mama Thicková. Chcel som jej preukázať láskavosť, preto som povedal pokojne: - To vám verím. Kto je taký silný ako vy, nemusí sa od nikoho nechať držať za blázna. Tvár sa mu trochu vyjasnila, nepozeral už tak zlomyseľne ako predtým a povedal skoro priateľsky: - Máte pravdu, sir. Tuším nie ste taký nemožný, ako sa mi zdalo. Čím sa zaoberáte, aké je vaše povolanie? - Hm! Vlastne nijaké. -Ako to? - Pretože práve teraz nič nerobím. - Máte teda prázdniny? - Yes. - A veľa času? - Veľmi veľa. - Ale čo robíte, keď nemáte prázdniny? Musíte predsa niečo robiť! Alebo nerobíte nič? - Isteže áno. - Čo teda? - Prešiel som už všelijaké odvetvia. - Ale nikam ste to nedotiahli? - Bohužiaľ. - Čo ste boli naposledy? - Naposledy som bol v prérii. - V prérii? Teda poľovník? - Také čosi. - Viete strieľať? - Tak slabo. - A jazdiť na koni? - Len toľko, že z neho nespadnem. - Zdá sa mi, že ate akejsi úzkostlivej povahy. - Naozaj? - Áno. - Hm! To záleží od okolností. Odvaha sa má len vtedy ukázať, keď je to potrebné, inakšie je to chvastúnstvo. - To je pravda. Počujte, začínate sa mi páčiť. Zdá sa, že ste skromný boy, ktorého by som mohol potrebovať. Veľký zálesák práve nie ste, to je na vás hneď vidieť, ale keby som vedel, že nie ste vyslovený greenhorn, tak... - Tak...? - pýtal som sa, pretože nedokončil vetu. - Tak by som sa vás spýtal, či by ste nemali chuť ísť s nami. - Kam? - Na západ. - Ten je veľký. Bol by som radšej, keby som sa dozvedel niečo určitejšieho. - Aj to vám môžeme povedať. Teda máte čas a nič vás tu neviaže? - Vôbec nič. - Tak povedzte, či by ste nešli s nami. - Najprv musím vedieť, kam chcete ísť a čo tam budete robiť. - Well! To je rozumná reč. Chceme ísť trochu hore do Colorada, niekde do Saintlouiského parku. Boli ste tam už niekedy? - Áno. - Čože? Tak ďaleko? To by som si o vás nebol myslel. Poznáte krajinu pri Foamcascade? - Nie. - Ta chceme ísť. Nedávno sa tam našlo veľké množstvo zlata. Nesmieme prepásť takú príležitosť. - Budete kopať? - Hm ... áaa...no! - A keď nič nenájdete? - Tak nájdu iní, - pomykal plecami. - Nemusíme byť práve zlatokopmi, aby sme sa dostali k zlatu. Ani si neuvedomil, ako sa prezradil. Dobre som vedel, čo myslel. Chcel žať tam. kde nezasial. - Že nič nenájdeme, o to nemajte starosť. Chcel mi dodať chuti. Celkom vážne pomýšľal vziať ma so sebou, lebo čím mal viacej ľudí, tým lepšie mohol podnikať. Pokladal ma za človeka, ktorého môže využiť a potom odohnat, ak nie dačo horšie. - Všetci sme presvedčení, že nájdeme skvelú korisť, pretože máme so sebou človeka, ktorý sa v tom vyzná. - Azda geológa? - Ešte viacej. Ten má také vedomosti a skúsenosti, že ovláda všetko, čo sa pri dobývaní zlata vyžaduje. Nebudete o tom pochybovať, keď vám poviem, že je vysokým dôstojníkom, generálom. - Generálom? - pýtal som sa a hneď mi blyslo čosi hlavou. - Ako sa volá ten gentleman? - Douglas. Bojoval v mnohých bitkách a potom tam hore urobil dôkladný vedecký prieskum, na základe ktorého nájdeme veľké množstvo zlata. Teda máte chuť? - Nie, sir, nemám vôľu, - povedal som mu. - Prečo? - Jednoducho sa mi tá vec nevidí. - Prečo sa vám nevidí? Tvár sa mu zachmúrila, až napokon nadobudla hrozivý výraz. - Pretože nie je podľa môjho vkusu. - A čo by teda bolo podľa vášho vkusu? - Všetko, čo sa čestne podniká. - Sto diablov! Tým teda chcete azda povedať, že ja som nečestný? Niektorí z hosťov povstávali, aby sa prizerali scéne, čo teraz bude nasledovať. - Na vašej poctivosti mi záleží práve tak málo ako vám na mojom vkuse, - povedal som mu a zostal som sedieť, no nespustil som ho z očí. - Nemáme spolu čo do činenia a nechajme jeden druhého na pokoji! - Na pokoji? To si nemyslite! Urazili ste ma, a preto vám ukážem, kto je Toby Spencer. - To mi ani nemusíte ukazovať! - Čo? Vy to už viete? - Áno. - Tak teda kto som? - Práve to čo ja. Hosť mamy Thickovej a ako hosť sa máte slušne správať, ak chcete, aby sa aj vami slušne zaobchádzalo. - Ako to teda so mnou rozprávate? - Ako si zaslúžite. Ja som vás nevyzval, aby ste si prisadli k môjmu stolu. Bolo aj inde dosť miesta. Ani som vás nežiadal, aby ste so mnou hovorili. A keď ste ma už zatiahli do rozhovoru, tak som vám zdvorilo a primerane odpovedal. Vaše plány a názory sú mi celkom ľahostajné. Ale keď ste sa ma pýtali, či chcem ísť s vami do Colorada, povedal som vám celkom pokojne, že nemám chuť. Neviem teda, prečo sa rozčuľujete?! - Hovorili ste o poctivosti, a to nestrpím! - Nie? Hm, myslím, že poctivý človek môže celkom pokojne počúvať o poctivosti. Prečo by sa mal na to hnevať? - Dávajte si pozor na jazyk. To je zasa nová urážka, ktorá sa ma veľmi silne... Hostinská zakročila a vyzvala ho, aby bol ticho. Zdvihol proti nej zbraň. - Nevystavujte sa nebezpečenstvu, mama Thicková. Som zvyknutý obrániť sa sám. To ho ešte viacej rozzúrilo. Skríkol na mňa: - Čo? Sám sa obrániš? Tak teda sa bráň! Tu máš za tú urážku! Rozohnal sa päsťou, aby ma udrel. V okamihu som schytil pohár a nastavil ho. Úder sa odrazil na skle a rozbil pohár na kúsky. Hneď som skočil k nemu a omráčil som ho päsťou, takže sa zvalil na zem po celej svojej dĺžke. Strhol pritom stôl aj stoličky. Zostal som v strehu, lebo som čakal útok od jeho spoločníkov. Hneď sa na mňa vrhli s divým krikom. Dvaja dostali päsťou a odleteli každý na jednu stranu, tretieho som udrel do žalúdka, až hlasno zaštikútal. Poslední dvaja sa radšej rýchlo stiahli. Spencer sa znovu vzchopil; ruka porezaná o sklo krvácala, ale ešte viacej mu tiekla krv z úst, lebo pri údere päsťou si prehryzol jazyk. Vypľul krv smerom ku mne a zareval: - Pes, toto je tvoja smrť! Ani nevie, čo má za remeslo, a opováži sa siahnuť na Tobyho Spencera. Zastrelím ťa ako... - Stoj! Ruku preč od pása! - prerušil som ho, a kým stihol vytiahnuť revolver, namieril som naňho svoj. Neposlúchol. - Posledný raz ťa vyzývam, odlož zbraň, lebo strelím! On však zbraň predsa vytiahol. Vtom som mu namieril do ruky a vystrelil. Vykríkol, ruka mu klesla a revolver vypadol na zem. - Ruky hore! Hneď všetci ruky hore! Kto neuposlúchne, dostane guľku! - velil som. Ruky hore je na divokom západe nebezpečný povel. Kto prvý drží v ruke zbraň, ten je pánom situácie. Vedeli to dobre aj oni. Vytiahol som ešte druhý revolver, a tak sa ani nezdráhali a hneď sa zdvihlo do výšky desať rúk. Aj Spencer zdvihol ruky. Držiac týchto chlapíkov pred hlavňami revolverov, vystríhal som ich: - Podržte takto ruky hore, kým nedáme veci do poriadku. Nehýbte sa, lebo mám ešte jedenásť guliek, pre vás práve dosť. Čo na to povie Toby Spencer, slávny hrdina? Teraz nemá do činenia s falošným Coloradomanom a okrem toho mal príležitosť presvedčiť sa, že sa svojmu remeslu rozumiem. Mama Thicková, odoberte im zbrane a schovajte ich. Zajtra ráno si môžu po ne poslať alebo prísť sami. A pohľadajte im vo vreckách peniaze. Vezmite si, koľko vám prislúcha za to čo tu strovili, a odrátajte si aj rozbitý pohár; nech sa pracú! Mama Thicková neotáľala a hneď urobila, čo som kázal. Bolo smiešne pozerať, ako tu stáli so zdvihnutými rukami a ani sa nepohli. Vo vreckách sa im našlo sotva niekoľko centov, čo horko-ťažko vystačilo vyrovnať účet. - A teraz otvorte dvere, mama Thicková, nech odpochodujú. Vonku môžu potom spustiť ruky. ale nie skorej, lebo ešte aj v poslednom momente vystrelím. Dvere sa otvorili. - Berte sa! Teraz vidíte, že nie som takej bojazlivej povahy, ako ste mysleli. Vychádzali s vysoko zdvihnutými rukami jeden za druhým. Posledný Spencer. Kým prekročil prah. obrátil sa a zlostne zasyčal: Do videnia! Ale potom ty budeš držat ruky hore, pes! Keď hostinská za nimi zavrela dvere, zastrčil som revolvery naspäť, sadol som si a poprosil o druhý pohár. Všeobecné napätie v miestnosti povolilo. Taký koniec nikto nečakal. Mama Thicková mi priniesla pivo a povedala: - Som vám veľmi vďačná, sir, že ste ma zbavili tých ľudí. A ako ľahko ste s nimi skoncovali! Mala som skutočne o vás strach, keď sa to strhlo, ale teraz viem, že nepotrebujete ženu, aby vás chránila. Dostanete najlepšiu izbu, akú mám. Ale pred tými ľuďmi si dávajte pozor. Pri najbližšej príležitosti vás celkom iste napadnú. - Pshaw! Nebojím sa ich! - Neberte to tak naľahko. Keď na vás tí ničomníci udrú zozadu, ťažko sa ubránite! Všimol som si potom, že sa hostia na mňa vypytovali, ale mama Thicková im nevedela povedať nič bližšieho. Nechcel som nadväzovať nové známosti, lebo v Jefferson City sa zdržím najviac ak dva-tri dni. Keď som sa potom odobral do svojej izby, videl som, že mama Thicková dodržala slovo. Izba bola veľmi útulná a spalo sa mi v nej lepšie, ako som si myslel, lebo keď zálesák spí medzi štyrmi stenami a nie pod šírou oblohou, sotva zažmúri oko.

Na druhý deň bolo mojou prvou starosťou dať si trochu do poriadku zovňajšok a potom zájsť do bankového domu Wallace a Co., aby som sa dozvedel niečo o svojom priateľovi Old Surehandovi. Bol som veľmi zvedavý, čo viaže Old Surehanda s týmto domom a čo sa tu o mojom priateľovi dozviem. Nemal som to od mamy Thickovej ďaleko, pretože podnik bol v tej istej ulici. Keď som sa pýtal k Mr.Wallaceovi, bolo treba ohlásiť aj moje meno. Nevedel som však, do akých pomerov prichádzam, preto som ho radšej zamlčal. Niekedy je dobre byť nepoznaný, skúsil som to neraz na svojich cestách. - Povedzte Mr.Wallaceovi, že ho hľadá Old Surehandov priateľ. Len čo som to vyslovil, hlavy všetkých úradníkov sa otočili ku mne. Hneď ma ohlásili a zaviedli do miestnosti, kde sedel za písacím stolom muž. Keď ma zbadal, ponáhľal sa mi v ústrety. Pozrel na mňa zrakom plným očakávania a predstavil sa: - Som Wallace, sir! - A mňa volajú Old Shatterhand. Neviem, či ste to meno už počuli. - Ó, často, veľmi často, a je mi cťou, že vás môžem privítať vo svojom dome, Mr.Shatterhand. Do Jefferson City ste prišli práve teraz? - Nie, som tu už odvčera. - Čože? A neprišli ste hneď ku mne? Kde ste sa zložili? - U mamy Thickovej, tu neďaleko. - Poznám ju; je to dobrá, statočná žena, ale predsa len nie hostiteľka pre takého gentlemana, ako je Old Shatterhand. - Ó, býva sa mi tam výborne a som celkom spokojný. - Ale aj tak dúfam, že prijmete moje pozvanie a budete bývať u nás. - Odpusťte mi, ale musím vám to s najväčšou vďakou odmietnuť. Pravdepodobne už zajtra pôjdem preč, a poviem vám úprimne, nechcem nikomu robiť starosti. Najradšej bývam tam, kde sa o mňa nikto nezaujíma. A okrem toho som povinný Old Surehandovi, aby som vás neobťažoval. - Ako to? -Poznáte ho dobre? - Áno. Lepšie ako ktokoľvek iný; priznám sa vám, že my dvaja sme v blízkom vzťahu. - Well! Prosil ma, aby som po jeho vzťahoch nepátral. Keby som však býval u vás, nedalo by sa tomu vyhnúť a uhádol by som všeličo, čo nemám vedieť. - Hm! - zamyslel sa. - Pred takými dôvodmi musím ustúpiť. Ale boli by ste v mojom dome čo najsrdečnejšie vítaný. - Ďakujem vám, Mr.Wallaee! Prišiel som vlastne preto, aby som sa vás spýtal, či neviete, kde asi sa nachádza teraz. - Šiel hore do Saintlouiského parku. - A kedy odišiel? - Len pred troma dňami. - Teda ho ešte dohoním. - Chcete ísť za ním? - Áno. Aj Winnetou pôjde so mnou. - Winnetou? To ma teší; to ma nesmierne teší! Veľmi sa oňho bojíme; nemôžem vám povedať prečo. Keď budú s ním takí dvaja mužovia, môžeme byť spokojní. Už ste mu raz zachránili život. - Nechcem vnikať do jeho tajomstiev, ale mohol by som sa aspoň dozvedieť, či vtedy vo Fort Terrele hľadaného Dana Ettersa našiel? - Nie Etters tam vôbec nebol. - Teda generál luhal? - Áno. Vtom vstúpil dnu úradník s akýmsi papierom a spýtal sa, či naň môže vyplatiť peniaze. - Šek na päťtisíc dolárov od Greya a Wooda v Little Rocku. - čítal Wallace. - Je dobrý a môže sa vyplatiť. Úradník sa vzdialil o chvíľu prešiel pred oknami muž. - Nebesá! - zvolal som. - To bol generál! - Čože? Generál? Ten, čo poslal Old Surehanda nadarmo do Fort Terrela? -Ten. - Keď šiel tadeto, iste bol v mojom úrade. Prepáčte, idem sa spýtať, čo chcel. - A ja bežím pozrieť, kam ide. Ponáhľal som sa za ním, ale už ho nebolo. Šiel som po najbližšiu križovatku, ale nikde som ho nezazrel. Ani ma to veľmi nemrzelo, pretože som s ním vlastne nemal čo do činenia. Ak ma však zbadal, mohol som sa mať na pozore pred jeho úskočnými útokmi Keď som sa vrátil k Wallaceovi, dozvedel som sa, že to bol generál, čo si dal vyplatiť šek. Pravdaže, nikým nepoznaný.

Wallace ma donútil, aby som uňho zostal aspoň na obed, keď tu už nechcem bývať. Tak srdečne ma prijali, že som sa zdržal až do večera Bolo už skoro deväť hodín, keď som sa vrátil k mame Thickovej. Wallaceovi som však musel sľúbiť, že kým z Jefferson City odídem, ešte raz ho navštívim. Hostinská sa na mňa skoro nahnevala, že som bol tak dlho preč. Pripravila mi vraj na obed čosi celkom zvláštne, čo potom musel zjesť Mr.Treskow. Včerajší hostia tu boli aj dnes a rozprúdila sa zábava ako inokedy. Dozvedel som sa, že Toby Spencer hneď ráno, len čo som odišiel, poslal po skonfiškované zbrane. Sadol som si tak, že som videl, kto vchádza. Preto som prvý zbadal, keď sa otvorili dvore a dnu vkročili dvaja mužovia, ktorí však hneď upútali na seba všeobecnú pozornosť. Vyzerali naozaj pozoruhodne. Jeden bol nízky a tlstý, druhý chudý, vytiahnutý. Tlstý mal nezarastenú, slnkom opálenú tvár; aj dlháň mal tvár ohorenú, ale z líc, brady a hornej pery viselo mu niekoľko fúzov, takže jeho dlhá, až na hruď siahajúca brada, vyzerala ako od molí zožratá. Ich oblečenie bolo ešte nápaditejšie. Zeleneli sa od hlavy po päty ako čížik. Krátke široké zelené kabátce, krátke široké zelené nohavice, zelené gamaše, zelené rukavice, zelené čapice s dvoma strieškami, jednou vpredu a druhou vzadu. Nechýbali im v rukách ani zelené dáždniky. Prirodzene, všetky oči sa na nich upriamili. Poznal som ich hneď, hoci sa vystrojili ako maškary, a keďže som si chcel urobiť žart a prekvapiť ich, obrátil som si stoličku tak, že mi nevideli do tváre. Pozdraviť, to im ani na um neprišlo ani tichšie sa zhovárať. Dick zastal pri prázdnom stole a povedal dlháňovi: - Čo myslíš, Pitt, starý medveď, utáboríme sa pri tejto štvornohej table? - Ak myslíš, Dick, že je to pre nás vhodné, nemám nič proti tomu. - Well! Tak si teda sadnime! Prišla hostinská a spýtala sa na ich želanie. -Vy ste majiteľka tohto paláca, ma'am? - vyzvedal sa Dick Hammerdull. - Yes. Chcete sa tu snáď ubytovať, sir? - Či sa chceme alebo nie, to je jedno; máme už svoju búdu. Ale máte niečo na pitie? - Áno. Všetky druhy brandy. Okrem toho vám môžem odporúčať Mint a Carawayjulex, je znamenitý. - Julex sem, julex tam. my nepijeme také liehoviny Pivo nemáte? - A aké dobré! - Tak teda doneste zo dva hrnce! Ale nech sú plné: Keď ho dostali, Hammerdull vypil pohár na dúšok ani Pitt sa nedal zahanbiť. Dali si naliať ešte raz. Len potom, keď vyprázdnili aj druhý pohár, začali sa obzerať po miestnosti. - Tisíc hrmených! - zvolal Dick. - Pitt, starý medveď, pozri sa lepšie k tomu druhému stolu. Poznáš toho gentlemana, čo sedí v pravom rohu a smeje sa na nás. akoby sme mu boli rodina? Nie je to ten agent, čo vtedy... Nebesá! - prerušil sám seba, lebo mu oči padli na Treskowa... - Pitt Holbers, pozri ešte raz trochu viac doprava. Tam sedí ešte jeden, ktorého sme už tiež videli. Napni lepšie mozog a rozpamätaj sa! - Hm! Ak myslíš, že je to policista Treskow, tak máš pravdu. Potom sa zdvihli a kráčali k stolu, od ktorého im už obaja známi vyšli v ústrety. Všetci za stolom im popotriasali ruky. Pravdaže, teraz si už museli Dick a Pitt prisadnúť k nim. - Včera sme tu o vás rozprávali, - povedal Treskow. - Rozprávali sme o našich spoločných zážitkoch, a preto sa nečudujte, že vás tu už všetci prítomní poznajú. Ako sa vám vodilo potom? - Ako sa nám vodilo? Veľmi dobre, - odpovedal Hammerdull. - Išli sme na západ. Stretli sme sa tam aj s Winnetouom a Old Shatterhandom. - Old Shatterhand! Aj toho by som rád niekedy stretol. Závidím vám, že ho poznáte. - Závidíte, či nezávidíte, to je fuk. Ja si to závidím sám. To vám je chlapík, meššurs. Vždy som si myslel, že som súci zálesák, aj ty, Pitt, starý medveď, ale až pri ňom sme sa čomusi naučili. Všetko, čo sme vedeli a robili, bolo nanič, Old Shatterhand nás naučil celkom inému. Mal svoje vlastné spôsoby a nápady, a všetko, čo podnikol, sa mu podarilo. Bol s Winnetouom u nás skoro tri mesiace, a poviem vám, že za ten čas sme ukoristili desaťkrát toľko koží a kožušín ako inokedy za pol roka. To nám potom vynieslo, keď sme ich predali, celú hŕbu zlata. Zakrátko po ich odchode spoznali sme iného zálesáka, ktorý bol skoro taký slávny ako oni. Pravda, Pitt Holbers, starý medveď? - Ak tým myslíš Old Surehanda, milý Dick, tak ti nemôžem nedať za pravdu. - Áno. Myslím na Old Surehanda. Počuli ste už o ňom, meššurs? Všetci prisvedčili a Dick pokračoval: - To je vám muž, pred ktorým musí mať človek rešpekt. Žiaľ, má tú vlastnosť, že sa nikde nezdrží dlho. Strieľa len toľko, koľko potrebuje na živobytie; preto ho ani nemožno nazvať lovcom, lebo jeho puška nikdy neminie cieľ; nástrahy nenastavuje; zlato nehľadá; nikto vlastne nevie, prečo a načo sa na divokom západe poneviera. Ako keby niečo hľadal a nemôže to nájsť. - Teda darilo sa nám dobre, Mr.Treskow, mali sme také výnosné poľovačky a naplnili sme si mešce až dovrchu, že ani nevieme, čo máme s peniazmi robiť. -To je na závidenie, Mr.Hammerdull! - Na závidenie? Netárajte hlúposti! Čo má človek s toľkými peniazmi robiť, keď sú mu nanič? Načo sú mi zlatáky, šeky a poukážky na divokom západe, há? - Choďte na východ a užívajte. - Ďakujem pekne. Čo by som tu mal užívať? Mám si sadnúť do hotela a pojesť všetky jedlá z jedálneho lístka rad-radom, keď to nie je upečené vonku na ohni, ale len v rúre? Mám sa nechať rozmliaždiť v tlačenici koncertnej sály, dýchať skazený vzduch a vystavovať sa nebezpečenstvu ohluchnutia, ak budem počúvať bubny a trúby, keď môžem vonku v šumení pralesa a tajuplných zvukoch divočiny počúvať koncert, ak ho len človek vie počúvať, že sa mu ten váš nevyrovná ani zďaleka! Alebo mám sedieť v divadle, ňuchať všetky druhy parfumov a dívať sa na predstavenie, čo ma iba o zdravie môže pripraviť, pretože sa musím alebo veľmi smiať alebo zlostiť? Či si mám najať byt, do ktorého ani vietor nezafúkne, ani kvapka vody nespadne? Mám si ľahnúť do postele a nevidieť nad sebou belasú oblohu, ani hviezdičku, ani obláčik, a keď sa prikryjem perinou, cítiť sa ako ošklbaný vták? Nie! Choďte mi so svojím východom aj s jeho užívaním života. Opravdivo môžem užívať život jedine na divokom západe, a tam sa za to neplatí. Preto tam nepotrebujem ani zlato, ani peniaze a môžete si predstaviť, aký som nazlostený, keď mi peniaze neprinášajú ani najmenší úžitok. Dlho sme si lámali hlavu nad tým, čo s nimi urobíme, až napokon Pittovi prišla na um znamenitá myšlienka. -Ak myslíš, že to bolo také znamenité, nemám nič proti tomu. -Máš, či nemáš, to je fuk, ale tak to urobíme. Pitt Holbers totiž ešte ako malý chlapec stratil rodičov a vychovávala ho stará teta. Jej výchovná metóda bola preňho veľmi bolestivá, preto radšej zutekal. Dnes však prišiel na to, že by si bol tých buchnátov zaslúžil aj viac, a tak sa mu teta, ktorú pokladal kedysi za draka, javí dnes ako láskyplná víla, ktorá mu šúchala palicou telo len preto, aby mu to na ducha blahodarne pôsobilo. Pocit vďačnosti prebudil v ňom snahu vypátrať, či teta ešte žije. A ak zomrela, vyhľadať aspoň jej potomkov, ktorí boli vychovávaní rovnakou metódou ako Pitt, a teda sú z nich dnes iste statoční ľudia a zaslúžia si, aby boli šťastní. Chceme im k tomu dopomôcť. Ak tetu nájdeme, dáme jej naše peniaze, teda aj moje, lebo ich nepotrebujem, a to je celkom fuk, či je to moja teta alebo jeho teta. Teraz už viete, meššurs. prečo sme prišli až sem na hranice východu. A pretože sa nemôžeme pred tetou ukázať tak, ako beháme po pralese, zhodili sme zalátané legíny a kabátce a prevliekli sme sa do týchto pekných zelených oblekov, ktoré nám pripomínajú farbu prérie. - A keď tetu nenájdete? - pýtal sa Treskow. - Tak nájdeme jej deti a peniaze dáme im. -A ak už ani z tých nikto nežije? - Že nežije? To je nezmysel Kto je takou metódou vychovaný, ten má tuhý život a nezomrie tak ľahko - Vy teda máte všetky peniaze pri sebe? - Yes. - Aspoň ste si ich dobre ukryli, Mr.Hammerdull? Pýtam sa vás to len preto, lebo viem. že zálesáci bývajú v týchto veciach veľmi neopatrní - Opatrní-neopatrní, to je jedno, my ich máme tak dobre ukryté, že ani najprefíkanejší prešibanec sa k nim nedostane. Dick Hammerdull mal práve tak ako aj Pitt Holbers na krku zavesenú zelenú tašku. Pobúchal si po nej a povedal: - Nosíme ich stále pri sebe tu v tejto taške, a keď ideme spať, kladieme si ich pod hlavu. Premenili sme svoj majetok na krásne, dobré poukážky a šeky, vystavené Grayom a Woodom v Little Rocku; každá banka vyplatí na ne plnú sumu. Pozrite, ukážem vám ich! Keď spomenul firmu Gray a Wood v Little Rocku, hneď som si pomyslel na generála, ktorý prišiel s takýmto šekom k Wallaceovi. Dick Hammerdull rozopol tašku, siahol do nej a vytiahol koženú tobolku, ktorú odomkol kľúčikom. - Tu sú skryté moje peniaze, meššurs,- povedal; - v dvoch taškách pod dvoma zámkami, takže sa. k nim nikto nedostane. Keď vám tieto šeky... Tu sa zarazil. Slová mu zaviazli až kdesi v hrdle. Chcel vytiahnuť šeky, a namiesto toho držal v ruke balíček novín. Pozeral na to so zadivením, ba zdesením. - Čo je toto? Či som včera zabalil šeky do novín, keď som ich preratával? Vieš ty o tom niečo. Pitt Holbers? - Neviem o nijakých novinách. - Ani ja, a predsa sú zamotané do novín. To je veľmi čudné, to nemôžem pochopiť. Rozbalil papier, tvár sa mu pretiahla a od zľaknutia vykríkol: - Sto hromov! Kde sú šeky? Noviny sú prázdne! - Siahol do druhej priehradky v taške, ani tam neboli. - Šeky sú preč! Nie je tu nič, celkom nič. Pozri.sa ešte ty. Pitt Holbers, starý medveď, či ich máš! Holbers rozopol svoju tašku a povedal: - Ak si myslíš, Dick. že aj moje zmizli, tak vôbec neviem, ako sa to mohlo stať! Hneď sa ukázalo, že aj Holbersova taška bola prázdna. Obaja zálesáci vyskočili a pozerali celí zarazení a bezradní jeden na druhého. Pittova tvár sa ešte viac predĺžila a Dick od údivu zabudol zatvoriť ústa. Všetci prítomn cítili s úbohými okradnutými. Že to bola krádež, bolo mi hneď jasné. Tušil som aj, kto je zlodej. Na Hammerdulla a Holbersa sypali sa zo všetkých strán otázky, že ani nestačili na ne odpovedať, až napokon do tohto virvaru zvolal Treskow silným hlasom: - Ticho, ľudia! Takýmto hurhajom nič nedosiahneme! Vec treba chytiť za iný koniec; spadá do môjho odboru, a preto vás prosím, Mr.Hammerdull, aby ste mi pokojne a s rozvahou odpovedali na otázky. Viete určite, že peniaze boli v tejto tobolke? - Celkom určite, tak ako sa volám Dick Hammerdull. - A tieto noviny tam neboli? - Nie. - Tak teda zlodej vzal peniaze a namiesto nich vložil do tašky zhúžvaný papier, aby nebolo nápadné, že v nej niečo chýba. Ale kto je zlodej? - Áno, kto - je - zlodej? - preťahoval skormútený Hammerdull. - Porozmýšľajte, kto by to mohol byť. - Nemám ani potuchy. Ty áno, Pitt? - Ani ja, milý Dick, - odpovedal Holbers. - Tak teda musíme po ňom pátrať, - vravel Treskow. - Vedel niekto, že máte peniaze alebo šeky v taškách? - Nikto, - odpovedal Dick. - Odkedy ste mali tie papiere v taškách? - Od predvčera. - Kedy ste tašky posledný raz otvárali? - Včera, keď sme šli spať. - Kde ste spali? -V Hilleyho súkromnom hoteli na Waterstreet. - Hostinský Hilley je čestný človek. Nemá však samostatné izby, len jednu spoločnú veľkú miestnosť na prenocovanie. - Áno, a tam sme spali. - Tam ste tašky otvárali? - Tam nie, ešte dolu v hostinci. - Nepozoroval vás pritom nikto? - Nie. Boli sme tam práve sami. Potom sme šli spať a položili sme si tašky pod podušky. - Tak? Hm! Tu niet čo otáľať. Musíme ísť hneď k Hilleynm, aby som tam mohol pátrať po podrobnostiach, ktoré by ma mohli priviesť na stopu. Poďte, Mr.Hammerdull a Mr.Holbers. Nesmieme strácať čas. Vtedy som sa ozval zo svojho miesta, kde som zostal sedieť, zatiaľ čo ostatní hostia sa už všetci tisli okolo stola. - Zostaňte tu, Mr.Treskow! U Hilleyho zlodeja nenájdete. Všetky oči sa na mňa obrátili a Treskow sa rýchlo spýtal: - Kto to povedal? Ach, vy? Ako ste prišli na takú myšlienku? - Úsudkom. - Ste právnik? - Nie. - Teda od polície? - Ani to nie; myslím, že človek nemusí byť ani jedným ani druhým, aby chytil vec za pravý koniec. Dovoľte mi položiť niekoľko otázok Mr.Hammerdullovi a Mr.Holbersovi. Vstal som a pristúpil k stolu. Až teraz ma cez množstvo ľudí, stojacich okolo stola, zbadali obaja zálesáci. Dick Hammerdull vystrel ku mne obidve ruky a ukazujúc ukazováčikmi, kričal: - Páni! Koho to vidím? Je to skutočnosť, alebo ma oči klamú? Pitt Holbers, starý medveď, vidíš toho gentlemana? - Hm, ak si myslíš, že ho vidím, tak sa nemýlil, milý Dick, - odpovedal dlháň a žiaril radosťou. - A poznáš ho? - Že či! Je to muž, ktorého práve potrebujeme. On aspoň vnesie jasno do tejto čertovskej situácie. - Welcome, welcome, Mr.Shatterhand! Aké je to prekvapenie, aká radosť, že vás tu vidíme. Teraz ste prišli? - Nie! Bol som tu ešte pred vami, len ste ma nezbadali. - Tak ste teda všetko počuli? - Áno. - A pomôžete nám? - To je ozaj čudná otázka, sir! - zasmial som sa. - Možno. Ale sme zvyknutí, že vy z každej zlej situácie nájdete východisko. Od chvíle, ako tu padlo moje meno, zavládlo hlboké ticho. Tí, čo sa predtým tlačili okolo stola, ustúpili a urobili mi miesto. Všetky oči naokolo si ma zvedavo obzerali. Pretlačila sa ku mne hostinská a vystrúc obe ruky, zvolala: - Vy ste Old Shatterhand, Old Shatterhand? Aká česť pre môj dom, že vás tu môžem privítať! Počujete, ľudia? Old Shatterhand u mňa býva! Pravdaže, mali sme na to prísť hneď včera, keď ste vyšmarili tých šesť výtržníkov... - O tom neskoršie, mama Thicková, - prerušil som ju. - Teraz nám ide predovšetkým o tú krádež. Dovolíte, Mr.Treskow, aby som položil v tej veci ešte niekoľko otázok? - Či dovolím? Chcel by som vedieť, od koho by si mal Old Shatterhand pýtať dovolenie! - Well! Teda, Dick Hammerdull, vravíte, že ste šeky vložili predvčerom do tašky? - Áno. - A prečo nie skôr? - Pretože sme tašky ešte nemali. Len predvčerom sme ich kúpili. - A kedy ste do nich vkladali šeky? - Hneď tam v obchode. - Boli ste tam iba vy sami? - Nie. Prišiel ta akýsi muž. Neviem, čo chcel kupovať, ale tašky sa mu tak zapáčili, že si hneď kúpil aj on dve také isté. - Videl, ako si do nich vkladáte papiere? - Áno. - A vedel alebo tušil, aké sú to papiere? - Vedieť to nevedel, ale či to tušil, to neviem, nie je tak, Pitt Holber.? - Ak si myslíš, že to nevedel, tak sa veľmi mýliš, milý Dick, - nesúhlasil s ním tentoraz Holbers. - Mýlim? Ako to? - Predsa si mu to povedal ty sám. - Ja? -Ty. - Ale to nie je pravda. Veď som s ním neprehovoril ani slovo. - Ale hovoril si s predavačom. Tomu si povedal, že do tašky sa dajú dobre uschovať cenné papiere. - To bola veľká neobozretnosť! - povedal som. - Kúpil ten muž tašky predtým, ako to Dick povedal, alebo potom? - Až potom, - odvetil Holbers. - A kto odišiel skôr? Vy alebo on? - My. - Nevšimli ste si, či šiel za vami? - Nie. - Ale ja viem, že vás sledoval, aby zistil, kde bývate. - Zistil-nezistil, ale bo1 potom tam, - ozval sa horlivo Hammerdull. - V hoteli, kde ste bývali? - Áno. .. - Aj tam spal? - Áno. - Tak on je zlodejom. - Doparoma! S akou určitosťou to hovoríte, sir! Ostatne, ak to hovorí Old Shatterhand, tak je to pravda. Ale ako by sa dostal do našich toboliek? - Nijako. - Ako to? Veď nám papiere musel odtiaľ vytiahnuť! - Nemusel. - Tomu teda vôbec nerozumiem, sir! - Sú tam ešte aj teraz okrem jedného šeku, ktorý už premenil. - Sú tam? Ale ja ich nemám. - Ste taký krátkozraký, Dick? To nie sú vaše tašky. - Nie? - pýtal sa a jeho tvár, inokedy taká bystrá, vyzerala teraz celkom hlúpo. - Nie. Vy máte teraz tie, čo kúpil on. Vopchal do nich noviny a jednoducho ich s vašimi vymenil. - Ach...! Ale s nami vybabral, ten lapaj. - Čo by nie! Iste má veľkú zručnosť, keď takým dvom zálesákom, ktorí sú zvyknutí spať ako zajace, vytiahne spod hlavy takú vec. - Vtedy sme náhodou nemali ľahký spánok. Zlý vzduch v miestnosti a zápach od oleja, to bolo strašné. Boli sme ako omámení. - Tak ste mu len uľahčili prácu. Viete jeho meno? - Nie. - Dozvieme sa ho v hoteli, - ozval sa Treskow. - To sotva, - povedal som. - Vy ako muž od polície musíte vedieť, že neudá pravé meno. A falošné nám nič nepomôže. - Aspoň nejakú stopu nám ukáže. - Myslíte, Mr.Treskow, že ten chlap je ešte v Jefferson City? - Nie. Idem hneď na políciu, aby som upovedomil, a... - Na to ani nemyslite. To by sa okradnutí nikdy ničoho nedočkali. - Ale snáď predsa! - Ak nevypátrame nič sami, polícia tým menej. Ale premýšľajme. Tu je však veľký hurhaj, poďme radšej sem vedľa do izby. Mama Thicková nám prinesie poháre tam. Prešli sme do vedľajšej malej miestnosti, Treskow, Harnmerdull, Holbers a ja. Nechcel som, aby nás nejaká pochybná osoba vypočula a celú vec nám napokon neprekazila. Keď sme takto v bezpečí, nikým nerušení sedeli okolo stola, povedal som: - Poznám zlodeja, meššurs, a prezradím vám, ako sa volá. Nechcel som to tam vonku pred všetkými povedať, aby sa snáď nenašiel niekto, kto by ho varoval. - Poznáte zlodeja, Mr.Shatterhand? - ozval sa Dick celý natešený. - Ó, teraz sa už nemusím o svoje peniaze obávať. Milého chlapíka už teda máme! Keď je Old Shatterhand na jeho stope, nemôže nám uniknúť. - Mr.Shatterhand, vy ste skutočne skvelý muž, - povedal Treskow. - Je to číra náhoda, že som ho videl. - Vy ste ho teda aj videli? - Áno, keď premieňal šek. Bolo to päťtisíc dolárov. - Čo? Už päťtisíc dolárov? Nech ho čert uchytí, ak nám z nich pomíňa, než ho chytíme! Ako sa ten ničomník volá? - Ten má mien, koľko len chcete. Ja ho poznám pod menom Douglas. - Douglas? Takého medzi našimi známymi niet. Čo na to povieš, Pitt Holbers, starý medveď? - Hm, ak myslíš, že sme ešte nemali do činenia s nijakým Douglasom, tak máš pravdu, milý Dick. - Ale ja som už s jedným mal. - povedal Treskow. - Čo keby to tak bol ten, ktorého hľadám!? - Hľadáte človeka toho mena? - spýtal som sa. - Áno. Pravda, je to jedno z mnohých mien, pod ktorý vystupuje. Mohli by ste mi ho trochu popísať? - Môžem, a veľmi presne. Strávil som s ním celé dva dni. Keď som mu opísal generála, povedal: - Áno, áno, to je on, to naňho sedí. A keď ste boli s ním, neudrelo vám do očí ešte niečo v súvislosti s jeho postavením? - Ach, veľmi rád sa vydáva za generála. - Aj u vás to urobil? Tak je to celkom iste on. Poviem vám pravdu, prišiel som do Jefferson City vlastne preto, aby som ho zatkol. Dozvedeli sme sa, že pôjde pravdepodobne sem. A kde ste sa s ním zoznámili vy, Mr.Shatterhand? - V Llane Estacade. Aj tam sa ukázal ako zlodej. Ale sme ho potrestali. Dostal päťdesiat úderov palicou. - Len päťdesiat? - ľutoval Treskow. - To bolo málo, strašne málo. Keby ste ho aj na smrť utĺkli, nebolo by ho škoda. Musím ho dostať. Vynaložím všetku námahu, aby som odhalil jeho stopu, a potom mi už nesmie ujsť. - Nemusíte ani námahu vynakladať, sir, stopu už mám. - Máte? A kam vedie? - Ďaleko odtiaľto. Tak ďaleko, že možno aj upustíte od prenasledovania. - To teda nie. Pôjdem za ním aj na kraj sveta, a nebude to pre mňa málo. Povedzte, kam šiel? - Hore do Rocky Mountains. - Skutočne? S toľkými peniazmi pri sebe? - Prirodzene! Je priveľmi múdry na to, aby ich tu na východe márnil a dal sa pritom chytiť. - Ale Skalisté hory sa tiahnu cez celé Spojené štáty. Neviete presne miesto, kam šiel? - Viem. - Povedzte teda! - Viete to aj vy. - Ja? - čudoval sa Treskow. - Áno. - Od koho by som sa to bol dozvedel? - Od toho, čo aj a. Od Toby Spencera. - Spencer - Spencer - ach, to je ten, čo ste mu včera posvietili na cestu? - Áno. Počuli ste predsa, o čom sme sa my dvaja rozprávali. - Áno. - Dával mi návrh. - Aby ste s ním išli do Saintlouiského parku. - Áno. Pôjde ta aj generál. - To povedal? - Nepočuli ste? - To mi ušlo. Teda aj on ide s nimi. - Pravdaže. On je vodcom tých chlapíkov, ktorí chcú pravdepodobne utvoriť lupičskú bandu. Chcete ísť za nimi a odvážite sa až celkom do ich blízkosti, Mr.Treskow? - Aby som toho lotra chytil, som odhodlaný na všetko. Nič ma nemôže odstrašiť. Mám rozkaz, že ho musím dostať, nesmie mi teda ujsť! - Ale ak sa chcete dostať hore do Parku, musíte ísť cez územie Osagov! - Tí mi nič neurobia. - Myslíte? V poslednom čase začínajú rebelovať. Patria ku kmeňu Siouxov. Máte nejakého sprievodcu? - Hm, som sám, ale myslím, že s Mr.Hammerdullom a Mr.Holbersom môžem rátať. - Pravdaže môžete. Keby tie peniaze boli naše, nechali by sme to možno tak. Ale prisúdili sme ich šľachetnej tete, patria teda jej a my ich musíme dostať naspäť. - Pôjdete teda za ním? - Inakšie nám neostáva. - Potom máme rovnaký cieľ. Dúfam, že nebudete konať na vlastnú päsť a nenecháte ma samého. - Cieľ sem, cieľ tam, pôjdeme s vami. - Dobre! Sme už traja, teda máme trojnásobnú nádej, že generála dostaneme, - tešil sa Treskow. - Ale kedy sa vydáme na cestu? - O tom ešte pouvažujeme. Old Shatterhand nám dá možno dobrú radu. - Veľmi rád, Mr.Treskow. Priberte ešte štvrtého. - Koho? - Mňa - Vás? - zažiaril Treskow. - Vy chcete ísť s nami? Naozaj? - Áno. - Haló! To už je čosi! Čo si ešte viacej môžeme želať? Ak pôjdete s nami, Mr.Shatterhand, generál nám veru neujde! - Len trošku pomalšie, sir! Nepreceňujte ma! Keby ste vedeli, čo všetko sa mi nepodarilo, nerúbali by ste tak vysoko. Urobím, čo budem môcť. Ale pôjde s nami ešte niekto, komu sa ja nevyrovnám. - Kto by to mohol byť? - Winnetou. - Winnetou? Aj on je tu v Jefferson City? - Tu nie, ale nablízku. - Myslíte, že sa pripojí k nám? - Celkom iste. Aj on pôjde ta, kde ja. - Aj pôvodne ste chceli ísť hore do Parku? - Nie. Pôvodne som sa tu chcel na niekoho opýtať a ísť ho potom hľadať, keby tu nebol. Dozvedeli sme sa, že šiel hore do Colorada, nuž pôjdeme za ním. Máme teda spoločnú cestu. Podľa toho vidíte, že vám neprinášam nijakú obeť. - Ak nechcete hovoriť o obeti, aj tak nám preukážete veľkú službu, ak s nami pôjdete. Bude nás teda päť. - A potom šesť. - Kto je šiesty? - Ten, kvôli ktorému som sem vlastne prišiel. Budete sa rovnako tešiť, keď vám prezradím jeho meno. - Povedzte, kto je to? - Je to Old Surehand. - Čože? Vy nájdete Old Surehanda? - Dúfam. - A privediete ho k nám? - Áno. - Potom si už môže generál bežať, kam chce. Neunikne nám. Netešíte sa, Dick Hammerdull, že budeme mať takých troch spoločníkov? - Či sa teším alebo nie, to je jedno, ale je to pre mňa nesmierna česť byť v takej spoločnosti. Čo na to povieš, Pitt Holbers, starý medved? - Ak myslíš, že je to česť, tak s tebou nesúhlasím, milý Dick, a navrhujem, aby sme sa už dlhšie nezdržovali v tomto hniezde a radšej skôr vyrazili. Ak povedal Pitt Holbers milému Dickovi aj čosi viacej ako súhlas, to už naozaj stálo za dačo. - Nezdržíme sa tu zbytočne už ani chvíľu, - povedal som. - Nesmieme však na nič zabudnúť. Ide najmä o kone. Vy dvaja, keď ste sa vybrali na východ, pravdepodobne ste si nevzali kone? - Že sme si nevzali? To teda nepoznáte Dicka Hammerdulla, Mr.Shatterhand! Neodlúčim sa od svojej starej, dobrej kobyly do posledného okamihu. Aj Pitt Holbers vzal svojho koňa. Chceli sme ich nechať tu v opatere a na spiatočnej ceste si ich vziať. Teraz to už nie je potrebné. - Dobre! Kone máte. Ale traperské obleky? - Pôjdeme takto, ako sme. - A čo s dáždnikmi? - Aj tie si vezmeme, veď sme za ne zaplatili. - Well! A zbrane? - Máme ich v hoteli. - Tak teda všetko v poriadku. Ale čo vy, Mr.Treskow? - Revolver mám. Všetko ostatné si musím kúpiť. Poradíte mi? - Veľmi rád. Pušku a náboje si kúpite už tu, ale koňa až v Kansas City alebo Topeke. - Pôjdeme ta? - Áno. Odtiaľto pôjdeme parníkom. Bude to rýchlejšie a zároveň ušetríme kone. Old Surehand šiel iste pozdĺž Republican Riveru a my pôjdeme za ním. Na takú cestu potrebujeme dobré kone. - Viete, kedy parník odchádza? - Zajtra hneď poobede. Dovtedy máme teda ešte dosť času zaobstarať si, čo potrebujeme. Ale niečo musíme vyzvedieť ešte dnes. -Čo? - Kedy odišiel generál z mesta a ktorou cestou sa pustil. - To zistím ja, sir. Pôjdem na políciu. - Netreba. - Prečo nie? - Tam sa nič nedozviete. - Myslíte? - Áno. Vy ste tu predsa na to, aby ste po ňom pátrali, nie? Už ste upovedomili políciu? - Prirodzene! - Ale ani vy, ani polícia ste ho nechytili, hoci tu bol. - No ak sa medzitým predsa niečo dozvedeli na polícii? - Nič. Inak by vám to už boli oznámili. Veď vedia, že ste U mamy Thickovej. Je už neskoro večer, a on odišiel z mesta okolo poludnia. - Máte pravdu, sir. Na to musím hneď ako detektív prísť. Keď je človek s vami, mimovoľne vám prenecháva rozmýšľanie. - Well! Preto nebudeme políciu obťažovať. Treba však zistiť, kde Toby Spencer.so svojimi spoločníkmi býval a či už odišiel. - Viem, že je preč. Kde býval, na tom teraz už nezáleží. - Kedy odišiel? - Vlakom o druhej. - Áno? Tak cestovali do St. Louis. To je jasné. - Nemôžu zostúpiť niekde na ceste? - Nie. - Či zostúpia alebo nie, na tom už nezáleží. Nasadli opačným smerom, ako sa pustí generál. A vy ste mysleli, že pôjdu spolu. - Pôjdu. - Ale ako, tomu nerozumiem. Chce ísť hore do Parku, čiže na západ, kým oni cestovali na východ. - To nič. Teraz cestujú naspäť, aby sa potom tým rýchlejšie dostali dopredu. Je predsa jasné, že pôjdu zo St.Louis do Kansasu vlakom. - Do čerta! Kde sa potom stretnú s generálom? - Nestretnú sa s ním. - Nie? To zase nesúhlasí. - Súhlasí a veľmi dobre. Nemusia sa s ním stretnúť, lebo šiel s nimi. - Čože? Vy myslíte, že - že, - zdesil sa Treskow, - že tam bol aj on? - Áno. - Do čerta! - Kde ste videli Tobyho Spencera? - Na stanici. Sedel so svojimi chlapíkmi už v kupé. Iste si ma od večera pamätali, lebo sa na mňa posmešne škerili spoza okna. - Ale generál sa vám neukázal! A čušal tam aj on. Určite. O tom nepochybujte! - Tak potom by som ho zbytočne hľadal, ak odcestoval, a stál som sotva päť krokov od vagóna, v ktorom sedel. - Je to tak. -To je mrzuté! Za to by som si dal zaucho! - Radšej nie. Vlastné zaucho tak nebolí, ako keď nám ho dá niekto iný. - Ešte aj žartujete? Ale chyba sa dá napraviť, ak zmeníme plán. - Ako? - Nepôjdeme loďou, ale najbližším vlakom do St.Louis. - To by som neradil. - Prečo nie? - S koňmi nemôžeme cestovať vlakom. A potom, ani Winnetou tu nie je. Musím poňho poslať. Napokon, tí ničomníci možno zo St.Louis hneď neodcestujú a niečo ich tam zdrží. Tak by sme ich predbehli a to nechceme. - To je správne! - Už do toho vidíte? Mohli by sme prísť o korisť. Musíme ich mať pred sebou, a nie za sebou. Pôjdeme presne po ich stope a nepomýlime sa. Súhlasíte, meššurs? - Áno, - odvetil Treskow. - Súhlasíme, nesúhlasíme, to je jedno, to je celkom fuk, - vysvetľoval Hammerdull, - ale urobíme presne tak, ako ste povedali. Lepšie urobíme, ak sa spoľahneme na vás než na naše hlúpe hlavy. Čo na to povieš, Pitt? - Ak si myslíš, že si hlúpa hlava, tak nemám nič proti tomu, milý Dick, - odpovedal Holbers suchým tónom. - Či som ti milý alebo nie, dlho ním nezostanem, ak ma budeš takto urážať. Povedzte, Mr.Shatterhand, nemáte pre nás dvoch nejakú prácu? - Myslím, že nie. Príďte zajtra s koňmi k parníku. Bol by som však zabudol na dôležitú vec. Iste nemáte peniaze, keď vás okradli? - Chcete nám požičať, sir? - Veľmi rád. - Ďakujem. Aj my vám môžeme požičať, ak potrebujete. Ponúkam vám celý mešec, a bolo by mi veľkou cťou, keby ste si ho vzali odo mňa ako darček, - a vytiahol z kapsy veľký, dovrchu naplnený kožený mešec a hodil ho na stôl, len tak zacvendžalo; zvonilo v ňom čisté zlato. - Keby som si ho zobral, nemali by ste zase vy nič, - povedal som. - Čo by nie. Pitt Holbers má práve taký veľký a plný mešec ako ja. Niekoľko tisíc dolárov sme premenili na zlaťáky a mali sme toľko filipa, že sme ich nedali do tašky spolu s papiermi. Môžeme teda zaplatiť všetko, čo potrebujeme. Ale teraz by bolo najmúdrejšie ísť si ľahnúť, lebo kým prídeme do Kansaa City, sotva sa vyspíme. Na parníku možno ani oka nezažmúrime. - Ak chcete ísť spať, môžete, nemáme sa už o čom radiť! - Well! Poďme, Pitt Holbers, alebo sa ti ešte nechce? - Hm. Ak si to dobre rozvážim, tak tu u mamy Thickovej tečie zo suda riečka, v akej sa tam hore v Skalistých horách nevykúpeme. Tebe to pivo nechutí, milý Dick? - Či mi chutí alebo nie, to je fuk, ale je to úžasný nápoj, a ak máš vôľu ostať tu, nenechám ťa samého. Aj ja mám vyschnuté hrdlo. Zostali sme teda sedieť ešte všetci štyria, a rozvinula sa živá, srdečná debata, pri ktorej nám dvojčatá Dick a Pitt pripravili mnoho potešenia. Bol som skutočne rád, že som sa tu s nimi stretol a že pôjdeme spolu, lebo s takými dvoma spoločníkmi nie je nikdy dlhá chvíľa. Mama Thicková mi obstarala spoľahlivého posla, ktorého som poslal za Winnetouom. Posol sa poponáhľal, lebo hneď ráno, keď som sedel pri káve, vstúpil náčelník Apačov do hotela. V duchu som sa tešil, ako tu naňho všetci s úctou a obdivom pozerali. A mama Thicková ho obsluhovala ako kráľa, i keď si žiadal len pohár vody. Rozpovedal som mu, čo sa stalo a prečo som poňho poslal. Súhlasil so všetkým, čo som zariadil. Zoznámil sa hneď aj s Treskowom. Potom som zašiel s Treskowom do obchodu a pomohol mu pri nákupe vecí, ktoré potreboval. Odobral som sa ešte k bankárovi, aby som sa s ním rozlúčil. O udalostiach predchádzajúceho večera som sa pred ním nezmienil. Nemal som sa mu prečo s tým zdôverovať, a vždy je lepšie mlčať ako hovoriť, ak to nie je práve potrebné alebo nevyhnutné. Ale predsa som mu musel dať jednu otázku: - Neviete, sir, či Old Surehanda sprevádzal do Fort Terrela Apanačka, mladý náčelník Komančov? - Áno, rozprával mi o tom, - povedal Wallace. - Išli spolu z Fort Terrela do Ria Pecos, kde sa Apanačka od neho odlúčil a vrátil sa k svojmu kmeňu. - A neviete náhodou, ktorou cestou sa pustil Old Surehand? - Šiel loďou do Topeky a potom pôjde na koni pozdĺž Republican Riveru hore. - To som si myslel. Akého má koňa? - Toho, čo ste mu darovali. - To je znamenitý kôň! Dúfam, že čoskoro nájdeme jeho stopu. - V tomto ohľade vám môžem dať určité pokyny. Keď prídete do Topeky, navštívte vináreň Petra Lebruna. Tam sa rozhodne zastavil, lebo vinárnika pozná. A potom pôjdete dva dni cesty na koni po pravom brehu Republican Riveru a dostanete sa na farmu, ku ktorej patria rozľahlé územia s veľkými čriedami koní a hovädzieho dobytka. Farmár sa volá Fenner a Surehand ho nikdy neobišiel, kedykoľvek do toho kraja zavítal. Žiaľ, ďalej vám už neviem nič určitejšieho povedať. - Ani nie je potrebné. Čo ste mi povedali, to úplne stačí. Podľa toho priateľa Surehanda celkom iste nájdem. Rozlúčili sme sa. Keď prišiel čas nášho odchodu, pýtal som si od mamy Thickovej účet; zdráhala sa prijať peniaze, lebo vraj bolo pre ňu veľkým vyznačením hostiť Old Shatterhanda. Tvrdil som jej, že len vtedy môžeme prijímať pohostenie, ak sme pozvaní, ale čo som si sám objednával a rozkazoval, musím zaplatiť. Uznala, že aj ja mám pravdu, ale ponúkla mi prekvapujúce vyrovnanie: - Chcete silou-mocou platiť, ale ja naozaj nevezmem od vás peniaze. Dajte mi teda niečo iného. - Ale čo? - Čo bude pre mňa viac než peniaze a čo mi zostane ako pamiatka na Old Shatterhanda. Pramienok vašich vlasov. - Čože? Vlasov? - zdesil som sa. - Dobre som počul, mama Thicková? - Áno, sir! Pramienok vlasov. Jednako som tomu nemohol uveriť. Mal som na hlave hustý prales vlasov, tuhých ako povrazy. Vraj pramienok vlasov. Môj údiv pokladala mama Thicková za privolenie a hneď bežala po nožnice. - Tak teda môžem? - a už aj hľadala miesto, kde by vlasy odstrihla. - Nuž ak. to myslíte vážne, tak si zoberte, koľko chcete. Sklonil som hlavu a starká - mala vyše šesťdesiat – prešla mi prstami vo vlasoch. Našla miesto, kde bol les najhustejší a - škŕŕŕŕŕk! Zaškrípalo to, akoby strihala drôty. Predložila mi víťazoslávne pred stôl vytúžený pramienok vlasov a povedala: - Ďakujem vám, Mr.Shatterhand. Uložím si ich do medailóna a budem ich ukazovať svojim hosťom. Tvár jej žiarila radosťou, mne však nie, lebo to, čo držala v rukách, nebol pramienok, ale poriadna hrsť vlasov aj na dve murárske štetky. Pekný medailón! Ani do konzervovej škatule by sa nevopchali. Ohmatal som si miesto, kde zúrili nožnice, bolo holé, úplná lysina, veľká ako strieborná päťmarkovka. Rýchlo som si narazil klobúk a bol som rozhodnutý nikdy viac nepristať na podobnú hlúposť. Po tejto medailónovej príhode rozlúčil som sa so statočnou ženou ľahšie, ako som si predstavoval. Keď som prišiel na parník, vystihol som miesto, kde som mohol nikým nerušený preskúmať svoju hrivu a spočítať, koľko asi takých strihaní by stačilo, aby sa z bojovného zálesáka stal mierumilovný holohlavec. Loď, ktorou sme cestovali, nebola jedným z tých plávajúcich palácov, na aké myslíme, keď je reč o paroplavbe na Mississippi alebo Missouri, ale ťažký nemotorný nákladný parník, pomaly ťahaný dýchavičným strojom. Plavili sme sa plných päť dní do Topeky, kde som sa potom u vinárnika Lebruna pýtal na Old Surehanda. Dozvedel som sa, že tu bol pred troma dňami. Treskowovi sme kúpili v Topeke dobrého koňa a vyrazili sme von do „vlnitej prérie" pozdĺž Republican Riveru. Kraj na východ od Kansasu je totiž kopcovitý a vyzerá ako stuhnuté zvlnené more, preto sa aj nazýva vlnitá préria. Na druhý deň v podvečer pricválali sme na Fennerovu farmu. Farmár bol priateľský človek, ale spočiatku na nás pozeral nedôverčivo. Až keď som spomenul Old Surehanda, srdečne nás pozýval. - Nesmiete mi to mať za zlé, meššurs, že som vás hneď neprivítal. Chodia mi sem všelijakí ľudia. Aj predvčerom tu boli siedmi, ktorých som priateľsky prijal. Ale keď skoro ráno odišli, chýbalo mi sedem koní. Vyslal som za nimi svojich ľudí, ale už ich nedohonili, pretože tí lumpi mali priveľký predstih a ešte k tomu moje najlepšie kone. Keď mi tých siedmich bližšie opísal, vedeli sme, že to bol generál a Toby Spencer so svojimi druhmi. Old Surehand sa zdržal na farme jednu noc. Ani my sme tu nemienili byť dlhšie. Stôl a stoličky z izby sme povynášali von, pretože sme chceli večerať radšej vonku pred domom ako v dusnej izbe. Sedeli sme a rozprávali. Naše kone sa pásli osedlané za domom. Vonku pobehovali cowboyi na koňoch a zháňali čriedy na noc. Z ľavej strany uháňal rovno k domu plným tryskom jazdec, za ktorým vialo čosi biele ako hriva; nemohol to byť nik iný ako Old Wabble. - Aha, práve prichádza! - povedal Fenner. - Teraz spoznáte veľmi zaujímavého muža, ktorého kedysi nazývali kráľ cowboyov. - Uff - vydralo sa Winnetouovi z úst. - Ten človek je tu stále, Mr.Fenner? - pýtal som sa. - Nie, prišiel dnes dopoludnia s niekoľkými zálesákmi, tam niekde vonku v kroví táboria a zajtra zase odídu. Má už vyše deväťdesiat, a sedí si na koni ako mládenec. Ale už je tu! Prihnal sa už celkom blízko k nám, zastavil koňa a chcel zoskočiť, keď v tom lepšie pozrel a spoznal ma. Vtiahol nohu naspäť do strmeňa a zvolal: - Tisíc hromov! Old Shatterhand a Winnetou! Zostanú títo chlapíci u vás, Mr.Fenner? - Yes, - odpovedal zadivený farmár. - Tak ideme ďalej. Kde sú títo dvaja ničomníci, tam nemajú poctiví ľudia čo hľadať. Majte sa dobre! Obrátil koňa a cválal zase preč. Farmár bol prekvapený nielen starcovým správaním, ale aj menami, čo tu počul vysloviť. - Sir, vy ste Old Shatterhand? A tento červený gentleman je Winnetou, náčelník Apačov? - Áno, Mr.Fenner. - Prečo ste mi to hneď nepovedali? Bol by som vás celkom inakšie privítal. - Sme takí ľudia ako aj iní a nepožadujeme nič lepšie a nič viac ako ostatní. - Možno. Ale ako vás pohostím, to je moja vec, a nie vaša. Poviem svojej žene, o akých hostí sa má postarať. Vošiel do domu. Winnetou pozrel tým smerom, kde ešte viala Old Wabblova biela hriva a povedal: - Z očí mu sršala nenávisť a pomsta. Tvrdil, že odchádza. Ale on sa v noci vráti. Winnetou a jeho bieli bratia budú veľmi opatrní. Ešte sme nedojedli, keď vyšiel Fenner zase von. Zhrnul mäso, chlieb, taniere, slovom všetko, čo pred nami na stole ležalo, a povedal: - Prosím, meššurs, urobte krátku prestávku! Moja žena prestiera vnútri znova. Nenamietajte nič proti tomu a doprajte mi tú radosť, aby som vám ukázal, akí ste mi vítaní. Proti tomu sa nedalo nič robiť. Myslel to dobre a podriadili sme sa jeho želaniu. Keď nás potom jeho žena voviedla dnu, uzreli sme všetky lahôdky, aké len farma, vzdialená dva dni cesty od najbližšieho mesta, môže poskytnúť. Večera sa začala znovu, v druhom, zlepšenom vydaní. Vysvetlili sme hostiteľovi čudné správanie starého Wabbla a porozprávali sme mu, ako nám ukradol pušky a ako sme ho potrestali. Ani tak nemohol pochopiť hnev starého kráľa cowboyov, ktorý nám mal byť skôr vďačný, že sme s ním láskavo zaobchádzali. Nedostal skoro nijaký trest, hoci sa zúčastnil na krádeži, keď zaviedol generála do domu Bloody Foxa. Kým sme večerali, celkom sa zotmelo. Obávali sme sa o svoje kone a povedali sme to farmárovi. Navrhol nám: - Ak ich nechcete nechať vonku kvôli Old Wabblovi a jeho spoločníkom, mám za domom kôlňu a tam ich môžeme priviazať. O vodu a krmivo sa postarám. Kôlňa je síce z jednej strany otvorená, ale postavím tam spoľahlivého strážcu. - Pokiaľ ide o stráž, spoľahneme sa radšej sami na seba. Vystriedame sa všetci, najprv Holbers, potom Dick Hammerdull, za ním ja a napokon Winnetou, každý dve hodiny. - Dobre! A spať budete tu vo vedľajšej izbe. Postarám sa, aby vám dobre postlali, a tam budete bezpeční aj pred ľstivým prepadnutím. Okrem toho sú vonku na pasienkoch cowboyi, aj tí budú dávať pozor. Tieto opatrenia sme konali už zo zvyku a neupustili sme od toho ani tam, kde by sa iný cítil celkom bezpečný. Nemuseli sme sa obávať ani prepadnutia zo strany Old Wabbla, lebo nám prišiel jeden z cowboyov ohlásiť, že Old Wabble so svojimi ľuďmi už odišiel. Kone boli umiestené v šope a Pitt Holbers nastúpil prvú stráž. Ostatní sme sedeli ešte v izbe pri stole a pokračovali v srdečnom rozhovore. Fenner sa chcel dozvedieť čo najviac z našich zážitkov. Najväčšmi rozosmial farmára a jeho ženu blahobytne vyzerajúci Dick, ktorý s neobyčajným humorom rozprával príhody zo svojho pestrého zálesáckeho života. Po dvoch hodinách šiel vystriedať na stráži Pitta Holbersa. Holbers hlásil, že vonku je ticho a on nevidel, ani nepočul nič podozrivého. Prešla zasa hodina. Rozprával som práve akúsi veselú príhodu a pozoroval smejúce sa tváre poslucháčov, keď ma Winnetou chytil za golier a strhol nabok tak prudko, že som spadol zo stoličky. - Uff! Puška! - zvolal a ukazoval na okno. Súčasne s jeho slovami zadunel výstrel; guľka rozbila okennú tabuľu a vrazila do stĺpa za mnou, ktorý podpieral povalu. Patrila mne a vletela by mi do hlavy, keby ma Winnetou nebol mykol. Zaraz som schytil guľovnicu a skočil k dverám. Ostatní za mnou. Z opatrnosti som dvere iba trochu pootvoril, aby ma nezasiahla druhá guľka. Nič som nevidel, otvoril som ich teda viacej a vyšiel von. Fenner a moji druhovia vyšli za mnou. Začuli sme za domom dupot a fučanie koní a do toho volanie Dicka Hammerdulla: - Pomoc! Kone, kone! Bežali sme okolo domu. Zazreli sme postavy, ako zápasia s koňmi, ktoré sa nechcú dať odviesť. Dvaja jazdci sa hnali okolo nás. - Stojte! Dolu z koní! - volal Fenner a vystrelil zo svojej dupľovky, ktorú strhol zo steny, hneď ako dopadol do izby prvý výstrel. Jazdci sa zrútili z koní. Tí, čo sa pokúšali odviesť naše kone, vidiac, že ich námaha je márna, zutekali. Poslali sme za nimi niekoľko guliek. - Dobre im tak, dobre im tak! - počuli sme zase Dicka Hammerdulla. - Len ich poriadne zasypte olovom. A prídite potom sem. Ten podliak sa mi tu trepoce! Ponáhľali sme sa ta, odkiaľ prichádzal hlas, a videli sme Dicka, ako kľačí na akomsi človeku, ktorý sa mu z celej sily vzpiera. A ten človek bol - starý Wabble. Pravdaže sme ho hneď chytili. - Povedzte, ako sa to stalo! - vyzval som Dicka, ktorý sa predo mnou vystrel a zhlboka si vydýchol. - Ako sa to stalo, to je fuk, no ležím si v šope pri koňoch, keď sa mi zazdalo, že počujem akési hlasy. Vyšiel som von a načúval. Vtom padol pri dome výstrel a hneď nato som videl človeka s puškou v ruke bežať za roh. Vlasy sa mu beleli aj vo tme a vedel som, že je to starý Wabble. Vrhol som sa naňho, zvalil som ho na zem a volal o pomoc. Jeho kumpáni, schovaní za šopou, vyskočili a chceli nám odviesť kone. Váš a Winnetouov a moja stará prešibaná kobyla nechceli ísť s nimi. Len Holbersov a Treskowov kôň poslúchli. Dvaja chlapíci na ne vysadli a už chceli ufujazdiť, keď ste vtom prišli a guľkami ich zniesli dolu. To je všetko. Ale čo teraz so starým kráľom cowboyov, ktorý by sa mohol skôr volať kráľ darebákov? - Odpracte ho do izby! Prídem hneď za vami. Výstrely privolali cowboyov, ktorí nám potom pomohli odviesť kone späť do šopy. Museli zostať pri nich ako stráž. Prehľadali sme okolie farmy; zlodeji boli preč. Len tí dvaja, na ktorých Fenner vystrelil, ležali mŕtvi. Keď som vošiel do izby, opieral sa Old Wabble o stĺp, do ktorého pred chvíľou vnikla jeho guľka. Bol k nemu pevne priviazaný. Ani oči nesklopil, ale pozeral mi otvorene, bezočivo do tváre. Ak som bol predtým k nemu zhovievavý a šetril jeho starobu, tak sa mi teraz protivil. Hovorilo sa práve o jeho potrestaní, lebo ako som vstupoval, Pitt Holbers vravel: - Nie je to len zlodej, ale celkom nebezpečný zákerný vrah; musí visieť! - Strieľal na Old Shatterhanda, - povedal Winnetou,- on teda rozhodne, čo sa s ním stane. - Áno, je môj. Nárokujem si ho, - prisvedčil som. - Cez noc ostane priviazaný pri tomto stĺpe a skoro ráno vynesiem rozsudok. - Vynes ho radšej hneď! - syčal zákerník. - Daj mi guľku do hlavy, aby si potom ako dobrý pastier mohol za mojou úbohou, zatratenou dušou nariekať! Odvrátil som sa od neho, ani som mu na tieto slová neodpovedal. Fenner odišiel, aby poslal svojich cowboyov hľadať zmiznutých zlodejov. Cválali celú noc krížom-krážom po okolí, ale nikoho nenašli. Pravdaže, tú noc sme skoro nič nespali. Sotva svitlo, už sme boli na nohách. Old Wabble sa zdal veľmi čulý. Noc pri stĺpe strávil celkom dobre. Keď sme raňajkovali, pozeral bezstarostne, ako najlepší náš priateľ. To natoľko pobúrilo Fennera, že zlostne zvolal: - Takú bezočivosť som ešte v živote nevidel! Kedykoľvek ku mne prišiel, správal som sa k nemu úctivo pre jeho starobu; ale teraz navrhujem, aby sa s ním nakladalo podľa zákona prérie. Zlodeji koní a vrahovia bývajú obesení. Pomôžeme mu do hrobu, v ktorom už aj tak jednou nohou stojí! Starec posmešne zavrčal: - Nestarajte sa vy o môj hrob! Po ňom vás nič nie je! Či budem ešte rok žiť alebo hniť v hrobe, v tom niet nijakého rozdielu; kašlem na všetko! Tieto slová všetkých pobúrili. - Taký človek! - zvolal Treskow. - Nezaslúži si nič iného ako povraz. Vyneste rozsudok, Mr.Shatterhand, a my ho dôkladne vykonáme! - Áno vynesiem, ale vykonávať vám ho netreba, - povedal som. - Či žije, alebo nie, jemu je to jedno. Dám mu však príležitosť, aby spoznal, že každá sekunda života má cenu, ktorú nijaké bohatstvo na svete nevyváži. Bude ešte prosiť, vzdychať, aby sme mu predĺžili život čo len o minútku; ak sa nepolepší, bude sa mu duša chvieť strachom, hoci sa teraz strachu vysmieva. A až sa ho dotkne ruka smrti, bude prosiť o zmilovanie. Odviazal som ho od stĺpa. Zostal stáť, preťahujúc a vystierajúc si zmeravené údy, a spýtavo na mňa pozrel. - Môžete ísť, - povedal som. - Ach! Som slobodný? - Áno. Posmešne sa zaškľabil a zvolal: - Celkom tak, ako stojí v biblii: Nasypeš žeravého uhlia svojmu nepriateľovi na hlavu. Ste vzor kresťana, Mr.Shatterhand! Ale u mňa tým nič nedosiahnete, lebo mňa to uhlie nepáli. Možno je to neobyčajne dojímavé hrať sa na veľkodušného pastiera, ktorý svoju zlú ovcu necháva utekať, ale na mňa to neplatí. Majte sa dobre, meššurs! Ak sa ešte niekedy zídeme, bude to celkom inakšie stretnutie ako dnes. Odišiel s hrdo vztýčenou hlavou. Ako skoro sa mali tieto jeho posledné slová splniť! Stretli sme sa s ním opäť, ale za iných, naozaj celkom iných okolností! Neraz som počul od svojich druhov i od čitateľov mojich kníh výčitku, že som bol velmi zhovievavý a vľúdny k zlým ľuďom, od ktorých by som nič dobrého nemohol čakať a ktorí mi už toľko nepríjemností spôsobili, hoci som sa im mohol pomstiť, keď sa nám dostali do rúk. Nie som neobjektívny a pripúšťam, že tieto výčitky boli v niektorých prípadoch oprávnené, ale napokon som predsa vždy uznal a ešte aj dnes uznávam, že som i pri tom všetkom postupoval správne. Je totiž veľký rozdiel medzi pomstou a trestom. Pomstychtivý človek nie je dobrým človekom; jeho počínanie je nielen nešľachetné, ale aj odsúdeniahodné; zasahuje bez akéhokoľvek práva do objektívnej ľudskej spravodlivosti a prejavuje iba svoju slabosť, keď popúšťa uzdu svojmu sebectvu a svojej náruživosti. Trest je však niečo celkom iné. Je prirodzeným a nevyhnutným následkom každého činu, ktorý protirečí zákonu a ľudskému svedomiu. No nie každý, ba dokonca ani ten, komu sa ukrivdilo, nemôže si osobovať právo sudcu. Mohol by sa dopustiť bezprávia alebo veľmi ľahko by ho mohli pokladať za pomstiteľa. A kto je taký bezúhonný, taký nevinný a na takej mravnej výške, že by mohol byť bez akéhokoľvek poverenia sudcom svojich spolublížnych? Pritom treba mať na zreteli, že nemusí byť jediným vinníkom ten, kto sa dopustil chyby, prečinu alebo zločinu. Skúmajme všetky okolnosti, čo predchádzali takému činu! Má človek iba telesné a duševné nedostatky? Nemôže mať takisto nedostatky mravné? Aký silný vplyv môže mať napríklad výchova! Nemyslím tým iba na výchovu rodičov, učiteľov a príbuzných. Je na tisíce a tisíce životných okolností a vplyvov, ktoré často pôsobia na formovanie človeka silnejšie ako tí, ktorých obyčajne pokladáme za vychovávateľov. Divadelná hra, zlá kniha, nemravný obraz môžu zmariť všetku dobrú rodičovskú výchovu. Aké množstvo hriechov má na svedomí aj sama spoločnosť! A práve ona s radosťou odsudzuje svojho člena, ak sa na ňom prejaví zhubná choroba, hoci sama je ňou celá zasiahnutá. S akým pohŕdaním sa odťahujú všetci od takého úbožiaka! Keď takto hovoríme o civilizovanej spoločnosti, na divé a polodivé národy musím pozerať tým miernejšie. Takého človeka, ktorý nikdy nepoznal pravé mravné meradlo na hodnotenie svojich činov, musíme posudzovať zhovievavejšie ako toho, ktorému slúžili všetky prostriedky našej preslávenej mravnosti. Belochmi prenasledovaný Indián, ktorý v sebaobrane siaha po zbrani, zaslúži si skôr súcit ako bič. Takisto ten, čo bol navždy vypudený z naozaj mravnej a poriadnej spoločnosti a našiel prijatie na divokom západe, zaslúži si zhovievavosť a milosrdenstvo. Veď nevieme, čo bolo príčinou, že klesal stále hlbšie a hlbšie a strácal mravnú oporu. Takýto utečenec ocitne sa pod krvavým a neúprosným zákonom prérie. Ani Winnetou, známy svojou veľkomyseľnosťou a šľachetnosťou, nikdy neodoprel takému poblúdencovi milosrdenstvo, ak som sa zaňho prihovoril. Ba často sa stalo, že to urobil aj sám, ani som ho o to nemusel prosiť. Nepopieram, že nám takáto miernosť nepriniesla mnohé nepríjemné následky; ale úspechy, ktoré sme ňou aj nepriamo dosiahli, nám všetko bohato vynahradili. Tak sme mohli zaznamenať mnohé potešiteľné výsledky, i keď spočívali len v tom, že sme dali iným dobrý príklad. Kto sa chcel k nám pridať, musel sa zrieknuť tvrdosti a bezohľadnosti západu a stal sa, hoci o tom možno ani sám nevedel, ani sa o to nijako zvlášť nepričinil, ak nie slovami, tak skutkami učiteľom a šíriteľom ľudskosti, ktorej sa u nás priamo nadýchal. Old Wabble bol tiež jedným z tých lotrov, ktorému sme preukázali viac zhovievavosti, ako si zaslúžil. Konali sme tak nielen zo zásady, ale aj pod vplyvom dojmu, akým na nás zapôsobil jeho zjav. Možno práve pre jeho vysoký vek nesprával som sa k nemu tak, ako by si to plnou mierou zaslúžil. Akoby mi čosi bránilo položiť naňho ruku. Preto som ho aj v to ráno po pokuse o vraždu a krádež koní na Fennerovej farme znovu pustil na slobodu a bol som presvedčený, že by tak konal aj Winnetou. Dick Hammerdull a Pitt Holbers s tým zjavne nesúhlasili, a najmä policista Treskow bol pobúrený. Avšak ani jeden mi to nevyčítal, no tým viacej mi dohováral majiteľ farmy, ktorý nijako nemohol pochopiť, ako môžeme beztrestne prepustiť človeka, ktorého guľka by ma bola skosila, nech to včas nezbadajú ostré Apačove oči. Nikdy v živote vraj nevidel takú hlúposť, lebo on to nazýval hlúposťou, a prisahal, že ma vlastnými rukami pomstí a Old Wabbla zastrelí, ak sa mu ten starý pes ešte raz ukáže na oči. No aj tak sa Fenner tešil našej návšteve, a keď sme sa lúčili, zásobil nás tak hojne mäsom, že sme päť dní nemuseli strácať čas poľovaním. Bolo to pre nás nesmierne výhodné, pretože ak sa nachádzame v blízkosti bielych alebo červených nepriateľov, musíme hladovať, lebo inakšie nám hrozí nebezpečenstvo, že by sme sa streľbou prezradili. Takto sme sa hneď mohli pustiť cválať za Old Surehandom. Mali sme sa vlastne vydať najprv po stope Old Wabblovej. Naznačil, čo od neho môžeme očakávať, najmä ja, a v takom prípade je vždy dobre vedieť, kde sa nachádza nepriateľ, z guľky ktorého na nás číha smrť. Ale my sme chceli čím skôr dohoniť Old Surehanda, pretože generál a Toby Spencer boli pred nami a takisto cválali so svojimi ľuďmi smerom na Colorado, a tak sme sa o starého kráľa cowboyov nateraz prestali zaujímať. Republican River tvorí hneď za Fennerovou farmou veľký oblúk, no my sme šli kratšou cestou. Odbočili sme od rieky a pustili sa rovno do vlnitej prérie. Nachádzali sme tu stopy Fennerových ľudí, ktorí v noci prenasledovali Old Wabbla, ale ho nedohonili. Potom stopy prestali a až do večera sme nenašli nič, čo by pripomínalo ľudského tvora. Keď sme prešli prériou a opäť sa ocitli pri Republican Riveri, bolo nám treba dostať sa na druhý breh. Bola to veľká prekážka, ale Winnetou, ktorý kraj dobre poznal, priviedol nás k brodu, kde voda nedosahovala koňom ani po brucho, a tak sme sa šťastlivo prebrodili. Prešli sme hustým krovinatým porastom, ktorý sa tiahol pozdĺž rieky, a pred nami sa zjavila opäť préria. Len čo sme vyšli z krovia, zbadali sme pred sebou asi na päťsto krokov stopu, ktorá viedla rovnobežne s brehom rieky. Dick Hammerdull povedal svojmu chudému priateľovi: - Vidíš tamtú čiaru v tráve, Pitt Holbers? Čo myslíš, ty starý medveď, čo to asi je? Ľudská stopa? - Ak myslíš, že je to ľudská stopa, milý Dick, ja nemám nič proti tomu, - odpovedal dlháň suchým tónom. - Áno, je to stopa, a my teraz musíme zistiť, odkiaľ a kam vedie Dick sa domnieval, že aj my s ním budeme súhlasiť, ale Winnetou bez slova zahol vpravo a viedol nás ďalej, nedbajúc na stopu. Hammerdull si to nevedel nijako vysvetliť a opýtal sa ma: - Prečo ta nechcete ísť, Mr.Shattcrhand? Keď na divokom západe zbadám nejakú stopu, musím ju najprv preskúmať; tak káže opatrnosť! - To je pravda, - súhlasil som. - Teda musíme bezpodmienečne zistiť, odkiaľ a kam vedie. - Od východu na západ, to je predsa jasné! - Ako to? Veď ešte nevieme. Možno vedie od západu na východ. - Už niekoľko dni fúka západný vietor a trávu ohýba na východ. Pravý zálesák vie, že stopa vedúca v smere vetra nie je taká viditeľná ako stopa proti vetru. Keďže tamtá čiara je od nás vzdialená najmenej päťsto krokov a je jasne viditeľná, je isté, že je to stopa proti vetru a že teda niekto šiel od východu na západ. - Ach, skutočne, na to by som ani nebol prišiel! Čo ty o tom súdiš, Pitt Holbers, starý medveď? - Ak si myslíš, že ťa pokladám za hlupáka, ktorý sám na nič nepríde, nebudem ti to vyvracať, milý Dick, - pokojne odpovedal Holbers. - Či mi to budeš vyvracať alebo nie, na tom mi nezáleží. Veď ani ty si neviem koľko múdrosti nestriasol zo stromov! Ale Mr.Shatterhand, predsa len by sme si mali tú stopu pozrieť zblízka, aby sme vedeli, od akých ľudí pochádza a koľko ich bolo! - Načo by sme si teraz tak nadchádzali? Veď viete, že k nej aj tak čoskoro prídeme! - Skutočne! Na to by som veru nebol ani pomyslel. A toľké roky sa pokladám za dobrého zálesáka, no tu naraz na brehu Republican Riveru zistím, čo všetko ešte neviem. Pravda, Mr.Shatterhand! - Chvályhodné sebapoznanie! Kto však poznáva svoje chyby a nedostatky, je už na dobrej ceste, ako ich odstrániť. Ešte sme sa ani veľmi nevzdialili od brodu, keď rieka náhle začala zahýnať na sever, zanechávajúc na západe voľnú prériu. Spozorovali sme tu zelený pás, podľa ktorého sme usúdili, že tu tečie potok, ktorý sa vlieva do neďalekej rieky. Potok tvoril mnohé veľké záhyby a jeden z nich bol obtočený malým lesíkom, ktorý bol od nás vzdialený asi na anglickú míľu. Zastali sme práve na mieste, kde sa nachádzala stopa, ktorú sme už predtým spozorovali. Bola to stopa jediného jazdca, ktorý tu ani nezišiel z koňa. Odtlačky predných nôh tvorili polkruh; v strede ktorého stáli zadné nohy. Z toho sme usúdili, že jazdec, ktorý prišiel od východu, sa tu zastavil a obzeral sa na všetky strany, akoby niečo hľadal. Potom sa pustil klusom rovno k lesíku. Zaiste to bolo miesto, ktoré hľadal. Ta sme teda upreli zrak aj my; ak hovorím my, myslím tým Winnetoua a seba, pretože naši traja druhovia neboli veľmi pohotoví v rozmýšľaní. Napokon mohlo nám byť ľahostajné, kto bol ten jazdec, ani lesík nebol ničím pozoruhodný. Ale pretože stopa bola takmer čerstvá, bolo už pre našu vlastnú bezpečnosť potrebné dozvedieť sa, čo sa tu robí. - Uff! Vo-uh-ke-za! - zvolal Apač, ukazujúc smerom k lesíku. Vo-uh-ke-za je slovo dakotského nárečia a znamená kopiju. Prečo však nepoužil Winnetou apačské slovo? Aj to som sa hneď dozvedel a opäť som mal príležitosť presvedčiť sa o jeho ostrom zraku. Pozerajúc smerom, ktorým ukazoval, zbadal som na okraji lesa osamelý strom s ďaleko vyčnievajúcou vetvou; na vetve bola kolmo pripevnená kopija. Videl som ju, ale ani Dick, ani Holbers, ani Treskow si ju nevšimli, lebo sme boli tak ďaleko, že na oblohe, sfarbenej zapadajúcim slnkom do červena, vyzerala ako čierna čiara. Pravda, keby nás stopa nebola upozornila na lesík, ani my dvaja by sme ju neboli spozorovali. Nezbadal by ju nikto, iba ak by šiel celkom popod les. Keď o nej Dick Hammerdull počul, povedal: - Ja ju nevidím, ale ak je to naozaj kopija, ako vravíte, je isté, že na strome kopije nerastú. A potom je to teda znamenie! - Áno, znamenie Indiána dakotského kmeňa, - povedal Winnetou, - len nemôžem rozoznať, ktorého plemena. - Okrem Osagov tu nežijú nijakí iní Dakotovia; pretože Osagovia práve vykopali vojenské sekery, táto kopija istotne dáva niekomu znamenie; musíme to vypátrať, - povedal som. - Dobre, poďme teda, - súhlasil Dick ako vždy ochotne s obrátil koňa. - Nemôžeme ísť s bubnom na zajace! - zvolal som a zadržal jeho koňa. - Kopija prezrádza, že tam Osagovia sú a čakajú alebo možno čakali na onoho muža, ktorý sa tu obzeral. Ak pôjdeme presne po jeho stope, tak nás zbadajú. Teraz tomu už rozumiete, Dick Hammerdull? - Hm! Či tomu rozumiem alebo nie, to je jedno, ale jedno je isté: to, čo hovoríte, Mr.Shatterhand, je veľmi správne. Ešte nás nezbadali? Myslím, že nie! Kryje nás húština, ale aj tak musíme odtiaľto čím skôr odísť. Ponáhľajte sa, Winnetou nás už predišiel. Apač, ako vždy nepriateľ dlhých rečí, zašiel už hlbšie do húštiny. Šli sme za ním a napokon nám lesík zmizol z očí. Zahli sme na západ, aby sme sa dostali k potoku. Potom sme šli pozdĺž jeho brehu, krytí hustým krovím, ktoré ho lemovalo. Pri lesíku zadržal Winnetou koňa, dal mi svoju pušku a povedal: - Bratia ma tu počkajú, kým sa nevrátim! Chcel ísť na výzvedy sám a už aj zmizol v hustom poraste. Zosadli sme z koní a zaviedli sme ich k potoku, aby sa napojili. Potom sme si sadli a čakali na jeho návrat. Ak sú v lesíku naozaj Osagovia, môžeme tu naňho čakať celé hodiny. No neuplynulo ani pol hodiny, a Winnetou bol už zase medzi nami. - Pod stromom s kopijou sedí beloch a čaká na Indiána, ktorý si vyšiel niečo uloviť. Dickovi Hammerdullovi to však nestačilo a chcel počuť ešte viac. - Bol náčelník Apačov až v lesíku? - pýtal sa. Winnetou pokýval hlavou a Dick sa pýtal ďalej: - Nevidel teda nijakých Indiánov? Apač pokrútil hlavou. -A kto môže byť ten beloch, čo tam čaká? - Old Wabble, - odvetil krátko Winnetou. - Sto hromov! Co by tam ten starigáň robil? Winnetou pokrčil plecami. - Na akého Indiána tam Old Wabble čaká? - spytoval sa ďalej Dick. - Kto by to mohol byť? - Šahko Matto! Náčelník Osagov! Šahko Matto znamená v reči Osagov Sedem medveďov. - Šahko Matto? - čudoval sa Dick. - Nikdy som o ňom nepočul. Winnetou ho vari pozná? Winnetou odpovedal iba nemým kývnutím hlavy. Vedel som, že nemá rád, ak sa ho vypytujú, a preto som len čakal, kedy stratí trpezlivosť. Ale Dick nezbadal nič a vypytoval sa neúnavne ďalej: - Ten Indián je statočný bojovník, alebo zbabelec? To bola celkom zbytočná otázka, pretože kto sa volá Sedem medveďov, volá sa tak zaiste nie preto, že by bol pred siedmimi medveďmi utiekol. Ani na výzvedy nechodia zbabelci, ale odvážni mužovia. Preto Winnetou neodpovedal a Dick sa ešte raz spytoval. Keď sa ani potom nedočkal odpovede, spýtal sa: - Prečo môj červený brat mlčí? Predsa treba vedieť, či máme pred sebou statočného muža, alebo zbabelca. Len teraz podvihol Winnetou hlavu a miernym, zato veľmi odmietavým hlasom povedal: - Prečo sa ma na to nepýtal Old Shatterhand? Nie je lepšie najprv myslieť, a potom hovoriť? A prečo sa majú zdržiavať rečami dvaja, keď si to môže domyslieť jeden? Môj biely brat Hammerdull nemá taký malý mozog, veď je dosť objemný. Dick pobúrený touto odpoveďou sa prudko strhol. No pred Winnetouom sa zháčil. Premohol hnev a pokojne odpovedal: - Či som tlstý alebo nie, na tom nezáleží; ale je isté, že mozog nemám v bruchu, ale v hlave. Nemám pravdu, Pitt Holbers, starý medveď? - Nemáš, - odvetil ten sucho. Zriedkakedy sa stalo, že Pitt Holbers so svojím milým Dickom v niečom nesúhlasil. Preto zvolal Dick prekvapený: - Čože? Nemám? Ja že nemám pravdu? A prečo? - Pretože z tvojej hlúpej otázky možno usudzovať, že nemáš mozog v lebeni, ale tam, kde majú obyčajní ľudia žalúdok a iné zažívacie orgány. - Čože? Ty si ma chceš doberať? Počuj, starý medved, ak sa ti toto zachcelo, potom sme... - Pst - ticho! - napomenul som ho pošepky, pretože Winnetou, držiac koňa za uzdu, sa už vzdialil. Náčelník Apačov počúval síce rád rozmarné hádky týchto dvoch priateľov, no teraz bolo treba myslieť na iné veci. Vzali sme teda kone za uzdy a kráčali za ním, až sme prišli celkom k lesu. Tu sa Winnetou obrátil k nám a stíšeným hlasom povedal: - Old Shatterhand pôjde so mnou. Ostatní bieli bratia zostanú tu, a keď začujú trikrát zapískať, prídu za nami. Nájdu nás s dvoma zajatcami! Odložil pušku, ja som urobil to isté so svojimi zbraňami a opatrne som sa vkradol do lesíka. Začalo sa stmievať a v lesnej húštine bolo už väčšie šero ako v prérii; napriek tomu sme postupovali veľmi pomaly a obozretne, aby sme sa neprezradili ani najmenším šelestom. Zakrádajúc sa od kmeňa ku kmeňu, dostali sme sa šťastne ku stromu s kopijou. Tu bol hustý podrast, takže sme sa mohli skryť a vyčkať, čo sa bude diať. Spozoroval som tu starý opustený zajačí brloh, meter vysoký kopček, na ktorom sedel kráľ cowboyov. Jeho kôň sa pásol vonku v prérii. To bol dôkaz, že Old Wabble sa tu cíti celkom bezpečný, inak by bol koňa skryl v húštine, kde sme zočili druhého koňa, priviazaného ku stromu. Bol to krásny tmavohnedý žrebec. Keď som ho zbadal, hneď som prišiel na to, kde Winnetou čerpal svoju určitú zprávu o dvoch zajatcoch. Prikrývka na koni bola ozdobená obrazmi siedmich vyrezávaných medveďov, ktoré, pretože mali podloženú bielu kožu, boli bieli. Bol to teda nepochybne kôň náčelníka Šahka Matta, ktorý sa volal Sedem medveďov. Z toho sme usúdili, že náčelník odišiel uloviť nejakú zver. A keďže ho tu Old Wabble tak pokojne čakal, bolo zrejmé, že je medzi nimi nejaká dohoda, ktorej cieľ nebolo ťažké uhádnuť. Old Wabble bol medzi Indiánmi známy pod menom Zabíjač Indiánov a bol všeobecne nenávidený. Ak sa s ním indiánsky náčelník predsa len spriatelil, iste chcel z toho nemálo vyťažiť, a pretože Osagovia boli s belochmi na vojnovej nohe, mohlo ísť iba o dajakú lesť, namierenú proti belochom. Old Wabble asi slúžil Osagom ako vyzvedač. Winnetou predpokladal, že Šahko Matto sa skoro vráti; vedel, že v noci nebude loviť. A naozaj, v tej chvíli sa nám zjavil vo večernom šere Indián, ktorý sa uberal pokojne a bezstarostne z prérie do lesíka. Čím viac sa približoval zvláštnym krokom v tenkých mokasínoch bez opätkov, tým zreteľnejšie sme ho poznali. Nebol veľmi vysoký, ale zato široký v pleciach, a hoci bol dosť starý - vyše päťdesiat rokov určite mal - pôsobil dojmom neobyčajného siláka. V jednej ruke držal pušku, v druhej ulovenú korisť. Pred lesíkom spozoroval stopu v tráve. Ostal stáť a zavolal smerom do lesa pomerne dobrou angličtinou: - Kto je ten, čo urobil túto stopu a teraz sa nachádza pod stromami? Winnetou mi ľahko stisol plece namiesto útrpného úsmevu, ktorý som nemohol vidieť vo tme. Osagovo konanie bolo veľmi nerozumné, ba detinské, lebo ak bol v lese priateľ, bola otázka zbytočná, ale ak nepriateľ, tak by sa touto otázkou Šahko Matto nebol ubránil pred jeho guľkou. - Ja som tu, Old Wabble, - zvolal kráľ cowboyov mohutným hlasom. - Pod ďalej! - Sú tam ešte aj iní belosi? - Nie sú! čo nevidíš podľa mojej stopy, že som sám? To však nebolo nijakým dôkazom, lebo tí s ktorými by bol prišiel, mohli sa ešte pred lesom od neho oddeliť a prísť z inej strany. Dosť sme sa tomu čudovali, že tu bol starec celkom sám. Kam sa podeli jeho druhovia? Či azda nemali vedieť o jeho dohovore s Osagmi? Alebo ich nechal niekde vzadu? Dúfal som, že to čoskoro zistíme. Šahko Matto prišiel, sadol si vedľa starca a spýtal sa: - Kedy prišiel Old Wabble na tieto miesta? - Asi pred dvoma hodinami. - Spozoroval hneď dohovorené znamenie? - Myslel som si, že tento lesík by mohol byť dobrým ukrytom, preto som sem zamieril. Tvoje znamenie som zbadal, až keď som sa priblížil k lesu. Dobré miesto si zvolil. - Sme tu celkom bezpeční, pretože viem, že okrem teba a mňa naďaleko-naširoko niet živej duše. Čakám ťa už druhý deň, lebo ešte včera si mal prísť. Pretože si neprišiel, minula sa mi zásoba mäsa a bol som prinútený zastreliť tohto vtáka. To znelo ako výčitka. Old Wabble odpovedal: - Náčelník Osagov sa nesmie hnevať, že musel na mňa čakať. Neskoršie mu rozpoviem, čo ma zdržalo, a istotne sa tomu poteší. - Bol Old Wabble na Fennerovej farme? - Áno, boli sme tam! Zdržala nás prehliadka troch ostatných fariem, ktoré chcete tiež prepadnúť. Ale to, prečo som sa omeškal, bude ti na osoh, ak pristúpiš na môj návrh. - Hovor! - O tom až neskoršie, najprv počúvaj, ako sme našli tie štyri farmy. Zatiaľ sme sa priblížili až skoro celkom k nim a mohli počuť každé slovo, ktoré spolu prehovorili, a to tým skôr, že boli neopatrní a ani nestlmili hlasy. V Old Wabblovi som sa nemýlil; slúžil Osagom ako špehúň. Bola to stará, večne sa opakujúca história. Indiánov belosi pri nejakom výmennom obchode oklamali. Aby si vynahradili škodu, ukradli na istej farme stádo. Belosi ich prenasledovali a zabili im niekoľko bojovníkov. To vyžadovalo pomstu, a tak sa Osagovia rozhodli zaútočiť na belochov. Predovšetkým chceli prepadnúť štyri veľké farmy na Republican Riveri, ale tam bolo zamestnaných veľa cowboyov, a pretože sa červení týchto polodivých ľudí boja viacej ako ktoréhokoľvek nepriateľa, vyslali špehúňa, aby zistil, koľko ich je. Červeného vyslať nemohli, a tak im prišiel práve vhod Old Wabble so svojimi druhmi. Z hovoru tých dvoch bolo jasné, že nie prvý raz vykonáva starec podobnú službu. Dohodli sa, že Osagovia si vezmú skalpy, zbrane a stáda nepriateľov, a všetko ostatné že dostanú belosi. Kto z nich bol väčším lotrom, či Šahko Matto a či Old Wabble, nebolo ťažko uhádnuť. Neušlo nám, že náčelník Osagov ani raz nepomenoval starého kráľa cowboyov bielym bratom, ale iba menom. Z toho sme usúdili, že špehúň ani v očiach Indiánov nebol človekom, ktorý by zasluhoval úctu a vážnosť. Keď sa Old Wabble vydal na cestu, neboli ešte Osagovia pripravení. Keďže však preskúmanie možností obrany na štyroch farmách bolo pre Osagov veľmi dôležité, vybral sa Old Wabblovi naproti sám náčelník. Na tomto mieste sa mali stretnúť, čo sa aj stalo. Starcova zpráva bola pre Osaga veľmi priaznivá. Mužstva na všetkých štyroch farmách nebolo veľa a Indiáni sa môžu jednej za druhou zmocniť bez väčších strát. Keď Old Wabble naznačil aj plán postupu, s čím náčelník väčšinou súhlasil, prišla reč na sľúbenú bohatú korisť. Old Wabble si pritom počínal chytrácky: - Než náčelníkovi Osagov prezradím, čo som mu sľúbil, musí mi odpovedať na niektoré otázky. Poznáš náčelníka Apačov Winnetoua? - Toho psa? Poznám! - Prečo ho nazývaš psom? Je tvojím nepriateľom? Ublížil ti niekedy? - Áno, a nie raz! Pred tromi rokmi, keď sme bojovali proti Čejenom, už-už sme mali zvíťaziť. Vtom prišiel Winnetou a postavil sa im na čelo vedľa ich náčelníka. Je zbabelý ako kojot, ale prefíkaný ako tisíc žien. Predstieral, akoby chcel s nami. bojovať, a zatiaľ nám i so svojimi bojovníkmi zmizol smerom na Arkansas. Kým sme ich hľadali, prepadli naše vigvamy a zajali všetko, čo našli. Keď sme sa vrátili do svojich sídlisk, Čejcnovia s Apačom tam sedeli. Donútili nás prijať mier bez krvipreliatia, a tak namiesto koristi a slávy sme utŕžili iba hanbu. Kiež by Veľký duch dal, aby mi ten prašivý Pimo padol do rúk! Vojnový čin, ktorý tu náčelník Osagov spomínaj, bol Winnetouovým majstrovským kúskom. Vedel som o ňom. Môj červený priateľ mi rozprával, ako zachránil spriatelených Čejenov od istej skazy, keď im dopomohol k víťazstvu, hoci boli počtom omnoho slabší ako Osagovia, pričom sa nepreliala ani kvapka krvi. Nenávisť, ktorú Šahko Matto prejavoval, bola teda veľmi pochopiteľná. - Prečo ste sa mu nepomstili? - spýtal sa Old Wabble. - Veď nie je ťažké dochytiť ho. Iba zriedkakedy je vo vigvamoch svojich Apačov, pretože zlý duch ho neprestajne prenasleduje, takže sa takmer stále túla po horách a prériách. Nebráva so sebou spoločníkov; ľahko ho možno premôcť. - Nemyslíš na to, čo hovoríš! Práve preto, že je stále na cestách, ťažko ho dostihnúť. Často sme už počuli, že sa nachádza tu alebo tam, ale keď sme prišli na udané miesto, bol preč. Podobá sa zápasníkovi, ktorý sa vždy vyšmykne, pretože si telo namastil tukom. A keď sme už mysleli, že nám neutečie, našli sme pri ňom belocha, ktorý sa volá Old Shatterhand. Ten beloch je veľkým čarodejníkom, a keď je spolu s Apačom, ani sto Osagov ich nepremôže. - Dokážem ti, že sa mýliš! Old Shatterhand je teda vaším nepriateľom? - Uff! Nenávidím ho ešte viacej ako Winnetoua. Náčelník Apačov je aspoň červený ako my, ale Old Shatterhand je beloch, a už preto je naším nepriateľom. Už dva razy pomohol Utahom proti nám a je vrahom Ogellallahov, ktorí sú našimi spojencami. Postrelil nám niekoľko mužov, keď ho chceli zajať, takže teraz sú bezmocní ako staré ženy. A to je horšie ako smrť. Ten biely pes totiž vraví, že nikomu nechce vziať život, ak to len nie je nevyhnutné, a strieľa svojich nepriateľov len do kolena a do bokov, čím im navždy berie schopnosť bojovať. A to je horšie ako smrť s dlhým trápením. Beda mu, ak sa nám dostane do rúk! Ale to sa asi nikdy nestane, lebo on a Winnetou sú ako veľkí vtáci, ktorí krúžia nad morom a nikdy sa nepriblížia natoľko, aby sa dali chytiť. - A opäť sa mýliš! Prichádzajú veľmi často dolu a práve teraz sú tak blízko, že by ste ich mohli ľahko dostať. - Uff! Hovoríš pravdu? - Áno! - Videl si ich? - Hovoril som s nimi! - Kde? Kde? Povedz rýchlo, čo vieš! Tieto slová vyrazil zo seba náčelník tak vášnivo, že hneď bolo vidieť, ako nás nenávidí a ako veľmi túži po tom, aby nás dostal do rúk. Old Wabble však celkom pokojne odvetil: - Môžem ti povedať, kde je Old Shatterhand i Winnetou a ešte traja iní belosi, ktorých by si ľahko mohol dostať. Ale poviem ti to iba pod jednou podmienkou. - Hovor rýchle! Aká je to podmienka? - Chytíme všetkých piatich; vy si vezmete tých troch belochov, ale Old Shatterhanda a Winnetoua prenecháte mne. - Kto sú tí traja belosi? - Dvaja zálesáci, Dick Hammerdull a Pitt Holbers, a policajt Treskow. - Nepoznám ich! Máme teda chytiť päť ľudí a z nich dostať iba troch, ktorí sú nám celkom ľahostajní, avšak dvoch úhlavných nepriateľov mám prepustiť tebe? Ako môžeš niečo také od nás žiadať? - Musím to žiadať, pretože oboch nenávidím tak strašne, že sa im pomstím aj s nasadením vlastného života! - Naša nenávisť nie je o nič menšia! - To pripúšťam, ale ja ich mám v hrsti, a preto mám prednosť. - Náčelník chvíľku premýšľal a potom sa spýtal: - Kde sa teraz nachádzajú? - Celkom blízko; to je celkom jasné! - Uff, uff! Kto by si to bol pomyslel? Ale máš ich už istých? Sú už v pasci, ktorú si im nachystal? - Potrebujem iba niekoľko bojovníkov, aby som ich dostal. - Bojovníkov? Bez nich to nejde? - Nie! - Teda ich ešte nemáš! Moji bojovníci ti len majú pomôcť, aby si tých psov dostal. Bez mojich ľudí by ti utiekli. Ako môžeš teda žiadať tak veľa? A práve tých dvoch, na ktorých nám najviac záleží! - Lebo ináč nedostanete vôbec nič. - Uff! A čo dostaneš ty, keď nebudeš mať našich bojovníkov? Taktiež nič, vôbec nič! Priveľa žiadaš odo mňa; musíš zľaviť! Tak sa dohadovali ešte chvíľku, lebo Šahko Matto sa nedal len tak ľahko prekabátiť. Konečne Old Wabble uznal, že musí poľaviť, ak chce aspoň niečo získať. - Dobre teda, - povedal napokon. - Aby si vedel, že som ti priateľom, pridám ti k tým trom belochom ešte Winnetoua, ale Old Shatterhanda musím dostať ja! Ak na to nepristaneš, nechám radšej všetkých päť utiecť. To je moje posledné slovo, a teraz si rob, ako chceš! Osagovi sa to veľmi nepáčilo. Bol by ma predsa len rád dostal a ponúkal za mňa všetkých troch belochov. Ale konečne uznal, že lepšie je niečo ako nič, a pretože Winnetoua si za nijakú cenu nechcel nechať ujsť, rozhodol: - Stane sa podľa vôle Old Wabbla: Old Shatterhand je jeho! Ale teraz chcem konečne vedieť, kde sa tí psi nachádzajú a ako ich dostaneme. Starý cowboy rozpovedal, že sa s nimi stretol na Fennerovej farme, ale nepriznal sa, do akého položenia sa tam dostal. Nakoniec ešte dodal: - Teraz vieš, prečo som nemohol za tebou prísť skôr. Musel som podrobne všetko preskúmať a nezabudnúť na nič, čo by nám pomohlo dolapiť tých päť chlapov. Cowboyi na farme mi povedali všetko, čo o nich počuli. Načúval som aj pod oknom a vyzvedel som, že chcú ísť hore do Colorada, kde sa majú zísť s iným belochom, ktorý je takisto nepriateľom Indiánov. Chcú spoločne s ním prepadnúť bandu belochov, ktorí... - Kto je ten beloch? - prerušil ho náčelník Osagov. - Volajú ho Old Surehand. - Uff! Toho psa sme kedysi tri dni naháňali, ale márne. Zastrelil nám dvoch mužov a niekoľko koní. Ale odvtedy sa už v našom kraji neukázal, lebo sa nás bojí. - Opäť sa mýliš! Pred niekoľkými dňami bol na Fennerovej farme, a pretože šiel hore do Colorada, musel prechádzať vaším územím. Z toho vidieť, že sa vás veľmi nebojí! - Iste dostal od zlého ducha moc, aby sa stal neviditeľným! Zato keď sa bude z hôr vracať, nesmie nám ujsť. Cestou ta šiel asi zo strachu pred nami v noci, inak by sme ho boli videli. - I keby bolo, ako vravíš, boli by ste potom cez deň zbadali jeho stopu. Ale nemysli si, že Old Surehand sa vás bojí. Vás sa vôbec nikto nebojí; veď vieš, Winnetou a Old Shatter-hand, vaši úhlavní nepriatelia, odvážia sa až sem k vám, hoci vedia, že ste vykopali vojnové sekery. - Čuš! To nerobia preto, že by sa nebáli, ale preto, že ich dobrý duch ranil slepotou, aby nám čím skôr padli do rúk. Teraz je hlavné vedieť, kde sú a ktorou cestou pôjdu. - Myslíš, že prichádzam k tebe, a nebol by som to zistil? Porobil som také opatrenia, že mi neujdú. Ako dlho sa zdržali na farme, neviem, lebo som sa musel, žiaľ, ponáhľať odtiaľ preč. Je však isté, že dnes vyrazili, lebo sa chcú zísť s Old Surehandom. Pretože pôjdu istotne pri rieke, aby sa cez ňu preplavili, rozostavil som na vhodných miestach svojich ľudí ako stráže. Preto som prišiel sám. Moji ľudia majú rozkaz vyčkať, kým tí lotri prejdú, sledovať ich a potom nám sem podať zprávu, kam išli, alebo kde nocujú. Povedz, nie je to dobre zariadené? - Old Wabble konal múdro, - prisvedčil náčelník Osagov. My dvaja sme však rozmýšľali inakšie. Starý kráľ cowboyov sa domnieva, že musíme ísť popri rieke. No veľmi sa prerátal, lebo, ako som už povedal, nešli sme širokým oblúkom, ktorým sa Republican River zatáčala, ale priamo, čím sme sa vyhli jeho strážam. Teraz nás tam tí ľudkovia môžu čakať koľko len chcú, a Old Wabble namiesto nich zočí teraz nás. - Náčelník Osagov musí uznať, - pokračoval starec sebavedome, - že som urobil všetko, čo sa dalo. Teraz však potrebujem jeho bojovníkov. - Vydám sa hneď na cestu, aby som ich priviedol. - Kde sa nachádzajú? Je to ďaleko odtiaľto? - Rozkázal som im, aby sa zhromaždili pri Vara tu, ktorá sa nachádza na veľkej ceste byvolov. Toto miesto je vzdialené od riek, popri ktorých belosi radi chodievajú, a tak som si istý, že keby bolo mojich ľudí koľkokoľvek, žiadny beloch ich nezbadá. Nemôžu teda belosi vedieť, kde sa zhromažďujeme a ktorým smerom pôjde naša výprava. - Je tvoja Vara tu ďaleko? - Môj kôň si odpočinul a je najlepším behúňom Osagov. Dorazím ta ešte pred svitaním a pred poludním sa vrátim aj s bojovníkmi, ktorých potrebuješ. - Podľa teba, koľko mužov mi postačí? - Dvadsať bude aj veľa! - Koľko? - zvolal Old Wabble sklamane. - Áno, keby Old Shatterhand nemal tú prekliatu búchačku, ktorú považuješ za čarovnú! Ja však viem, že v tom nie sú žiadne čary, ale že je to puška za dvadsať dobrých strelcov, pretože ňou môže viac ako dvadsať ráz vystreliť. Mal som ju už v ruke; ukradol som mu ju. Ale nepodarilo sa mi z nej vystreliť. Jej konštrukcia je taká tajomná, že som si nad ňou márne lámal hlavu. Nie je na nej vidieť ani kohútik, ani spúšť! - Uff! Ty si mu ukradol pušku! Prečo ju teda nemáš? - Pretože mi ju Old Shatterhand opäť vzal. To je jasné! Pekný kúsok sa mi vtedy podaril, ale samo peklo sa proti mne postavilo. Mal som ju radšej rozbiť a zničiť, ale generál to nechcel pripustiť. Ten lotor si ju chcel nechať pre seba, a tak... Old Wabble sa odmlčal. Bude vari lepšie, keď o tom nebude hovoriť. Ale náčelník sa ho spýtal: - Old Wabble hovoril o generálovi. Prečo nedopovedal, čo chcel povedať? - Pretože na tom nezáleží! Sú ľudia, ktorých mená nerád beriem na jazyk; ale dúfam, že sa s tým generálom ešte porátam! Dostane desať ráz toľko úderov palicou ako vtedy na Helmers Home, kde ma tak hanebne prezradil! Dožiera ma to ešte dnes, akoby sa to len včera bolo stalo. Ale škoda márnych rečí; teraz máme iné starosti! Náčelník Osagov chce priviesť dvadsať mužov? To nestačí; musí ich byť aspoň päťdesiat! Náčelník hovoril najprv o dvadsiatich len preto, aby sa nezdalo, že sa bojí. Teraz ochotne privolil. - Old Wabble zaiste vie, čo hovorí, - povedal. - Keď chce päťdesiat mužov, privediem ich. Pôjdem hneď. - A ja tu mám čakať, než sa vrátiš? - Áno. - Nebolo by lepšie, keby som išiel s tebou? - Nie! Ty musíš vyčkať tu, aby si sa stretol so svojimi ľuďmi. Nepoznajú dobre miesto, kde sa nachádzaš, preto musíš urobiť veľký oheň! - To si dobre rozmyslím! Veľký oheň by mohli uzrieť Winnetou a Old Shatterhand a sám by som sa s nimi nechcel stretnúť, hoci sa ich veru... Nedohovoril, lebo vtom ho už držal Winnetou za krk. Ja som sa vrhol na náčelníka a omráčil som ho päsťou. Winnetou bol zatiaľ hotový s Old Wabblom a dal dohovorené znamenie. Hneď prišli naši druhovia a priviedli i kone. Zajatcov sme priviazali ako vrecia na kone a odišli z lesíka, pretože nás tu mohli nájsť ľudia, ktorých Old Wabble očakával. Cválali sme popri potoku, potom sme sa pustili do prérie. Zastali sme na mieste porastenom hustým, vysokým krovím. Bola tu malá kotlina, mohli sme teda založiť ohník bez strachu, že ho bude z diaľky vidieť. Keď sme zajatcov zložili z koní a uložili vedľa ohňa, boli už dávno pri zmysloch. Cestou mlčali, lebo nevedeli, komu padli do rúk. Teraz pri ohni nás spoznali. Náčelník sa strhol, ale mlčal. Zato Old Wabble zúril. - Tisíc hrmených, - zvolal zúrivo, trhajúc sputnanými rukami. - To sú zase tí dobrí pastieri, a tentoraz majú nie jednu, ale hneď dve poblúdené ovce! Prečo ste ma zase poviazali? Je vám azda ľúto toho žeravého uhlia, čo ste mi nasypali na hlavu? Winnetou hrdo mlčal a ja tiež. Ale Dick Hammerdull nevydržal, aby starcovi niečo neodpovedal. Nemohol starca nechať bez náležitej odpovede: - Nehovorte o sebe ako o ovečke! Horší ste ako najdravší dravec, pretože ten vraždí iba z hladu. Keď tu máme oheň poruke, mal by som sto chutí dať vám naozaj trocha žeravého uhlia na tú vašu parochňu, aby ste nerobili hanbu šedinám. Neodvrávajte, lebo to naozaj urobím! - Neurobíte, pretože pobožný Old Shaterhand to nedopustí, - povedal Old Wabble. - Dopustí či nedopustí, to je fuk! Ak nebola včera ešte vaša miera plná, dnes pretiekla. Len povedzte ešte slovo, ktoré sa mi nebude páčiť! - Skutočne? Dovolíte mi teda aspoň otázku, akým právom s nami zaobchádzate ako so zajatcami? - Nepýtaj sa tak hlúpo, starý hriešnik! Old Shatterhand a Winnetou vypočuli v lese každé vaše slovo. Vieme dobre, čo ste zamýšľali, a máme právo zneškodniť vás. Toto účinkovalo na starca ako studená sprcha. Vedel, že ak som mu včera jeho vražedný útok odpustil, dnes mu už sám odpustiť nemôžem, pretože jeho úklady boli namierené proti všetkým, a teda všetci mali právo súdiť ho. Vidiac, že posmech by tu nebol na mieste, utíchol a odmlčal sa. Teraz sa stalo niečo, čo ma opäť presvedčilo o mojej duševnej spriaznenosti s náčelníkom Apačov. Keď sme opúšťali lesík, spomenul som si na farmára Fennera, ktorý ani netušil, aké nebezpečenstvo mu hrozí. Museli sme ho vystríhať! Náčelník Osagov bol zatiaľ v našich rukách, ale nebolo vylúčené, že sa v krátkom čase nestane niečo, čo nám môže vyrvať zajatcov a zase všetko obrátiť v náš neprospech. Koho by sme však poslali späť, aby Fennera vystríhal? Treskowa najmenej. Ani Hammerdull a Holbers, hoci dobrí zálesáci, sa na túto úlohu nehodili. Nešlo iba o cestu tam, ale aj o omnoho nebezpečnejšiu cestu naspäť. Ostával teda len Winnetou a ja. Mlčanlivý Apač sa bez mojej prítomnosti nehodil medzi túto spoločnosť. Preto som ho nezdržiaval, keď sám prejavil úmysel odcválať. Winnetou pozoroval chvíľku Osagovho žrebca. Vysypal z pobočných brašien, čo tam bolo, a zastrčil do nich niekoľko kusov mäsa. Prehodil si cez plece pušku a obrátil sa na mňa s otázkou: - Čo súdi môj brat o tomto žrebcovi? - Má zdravé pľúca, - povedal som, - nohy ako antilopa, je to výborný behúň. Kôň môjho brata nech si odpočinie, aby nabral síl na cestu do Colorada. Budem ho opatrovať, než sa môj brat na Osagovom žrebcovi vráti! - Uff! Vie môj brat, kam zamýšľam cválať? - Áno! My tu počkáme na tvoj návrat. Zajtra pred západom slnka budeš naspäť. - Howgh! Majte sa dobre, bratia! Vyšvihol sa do sedla a odcválal. Vedel, že mi nemusí nič viacej povedať. Moji druhovia však boli veľmi prekvapení a doliehali na mňa otázkami, prečo a kam išiel. Vysvetlil som im potichu účel jeho cesty, aby sa zajatci nedozvedeli, že sme obyvateľov fariem vystríhali. Potom sme jedli, nato som určil poradie stráží, a to tak, aby som sa mohol do polnoci vyspať. Ranné hodiny sú totiž v susedstve Indiánov najnebezpečnejšie, preto sám som si nechal stráž až na ráno. Spal som pokojne, kým ma nezobudil Hammerdull, ktorý mal tretiu stráž. Našiel som všetko v poriadku. Keď si Dick ľahol, vystúpil som z kotliny a prechádzal sa okolo húštin, ktoré ju obklopovali, pričom som uvažoval, čo si počneme so zajatcami. Nemal som v úmysle siahnuť im na život, hoci podľa zákonov savany sme na to mali právo, jednak aby sme ich potrestali, jednak aby sme boli pred ich úkladmi bezpeční. Ale mali ich vražedné úmysly ostať bez trestu? A keď nie, aký trest im uložiť? Najlepšie bolo zatiaľ sa touto otázkou nezaoberať a vyčkať Winnetouovo rozhodnutie. Miesto, na ktorom sa Osagovia teraz nachádzali, poznal som veľmi dobre; bol som tam už niekoľkokrát s Winnetonom. Stáda byvolov chodievali vždy tou istou cestou, na jeseň dolu na juh a na jar zase naspäť na sever, takže cesty boli miestami veľmi vyšliapané a po celý rok dobre viditeľné. Na jednej takej ceste sa nachádzala i spomenutá Vara tu, nazbieraná dažďová voda. Winnetou nás zaviedol úmyselne na miesto, kde sme nocovali, pretože ležalo práve na ceste k Vara tu. Z toho som usudzoval, že chce, hoci z diaľky, pozrieť na zhromaždených Osagov. Noc uplynula pokojne a nastal deň, ale nechal som svojich druhov ďalej spať, nech si dobre odpočinú. Ktovie, čo náš čaká. Keď sa konečne sami zobudili, naraňajkovali sme sa. Zajatcom sme naschvál nedali nič. Trochu hladu im nezaškodí. Sám som ho dosť zakúsil, hoci som si to ani nezaslúžil tak ako oni. Potom už nebolo nič na práci, a tak sme striedavo spali a strážili. Pred večerom, ako som čakal, prišiel Winnetou. Bol skoro dvadsať hodín na ceste, ani chvíľu nespal, a predsa vyzeral, akoby sa práve prebudil po osviežujúcom spánku. Ani Osagov žrebec nebol veľmi unavený. Podľa zákonov savany patrili nám zajatci so všetkým, čo mali pri sebe. Potrebovali sme dobré kone. Apačov žrebec a môj vraník boli znamenité behúne. Aj Hammerdullova kobyla, hoci vyzerala ohyzdne, bola silná a v behu vytrvalá a jej pán by ju nebol vymenil za nijakého iného koňa. Zato Treskow a Holbers mohli mať aj lepšie kone. Pravda, dosiaľ sme nemali príčinu sa na ne sťažovať, ale v prípade, že by naša spása záležala iba v rýchlom úteku, tieto dva by nás iba zdržali, čo by nám všetkým mohlo priniesť záhubu. Rozhodol som sa teda, že Šahko Matto už nedostane naspäť svojho koňa. Spojil som tak náš prospech s jeho trestom, príjemné s užitočným. Winnetou zoskočil z koňa, pozdravil nás pokynom ruky a sadol si vedia mňa. Vymenili sme si pohľady, a hneď som vedel, že jeho cesta bola úspešná. Pretože sa však pritom nestalo nič pozoruhodného, nebolo treba dlhých rečí. Treskow, Hammerdull a Holbers naňho dychtivo pozerali a boli veľmi sklamaní, že sa nepúšťal do rozprávania. Ale neopovážil] sa ho obťažovať otázkami. Poznal som svojho priateľa veľmi dobre a vedel som, že ak mlčí o svojej výprave, čo najskôr sa ozve vo veci tábora Osagov. Winnetou zaiste uvažoval o tom práve tak ako ja, a preto som nebol prekvapený, keď sa po chvíľke ozval: - Môj brat Charley si odpočinul, Chce sa vydať ihneď na cestu k Vara tu? - Pravdaže, - odvetil som ochotne. - Zajatcov vezmeme až k hraniciam Colorada. Musíme však vedieť, čo sa deje za nami. čo robia Osagovia. To zistí môj brat! - Hore do Colorada pôjde Winnetou aj s ostatnými priamo odtiaľto? - Áno! - A kedy? - Len čo sa hladný Osagov kôň nasýti a odpočinie si. - Nechce Winnetou vyčkať až do rána? Nespal celú noc a nevie, či bude môcť spať zajtra. - Náčelník Apačov spí iba vtedy, ak má čas. Môj brat Shatterhand, ktorý má železné telo. vie podľa seba, že nie som unavený. - Dobre! Ako ty chceš! Ale kde sa stretneme? - Poznáš veľkú dieru v skale, ktorú Dakotovia menujú Kih pe ta kih! - Poznám! Volajú ju tak preto, lebo sa ponáša na sediacu starú ženu. Tam na mňa budeš čakať? - Áno Pretože musíš urobiť obchôdzku a dajaký čas stratíš pozorovaním Osagov, my tam budeme skôr ako ty a Hammerdull. - Hammerdull? Myslel som, že pôjdem sám! - Nie! - Môj brat myslí, že potrebujem pomocníka? - Áno, ale nie kvôli Osagom. Old Shatterhand by sa ich nebál, i keby ich bolo desať ráz toľko. Ale môže potrebovať pomocníka, i keď len na to, aby mu podržal koňa, s ktorým sa nemôže ďaleko odvážiť. Nemyslíš, že mám pravdu? - Myslím, že skôr tvoja láska ako starosť o koňa mi dáva pomocníka. Winnetou sa usmial. Potom sa obrátil k náčelníkovi Osagov, s ktorým dosiaľ neprehovoril ani slova, a povedal: - Nech Šahko Matto odpovie na moje otázky. Chceli ste prepadnúť štyri farmy belochov? Osag neodpovedal, ani keď Winnetou otázku opakoval. - Náčelník Osagov sa zľakol náčelníka Apačov tak veľmi, že stratil celkom reč? - spýtal sa Winnetou. Tieto slová poriadne zaúčinkovali, lebo Šahko Matto zlostne zareval: - Ja, hlavný náčelník Osagov, zabil som touto rukou sedem medveďov; moje meno to hlása každému, kto to chce počuť. Ja že by som sa bál kojota, ktorý patrí ku kmeňu zbabelých Pimov? Pimo bola nadávka pre Apačov, ale Winnetou zniesol túto urážku pokojne a povedal: - Šahko Matto teda priznáva, že chcel prepadnúť farmy? - Nechcel! To je lož! - A my vieme, že je to pravda! Videl som ťa, keď si sa vrátil z lovu. Ležali sme za vami a vypočuli každé slovo. Tvoja kopija bola na strome a je tam dosiaľ. Nech hlása, aký hlúpy je muž, ktorý sa nazýva náčelník! Winnetou ešte nikdy nepočul, že by niekto, kto sa chce skryť, označil svoju skrýšu. Nemusíš sa teraz už ani priznať k svojmu úmyslu prepadnúť farmy, lebo je prekazený. Docválal som ta včera, aby som belochov varoval. Keby tam teraz psi Osagov prišli, bolo by im horúco! Povedal som tiež, že Old Wabble je vaším špiónom. Keď sa tam ešte raz ukáže, obesia ho, ako si to vyzvedač zaslúži. Osag nepovedal ani slova, ale bolo vidieť, ako ho mrzí, že takto všetko stroskotalo. Zato kráľ cowboyov zúrivo vykríkol: - Ja špehúňom! To je najväčšia lož! Ak ma Winnetou nazýva špehúňom, potom je on sám najväčším podliakom, akého kedy nosila zem! Urazený sa ani neozval. Ale ja, Apačov priateľ, som si myslel, že táto bezočivá urážka nesmie ostať bez trestu. Ten chlapík by si zaslúžil, aby z neho remene krájali! Ale Holbersovi som dal iný rozkaz: - Pitt, pritiahnite mu putá čo najsilnejšie a nepovoľte, pokiaľ nebude prosiť o milosť! Pitt Holbers chcel poslúchnuť, ale Winnetou ho zadržal. - Nechajte ho! Tento človek ma nemôže uraziť. Stojí nad hrobom, ktorý sa nad ním čo nevidieť zatvorí, a umierajúcich nesmieme trýzniť. - Ach, - zasmial sa starec posmešne. - Teraz začína aj Indián kázať! A keby sa hrob predo mnou otvoril, vysmejem sa vám i jemu. Život nie je ničím, smrť nie je ničím a váš strach zo smrti je najväčším podvodom, ktorý vymysleli kňazi pre deti a staré baby! Už som vám raz povedal a myslím, že ste si zapamätali moje slová: Keď som prišiel na svet, nik sa ma nepýtal, či chcem žiť, a nech ma čert vezme, ak sa ja budem niekoho pýtať, keď budem chcieť zo sveta odísť. Na to nepotrebujem nikoho, rozhodnem sa ja sám! Pri týchto slovách mi prešiel mráz po chrbte, hoci som ich nepočul od neho prvý raz. Mohlo toto rúhanie ostať bez trestu? Nie, sto ráz nie! Odvrátil som sa a povedal som Dickovi tak, aby to zajatci nepočuli, že pôjde so mnou k Vara tu. Veľmi sa potešil, lebo v tom videl prejav dôvery. Zásobili sme sa mäsom na jeden deň, vysadli na kone a šli sme v ústrety stretnutiu, na ktoré by som tu v Kansase nikdy nebol pomyslel. Keď sme opustili stanovisko, slnko sa skláňalo k západu. O pol hodiny bude tma. To nás však nemohlo znepokojovať, lebo zálesák nepozná rozdiel medzi dňom a nocou, a keď má dosť skúseností, postačí mu i hviezdnatá obloha bez mesiaca, aby sa mohol orientovať. Slnko zapadlo a skoro zhasla i večerná žiara na obzore. Posledné matné lúče svetla vybledli ako umierajúca nádej. Nastala prvá, úplná temnota večera, temnejšia ako noc, pretože na oblohe nebolo ešte ani jedinej hviezdy. Mešťan by bol zaiste zostúpil z koňa a vyčkal, až sa zjavia hviezdy, aby si niekde nezlomil väzy. No my sme hnali tryskom ďalej prériou, rovnou ako doska stola. Naše vycvičené oči boli bystré a oči našich koní ešte bystrejšie. Raz obehol môj kôň veľkým oblúkom; vedel som, že má na to príčinu. Bezpochyby sa vyhol kolóne stepných psov. Tieto zvieratá tak podryjú zem, že jazdec, ktorý si nechce i s koňom dolámať hnáty, musí im zďaleka vyhnúť. Dupot našich koní sa zvučnejšie ozýval. Nebolo tu už trávy a nachádzali sme sa v západnom kúte štátu, kde bola pôda suchá a holá a menej úrodná ako na východe. Nebolo tu ani stromov, ani iných znamení, podľa ktorých by sme sa mohli orientovať, a keby tu aj niečo podobné bolo, v hustej tme by sme to aj tak nerozoznali. V takom prípade sa treba dať viesť iba oným zmyslom, ktorý je vrodený len miláčikom divočiny a ktorý dosiaľ nijaký vedec nevedel vysvetliť. Je to azda inštinkt, pud? Onen tajomný vnútorný zrak, ktorý ukazuje sťahovavému vtákovi priamu čiaru zo Švédska do nedohľadného Egypta? To neviem, ale viem, že kedykoľvek som sa na svoj vnútorný zrak spoľahol, vždy ma doviedol k žiadanému cieľu. Dick Hammerdull sa spoľahol úplne na mňa. Pýtal sa ma niekoľkokrát, či dobre poznám cestu, ale nemohol som mu povedať nič iné, iba to, že v tejto pustine nijakej cesty niet. Nemohli sme teda z pravej cesty zablúdiť. - Nežeňme tak šialene, Mr.Shatterhand! - nariekal tlstý Dick. - Keď zletím z koňa a zlomím si krk, kde vezmem druhý, keď mám iba jeden? Máme tak naponáhlo? - Pravdaže máme! Ešte pred rannými zorami musíme dôjsť k Vara tu. Toto miesto leží totiž v širokej, otvorenej nížine. Vo dne by nás mohli Osagovia vidieť. - Či nás uvidia alebo nie, to je fuk; ale musíme sa poponáhľať, lebo keby nás spozorovali, bola by naša dlhá cesta zbytočná. Nemyslíš, Pitt Holbers, starý medveď...? Zasmial som sa nahlas. Dick Hammerdull sa najprv zarazil, potom sa smial aj on. Bol už tak zvyknutý vo všetkom sa obracať na starého Pitta, že i teraz si naňho spomenul. Onedlho sa ukázala na oblohe hviezdička, po nej druhá, tretia a čoskoro zažiarila obloha tisícimi hviezdami. Bolo dobre, že sa trocha rozjasnilo, lebo pôda sa začala vlniť. Museli sme prechádzať cez mnohé vyvýšeniny a priehlbiny, aby sme sa neodchýlili od smeru svojej cesty. Bolo to veľmi namáhavé pre naše kone. Ale oba boli odpočinuté. Môj vraník sa držal statočne a Dickova kobyla akoby sa bola hanbila ostať pozadu. Pravda, chvíľami sme šli pomalšie, aby si zvieratá trocha oddýchli. Uplynula polnoc a hviezdy pomaly zmizli, pretože sa obloha zatiahla ťažkými mrakmi. Chýlilo sa k búrke. - To nám chýbalo, - hundral Hammerdull. - Tma pred nami, tma okolo nás. Navrhujem, aby sme zastali a zišli z koní... - Prečo? - No neznamená Vara tu dažďovú vodu? - Znamená! - Načo by sme mali cválať za dažďovou vodou až ta, keď o chvíľku jej tu bude dosť? - Odložte hlúpe žarty nabok! Hnevajte sa, koľko chcete, ja som tejto zmene počasia len rád! - To nech pochopí, kto chce! - Čo nechápete, že za búrky a dažďa sa skorej budeme môcť priblížiť k Osagom, než keby svietili hviezdy? - Na to som nepomyslel! Máte celkom pravdu, len ako v tejto tme vôbec nájdeme tú vašu Vara tu? - O pol hodiny sme tam! - Hm, nemyslím! Šahko Matto chcel odísť včera a trúfal, že sa napoludnie vráti! - Zabúdate, že miesto, kde sme nocovali, je o kus bližšie. A náčelník Osagov by sa nebol hneď obrátil a šiel naspäť. Bol by sa tam najmenej pol hodiny zdržal. A potom, jeho ľudia nemajú také dobré kone. Len si uvedomte, ako sme my dvaja cválali, a potom snáď uveríte, keď vám poviem, že už nie sme od Vara tu ďalej ako dve anglické míle! - Well! Len aby sme ju v tejto egyptskej tme neprešli! - Nebojte sa, milý Dick. Ja sa tu vyznám! Hovoril som to veľmi sebavedome a s istotou; o chvíľu sa ukáže, či som neprecenil svoje schopnosti. Musíme prejsť cez dlhú, široká úžľabinu; ak nám nepríde do cesty, tak sme zablúdili. Už som začínal pochybovať, keď sa vtom pôda začala prudko zvažovať. Zostúpili sme z koní a viedli ich opatrne po svahu dolu. Keď sme sa zase na druhej strane širokého údolia vyškriabali hore, povedal som spokojne: - Išli sme tak bezpečne a správne ako za bieleho dňa. Teraz ešte päť minút cesty poklusom po hladkej rovine a sme pri Vara tu! - Pôjdeme celkom až ta? - Najprv musím preskúmať terén. Keby nebola taká tma, museli by ste zostať s koňmi tu v úžľabine a ja by som musel ísť pešo. Vidíte, ako nám ten nečas prišiel vhod! Ani čo by sa obloha kvôli nám tak zatiahla. Poďme teraz pomaly. Musíme byť veľmi opatrní. Zmiernili sme krok, a keď sme ešte chvíľku postupovali, ožiaril oblohu mohutný blesk, pri svetle ktorého sme zbadali asi päťsto krokov pred sebou dlhý pruh húštiny. - Sme pri cieli, - povedal som a zostúpil som z koňa. - Vy zostanete tu a vezmete moje pušky. Kone nech si ľahnú. - Nedohovoríme si dajaké znamenie? Či ma potom nájdete, sir? - pýtal sa Hammerdull. - Keď som našiel Vara tu, nájdem aj vás. Ste predsa dosť tlstý! - To sú hlúpe žarty, Mr.Shatterhand! Nechal som Dicka pri koňoch a opatrne som kráčal ku krovisku. Treba si predstaviť priehlbinu, podobnú podlhovastej plytkej mise, dlhej asi päťdesiat metrov, okrúženú miestami hustým, miestami riedkym krovím, ale medzi vodou a krovím bol široký, holý pás zeme s mušľovitými odtlačkami, ktoré vznikli tým, že sa tu v blate váľalo stádo byvolov. Tieto zvieratá sa rady váľajú v blate, aby sa im na chrbte vytvorila silná vrstva hliny, ktorá ich chráni pred bodaním hmyzu. To bola oná Vara tu, kde mali táboriť Osagovia. Dorazil som k prvému kroviu a súčasne som začul vpravo od seba koňa. Prikrčil som sa a plížil na tú stranu, lebo v podobnom prípade treba si všímať aj kone nepriateľov. Kone mali zviazané predné nohy a ožierali kroviny a tu i tam slabú trávu. Len jeden kôň stál obďaleč a bol priviazaný k dvom kolíkom, zarazeným do pôdy. Za krovím horelo niekoľko ohňov, ktorých žiara medzerou medzi krovím padala práve na tohto koňa. To stačilo, aby som si mohol zviera lepšie obzrieť. Bol to krásny, tmavý kôň, skvostnú hrivu mal spletenú do malých vrkočov, ako som to vídal u komančských Naiinov, ale nikdy nie u Osagov. To ma prekvapilo, ale nemal som čas, aby som o tom uvažoval. Dôležitejšie bolo, že kone nikto nestrážil. Indiáni boli zaiste presvedčení, že im nehrozí nijaké nebezpečenstvo. Vrátil som sa o niekoľko krokov naspäť, aby na mňa nedopadla žiara ohňov, a zakrádal som sa do húštiny. Niekedy sa v živote stáva, že zhodou okolností sa nám niečo uľahčí, čo sme pokladali takmer za nemožné. Tak bolo i dnes na Vara tu. Len čo som sa predral cez krovie, videl som pred sebou nečakané divadlo. V žiare štyroch ohňov stálo tu a ležalo v polkruhu okolo šiestich bojovníkov, ktorí práve začali byvolí tanec, asi dvesto Osagov. S veľkým napätím sledovali toto zaujímavé divadlo. Pri jednom z mála stromov zbadal som postavu Indiána, ktorý nemal tvár pomaľovanú vojnovými farbami. Bol priviazaný ku stromu, teda zajatec. Tvár mu osvetľoval plameň, a keď som rozoznal jej črty, takmer som vykríkol radosťou. Teraz som už vedel, že ten neobvykle vystrojený kôň patril jemu. Vysoká, statná, a predsa štíhla postava, ušľachtilé kaukazské črty tváre, na ktorej sa i v tomto položení odzrkadľoval pokoj a hrdosť, to mohol byť iba Apanačka, mladý šľachetný náčelník komančských Naiinov, na ktorého som tak často spomínal. Čo ho priviedlo sem do Kansasu?. Ako sa dostal Osagom do rúk? Vedel som, aké nezmieriteľné nepriateľstvo panuje medzi oboma kmeňmi; bol by býval stratený. Zachrániť ho? Pshaw, nič nie je ľahšie! Osagovia boli zaujatí tancom a iné nevnímali. Rýchlo rozhodnutý ponáhľal som sa k Dickovi. - Rýchlo poďte! - zavelil som mu. - Vezmite kone a za mnou! - Čo je? čo sa deje? Musíme odísť? - Osagovia majú jedného zajatca, ktorého poznám a musím ho oslobodiť. - Heavens! Kto je to, Mr.Shatterhand? - O tom neskoršie; len poďte, poďte! Môj vraník na dané znamenie vyskočil, vzal som ho za uzdu a viedol k húštine. Hammerdull sa ponáhľal za mnou. Viedol som ho k miesta za zajatcovým chrbtom. - Tu počkajte! Privediem ešte jedného koňa. Musel som sa poponáhľať, aby som oslobodil Apanačku, než sa skončí tanec, potom by už bolo neskoro. Odviazal som koňa a chcel ho viesť, ale sa vzpieral. Na šťastie som vedel, ako ho priviesť k povoľnosti. - Eta kavah, eta, eta! - zalichotil som mu, tľapkajúc ho po šiji. Kôň, počujúc známe slová, celkom sa poddal. Keď som ho priviedol k Hammerdullovi, silne sa zablyslo a zahrmelo. Teraz rýchle, rýchle, lebo pre zlé počasie tanec rýchlo skončia. - Držte aj tohto koňa, - povedal som Dickovi. - Je pre zajatca, ktorého privediem! Opäť sa zablyslo a zarachotil hrom. Predral som sa húštinou čo najrýchlejšie, a predsa opatrne, potom som sa prikrčil k zemi a priplížil k stromu. Tanec dosiaľ trval a Osagovia ho sprevádzali prevolávaním: „Pe teh, pe teh" a tlieskali rukami. Nemohli počuť šumot krovia, preto som postupoval dosť rýchlo. O chvíľu som stál za zajatcom. Videl som, že nikto sem nepozerá. Sám Apanačka pozeral na tanec, akoby nemal inej starosti. Aby som ho na seba upozornil, dotkol som sa jeho nohy. - Go okš! - povedal som tak hlasito, aby ma počul. Sklonil hlavu, čím dal najavo, že počuje. Bol priviazaný k stromu troma remeňmi; jedným okolo krku, druhým okolo nôh a tretím mal sputnané ruky za kmeňom. Ako teraz za Apanačkom, stál som kedysi za Winnetouom a jeho otcom Inču Čunom, aby som ich vyslobodil zo zajatia Kiovov. Bol som presvedčený, že Apanačka sa nebude správať menej múdro ako vtedy Apači. Prerezal som remene na rukách a nohách. Ešte bolo treba na krku. Na to som musel vstať. Pomohla mi šťastná náhoda. Tanečník, ktorý predstavoval byvola, v horlivosti sa priblížil až na samý okraj brehu; sypká zem sa zosunula a on spadol do mláky. Nastal smiech. Rýchlo som vstal, prerezal remeň a zase sa skrčil. Nikto ma nevidel. - A teraz za mnou! - volil som zajatcovi, schovajúc sa rýchlo v húštine. Apanačka ešte chvíľu ostal vzpriamený, potom sa skrčil a vkĺzol za mnou do krovia. Teraz nám išlo o to, aby nás nedostali do rúk. Rýchlejšie, než sa dá povedať, dorazili sme so zajatcom k našim koňom. Vtom udrel hrom, akoby sa chcela zrútiť nebeská klenba, a prúdy vody sa valili z oblakov. Tým sa aj tanec zaraz skončil a teraz už iste zistili, že im ušiel zajatec. Zrazu sme počuli divoký rev a krik dvesto hlasov. Pušky, ktoré mi predtým Dick opatroval, som si prehodil cez plecia. Apanačka, uvidiac svojho koňa, bez slova sa naň vyšvihol. Aj ja som bol hneď v sedle a dali sme sa na cestu. Z oblohy len lialo a lialo. Nešli sme smerom, odkiaľ sme prišli, ale na tú stranu, kde sme sa mali zísť s Winnetouom, totiž na Kih pe ta kih, čo bolo od Vara tu vzdialené asi štyri hodiny cesty. Keď som si všetko poriadne prerátal a pritom uvážil, že môj červený priateľ nemal sa prečo z nášho včerajšieho táboriska ponáhľať, videlo sa mi, že asi dôjdeme k Starej žene skôr ako on. Winnetou rátal, že priplížiť sa k Osagom bude vyžadovať veľa času, a zatiaľ ako neočakávane sa všetko zbehlo! Aký účel mala vlastne naša výprava k Vara tu? Mali sme zistiť, koľko Osagov sa chystá na vojnu, a v prípade, keby to nebolo pre nás nebezpečné, mali sme im oznámiť, že belosi v ohrozených farmách boli varovaní. A teraz sme mali taký neočakávaný úspech! Ešte pri Llane som si Apanačku veľmi obľúbil. Ozýval sa vo mne akýsi tajomný hlas, ktorý mi hovoril, že môj vzťah k tomuto mladému náčelníkovi Naiinov sa stane ešte bližším a dôvernejším. Dôverujem tomuto hlasu, neklame. Apanačka ma nemohol v tej chvíli poznať a nevedel teda, kto bol jeho osloboditeľom. Teraz, keď som s Dickom išiel pred ním v husto padajúcom daždi, rozoznal najviac ak obrysy postáv. Nechal som ho na pochybách a Hammerdullovi som pošepol: - Keby sa cudzinec pýtal na moje meno, nepovedzte mu! - Kto je to? -pýtal sa Dick. - Jeden z náčelníkov Komančov. Ale neprezraďte, že to viete, lebo by tušil, že ho poznám. - Poviem mu, že ideme k Winnetouovi? - Nie. O Apačovi sa ani nezmieňujte! , - Well! Teda všetko zamlčím! Osagovia nepochybne povyskakovali všetci na kone a cválali po okolí, pričom bolo dosť čudné, že nás nikto nedohonil. V strašnom lejaku bolo ťažko zachovať určitý smer. Chvíľami sa síce zablyslo, ale oslňujúce svetlo blesku nás oslepovalo a bolo nám skôr na škodu než na osoh. Lejak trval plné dve hodiny. Pritom sa nebolo možné rozprávať, museli sme sa obmedziť len na najpotrebnejšie výkriky. Apanačka ma teda tak ľahko nespozná, aj oblek som mal celkom iný ako vtedy v Llane. Konečne prestalo pršať; ale obloha ostala ešte zatiahnutá. Popohnal som koňa, aby som sa vyhol otázkam, a tak sa stalo, že Apanačka pricválal k Dickovi a nadviazal s ním rozhovor. Apanačka hovoril čudnou zmiešaninou anglických, španielskych a indiánskych slov, ktorej rozumie každý dobrý zálesák. Indián sa pýtai kto som, a Dick mu odpovedal: - Player, je to, obyčajný player. - Čo je to player? - Človek, ktorý sa potĺka svetom a za peniaze predvádza medvedie alebo byvolie tance, ako si to videl u Osagov. - Uff! Belosi sú zvláštni ľudia! Mužovia červenej kože sú príliš hrdí, než aby za peniaze pred niekým tancovali. Nepovieš mi, ako sa volá? - Katapatamatafátagatalataratašá! - odpovedal Dick. - Uff, uff! Toto meno si tak ľahko nezapamätám. Prečo sa s nami dobrý beloch- ktorý ma zachránil, nerozpráva? - Pretože nepočuje, čo vravíme! - Je hluchý? - Ako peň. - To ma bolí, lebo nemôže počuť slová mojej vďaky. Má ženu a deti? - Má dvanásť squaw, lebo každý player musí mať dvanásť squaw. A synov a dcér má dva razy dvadsať a všetci sú takí hluchí ako on. - Uff! Tak sa s nimi dohovorí len posunkami? - Áno! - Musí teda poznať desať ráz desať rôznych posunkov, ba ešte viacej! Ako si to zapamätá? Ale iste je to veľmi statočný muž, že sa odvažuje do divočiny, kde nemôže počuť jej nebezpečenstvá a musí sa spoliehať iba na svoje oči. Či mal Hammerdull dajaký šibalský úmysel, keď ma vydával za hluchého, či mu to len slina priniesla na jazyk, to bolo celkom fuk, ako on hovorieval, lebo hneď bola jeho žartovná reč odhalená. Zdalo sa mi totiž, akoby som bol začul dupot koní pred nami. Zadržal som koňa a to isté som prikázal pritlmeným hlasom obom druhom. Nemýlil som sa. V tme pred nami cválal jazdec oproti smeru, ktorým sme sa uberali. Mali sme ho nechať prejsť, či nie? Pravdepodobne to bol Osag. Môže nám poslúžiť ako posol. Rozhodol som sa, že ho chytím. - Ostaňte tu, - zašepkal som druhom, - a podržte mi koňa i pušky. Zostúpil som z koňa a ponáhľal sa vľavo dopredu, odkiaľ zaznieval dupot. Jazdec sa priblížil. Nechal som ho precválať, aby som mal rozbeh, a potom som mu vyskočil zozadu na koňa. Hoci bolo tma, rozoznal som, že mám pred sebou Indiána.. Úbožiak, prekvapený nečakaným prepadnutím odzadu, nepokúšal sa brániť. Chytil som ho pevne za krk, takže mu ruky klesli a opraty vypadli z rúk. Kôň však, žiaľ, nebol taký pokojný ako on. Pocítil dvojnásobné bremeno, vztýčil sa na zadné nohy a začal vyhadzovať kopytami. Nebola to maličkosť. Sedel som za sedlom, držal som jazdca a pritom som musel chytiť opraty. Za dňa by to bolo ľahké, ale vo tme som opraty nevidel a musel som sa namáhať, aby ma kôň nezhodil. Vtom sa pri mne zjavila temná postava a uchopila koňa za uzdu Hneď som siahol pravicou po revolveri a zvolal som: - Kto je to? Strelím! - Som Apanačka, - odpovedal. - Old Shatterhand môže zhodiť Osaga na zem! Náčelník Naiinov hodil opraty svojho koňa Dickovi a ponahľal sa mi na pomoc. Podľa dupotu koňa nás ľahko našiel a prišiel práve včas, aby prinútil koňa ticho stáť. Pustil som zajatca a sám som zoskočil z koňa za ním pre prípad, ak sa snáď robil bezvedomým. Ale muž sa nevzpieral a nebránil. Bol pri zmysloch, len ľaknutie ho ohromilo. - Apanačka ma poznal? - pýtal som sa Komanča. - Všimol som si, že si dal svojmu sprievodcovi podržať nie jednu, ale dve pušky. Keď som ťa potom uvidel odzadu vyskočiť na koňa, hneď som uhádol, kto to je. To vie iba Winnetou a úbohý Old Shatterhand, ktorý ohluchol. Čo urobíme so zajatcom? Je to zaiste Osag. - Myslím, že je to vyzvedač, a preto ho vezmeme so sebou. Zavolal som Hammerdulla. Zajatec sa zatiaľ spamätal a chcel sa vzpierať. Bolo to však zbytočné. Priviazali sme ho na koňa a oválali sme ďalej. Nie že by sme sa s Apanačkom dlho rozprávali, ako je to zvykom u bielych. Ale keď sme šli vedľa seba, chytil ma za ruku a povedal hlasom, z ktorého bolo cítiť vrúcny cit: - Apanačka ďakuje veľkému, dobrému Manitouovi, že mu doprial stretnúť sa s najlepším z bielych bojovníkov. Old Shatterhand ma vyslobodil z istej smrti! - Odvtedy, čo som sa rozlúčil so svojím červeným bratom, túžila moja duša stále po ňom, - odvetil som mu. - Veľký duch miluje svoje dobré deti a spĺňa ich túžby práve vtedy, keď to pokladajú za nemožné! Ďalej sme už nehovorili, a tak sme šli svorne vedľa seba, až sa začalo rozvidnievať. Poznal som hneď, že ideme správnym smerom, čomu som sa tešil, lebo som chcel prísť k cieľu skôr ako Winnetou. Kih pe ta kih leží na západ od Kansasu, ktorý, ako je známe, patrí ku kriedovému útvaru. Tak ako i na juhozápade, dobýva sa tu v poslednom čase veľa soli. Ak sa nachádza niekde silnejšia vrstva soli, je vyluhovaná dažďovou alebo pramenitou vodou. Tým vznikajú podzemné dutiny, ktoré sa časom zrútia, lebo ich nemá čo držať. Také prepadliny majú strmé steny a ostré hrany. Ak sú steny z kameňa, ktorý neprepúšťa vodu, utvorí sa tu časom jazero. Ak je kameň pórovitý, voda odteká a na vlhkej pôde sa objaví bujná vegetácia. Ak taká prepadlina leží v rovine, vytvára zvláštny dojem, pretože z diaľky vidno iba vrcholce stromov, ktoré zapustili korene v hlboko ležiacej pôde. Také miesto bolo Kih pe ta kih, čo v nárečí starých Dakotov značí Stará žena. Prepadlina, líšiaca sa bujnou zeleňou od okolitej neplodnej pôdy, pripomínala totiž svojimi obrysmi sediacu indiánsku squaw. Práve za nami vyšlo slnko, keď sme uzreli pred sebou zelenú squaw. Dorazili sme na miesto z ľavej strany, kým Winnetou mal prísť z pravej. Nebolo tu nijakej stopy po ľuďoch, a tak sme na schodnom mieste zostúpili do prepadliny, kde sme zajatca zložili z koňa a priviazali k stromu. Indián sa podvolil všetkému, čo sme s ním robili, ale na otázky nám nechcel odpovedať. Bol to naozaj Osag. Tvár mal pomaľovanú vojnovými čiarami. Jeho žrebec patril zaiste k najlepším, aké Osagovia mali. Teraz som mal dosť času vypytovať sa Apanačku na jeho osudy, ale Čakal som, až začne sám. Ale Dick bol menej zdržanlivý, a sotva sme si sadli, začal sa vypytovať: - Počul som, že môj červený brat je náčelníkom Komančov. Ako sa mohlo stať, že padol do zajatia Osagov? Opýtaný sa jemne usmial a ukázal na svoje uši. - Bojovali ste spolu, alebo ťa prepadli neočakávane? - doliehal naňho Hammerdull. Apanačka odvetil tým istým spôsobom. Tu sa Dick obrátil ku mne: - Vidí sa mi, že mi nechce odpovedať; opýtajte sa ho vy, Mr.Shatterhand! - Myslím, že by to bolo márne, - odpovedal som. - Prečo? Čo nechápete, že ohluchol? Až teraz Dickovi svitlo. Roztiahol ústa doširoka, zasmial sa hlasno svojím srdečným smiechom a pripustil: - Well! Nemá snáď dvanásť žien a dvakrát dvadsať detí ako vy? - To je celkom možné! - Musím si teda dávať pozor, aby som aj ja neohluchol, lebo potom budeme všetci hluchí. I tak je tu už dosť ticho. Nemáte pre mňa nejakú prácu, sir? Je mi už dlhá chvíľa! - Ale áno. Vystúpte hore a pozorujte, či neprichádza Winnetou. Rád by som to vedel skôr, než bude tu. Keď Dick odišiel, ozval sa Apanačka, lebo sa obával, aby snáď predsa nevznikla vo mne pochybnosť o jeho statočnosti. - Synovia Osagov nie sú bojovníci; boja sa zbraní udatných mužov a prepadávajú iba bezbranných ľudí. - Môj brat bol bezbranný? - pýtal som sa. - Áno. Mal som pri sebe iba nôž, pretože som bol na ceste k posvätným lomom. - Ach, môj brat išiel po posvätnú hlinu? - Áno. Apanačku rada starších ustanovila, aby šiel na sever po svätú yatkuan. Môj brat vie, že koho vyšlú do posvätných lomov po červenú hlinu, nesmie si vziať nijakú zbraň okrem noža. Nesmie mať ani šíp ani pušku alebo tomahawk, nesmie jesť mäso, ale iba byliny a plody stromov a proti nepriateľom sa nemusí brániť, pretože je zakázané ublížiť mužovi, ktorý ide po svätú yatkuan. Apanačka dosiaľ ešte nikdy nepočul, že by sa bol niekto prehrešil proti tomuto zákonu, ktorý mal platnosť u všetkých indiánskych kmeňov. Ale psi Osagov uvrhli na seba túto hanbu tým, že ma prepadli, zajali a zviazali, hoci som im dokázal vampumom svojho kalumetu, že som na púti po veľkú medicínu. - Ukázal si im vampum? - Áno! - Ale veď ho na tebe nevidím. Azda ti ho vzali 1 - Áno, vzali a hodili do ohňa! - Neuveriteľné! Niečo podobného som dosial nepočul. Osagovia hodili svoju vlastnú česť do ohňa. Zhorela a je navždy zničená. Mali ťa predsa privítať ako hosťa, i keby si bol ich úhlavným nepriateľom! - Uff! Chceli ma zavraždiť! - Bránil si sa, keď ťa prepadli? - Či je to dovolené? . - Pravdaže nie! - Keby som sa bol bránil, bolo by tieklo veľa ich krvi. Ale ja som sa spoliehal na svoj vampum s staré zákony, ktoré dosiaľ nikdy neboli porušené, a šiel som spokojne ako malé dieťa. Odteraz môže poctivý bojovník každému Osagovi, ktorého stretne, napľuť do očí, pretože... Apanačka nedohovoril, lebo prichádzal Dick Hammerdull a už z diaľky volal, že sa blíži Winnetou. Chcel som Apača prekvapiť, preto som požiadal Apanačku, aby ostal so zajatcom tu, a šiel som s Hammerdullom na druhú stranu Kih pe ta kih. Čakal som päť osôb, totiž Winnetoua, Treskowa, Old Wabbla a Šahko Matta, ale na nemalé prekvapenie som videl, že je s nimi ešte jeden Indián. Keď sa priblížili, uzrel som, že i tento je priviazaný na koňa. Podľa vojnových farieb, ktorými mal pomaľovanú tvár, som spoznal, že i on patrí ku kmeňu Osagov. Aby sa môj priateľ zbytočne nezdržiaval bezpečnostnými opatreniami, vyšiel som z krovia natoľko, aby ma spozoroval. Zamieril hneď ku mne, pozdravil ma srdečne a opýtal sa: - Zastihlo azda môjho brata niečo zlého, keď prišiel skôr ako ja? - Nie, ale všetko išlo lepšie, ako sme čakali. - Zaveď nás teda rýchlo ku svojim koňom! Mám pre teba dôležité zprávy. Povšimol som si víťazoslávny úsmev náčelníka Osagov, preto som odvetil: - Kone máme na druhej strane, ale my sa utáboríme tu. Bystrý Apač hneď vycítil, že ide o niečo tajomného. Pozrel mi zvedavo do očí a spokojne sa usmial. Ale náčelník Osagov mi povedal príkro: - Old Shatterhand sa hneď dozvie, čo sa stalo, a prepustí ma na slobodu! Neodpovedal som mu, ale zostúpil som do prepadliny. Ostatní šli za mnou. Hammerdull a Holbers viedli kone oboch Indiánov. Pritom som počul, ako tlstý Dick svojmu chudému priateľovi povedal: - Čo takého dôležitého sa stalo u vás, starý medveď? - Ak myslíš, že je to dôležité, milý Dick, tak si uhádol, - odvetil pokojne. - Uhádol či neuhádol, to je fuk; ale také dôležité to istotne nie je ako to, že my... - Nerozprávajte toľko, Dick! - okríkol som ho. - Než prídete na rad vy, sú tu ešte iní! Dick sa zľakol a prikryl si ústa rukou. Keď sme došli na dno prepadliny, odviazali sme zajatcov a sadli sme si na trávu vedľa nich. Winnetou, ktorý nemohol vedieť, čo mám za lubom, spýtavo na mňa pozrel. Potom som ho vyzval, aby mi oznámil tú dôležitú zprávu. - Mám hovoriť otvorene? - pýtal sa Winnetou. Tým chcel povedať, či má hovoriť bez ohľadu na svedkov a na to, čo mu chcem povedať ja o našej výprave. - Áno, - prisvedčil som. - Dúfam, že vás nezastihlo nič nepríjemné! Stalo sa, čo som očakával: Old Wabble mi vpadol do reči posmešným tónom: - Veľmi nepríjemné, strašne nepríjemné, ale iba pre vás! Ak si myslíte, že nás máte ešte pevne v rukách, veľmi sa mýlite! Pshaw! - zasmial som sa. - Karty máme vyložené priaznivejšie, ako sme očakávali! - Ako to? - Máme predsa o jedného zajatca viacej ako včera! - Myslíte, že je to vo váš prospech? Spýtajte sa radšej Winnetoua, čo je vo veci! Apač premohol svoju nechuť k starcovi a povedal: - Tento starý cowboy má jed na jazyku. Nechcem mu brániť, aby nás ním postriekal. - Áno, je to jed, a to taký, že od neho všetci zahyniete, ak nás hneď nepustíte. - Hlúpe reči! Tými nám nenaženiete strach, - odbil som ho smiechom. - Len sa smejte! Veď vám primrzne smiech na ústach, keď sa dozviete, čo sa stalo za vašej neprítomnosti. - A ukážuc na zajatého Indiána, povedal: - Bojovníkom Osagov bolo dlho čakať na náčelníka. Preto vyslali vyzvedača, aby zistil, čo sa stalo. Vyzvedač sledoval našu stopu a odkryl naše včerajšie táborisko. Ešte nechápete? - Chápem iba toľko, že ste ho pritom chytili! - Pekné! Ale vy neviete, že tento muž nebol sám, ale že s ním bol ešte jeden a ten sa vrátil k Osagom, aby im podal zprávu. Radím vám, aby ste nás hneď pustili, lebo keď príde množstvo Osagov a nájdu nás vo vašich rukách, je s vami koniec! - To je všetko, čo sto mi chceli povedať? - pýtal som sa. - Zatiaľ všetko, ale keď to budete brať na ľahkú váhu a neposlúchnete moju dobrú radu, poviem vám ešte viacej! - Teda radšej rýchlo von aj s tým ostatným! -Najprv sa chcem presvedčiť, či má Old Shatterhand aspoň stý diel tej múdrosti, akú mu neprávom pripisujú. - Stý diel? Ani toľko by nebolo treba, lebo už desaťtisícina mi postačí, aby som sa mohol vysmiať vašim hrozbám. A keby bolo pravdou hoci všetko, čo hovoríte, ste zatiaľ vy v našej moci a Osagov tu ešte niet. Čo nám bráni, aby sme s vami neurobili koniec? - Pshaw! To neurobíte, lebo ste príliš dobrý a láskavý, a okrem toho viete, že by Osagovia našu smrť krvavo pomstili. - Tých pár ľudí? čo zmôžu proti Winnetouovi, o sebe ani nehovorím. - Priveľa si namýšľate, to už viem! Ale viem aj to, čo vám dodáva odvahu. - Nuž? Povedzte to! - Boli ste, ako predtým Winnetou, na Fennerovej farme prosiť o posilu. Pravdepodobne je tam niekoľko úbohých cowboyov, na ktorých sa spoliehate! - Pshaw! Keby ste. vedeli rátať aspoň do päť, vedeli by ste, že by som sa z Fennerovej farmy ešte nemohol vrátiť. Bol som niekde inde a na dôkaz, s akou láskou som si tam na vás spomínal, niečo som vám odtiaľ priviezol. - Čo by to mohlo byť? Pochváľte sa! - Hneď! To potešenie vám i Šahko Mattovi veľmi rád urobím. Pošuškal som do ucha Dickovi Hammerdullovi niekoľko slov, on radostne prisvedčil a hneď sa vzdialil. Všetci, nevynímajúc ani Winnetoua, čakali dychtivo, čo asi Dick prinesie. Netrvalo dlho a Hammerdull sa vracal, vedúc pod pazuchu Osaga. - Uff! - zvolal Šahko Matto prestrašene. - All devils! - skríkol Old Wabble. - To je ten... Pokynul som Dickovi, aby zajatca opäť odviedol, pretože by ľahko mohol prezradiť Apanačkovu prítomnosť. Potom som sa opýtal starého cowboya: - To bol ten Osag, čo mal priviesť to množstvo bojovníkov? Myslíte, že ešte prídu? - Aby vás čert zobral! - zasyčal Old Wabble. - Uff! - ozval sa teraz Šahko Matto. - Old Wabble celkom zabudol na Naiina! - To mi neprišlo na um! - a obrátil sa ku mne. - Povedal som vám, že mám ešte jednu kartu, ktorú neprebijete, keby ste boli čo aký múdry! - Ah? Povedzte, akú? - Zaiste si spomínate na Llano Estacado, kde ste mali tú česť... - Byť od vás okradnutý! - vpadol som mu do reči. - No, dajme tomu, hoci by som to bol inakšie povedal, - zasmial sa. - Bol tam vtedy mladý náčelník Naiinov. Ako sa len volal? - Apanačka, - odvetil som mu pokojne. - Yes, Apanačka: Mali ste ho veľmi rád, pravda? - Áno, naozaj veľmi rád. - Dúfam, že vám srdce nevychladlo a láska z neho nevymizla? - Práve naopak, ešte vzrástla! Old Wabble hovoril veľmi sebavedome, lebo si bol istý výsledkom, a ja som napodobňoval jeho tón, pretože som videl, že Apanačka, ako keby tušil moje prianie, prišiel namiesto Dicka a schovaný za krovím čakal na vhodný okamih. Pohľad na Winnetoua stačil, aby som poznal, že Apačovo bystré oko naše tajomstvo už uhádlo. - Ešte vzrástla? - opakoval posmešne starý cowboy. - Chcete tým azda povedať, že ho ešte i dnes považujete za svojho priateľa a brata? - Ako by nie! - Pre ktorého by ste boli schopný i veľkej obete? - Áno! Ubezpečujem vás, že i za cenu vlastného života by som ho šiel vyslobodiť z nebezpečenstva. - To je pekné! A viete, že je naozaj vo veľkom nebezpečenstve? - Naozaj? - Áno! Je v zajatí Osagov. - To vám neverím! Old Wabble na mňa pozeral, čakajúc, že sa zľaknem. Ale keď počul moju ľahostajnú odpoveď, horlivo ma uisťoval: - Myslíte, že vám luhám? Je to pravda, čistá pravda! - Netárajte! - Len sa spýtajte toho Osaga, ktorého Winnetou včera zajal. On nám priniesol zprávu, ktorá nás tak potešila, ako vás zarmúti. - A predsa nie je v zajatí! - Prisahám! Prisahám, stokrát prisahám! - Pshaw! Old Wabblove prísahy sú pre mňa menej ako nič! Ale povedzte, Apanačkovo zajatie je tá karta, ktorú neprebijem? - Prirodzene! - Vy si teda myslíte, že vás vymeníme za Apanačku? - Hľa, ako bystro vidíte, keď sa vám niečo strčí pod nos! - Nuž, nechceli by ste aj vy trocha lepšie pozrieť? - Ach! Kam? - Neďaleko! Len tam k tomu kroviu! Starý cowboy sa obrátil tým smerom. Apanačka, ktorý počul každé slovo nášho rozhovoru, rozhrnul vetvy a vystúpil z krovia. Keby bol náhle hrom udrel hneď vedľa nich, neboli by sa obaja zajatci viacej zľakli, ako sa zdesili pohľadom na náčelníka Naiinov. - Nuž? - spýtal som sa. - Kto má väčšie tromfy? Nikto sa neozval, až konečne prehovoril Holbers, ktorý obyčajne čakal, až sa ho Dick Hammerdull opýta na jeho mienku: - Heigh day! Nebude nijaká výmena; Old Wabble všetko prehral! Starý cowboy škrípal zubami, až nám naskakovala husia koža, potom ošklivo zaklial a hlasom, ktorý mu od zlosti zlyhával, skríkol na mňa: - Tisíckrát prekliaty pes, so samým diablom si spojený! Musel si mu upísať dušu, inak by sa ti všetko tak nedarilo. Nenávidím ťa, ako ešte nikdy nikto nikoho! - A ja ťa z celého srdca ľutujem, Old Wabble! - odvetil som mu pokojne. - Videl som mnoho ľudí hodných poľutovania, ale ty si z nich najbiednejší! - Áno, - hovoril som rozhorčene ďalej, - ani sám nechápeš, aký veľký súcit vzbudzuješ! To je moja odpoveď na tvoju kliatbu, lebo kliatba z tvojich úst je toľko ako požehnanie. Teraz som s tebou skončil! Si taký úbohý tvor, že aj oko človeka bolí, keď sa na teba díva. Hľaď, aby si bol čím skôr preč! Šiel som k nemu, prerezal som mu putá a odvrátil som sa od neho. Keby som bol čakal, že teraz vyskočí a dá sa na útek, bol by som sa veľmi sklamal. Počul som ho, ako sa pomaly zdvihol, potom pristúpil ku mne, položil mi ruku na plece a povedal : - Teda oko ťa bolí, keď sa na mňa dívaš? Preto ma púšťaš? Nenamýšľaj si, že ktovie ako vysoko morálne stojíš nado mnou! Ak je dajaký boh, potom stojím v jeho očiach práve tak vysoko ako ty, inak by bol ešte väčším úbožiakom, než za akého ma ty pokladáš! Obidvaja sme ľudia, a že som sa nevydaril tak ako ty, za to nemôžem. Myslíš si, že takto konáš, pretože si dobrý, ale mýliš sa. Teba k tomu poháňa presvedčenie, ktoré mám i ja, že totiž žiadny človek nie je dobrý a žiadny ani zlý. Maj sa teda dobre, muž lásky a zmilovania! Ja som dnes s tebou opäť raz spokojný, napriek tvojej hlúposti. Ale zato si nemysli, že ak sa ešte raz stretneme, počuješ odo mňa inú reč ako guľku! Pochopiteľne, zajatcom sme vzali zbrane. Old Wabblova puška visela na sedle jeho koňa a jeho nôž bol v Hammerdullovom opasku. Starý cowboy prikročil k Dickovi a vystrel ruku po svojej zbrani. - Čo tu chcete? - zvolal Hammerdull odvrátiac sa. - V mojom opasku nemáte čo hľadať! - Chcem svoj nôž! - odsekol Old Wabble. - Ten patrí teraz mne, nie vám! - Oho! Som teda medzi zlodejmi? - Čuš, ty starý podliak, lebo ti skočím do tváre! Poznáš zákony prérie a vieš, komu patria zbrane zajatcov? - Nie som už zajatec! Som slobodný! - Slobodný alebo neslobodný, to je fuk! Ak ti Old Shatterhand vrátil slobodu, tým sa ešte nepovedalo, že máš dostať späť svoje zbrane! - Ponechaj si teda môj nôž a buď prekliaty, tlstý psisko! Dostanem od Osagov iný! Šiel k svojmu koňovi, vzal si pušku, hodil si ju cez plece a chcel vyliezť do sedla. Ale Winnetou zvolal: - Stoj! Vráť pušku, kde si ju vzal! - V slovách i v celom Apačovom zjave bolo čosi také podmanivé, že Old Wabble na počudovanie bez slova poslúchol. Povesil pušku na sedlo, potom sa obrátil ku mne a zaprotestoval: - Čo to má byť? Kôň i puška sú predsa moje! - Nie, - odpovedal Winnetou za mňa. - Old Shatterhand ti daroval život, pretože čestnému človeku by sa hnusilo dlhšie na teba pozerať. My sme súhlasili, lebo nikto z nás by nechcel zneuctiť svoju pušku alebo poškvrniť svoj nôž tvojou krvou. Prenecháme ťa pomste Veľkého ducha. Bol by si dostal koňa i zbrane, ale pretože si nám prisahal pomstu, musíme sa chrániť aspoň tým, že ti zbrane nevrátime. Hneď odídeš. Ak ťa o desať minút zazrieme nablízku, dostaneš remeň na krk a obesíme ťa. Dohovoril som. Howgh, a teraz zmizni! Old Wabble sa zúrivo zasmial, hlboko sa poklonil a povedal: - Prehovoril si ako kráľ; škoda len, že mojim ušiam to znelo ako brechot psa! Idem, ale opäť sa uvidíme! Obrátil sa, vyliezol hore svahom a zmizol. Keď sme po chvíľke vystúpili hore, aby sme sa presvedčili, či sa už skutočne vzdialil, videli sme ho v diaľke, ako sa klátivým krokom pomaly uberá pustou rovinou. Winnetou prejavil svoj súhlas s mojím konaním: Dick a Pitt zrejme nesúhlasili, ale báli sa niečo mi vyčítať. Zato Treskow, ktorého právnický zmysel bol mojou zhovievavosťou veľmi urazený, nemohol odolať, aby sa neozval. - Prepáčte, Mr.Shatterhand, - oslovil ma, keď sme opäť zišli dolu. - S dnešným vaším konaním vôbec nesúhlasím! Nehovorím ani o vašom rýdze kresťanskom stanovisku, lebo ani tu ste nekonali korektne, pretože kresťanstvo učí, že každý zločin treba potrestať. Ale vžite sa do postavenia kriminalistu, zástupcu svetovej spravodlivosti! Čo by ten povedal, že takého skazeného a nepolepšiteľného lotra, ako je tento Fred Cutter, vždy a vždy prepúšťate bez trestu? Sto ráz si už zaslúžil trest smrti, i keď má určité zásluhy. Nie že by nás do toho nebolo nič, veď aj nám sa vyhrážal smrťou. Neviem sa vžiť do vašich dôvodov; skrátka, ja ich nechápem! - Som právnikom, Mr.Treskow? - odvetil som. - Myslím, že nie! - Alebo kriminalistom? - Určite nie! - Nuž teda! Veď napriek tomu nie je mojím úmyslom, chrániť ho pred zaslúženým trestom, len som nechcel byť ani jeho sudcom ani katom. Som pevne presvedčený, že osudná biela palička sa mu už dávno vznáša nad hlavou, a iná ruka ju nad ním zlomí. Je čosi vo mne, akýsi tajomný hlas, ktorý ma zdržuje zasahovať do božích práv, a ak ma nechápete, jednako pripustíte, že v človeku, v jeho duši, v jeho srdci, sú zákony, ktoré sú mocnejšie ako vaše písané paragrafy! - Možno, hoci nie som taký jemnocitný ako vy. Ale musím vás upozorniť na dôsledky, ktoré z vášho konania, z vašej poslušnosti tých vnútorných zákonov vyplývajú! - Aké dôsledky? Vysvetlite mi to! - Dali ste milosť Old Wabblovi. čo urobíte teraz s náčelníkom Osagov, ktorý je jeho spoluvinníkom? Azda aj toho máme prepustiť bez trestu? - Podľa mňa áno. - Potom nech čerť vezme všetky vaše takzvané zákony prérie, keď podľa nich nekonáte, hoci sa ich prísnosťou tak rád vystatujete! - Som zálesák, ale predovšetkým som kresťan. Belosi oklamali Osagov a Osagovia si prepadnutím fariem chceli nahradiť škodu. Podľa ich pojmov o práve konali správne. Smieme trestať Šahko Matta pre púhy úmysel, ktorý ešte neuskutočnil? - Dobre! Nehovorme teda o prepadnutí! Ale on aj nás chcel chytiť a zabiť! - Vykonal to? - Chvalabohu, zatiaľ nie! Ale viete, že už pokus o zločin je trestný! - Hľa, právnik, akoby ho z knihy vystrihli! - Áno, to je mojím právom a povinnosťou, a prosím vás, aby ste sa do toho vmysleli aj vy. - Povedzme teda, že pokus je trestný. Ale veď Šahko Matto od úmyslu k pokusu ešte neprikročil! Treskow otáľal s odpoveďou a potom mrzuto hundral: - Pokus-úmysel, úmysel-pokus! Azda predsa len vzdialený pokus? - Ale ani ten nie! - Ach, dajte mi pokoj so svojím slovičkárstvom, Mr.Shatterhand! - Vidí sa mi, že vaše stanovisko sa začína klátiť! Povedzte mi úprimne, sir: Je púhy úmysel trestný? - Mravne áno, ale pred súdom nie! - Well! Môžeme teda Šahko Matta potrestať? Vykrúcal sa a konečne zlostne zvolal: - Vy ste najhorší právnik, s akým sa kedy dajaký sudca ťahal. Už nechcem o tom ani počuť! - Len pomaly, pomaly, Mr.Treskow! Azda som prísnejší, ako si myslíte! Ak nemôžeme potrestať úmysel, jednako som za to, aby sme použili ochranné prostriedky, ktoré sa veľmi podobajú trestu. - No, to je rozumné slovo! Čo teda navrhujete? - Zatiaľ nič. Sú tu aj iní, ktorí môžu do veci hovoriť! - Veľmi správne, - ozval sa Dick. - Dajakú odmenu musí ten Indián dostať; to je predsa jasné! Nemyslíš, Pitt Holbers, starý medveď? - Ak si myslíš, že si zaslúži poriadny buchnát, možno máš pravdu, - odpovedal dlháň. - Porad'me sa teda, čo s ním urobíme, - povedal Treskow a nasadiac čo najprísnejšiu tvár, vážne si sadol. Bolo veľmi zaujímavé pozorovať výraz Indiánovej tváre, keď sme sa o ňom radili. Šahko Matto počul každé slovo a vedel teda, že som sa ho ujal. Pohľad, predtým taký divý, upieral na mňa celkom inakšie, skoro láskavo. Bolo vidieť, že je mi vďačný. Napokon prerušil svoje mlčanie a obrátil sa ku mne: - Vypočuje Old Shatterhand, aj mňa, keď belosi už prehovorili? - Hovor! - vyzval som ho. - Nerozumel som slovám, ktoré ste hovorili, lebo sú mi cudzie. Ale poznal som, že Old Shatterhand sa ma zastal, kým druhý beloch bol proti mne. Pretože Winnetou mlčal, myslím, že so svojím bielym bratom súhlasí. Obaja sú síce nepriateľmi Osagov, ale všetci bieli a červení bojovníci vedia, že sú to mužovia slávni a spravodliví. Vyzývam ich, aby aj dnes boli spravodliví! Pretože sa odmlčal a pozrel na mňa, akoby očakával odpoveď, povedal som: - Náčelník Osagov sa v nás nemýli; nemusí od nás očakávať nijakú krivdu. Predovšetkým ho uisťujem, že nie sme nepriateľmi Osagov. Chceme žiť so všetkými červenými a bielymi mužmi v mieri; ak nám ale niekto vstúpi do cesty a ohrozuje nás na živote, musíme sa brániť. A keď tak robíme a zvíťazíme, má potom právo tvrdiť, že sme jeho nepriateľmi? - Tým myslí Old Shatterhand bezpochyby mňa! Ale kto môže o sebe právom povedať, že bol napadnutý? Šahko Matto sa pýta, načo majú belosi sudcov a súdy? - Predsa na to, aby sa konalo podľa práva a spravodlivosti. - A koná sa vždy tak? - Áno! - Old Shatterhand verí tomu, čo povedal? - Áno! Pravda, aj sudcovia sú len ľudia, ktorí sa môžu mýliť, a preto... - Uff, uff, - vpadol mi rýchlo do reči. - Preto sa vaši sudcovia vždy mýlia, keď ide ospravodlivosť voči Indiánom! Old Shatterhand a Winnetou sedeli už tisíc ráz pri táborových ohňoch a desaťtisíc ráz počuli žaloby, ktoré vzniesli červení bojovníci proti bielym. Nechcem ani jednu z nich opakovať ani nové prednášať. Som náčelníkom Osagov a mám právo povedať, čo už môj kmeň vytrpel a aké krivdy znášal. A nenašiel sa spravodlivý sudca! Pred mesiacom sa nám stala veľká krivda, a kecľ sme sa dožadovali spravodlivosti, vysmiali sa nám. Čo urobí biely muž, keď mu sudca odoprie pomoc? Obráti sa na vyšší súd. A keď ani ten nezasiahne, potom súdi sám, lynčuje svojho protivníka alebo zakladá združenia, takzvané komitéty, ktoré mu tajne poskytujú pomoc proti zákonom, keďže nimi aj tak nič nedosiahne. Prečo by nesmel robiť Indián, čo je dovolené belochovi? Vy tomu hovoríte lynč, my pomsta; vy máte komitéty, my rady starších; veď je to to isté. Keď si však vy dopomôžete k právu, hovoríte tomu vynútená spravodlivosť, ale keď si my sami pomôžeme, nazývate to lúpežou a plienením. Skutočná pravda je takáto: beloch je poctivý muž, ktorý Indiána stále klame a okráda, ale Indián je zlodej a lúpežník, ktorému beloch sťahuje kožu cez uši. Pritom neustále hovoríte o viere, zbožnosti, láske a dobrote! Nedávno nás opäť okradli o mäso, prach a iné každodenné potreby. Keď sme prosili o pomoc, vysmiali sa nám a namierili na nás pušku. Brali sme si teda mäso, prach a olovo, kde sme našli, lebo nemôžeme bez toho žiť. Prenasledovali nás a zabili nám veľa bojovníkov. Keď sme teraz vytiahli, aby sme pomstili smrť svojich bojovníkov, kto je tomu na vine? Kto je oklamaný a kto je klamár? Kto je lúpežník a kto je olúpený? Kto napadnutý a kto nepriateľ? Nech mi Old Shatterhand na tie otázky pravdivo odpovie! Uprel na mňa dychtivo oči. Čo som mu mal a mohol na to odpovedať? Winnetou mi pomohol z trápnej situácie, a hoci inokedy mlčanlivý, ujal sa slova: - Winnetou je najvyšším náčelníkom Apačov. Nijakému náčelníkovi neleží blaho jeho národa viacej na srdci ako jemu. Čo Šahko Matto teraz povedal, nie je nič nového; sám som to už toľkokrát vyčítal belochom, ale vždy márne! Ale musí každá ryba v jazere, v ktorom sú aj dravé ryby, živiť sa mäsom iných? A musí byť každé zviera v lese dravcom? Prečo nerobí náčelník Osagov rozdiel? On žiada spravodlivosť pre seba, ale sám sa dopúšťa krivdy a prenasleduje ľudí, ktorí sa proti nemu a jeho kmeňu ani v najmenšom neprevinili. Môže nám spomenúť aspoň jediný prípad, že by sme boli Old Shatterhand alebo ja zdvihli ruku na človeka, ktorý sa k nám nesprával nepriateľsky? Nepočul skôr o tom, že sme odpustili i svojim najväčším nepriateľom, keď to bolo len trocha možné? A keď až dosiaľ toto všetko nevedel, dnes počul na vlastné uši, ako ho Old Shatterhand obraňoval, hoci mu Šahko Matto robil úklady na život. Čo nám chcel náčelník Osagov povedať, dávno sme už vedeli; ale čo mu ja teraz poviem, o tom ešte asi nepočul, že totiž keď sa chceme dovolávať spravodlivosti, nesmieme sami páchať nespravodlivosť! On nás odsúdil na mučenícke koly a teraz vidí, že my by sme mu mohli vziať skalp i život. My mu ale ponecháme oboje, ba vrátime mu aj slobodu, hoci nie hneď. Nepriateľstvo mu odplatíme láskavosťou, krvilačnosť tým, že jej ho ušetríme, a keď aj potom povie, že sme nepriateľmi, nezaslúži si, aby biely alebo čevený bojovník vyslovil jeho meno. Šahko Matto povedal dlhú reč a ja som urobil podľa jeho príkladu, hoci ani jeho ani moje slová neboli potrebné. Dohovoril som. Howgh! Keď Winnetou skončil, nastalo dlhé mlčanie. Nielen svojou rečou, ale i celým zjavom hlboko na všetkých zapôsobil. Myslím, že len ja jediný som pochopil, že jeho slová neplatili iba Osagovi, ale aj ostatným, predovšetkým Treskowovi. Šahko Matto ležal a ani sval na tvári sa mu nepohol. Nedalo sa z nej vyčítať, čo si myslí. Treskow mal sklopené oči. Potom zdvihol hlavu, pozrel na mňa a povedal: - To je zaujímavé, Mr.Shatterhand. Nech sa človek tomu bráni, ako chce, napokon musí s Winnetouom a s vami súhlasiť. Ak pustíte náčelníka Osagov i s obidvoma chlapíkmi na slobodu, ako ste pustili Old Wabbla, neohlásim sa ani slovom! Obávam sa iba, že nás potom so svojimi ľuďmi začne prenasledovať. - Ešte uvidíme, čo urobíme! Ale zdá sa mi, že nepokladáte teraz ďalšiu poradu za potrebnú? - Naozaj nie. Robte, čo sám uznáte za dobré! - Well! Teda počujte, čo v súhlase s Winnetouom ustanovujem: Šahko Matto pôjde s nami, pokiaľ neuznáme za vhodné pustiť ho domov. Bude sputnaný, ale so šetrnosťou, akú dobrý zálesák prejavuje náčelníkovi chrabrého kmeňa. Obaja jeho bojovníci sú slobodní a môžu sa vrátiť k Vara tu, aby povedali Osagom, čo sa stalo. Nech im povedia, že belosi na farmách boli varovaní, ale keby sa Osagovia napriek tomu odvážili na farmy zaútočiť, bude ich náčelník zastrelený. Rozviažte im remene! Hammerdull a Holbers ochotne vykonali rozkaz. Osagovia, zbavení pút, bystro vyskočili a bežali k svojim koňom. - Stojte! Vaše kone a pušky ostanú tu. Či ich dostanete naspäť alebo nie, to záleží od toho, ako sa bude správať Šahko Matto. Choďte a oznámte svojim bratom, že Apanačku, náčelníka Naiinov Komančov, vyslobodil včera Old Shatterhand. Ťažko im padlo poslúchnuť rozkaz a spýtavo pozreli na svojho náčelníka, ten ich však pobádal: - Urobte, ako Old Shatterhand káže! Keby bojovníci Osagov nevedeli, čo robiť, nech sa pýtajú Honskeh Nonpeha, jemu prenechávam velenie! Z tváre Šahko Matta sa nedalo vyčítať, či to odovzdanie velenia znamená mier a či boj. Prepustení Osagovia vystúpili hore svahom a vzdialili sa rýchle smerom, ktorým odišiel aj Old Wabble. Kráčali po jeho stope a dalo sa predpokladať, že ho čoskoro dostihnú. Mal som dostatočné dôvody na to, že som im zadržal kone. Boli by sa dostali k Vara tu oveľa skôr ako pešo a skôr nás mohli začať prenasledovať. Takto sme získali čas. A potom, ako poslovia mali veľmi dobré kone a práve také sme potrebovali. Apanačka, vyzbrojený iba nožom, dostal Šahko Mattovu pušku, ktorá nebola práve z najhorších. Pravdaže, svojho pôvodného úmyslu putovať do posvätných lomov sa vzdal a rozhodol sa ísť s nami do Colorada. Keďže sa dalo očakávať, že Osagovia sa pustia za nami do Kih pe ta kih, aby vyslobodili svojho náčelníka, nesmeli sme sa už dlhšie zdržiavať. Priviazali sme Šahko Matta na koňa šetrne, ako sme len vedeli. Pitt Holbers a Treskow vysadli na kone Osagov; ostatné kone sme viedli ako zvieratá s nákladom. Pri ďalšej ceste sme odbočili od Republican Riveru, pretože sa tu rieka obracala na sever do Nebrasky. Zamierili sme na západ, aby sme prišli k Salmon Riveru. Pritom sme sa ocitli medzi dvojakým zlom. Jedno bolo pred nami a druhé za nami. Pred nami bol totiž generál so svojím oddielom, za nami Osagovia, na príchod ktorých sme museli byť pripravení. Nebáli sme sa ani jednych, ani druhých. Ale bolo ešte tretie a bližšie nebezpečenstvo, ktoré sme ani netušili ktorému sme šli práve v ústrety. Zišli sme sa totiž tromi jazdcami, od ktorých sme sa dozvedeli, že v okolitom kraji sa potĺka početná tlupa trampov. Kto niekedy počul o trampoch, alebo ich sám poznal, ľahko pochopí, že sme nemali veľkej chuti stretnúť sa s touto čeliadkou bez svedomia a cti, s ktorou si statočný bojovník ani nebude merať sily. Aj my sme sa preto radšej obrátili na juh. Podvečer sme prešli severné rameno Salmon Riveru. Tam na brehu sme sa potom utáborili na noc. Apanačka sa konečne rozvravel a porozprával mi, čo zažil od nášho rozchodu v Llane Estacade. Nebolo to nič mimoriadne pozoruhodné. S Old Surehandom cválali k Fort Terrelu bezvýsledne, lebo hľadaného Dana Ettersa tam nenašli; nikto ho tam nepoznal, ani také meno nikto nepočul. - Splnilo sa vtedy, čo som predvídal, - povedal som Apanačkovi. - Neveril som tomu generálovi; videlo sa mi hneď, že Old Surehanda chcel tým Danom Ettersom len oklamať. Myslím, že on asi dobre poznal Surehandov vzťah k Ettersovi. Upozornil som nášho priateľa, ale neveril mi. Azda sa zdôveril môjmu červenému bratovi Apanačkovi? - Nie. Ani raz nespomenul, prečo vlastne toho Ettersa tak horlivo hľadá. Potom sme sa na Riu Pecos rozišli a vrátil som sa k svojmu kmeňu do Kaam kulano. - Tvoja matka sa iste potešila? - V prvom okamihu ma poznala a láskavo ma privítala, ale potom opäť odišla od nej duša, - odvetil Apanačka a veľmi sa zachmúril. - I keď som videl, ako sa zarmútil, pýtal som sa ho ďalej: - Pamätáš sa ešte na tie slová, ktoré som počul z jej úst? - Pamätám. Ona ich stále opakuje. - A veríš aj dnes ako vtedy, že sú to slová, ktoré majú zvláštnu moc? - Áno. - Ja som tomu nikdy neveril a podnes neverím. Jej duch si uchoval obrazy osôb a udalostí, ktorú predtým poznala a ktoré sú teraz nejasné. Nespozoroval si ešte nikdy, že by tieto obrazy boli v dajakom okamihu zreteľnejšie? - Nie. Nebol som s ňou často, lebo po návrate domov som musel potom zanedlho zase odísť. - Prečo? - Bojovníci Naiinov, najmä ich náčelník Vupa Umugi, nemohli mi odpustiť, že môj biely brat Shatterhand ma uznal za hodného vyfajčiť si so mnou fajku priateľstva a vernosti. Strpčovali mi tam v Údolí zajacov život, a preto som odišiel. - Kam? - Ku Kaneanom, ktorí tiež patria ku kmeňu Komančov. - Prijali môjho brata hneď medzi seba? - Uff! Keby to nebol Old Shatterhand, čo sa ma to spytuje, smial by som sa! Bol som síce najmladší medzi náčelníkmi Naiinov, ale nebolo bojovníka, ktorý by ma bol premohol. Preto sa neozval proti mne ani jediný hlas, keď sa bojovníci Kaneanov radili, či ma majú prijať medzi seba. Teraz som hlavným náčelníkom tohto kmeňa! - Teším sa tomu, pretože ťa mám rád. A nemohol si od Naiinov vziať aj svoju matku? - Chcel som, ale muž, ktorému je ona squaw, to nedovolil. - Medicinman? Prečo ho nevoláš otcom, ale mužom, ktorému je ona squaw? Už vtedy mi udrelo do očí, že ho nemáš v láske. - Ani vtedy som ho nemal rád, ale teraz ho nenávidím, lebo mi upiera squaw, ktorá mi dala život. - Vieš to iste, že je to tvoja matka? Pozrel na mňa prekvapene a povedal mi: - Prečo sa ma tak pýtaš? Som presvedčený, že môj brat Shatterhand nevypovie slovo, aby na to nemal dôvod, všetko, čo povie alebo koná, najprv dobre uváži; zaiste má príčinu, že mi kladie takúto čudnú otázku. - Dôvod, pravdaže, mám; ale nie je plodom úvahy, lež počúvaním hlasu, ktorý sa už dávno v mojom vnútri ozýva. Chce mi môj brat Apanačka odpovedať? - Keď sa Old Shatterhand pýta, odpoviem mu, hoci nechápem, prečo sa tak pýta. Squaw, o ktorej rozprávame, je moja matka; vedel som to vždy a milujem ju. - A je naozaj medicinmanovou squaw? Odpovedal znovu s počudovaním: - Ani tejto otázke nerozumiem. Pokladali ich, pokiaľ viem, za muža a ženu. - Aj ty? - Áno. - A predsa ho nemiluješ? - Povedal som ti už, že ho nenávidím. - A jednako si presvedčený, že je tvojím otcom? - Vždy ho pokladali za môjho otca. - Aj on sám? Premýšľaj trochu o tom! Sklonil hlavu a premýšľal. Potom sa náhle vztýčil a povedal: - Uff! Teraz si po prvý raz spomínam, že ma nikdy, nikdy nenazval ši yeh! - Ale matka ťa predsa volala se čeh? - Ani ona! U niektorých Indiánov totiž výraz pre môj syn je dvojaký. U Komančov otec oslovuje syna ši yeh, matka ho volá se čeh. Apanačka pokračoval: - Obaja ma oslovovali jednoducho omi, totiž ty! Len matka ma niekedy, keď o mne hovorila s inými, menovala se čeh. - Zvláštne, naozaj zvláštne! Teraz by som ešte rád vedel, či ju on menoval Ivo ušingva a ona jeho Ivu ete? - Zdá sa mi, - povedal Apanačka po krátkom premýšľaní, - že kedysi, keď som bol ešte celkom malý, počul som, že sa tak oslovujú. Ale od určitého času som tie slová od nich nepočul. - Potom používali už len slová Tibo-taka a Tibo-vete? - Áno. - A ty myslíš, že sú to slová medicínske? - Áno! Môj otec vždy vravieval, že sú to medicínske slová. Musí to tak byť, lebo nikto z červených ani bielych mužov nevie, čo znamená slovo Tibo. Vie to azda môj brat Old Shatterhand? Ani ja som nič nevedel. Spomenul som si síce na francúzske mená Thibaut a Thibault, ale tie som sotva mohol uvádzať s nimi do súvislosti. Chcel som to práve povedať, keď mi vtom padli do reči hneď dvaja: Winnetou i Šahko Matto. Doteraz nevenovali nášmu rozhovoru nijakú pozornosť, až keď počuli mená Tibo-taka a Tibo-vete, začalo ich to zaujímať. - Tibo-taka a Tibo-vete? - spýtal sa Apač. - Tieto slová poznám! - Aj ja poznám Tibo-taka a Tibo-vete! Boli v tábore Osagov a ukradli nám veľa kožušín a najlepšie kone, - vykríkol Šahko Matto. Apanačka bol nemenej prekvapený ako ja. Obrátil sa najprv na Winnetoua: - Odkiaľ pozná náčelník Apačov tieto mená. Bol azda v tábore Naiinov? - Nie; ale môj otec Inču čuna poznal muža a ženu, ktorí sa tak menovali. On bol beloch a ona Indiánka. - Kde ich stretol? - Na pokraji Llana Estacada. Oni aj ich kone už skoro zahynuli od smädu, mladá žena mala v šatke zabaleného malého chlapca. Môj otec, náčelník Apačov, sa ich ujal a priviedol ich k vode, kde ich napojil a nakŕmil, aby sa zotavili. Potom ich chcel zaviesť k najbližším sídlam belochov; ale oni ho prosili, aby im láskave povedal, kde sú sídla Komančov. Šiel s nimi dva dni na koňoch, až objavili stopy Komančov. Pretože Komančovia boli jeho úhlavnými nepriateľmi, musel sa vrátiť. Dal im mäso a tekvicu plnú vody a presne určil cestu, takže Komančov istotne našli. - A kedy sa to stalo? - Pred dávnymi rokmi, keď som bol ešte malým chlapcom. - Čo sa ešte môj brat dozvedel o tých dvoch ľudoch? - Že tá žena stratila dušu. Hovorila celkom pomätene, a keď prišla k nejakému kru, odlomila vetvičku a zaplietala si ju do vlasov. - Viacej o nich Winnetou nevie? - To je všetko; tak mi to otec rozprával. Apač potom pohybom ruky naznačil, že už nemá čo hovoriť, a upadol do predošlej mlčanlivosti. Tu sa Šahko Matto horlivo ujal slova: - Ale ja toho viem viacej o tých zlodejoch ako Winnetou, náčelník Apačovi - Nech nám to Šahko Matto, náčelník Osagov, porozpráva, - povedal som. - Poznal Old Shatterhand dôstojníka menom Raller? - Nie. - Teda predstavil sa nám pod falošným menom s úmyslom, aby nás podviedol. Hľadali sme ho všade; bol som aj vo veľkých mestách belochov, aby som po ňom pátral, ale nikde nebolo dôstojníka, ktorý by sa bol menoval Raller. - Možno nebol dôstojníkom, alebo ním bol a nevolal sa Raller. Čo chcel u bojovníkov Osagov? - Prišiel k nám celkom sám. Oblečený bol ako dôstojník a povedal, že je poslom bieleho otca z Washingtonu. Práve bol zvolený nový biely otec a poslal k nám posla, aby nám oznámil, že miluje Indiánov, že s nimi chce žiť v mieri a starať sa o nich viac ako predošlí bieli otcovia, ktorí nepostupovali proti nim vždy čestne. To sa páčilo bojovníkom Osagov, prijali posla ako priateľa a brata a preukazovali mu veľkú úctu a pozornosť ako ;vojmu vlastnému najväčšiemu a najstaršiemu náčelníkovi. Uzavrel s nimi zmluvu; mali mu dodať kožušiny a kože, za čo im on sľúbil zbrane, prach, olovo, nože, tomahavky, hotové obleky, krásne šaty a šperky pre ich ženy. Dal im na to dva týždne a odcválal. Medzitým ešte raz prišiel a priviedol so sebou belocha, veľmi peknú mladú indiánsku squaw a malého chlapca. Beloch mal obviazanú ruku. Bol postrelený, ale rana bola už skoro zahojená. Krásne telo ženy bolo však prázdne, pretože ho duch opustil. Hovorila o Tibo-taka a Tibo-vete a vplietala si do vlasov vetvičky. Časom rozprávala aj o akomsi Vava Derickovi. Nevedeli sme, koho tým myslí, ale aj beloch, ktorému bola ženou, hovoril, že jej rečiam nerozumie. Prijali sme ich, ako keby nám boli bratom a sestrou. Raller potom opäť odišiel. Šahko Matto sa na chvíľu odmlčal a ja som sa ho opýtal: - Ako sa k sebe správali tí dvaja belosi? Ako priatelia alebo iba ako obyčajní známi? - Boli priateľmi iba navonok; keď videli, že ich nikto nepozoruje, strašne sa škriepili. - Mal muž tej Indiánky na sebe dajaké poznávacie znamienko? - Nie, ale dôstojník mal; chýbali mu dva zuby. - Kde? - zvolal som nedočkavo. - Hore vpredu, jeden vpravo, druhý vľavo. - Ach! Etters! - zvolal som. - Uff! Bol to Dan Etters! - ozval sa aj mlčanlivý Winnetou. - Etters? - spýtal sa náčelník Osagov. - Myslím, že také meno som ešte nikdy nepočul. Teda tak sa volal? - Pôvodne asi nie. Bol to veľký zločinec, ktorý vystupoval pod rôznymi menami. Ako volal toho druhého belocha, toho, čo bol poranený? - Keď sa neškriepili, oslovoval ho Lo teh; ale keď boli sami a hádali sa, hovoril mu zlostne, ako keby mu nadával, E ka mo teh. - Náčelník Osagov sa nemýli? Dobre si pamätá odvtedy tie mená? Zamyslel som sa. Dick Hammerdull a Pitt Holbers šermovali medzi sebou slovami ako obyčajne. Napokon som sa ozval: - Možno sa mýlim, ale vidí sa mi, že viem, čo znamená tajomné slovo Tibo. Ide pritom o to, či si náčelník Osagov správne zapamätal mená, ktoré nám spomínal. Jeden sa volal Lo teh. Podľa Šahko Mattovej výslovnosti môže ísť o francúzske meno Lothaire. - Áno, áno! - prerušil ma Osag radostne. - Práve tak znelo to meno, keď ho vyslovoval Raller. - Dobre! Potom to druhé meno E ka mo teh bude takisto francúzske slovo escamoteur, ktoré znamená žonglér, kúzelník. - Uff, uff, uff, - zvolal Šahko Matto. - Počujem, že Old Shatterhand je na pravej stope! Áno, toho belocha sme pokladali za veľkého čarodejníka, akého sme medzi našimi Indiánmi ešte nikdy nemali. Všetci mužovia, ženy, chlapci a dievčatá pozerali na jeho kúsky s obdivom a zdesením! Pripomenul som Winnetouovi, že sme neraz pri táborových ohňoch počuli rozprávať o známom kúzelníkovi, takzvanom kráľovi kúzelníkov. Menoval sa Lothaire a potom zmizol. - Uff! Vraj falšoval peniaze, a keď ho policajti zatýkali, dvoch zastrelil a jedného zranil. - Poznám ten prípad, - ozval sa Treskow, - často sa o ňom hovorilo v úradných kruhoch, pretože je veľmi poučný pre každého policajta. Ten Lothaire sa vedel vždy veľmi rafinovane vyšmyknúť, pravda, dopustil sa pritom i niekoľkých vrážd. Ak sa nemýlim, pochádzal z ostrova Martinique. Naposledy ho videli v Arkansase v Bents Forte. - To by súhlasilo, ale nájdem ešte aj iné stopy! - povedal som. - Lothaire bolo jeho krstné meno. Nespomínate si, Mr.Treskow, ešte na dajaké iné meno? - Volal sa... volal sa... hm, ako sa len volal? Bolo to tiež čisto francúzske meno... ach, už viem. Volal sa Lothaire Thibaut...a, do čerta...! Tu to máme! To je ono, indiánske Tibo, ktoré sme nemohli rozlúštiť. - Taka je muž a vete je žena; Thibaut taka a Thibaut vete je pán Thibaut a pani Thibautová. Ona sama sa nazývala: Tibo vete elen. - Možno sa volala Elen. Ak si nepletie vo svojom šialenstve niekoho iného so svojou vlastnou osobou, potom je to zaiste pokrstená Indiánka z kmeňa Mokiov. - Prečo práve Mokiov? - Pretože hovorí aj o svojom vava, totiž bratovi Derickovi. A slová taka, vete a vava patria do reči Mokiov. Thibaut taka bol známy kaukliar, ktorý zmizol medzi Indiánmi, pretože medzi belochmi sa už nikdy nesmel ukázať. Ako šikovný eskamotér mohol sa ľahko stať medzi Indiánmi medicinmanom a získať si u nich veľkú úctu. - Ale kde zobral červenú farbu? - Pshaw! Pre takého umelca je to maličkosť! Teraz som už presvedčený, že Tibo-taka a Tibo-vete sú muž a žena. A ak sú, Apanačka nie je ich synom, alebo aspoň nie synom medicinmana, ktorý s ním ani nikdy ako otec nehovoril. Apanačka nás počúval veľmi pozorne. Na tvári sa mu zračili výrazy zodpovedajúce jeho pocitom. Vôbec ho netrápilo, že medicinman nebol jeho otcom a že bol zločincom, ale keď som mu upieral matku, prudko sa vztýčil. Pokynul som mu vľúdne, aby mlčal, a obrátil som sa opäť k Šahko Mattovi: - Prerušili sme náčelníka Osagov v jeho rozprávaní a prosíme ho, aby pokračoval. Beloch, ktorý sa volal Raller, zaiste nedodržal zmluvu. - Nedodržal, pretože bol luhárom a podvodníkom ako všetci belosi okrem Old Shatterhanda a jeho priateľov. Ale bojovníci Osagov dodržali svoj sľub. Zniesli všetky zásoby koží a kožušín do jeho skladu, - odpovedal Šahko Matto. - Kde sa vtedy nachádzal? - Pri rieke, ktorú belosi nazývajú Arkansas. - Ach! Práve pri Arkansase ho naposledy videli. To súhlasí. A bolo veľa tých kožušín? - Veľmi, veľmi veľa balíkov! Bola ich plná veľká loď. - Čo? Raller má loď, čln? - Áno, sami sme mu ju zhotovili z tyčí a byvolích koží. Len bobrích kožuchov bolo desaťkráť desať zväzkov. Ostatné kožušiny, ktoré boli oveľa cennejšie, ani nerátam. - Také množstvo? Ďaleko ich nemohol dopraviť. Musel ich rýchlo predať. Kam ich viezol? - Do Fort Mannu. - Ach! Táto pevnôstka ležala pri Arkansase na rušnej ceste od Cimarronu. Tam bol živý ruch a dosť obchodníkov s kožušinami, ktorí mali dostatočný kapitál a mohli zaplatiť kedykoľvek veľké sumy. Ale bolo tam aj početné vojsko. Ak sa odvážil aj za takýchto podmienok uskutočniť svoj podvod, bola to neslýchaná bezočivosť, kým od vás zase veľká ľahkomyseľnosť, že ste mu zverili toľko tovaru. Dúfam aspoň, že ste ho nepustili bez sprievodu? - Old Shatterhand uhádol. Pretože bol poslom veľkého bieleho otca, verili sme mu. Dôverovali sme mu aj preto, že nás sám vyzval, aby sme ho sprevádzali do Fort Mannu, kde nám mal za tovar zaplatiť. Išlo s ním šesť chlapov; aj ja som tam bol. - Toľko osôb sa zmestilo do člna? - Raller vzal do člna iba dvoch chlapov, aby pomáhali pri veslovaní. Štyria šli na koňoch po brehu. Aby sme stačili ísť zarovno s loďou, museli sme vziať najlepšie kone. - Ako znamenite to vymyslel! Iste pomýšľal aj na vaše kone. - Old Shatterhand aj teraz uhádol. Bolo to v čase, keď má rieka veľa vody a rýchly tok; preto prišla loďka do Fort Mannu o deň skôr ako my na koňoch. Prišli sme ta neskoro večer, takže sme sa dostali do pevnosti práve pred zatvorením brány. Dvoch mužov sme nechali vonku pred bránou strážiť kone. Bránu zatvorili a my sme už nesmeli vyjsť von. Raller nám dal jesť a piť toľko ohnivej vody, až sme zaspali. Prebudili sme sa až na druhý deň večer. Raller bol už preč, zmizli i naše kone. Dozvedeli sme sa, že Raller predal tovar a dostal zaň vyplatené ešte pred naším príchodom. Keď sme od ohnivej vody pospali, dal si otvoriť bránu a odišiel i s druhým belochom, jeho ženou a dieťaťom a odvtedy ho nik nevidel. Bola už noc, preto sme nemohli ísť po jeho stope. Čakali .sme do rána. Boli sme rozhorčení a žiadali sme si naše kože, ktoré ešte ostali v loďke na brehu. Vojaci a ostatní belosi nás vysmiali. Keď sme sa im vyhrážali, zatvorili nás do väzenia, kde sme boli tri dni o hlade a smäde. Potom nás prepustili. Stopy podvodníkov boli už neviditeľné, Hľadali sme ešte, ale našli sme iba mŕtvoly oboch bojovníkov, ktorí strážili naše kone. Zabili ich pred pevnosťou a ich mŕtvoly hodili do šachoriny pri vode. -Oznámili ste túto vraždu v pevnosti? - Chceli sme, ale už nás do pevnosti nepustili. Hrozili nám, že nás zatvoria, ak vstúpime iba do brány. A tak sme boli okradnutí o celoročný výťažok lovu celého kmeňa. Prišli sme o dvoch bojovníkov a štyri kone. Namiesto toho, aby nám poskytli pomoc, belošská vrchnosť nás zatvorila. Raller, ten podvodník a vrah, nebol poslom bieleho otca, a my sme ho ani nemohli prenasledovať, pretože sme boli zatvorení. To je tá spravodlivosť belochov, ktorí rozprávajú o láske, dobre, pokoji, zmierení a sú kresťania, kým nás nazývajú pohanmi! - Náčelník Osagov už počul, že nepokladám ani jedno plemeno za lepšie od ostatných; u všetkých národov sú ľudia dobrí aj zlí. Stretol Šahko Matto neskoršie niektorého z týchto dvoch belochov? - Odvtedy nebolo po nich ani chýru. Až dnes som po prvý raz počul vysloviť mená Tibo-taka a Tibo-vete. Pátrali sme všade po mužovi s dvoma štrbinami v zuboch, ale všetko bolo márne. Odvtedy uplynulo dvadsať liet a dvadsať zím a už sme sa domnievali, že nežije. Ak ho ale smrť dosiaľ nezachvátila, prosím veľkého spravodlivého Manitoua, aby nám ho priviedol do rúk. Nastalo dlhé ticho, lebo nikto z nás belochov sa necítil dosť silným, aby Osagovo obvinenie vyvrátil alebo mu protirečil. Ak som niekedy prišiel do rozpakov, bolo to vtedy, keď som musel počúvať žaloby na belochov od príslušníkov iných národov. Keby každý z nás svojím životom dokázal, že také obvinenie sa ho netýka, najskôr by sme ich umlčali. Pri Šahko Mattovom rozprávaní musel som naznačiť Apanačkovi, aby neprezradil, v akom pomere stojí s Tibo-taka a Tibo-vete. Bol som rád, že Osag neprišiel na to, že Tibo-taka a medicinman Komančov boli tá istá osoba. Keď Šahko Matto hovoril o tom prezidentovom poslovi Rallerovi, ktorý sa vydával za dôstojníka, hneď som si spomenul na generála Douglasa. Nijaký podstatnejší dôvod ma na takúto myšlienku neoprávňoval, iba to, že obaja boli podvodníci a neoprávnene si osobovali vojenské hodnosti. Zato však ešte nemusel byť Raller Douglasom a Douglas Rallerom, ale v mojej predstave tieto dve postavy stále akosi splývali. Všetky nevyriešené veci a každú záhadu som si dával do súvislosti s Old Surehandom. On bol stredobodom a zároveň kľúčom všetkých týchto tajomstiev, ktoré som tušil, ale dosial som ich nevedel rozriešiť. Keď sa s ním stretnem, rozpoviem mu všetky svoje dohady.

Tieto myšlienky ma prenasledovali ešte dlho potom, čo sme si ľahli spať, a nemohol som pre ne usnúť. Keď som sa zobudil, bolo mi, akoby som už bol presvedčený o tom všetkom, čo som sa včera iba domnieval. Len na to som nemohol prísť, kto bol onen Vava Derick. Bola to asi dajaká neznáma osoba. Išli sme ďalej územím bez stromov a krovísk. Nachádzali sme sa medzi severným a južným ramenom Salmon Riveru, na prérii porastenej bujnou trávou. Odpoludnia sme prišli bližšie k južnému ramenu, a tu sme zbadali osamelého jazdca, ktorý cválal ďaleko pred nami naprieč smerom, ktorým sme sa uberali my. Spozoroval nás a zamieril priamo k nám. Keď sme už boli dosť blízko, videli sme, že je to beloch. Aj on nás už rozoznal. Zarazil sa a zadržal koňa, keď zbadal pred sebou ľudí dvojakej farby. Držal pušku pripravenú, a keď sme sa priblížili asi na tridsať konských dĺžok, vykríkol, aby sme ostali stáť, lebo inak bude strieľať. Náš tlstý Dick sa nedal odstrašiť, hnal sa na svojej chudej kobyle rovno k cudzincovi a volal naňho so smiechom: - Nerobte si hlúpe žarty, sir! Myslíte, že sa zľakneme vašej záhradnej striekačky? Guľatá tvár bodrého Dicka pritom žiarila takou srdečnosťou, že cudzinec spustil pušku na sedlo so slovami: - Napokon, zatiaľ si o vás nemyslím nič dobrého ani zlého, hoci by som mal všetky predpoklady pozerať na vás podozrivo. - Podozrivo? Prečo? - Bieli a červení nepatria spolu, a keď sa tieto dve farby predsa spoja, na to môže človek len doplatiť. - Doplatiť? Nevidíte, že Indián je sputnaný? - Tým horšie, že ste aj toho druhého nepricvikli! - Pricvikli-nepricvikli, to je fuk; ale je isté, že nám neutečiete. Chceme vedieť, kto ste a prečo sa prechádzate po tejto starej prérii. - Prechádzam? Pekne ďakujem! Nemám za sebou nijakú príjemnú prechádzku. - Prečo? - Skôr než vám odpoviem, chcem vedieť, kto ste. Dick Hammerdull si pospomínal mená kráľov, cisárov a princov a začal nás rad-radom predstavovať. - Keď pri slovách dvorný šašo ukázal na Holbersa, ten sa naňho oboril: - Zavri zobák, ty starý posmešník! Vyzerá to, akoby si bol vo zverinci a ukazoval tomuto cudzincovi cudzokrajné divé zvery! - Zvery sem, zvery tam, to je celkom fuk! Či si myslíš, starý medveď, že som mu mal povedať vaše mená? Potom nepoznáš zákony západu. On je sám, a nás je celá skupina. Preto sa má najprv predstaviť on, a nie my. Ak to hneď neurobí, prejdem ho a pošliapem i s koňom. Cudzinec pohŕdlivo pozrel na starú vypĺznutú kobylu a zvolal so smiechom: - Do čerta! S touto marcipánovou kozou že ma prejdete? Veď sa jej všetky kosti rozsypú. Ale skúste to! Come on! Dick nezniesol, aby sa jeho koňovi niekto posmieval. Dobrá nálada mu razom zmizla a zvolal nahnevane: - Hneď, sir! Go on! Kobyla začula známe slová, pocítila stisk bokov a popustenú uzdu a ihneď poslúchla. Jediným skokom vrhla sa na cudzincovho koňa a ten sa prudko zakolísal. Druhý náraz kobyly ho zrazil tak rýchlo a neočakávane, že si sadol na zadné nohy. Cudzinec sa nemal kedy ani zachytiť, stratil rovnováhu a vyletel zo sedla. Dick zdvihol tučné ruky a zvolal víťazoslávne: - Do čerta! Tu leží marcipánový panáčik. Len aby sa nepolámal! Dobre to urobila moja stará koza, čo myslíš, Pitt Holbers, starý medveď? Dlháň odpovedal obvyklým pokojným tónom: - Ak si myslíš, že za to zaslúži mech ovsa, nemýliš sa, milý Dick! - Ovos-neovos, to je fuk, tu môže žrať iba trávu! Cudzinec sa pozberal zo zeme, zdvihol pušku a mrzuto vyliezol opäť na koňa. Aby sa vydarený žart neskončil dajakou nepríjemnosťou, oslovil som ho: - Vidíte, dobrý muž, i najlepšiemu cowboyovi sa môže stať, že precení svojho koňa a podcení cudzieho. Práve tak ste sa pomýlili i v jazdcoch. Pretože máme medzi sebou zajatého Indiána, nemusíte nás hneď upodozrievať. Sme počestní zálesáci, a keďže vieme, že sa tam hore potĺka veľa trampov, musíme sa vás opýtať, kto ste a kam sa uberáte. Oblečenie a výzbroj prezrádzali, že je cowboyom. Odpovedal ochotne: - Práve pre tých trampov som vám nedôveroval, a nesmiem ešte ani teraz dôverovať. Keď však potom zbadal Winnetoua, ktorého poznal podľa oblečenia a výzbroje, rozplynuli sa jeho pochybnosti a povedal : - Kde som nechal oči! Veď je medzi vami známy náčelník Apačov! Teraz je všetko v poriadku. Vy ostatní nech ste, kto chcete, nemôžete byť zlí ľudia. Teraz vám už môžem povedať všetko, čo chcete vedieť. Volám sa Bell a som v službe na Harbourovej farme, ktorá je odtiaľto dve míle po rieke. Bola založená len nedávno. Asi pred dvoma rokmi. - Musí to byť statočný muž, keď sa odvážil usadiť v tejto samote. - To je pravda! Ale nebojíme sa nikoho. S Indiánmi sme zadobre, horšie je to s tými trampmi! Keď sme počuli, že sa vo veľkom množstve potĺkajú po Nordfolku, vypravil som sa, aby som vyskúmal, čo vlastne zamýšľajú. Teraz viem, že sa ich netreba báť, pretože majú namierené do Nebrasky. A vy, meššurs, máte pred sebou ešte ďalekú cestu? - Pôjdeme ešte asi hodinu a potom si odpočinieme a prenocujeme. - Nechceli by ste radšej nocovať na našej farme než pod šírym nebom? - Nepoznáme farmára. - Uisťujem vás, že je to dokonalý gentleman a veľký ctiteľ Winnetoua, ktorého už raz videl. Rozpráva rád o ňom i o Old Shatterhandovi, ktorí so svojimi vraníkmi... Vtom sa zarazil, pozrel skúmavo na mňa, potom na môjho koňa, ktorého si predtým nevšimol, a pokračoval s očividnou radosťou: - Rozprávam o Old Shatterhandovi a vidím vraníka, ktorý sa podobá Winnetouovmu ako vajce vajcu! Máte dve pušky - medveďobijku a henryovku? - Uhádli ste. - Teda vy ste celkom iste Old Shatterhand? - Áno. - Sir, potom musíte splniť moju žiadosť a ísť so mnou k Harbourovi. Neviete si predstaviť, akú radosť mu urobíte! Nocľah na farme je predsa príjemnejší ako v šírej prérii. - Vidíte, že máme zajatca. Je pre nás veľmi dôležité, aby nám neušiel. Môžeme sa spoľahnúť, že sa na farme nepodnikne nič, aby sa oslobodil? - Ubezpečujem vás, sir. - Well. Pôjdem teda s vami k Harbourovi. Šahko Matto bol priviazaný za nohy ku koňovi, ale ruky mal voľné. Zdráhal sa nasledovať nás. Keď sme sa ho opýtali prečo, vysvetlil nám: - Náčelník Osagov by rád povedal niečo Old Shatterhandovi a Winnetouovi, skôr než pôjdeme ďalej! - Nech hovorí! - vyzval som ho. - Viem, že mi nechcete vziať život, ale zamýšľate ma pustiť na slobodu, až budeme veľmi ďaleko, aby som sa nemohol rýchlo vrátiť domov a priviesť svojich bojovníkov. Odovzdal som velenie Honskeh Nonpehovi, lebo on jediný bol proti tomu, aby sme vás prepadli. Teraz, keď je veliteľom, bude si vedieť poradiť a zanechá nepriateľstvo, ako som mu to odkázal. Uverí Old Shatterhand a Winnetou týmto slovám? - Nemôžeme ti ani veriť, ani neveriť; vyskúšame ťa. Nepriateľ sa nestáva chytro priateľom! - Počúvajte teda, čo vám ešte poviem! Keby ste mi teraz dali slobodu, neopustil by som vás. - Uff! - odpovedal Winnetou. - Náčelník Apačov sa čuduje; ale je to tak, ako som povedal: naozaj by som išiel s vami ďalej. - Prečo? Čo v tom väzí? - pýtal som sa. - Tibo-taka, - povedal. - Tibo-taka? To nechápem. - Pretože Old Shatterhand nevie, že som včera večer spozoroval niečo, čo je pre mňa veľmi dôležité. - Čo tým chce náčelník Osagov povedať? - Hovorilo sa, že Tibo-taka je teraz medicinmanom Naiinov. Premýšľal som o tom. Dnes som sa rozhodol. Pôjdem s vami, aj keď budem slobodný, pretože si chcem získať priateľstvo Apanačku, náčelníka Komančov. - Prečo? - Pretože, keď sa mi stane priateľom, pomôže mi, aby sa medicinman dostal do mojich rúk. Keď to Apanačka počul, zdvihol ruku ako k prísahe a zvolal: - Nikdy to neurobím, nikdy! Vystrel som k nemu ruku a dôrazne som povedal: - Urobíš to! - Nikdy, - opakoval Indián. - Radšej zomriem! Nenávidím ho, ale i tak je mojím otcom...! - Nie je! - Ale moja matka je jeho squaw! - Ani to nie je pravda! - Old Shatterhand povedal veľké slovo! Môže dokázať, čo tvrdí? - Nie, ale kdesi vnútri cítim, že mám pravdu. - Tu treba mať dôkazy, a nie pocity! - Si ukradnuté dieťa. Tibo-taka a Etters sú lúpežníci; v tom som si istý. Tibo-vete sa zúčastnila na lúpeži; to je však zatiaľ iba dohad; ale myslím, že príde čas, keď mi uveríš. Som ochotný ísť s tebou a náčelníkom Osagov ku Komančom, aby som medicinmana odmaskoval. Teraz o tom už viacej nehovorme a radšej poďme!

Cowboy išiel vpredu a viedol nás. Asi o pol hodiny sme zbadali podľa bujnej vegetácie, že sa blížime k rieke. Zjavovali sa kry a stromy, najprv jednotlive, potom v skupinách, medzi nimi sa pásli kravy, kone a ovce. Uzreli sme už aj polia a napokon budovu farmy, kde sme mali nocovať. Celkom sa podobala Fennerovej, iba ležala oveľa západnejšie a na inej rieke. Na Fennerovej farme mi hrozila smrť. Preniklo ma akési zvláštne tušenie, akoby vnútorná výstraha. Ožili vo mne spomienky na Fennerovu farmu tak živo, akoby som oné útrapy znovu prežíval. Prirodzene, nesmel som o tom hovoriť, lebo by ma boli vysmiali. Bell, Harbourov cowboy, šiel ohlásiť náš príchod. Farmár s celou rodinou nám vyšiel v ústrety. On sám, jeho žena, traja synovia a dve dcéry. Boli svalnatých postáv a Indiánov sa nebáli. Na všetkých bolo vidieť, že sme im vítaní. Farma pripomínala haciendu, lebo bola stavaná z dreva, pretože kamene sú na Salmon Riveri vzácnosťou. Plot bol z hrubých, silných kolov a obkolesoval veľký priestor, na severnej strane ktorého stáli obytné budovy. Južná strana mala strechu na ochranu pre dobytok. Na ostatných dvoch stranách boli hospodárske stavby a budovy pre čeľaď a náhodilých návštevníkov. Za plotom bolo niekoľko korralov pre kone, hovädzí dobytok a ovce, pritom jeden určený pre jazdecké kone rodiny Harbourovej. Do toho uviedli aj naše kone a podľa priania Winnetouovho postavili tam dvoch ošetrovateľov koní ako stráž, aby sme sa nedostali do podobnej situácie ako na Fennerovej farme. Obytný dom tvorili dve miestnosti. Prednú polovicu zaberala po celej dĺžke priestranná izba, ktorá mala tri okná so sklenými tabuľami. Nábytok bol vyrobený ručne, bola to trvanlivá práca. Po stenách viseli poľovnícke trofeje. Zadnú polovicu domu zaberala kuchyňa a spálňa, ktorú chceli prepustiť nám. My sme to ale neprijali a žiadali sme, aby nám dovolili ľahnúť si vo veľkej izbe pri otvorených oknách. Keď sa už skončilo vítanie a ošetrovatelia koní odviedli naše kone do korralu, ešte sme sa pre vlastnú bezpečnosť spýtali, či sa tu okrem obyvateľov farmy nachádzajú aj nejakí iní ľudia. Farmár nám povedal: - Asi pred hodinou sem prišiel akýsi lekár s nemocnou, ktorú sprevádza do Fort Wallacea. - Odkiaľ prichádzajú? - spýtal som sa. - Z Kansas City. Trpí na nevyliečiteľnú chorobu a vracia sa k svojim príbuzným. - Mladá, či stará? - To som nemohol vidieť. Má rakovinou rozožratú tvár, takže musí nosiť hustý závoj. Prišli na koňoch a okrem toho majú koňa s nákladom. - So sprievodom? - Nie, sami dvaja! - Potom je ten lekár statočný, ale veľmi neopatrný. Ľutujem tú dámu, že musí konať takú dlhú cestu v sedle. Nemali inej možnosti? - Aj to som povedal lekárovi, ale on tvrdil, že odpudzujúca choroba jeho zverenkyne ho núti cestovať takto osamele. - Proti tomu sa iste nedá nič namietať. Kedy pôjde ďalej? - Zajtra ráno. Obaja boli veľmi unavení, narýchlo niečo zjedli a dali sa odviesť do bočnej budovy, aby si ľahli. Ich kone stoja vzadu vo dvore. Prítomnosť ťažko chorej dámy a jej lekárskeho sprievodcu nás neznepokojila, skôr vyvolala našu sústrasť. Možno by som ich bol šiel aj pozrieť, ale keďže už išli spať, nechal som tak. Pred domom si nebolo na čo sadnúť, išli sme teda hneď do izby, kam nám priniesli bohatú večeru. Hostiteľ i so ženou a deťmi si sadli k nám a rozprúdila sa zábava, ako býva obyčajne pri táborovom ohni. Náčelník Osagov sedel s nami, medzi Winnetouom a mnou, slobodne, lebo sme mu predbežne sňali všetky putá. Prijal to s hrdou vďakou a bol som presvedčený, že túto našu dôveru, z ktorej sa Treskow netešil, nezneužije. Keď sa vonku stmievalo, zapálili veľkú lampu. A ako už býva pri útulnom svetle lampy, že rozväzuje jazyk a otvára ústa, stávala sa naša zábava živšou a zaujímavejšou. Rozprávali sme príbehy a zážitky, aké by si ani najslávnejší spisovateľ nevymyslel, pretože život je spisovateľ s najlepšou obrazotvornosťou. Najmä Dick Hammerdull vedel každého rozosmiať. Hostitelia však veľmi túžili po tom, aby aj Winnetou rozpovedal niečo zo svojho pohnutého života. On však čerpal z bohatého zdroja svojich skúseností iba vtedy, keď to bolo potrebné a keď išlo o účinok, ktorý nik iný nevedel dosiahnuť. Vtedy jeho reč strhávala ako prúd svojou neodolateľnou silou. Farmár Harbour rozprával, ako v mladších rokoch veľa cestoval a veľa videl a zažil a konečne sa usadil, najprv inde na skúšku a potom tu pri Salmon Rivere, kde sa mu dobre darilo. Čo sa mi na ňom najviac páčilo, bolo to, že nezmýšľal o červenom plemene tak, ako to bolo v tých krajoch zvykom. Rozprával mnohé príklady o Indiánoch, ktorých charakter a život mohol byť vzorom pre belochov. A keď Treskow tvrdil, že Indiáni nie sú schopní prijať civilizáciu a kresťanstvo, rozhorčil sa Harbour a obrátil sa k nemu so závažnou otázkou: - Čo vlastne rozumiete vy, sir, pod civilizáciou a kresťanstvom? Povedzte mi, prosím, čo priniesli Indiánom! Podľa ich ovocia ich poznáte, hovorí Písmo. Nuž, ukážte mi láskave ovocie, ktoré Indiáni dostali od civilizovaných a kresťanských belochov! Choďte preč s takou civilizáciou, ktorá žije iba z lúpeže pôdy a brodí sa v krvi! Nehovorme iba o Indiánoch. Pozrite do ostatných svetadielov! Nie je všade to, čo robia práve tí najcivilizovanejší, iba krádež a násilná lúpež pôdy, ktorá ničí ríše, národy a milióny ľudí pripravuje o ich najsvätejšie práva? Ak ste dobrý človek, a takým zaiste chcete byť, nesmiete si úsudok utvárať podľa názoru dobyvateľov, ale podľa názoru porážaných, potláčaných a ujarmovaných. A keď mi poviete, že na svete vždy boli dobyvatelia zakladateľmi nových ríší, na to vám odpoviem takto: boli to Macedónčania, Gréci, Rimania, Peržania, Mongoli, Hunovia, teda pohania. Ak títo pohania niesli svoje krvavé meče celým svetom, záleží nám kresťanom na celkom inom dobývaní. Treba zaniesť pokoj do celého sveta, všetkým národom! Treba odložiť meče! Jedinou zbraňou ľudí nech je láska a jediným cieľom jediné slovo: Mier! Tak ako človek vynašiel prvú zbraň, tak jedného dňa aj poslednú zbraň zničí vlastnými rukami. Ale ako dlho to potrvá, kým sa to stane? Majú azda prejsť ešte ďalšie tisícročia, aby ľudia splnili tento cieľ? Ešte raz to opakujem: Nehovorte mi o svojej civilizácii a o svojom kresťanstve, kým sa prelieva hoci len jedna kvapka krvi oceľou, prachom a olovom! Statný farmár zamĺkol. Nikto sa mu neodvážil ani jediným slovom odporovať. Prvý, kto prerušil ticho, bol Winnetou. Harbourovi srdečne stisol ruku a povedal: - Môj biely brat povedal presne tie slová, ktoré sú napísané aj v mojej duši. Z akého prameňa čerpal tieto myšlienky, ktoré sú, žiaľ, myšlienkami len nemnohých belochov? - Tento prameň vytryskol zo srdca nie bieleho, ale červeného muža, ktorý je naozaj kňazom a hlásateľom pravého kresťanstva. Z bielych učiteľov a rečníkov ani jeden sa mu nevyrovná. Stretol som sa s ním po prvý raz za vrchmi Mogollon na brehu Ria Puerco. Navajovia ma zajali a chceli ma usmrtiť pri mučeníckom kole. Vtedy prišiel on a strhol ich svojou mohutnou rečou natoľko, že ma pustili na slobodu, hoci ešte ani nepovedal posledné slová. Bol veľký duchom i telom, pravý Goliáš, ktorý sa nebál ani Sivého Medveďa. - Uff! To nemohol byť nikto iný ako Ikvehtsi Pa! - zvolal Winnetou. - Nie. Náčelník Apačov sa mýli. Navajovia ho volali Sikis Sas! - To je to isté meno. On bol z kmeňa Mokiov a to slovo znamená v obidvoch rečiach veľký priateľ. Belosi z Nového Mexika a ostatní španielsky hovoriaci Indiáni mu hovorili padre Diterico! - To súhlasí, to súhlasí! Winnetou ho hneď poznal? - Videl a počul som ho, keď som bol ešte malý chlapec. Jeho duša patrila veľkému, dobrému Manitouovi, jeho srdce všetkým utláčaným a jeho rameno každému bielemu alebo červenému mužovi, ktorý sa nachádzal v nebezpečenstve alebo potreboval pomoc. Oči mu žiarili láskou, jeho slovám nikto neodolal a všetky jeho myšlienky smerovali iba k tomu, šíriť okolo seba šťastie a blaho. Bol kresťanom a mal dve sestry, z ktorých urobil tiež kresťanky. Dobrotivý Manitou daroval sestrám veľkú krásu a mnohí bojovníci by boli nasadili svoj život, aby si získali ich lásku, ale márne. Staršia sa volala Tehua-Slnko, mladšia Tokbela-Nebo. Raz zmizli aj so svojím bratom, nikto nevie kam, a odvtedy ich už nikto neuvidel. - Nikto? Naozaj nikto? - pýtal sa farmár. - Nikto, - odvetil Winnetou. - So Slnkom a Nebom sa stratili všetky nádeje červených bojovníkov a v Ikvehtsi Paovi stratilo kresťanstvo apoštola, ktorému sa nevyrovná nik od mora po more. Bol priateľom, bratom a verným radcom môjho otca Inču Čuna. Ten ho hlboko uzavrel do svojho srdca a bol by za to dal veľmi veľa, azda i život, aby sa do-zvedel, aké nešťastie zmámilo všetkých troch súrodencov, lebo nič iného nemohlo byť príčinou ich zmiznutia. Farmár vypočul Winnetouove slová veľmi pozorne a napokon sa spýtal: - Ak bol predošlý náčelník Apačov pripravený priniesť takú veľkú obeť, bol by aj terajší ochotný priniesť ju? - Áno, som pripravený konať v mene a v duchu svojho otca, ktorého duša milovala veľkého priateľa. - Potom je to neobyčajne šťastná náhoda, ktorá vás dnes ku mne priviedla. Môžem vám totiž podať zprávu o zmiznutom. Aby som označil veľký účinok týchto slov na Winnetoua, stačí povedať, že Winnetou, tento vzor pokoja a sebaovládania, vyskočil zo stoličky a ako bez dychu zvolal: - O Ikvehtsi Paovi, ktorého sme všetci pokladali za strateného? Je to pravda? Je to možné? Nie, nie, to je iste omyl! - Nie je to omyl, ale skutočnosť. Nie však veselá, ako by som si prial. On už nežije. - Uff! Je mŕtvy? - Áno. - A jeho sestry? - O tých neviem nič! Ani o ňom neviem všetko. Ani to, ako bol zavraždený a kto ho zavraždil. - Uff, uff, - zaznievalo žalostne z Winnetouových úst. - Zavraždený! Bol zavraždený! Biedny vrah nás olúpil o život šľachetného Ikvehtsi Paa! Je to pravda? Povedz to ešte raz! - Je to pravda! - Dokáž to! Apačove oči sršali bleskami, ústa boli pootvorené, ako dychtivo čakal na farmárovu odpoveď. - Videl som jeho hrob, - povedal farmár. - Kde a kedy? - Poviem všetko, čo viem, a prosím náčelníka Apačov, aby si pokojne sadol a počúval ma. Winnetou si pomaly sadol na stoličku, zhlboka vydýchol a prejdúc si rukou po čele, povedal: - Môj biely brat má pravdu, nesluší sa bojovníkovi, aby sa takto poddal svojim citom. Ostanem pokojný, nech sa dozviem čokoľvek. Harbour sa napil z čiašky, čo pred ním stála, čaju a opýtal sa: - Bol už niekedy náčelník Apačov v Saintlouiskom parku? - Niekoľko ráz, - odpovedal. - A pozná krajinu okolo Šumiaceho vodopádu? - Áno. - Aj tú krkolomnú cestičku, ktorá odtiaľ vedie hore k De-vil's Headu? - Nepoznám ani cestičku, ani Deviľs Head, ale oboje určite nájdem. - Tam hore to bolo, kde som sa zriekol divokého života Západu. Bol som už ženatý a mal som tu týchto dvoch najstarších. Mali sme aj čo do úst položiť, ale kto raz okúsi zálesácku slobodu, tak ľahko sa jej nezriekne, A tak sa stalo, že som opustil ženu a deti, chvalabohu naposledy! Pripojil som sa k niekoľkým mužom, ktorí chceli ísť hore do Colorada hľadať zlato. Dostali sme sa šťastne hore, ale čím ďalej som bol od ženy a detí, tým viacej som túžil vrátiť sa naspäť. Nie je jedno, či lezie človek slobodný alebo ženatý do hôr, kde sa musí pripraviť na tisíce nebezpečenstiev. Pôvodne sme boli štyria, ale jeden ešte len na úpätí hory stratil odvahu a opustil nás. Nechcem rozprávať dlhú historku, poviem to čo najkratšie. Hľadali sme s najväčším vypätím a v nedostatku dva mesiace zlato, ale nenašli sme po ňom ani stopy. Vtedy spadol jeden z nás, ktorý sa najlepšie vyznal v hľadaní zlata, zo skaly a zabil sa. Boli sme už iba dvaja a vedeli sme, že nenájdeme nič. Tak aj bolo. Nemali sme šťastie v honbe za zlatom a zakúsili sme veľa biedy. Obleky sa nám roztrhali, topánky spadli z nôh. Zoslabol som, môj priateľ ešte viacej a napokon ochorel. Niekoľko dní silne pršalo a museli sme prejsť cez rozvodnenú horskú bystrinu. Chcel som čakať, až voda opadne, on si ale trúfal prejsť a ja som mu to musel dovoliť. Voda ho strhla so sebou. Po dlhom hľadaní som ho našiel utopeného a roztrieskaného na hlbokom dne. Pochoval som ho, ako sme spolu pochovali toho tretieho: na tri stopy do zeme, prikryl som ho studenou zemou a nad jeho hrobom som sa pomodlil. Potom som bol už celkom sám a nemal som inej voľby, ako svoje doráňané nohy zamieriť k domovu. Ale nešlo to tak rýchlo, ako som si myslel. Vyhladovaný a zoslabnutý len pomaly som napredoval a na smrť unavený som konečne jedného dňa došiel k Deviľs Headu. Bol som tam po prvý raz v živote, ale vedel som, že je to ono miesto. Skala sa totiž tak podobá hlave satana, akoby bol sám diabol sedel sochárovi za model. Padol som do mäkkého machu a najradšej by som sa bol rozplakal. Vody tu bolo dosť, ale nemal som čo jesť, pretože pušku som mal pokazenú. Nemohol som nič uloviť, hladoval som dva dni. Únava ma premohla, zavrel som oči a zaspal, akoby som sa už nemal nikdy viacej prebudiť. A predsa som sa prebudil. Mimovoľne som uprel zrak na druhú stranu skaly. Zbadal som v nej písmená, ktoré boli vyryté nožom alebo dajakým iným nástrojom. To ma povzbudilo. Vstal som a šiel som prečítať ten nápis. A tu som uvidel, že to nie sú iba písmená, ale i postavy. Nevedel som, čo niektoré znamenajú, ale bolo tu i niekoľko neumele zobrazených postáv okolo kamenného kríža. Pod krížom som zreteľne čítal: „Na tomto mieste zavraždili padreho Diterica. Vrahom je J.B. z pomsty za svojho brata E.B." Pod týmito slovami bolo vyryté slnko, od neho vľavo písmeno E. a vpravo B. Winnetou prerušil rozprávača: - Bolo skutočne vidieť na tej skale toto meno? Padre Diterico? - Áno. - A vrah bol označený písmenami J.B.? - Áno. - Pozná azda môj brat Harbour dajakého muža, ktorého meno sa začína písmenami J.B.? - Takých ľudí môže byť na tisíce; ja nepoznám žiadneho. - A myslí môj brat, že pomník hlása pravdu? - Som o tom presvedčený. - A predsa by to mohla byť lož! - Komu by to prišlo na um a aký význam by to malo vyryť takú nepravdu do skaly? - Kde bol ten hrob, predsa nie v skale? - Nie, ale hneď pod ňou. Rov bol zarastený machom a zdalo sa, že je ošetrovaný. - Hore v tej pustatine? Uff! - To nie je nemožné. Nepochopiteľné ale je, čo sa mi potom prihodilo. Môžete si predstaviť, meššurs, ako mi bolo, keď som tak neočakávane našiel hrob šľachetného muža. Dojatie ma premohlo; vykríkol som a padol v bezvedomí na zem. Keď som sa prebudil, uplynul skoro celý deň, lebo bolo opäť poludnie nasledujúceho dňa. Únavou a hladom vysilený som nemohol už ani vstať. Vliekol som sa k blízkemu prameňu a pil som. Potom som nazrel do krovia a našiel som na šťastie niekoľko húb, ktoré som zjedol. Opäť som zaspal a pred večerom ma čosi prebudilo. Vedľa mňa ležala polovica pečenej ovce. Kto ju ta položil? To nebolo dôležité. Pustil som sa do jedenia, až som nakoniec nevládal. Potom som zase zaspal a prebudil sa až ráno. Zbytky jedla ležali predo mnou. Schoval som mäso a dal som sa hľadať neznámeho darcu; ale nenašiel som stopu, aj moje volanie bolo daromné! Potom som sa vrátil k hrobu, vzal z úkrytu schované mäso, a dal som sa na cestu k Šumiacemu vodopádu. Cesta je veľmi nebezpečná, ale šťastlivo som ju prekonal, a na druhý deň práve keď sa mi už minulo mäso, stretol som sa s akýmsi poľovníkom a ten sa ma ujal. Ako som sa dostal potom domov, je vedľajšie. To hlavné som povedal a náčelník Apačov mi uverí, že padre Diterico už nežije, pretože bol zavraždený. Winnetou mal hlavu sklonenú do dlaní. Keď ju zdvihol, zbadal som mu na tvári ešte tieň pochybnosti. Pozrel na mňa spýtavo a ja som odvetil na toto tiché vyzvanie: - Podľa môjho názoru naozaj ho zavraždili. - Natoľko verí môj brat Shatterhand náhrobku a nápisu na ňom? - spýtal sa Apač. - Áno. - Nie je možné, že by to bol iný padre Diterico? - Áno, je to možné. - Potom nápis ešte nie je dôkazom, že v hrobe leží Ikvehtsi Pa. Môže to byť iný kňaz toho istého mena. - Je to ten, ktorého myslíš! - Môj brat Shatterhand má pre to ešte aj iné dôvody? - Áno. Náš milý hostiteľ mi povedal omnoho viacej, ako sám myslí. Našiel som konečne tak dlho márne hľadaného Vava Dericka. - Uff, uff! Kto je to? - Ikvehtsi Pa. - Uff! - Budeš sa ešte viacej čudovať, keď ti poviem aj to ostatná. Tokbela, mladšia sestra padreho, je Tibo-vete, squaw medicinmana Komančov. - Uff! Čo si vševediaci? - Nie; iba premýšľam a hádam. A prišiel som na to, že Tehua, staršia sestra padreho, azda tiež ešte žije. - Tvoje myšlienky robia divy; prebúdzajú mŕtvych k životu! - Počul si, že pod náhrobným nápisom je vyrytý obraz slnka. Staršia sestra padreho sa volá Tehua, to znamená Slnko; ona ho pochovala, spravila hrob a vyryla nápis, keď ho zavraždili. - Uff! Táto myšlienka je taká prostá a správna. Prečo som na to sám neprišiel?! Ale ak Tehua naozaj žije, kde ju máme hľadať? - To vie iba ona sama. Pravdepodobne sa skrýva; nechce, aby ľudia o nej vedeli, alebo sa nesmie dať vidieť. - Podľa čoho tak usudzuješ? - Tá polovica pečenej ovce bola od nej. - Uff! Winnetou, inokedy taký bystrý, nemohol dnes zo svojich zadivených uff-uff vyjsť. To ale nebol dôkaz, že by som bol dômyselnejší ako on. Mal som jednoducho viacej látky na premýšľanie a mohol som skôr prísť k týmto uzáverom. Pokračoval som: - Som si istý, že mäso pochádzalo od nej, mám na to svoje dôvody, z ktorých dnes môžem povedať iba tento jediný: Každý darca mäsa, ktorý by nebol v dajakom vzťahu k hrobu a k vražde, bol by sa asi obdarovanému ukázal. - Mohol by to teda byť sám vrah, lebo ten má zaiste najviac príčin nedať sa vidieť blízko miesta vraždy, - namietol Apač. - Je známe, že vraha vždy čosi ťahá späť na miesto činu. - Pripúšťam, ale darca či darkyňa mäsa prezradil svoje milosrdné srdce. Ako sa to zhoduje so zmýšľaním vraha, ktoré je celkom opačné? - Teda Old Shatterhand myslí, že to bola Tehua? - Áno. - Ale aký by mala dôvod, aby tu žila skryte, keď vie, že toľko priateľov v jej otčine by ju s radosťou prijalo? - To je tajomstvo, ktoré zatiaľ neviem vysvetliť. Sám si povedal, že vrah sa obyčajne vracia na miesto činu. Možno preto ostala tam, aby naňho počkala. Alebo sa aj preto nevrátila, že jej v tom zabránila jej rodina. - Rodina? Myslí azda môj brat, že sa Tehua vydala? - Prečo nie? Keď sa mladšia sestra stala ženou muža, tým skôr sa mohla vydať staršia. - Áno; ale je tu ešte jedna okolnosť, ktorá vyvracia domnienky môjho brata Shatterhanda, hoci sú také bystré. Náš biely brat Harbour bol priateľom padreho; poznal obe jeho sestry a ony poznali jeho. Nie? - Áno. - Padol od hladu pri hrobe a dostal mäso z neznámej ruky. Keby to bola Tehua, sestra padreho, iste by sa nebola skrývala pred svojím priateľom, ale celkom iste by sa mu bola dala poznať. - Ale poznala ho? Od jej zmiznutia uplynulo viac než dvadsať rokov; za ten čas sa i Harbour zmenil a utrpenie a mdloby ešte viac zmenili jeho tvár. - Ale slabá žena by sa predsa neodvážila žiť osamelá v Skalistých horách! - Je isté, že je tam sama? A potom je veľký rozdiel medzi otužilou Indiánkou a beloškou. - Uff! Môj brat Shatterhand vie vyvrátiť všetky moje námietky. Vidí sa mi, že moje oči ranila dnes slepota! - Ó, nie! Ani ja nemôžem nič tvrdiť, iba vyslovujem svoje domnienky. Keď pôjdeme k Šumiacemu vodopádu, navštívime aj hrob a potom sa uvidí, ktoré moje domnienky boli správne a ktoré nesprávne. - Áno, pôjdeme k hrobu. Musíme nájsť stopu zločinu a nájdeme ju, hoci po dlhom čase. Beda zločincovi, až ho chytíme! Nikdy som neodporoval svojmu bratovi Shatterhandovi, keď odpúšťal nepriateľom; tentoraz ale nebudem milosrdný! Znovu som sa presvedčil, akým vzácnym človekom bol Winnetou. Bol presvedčený, že po viac ako dvadsiatich rokoch nájde zločincovu stopu. - Ja som tiež pripravený uplatniť v tomto prípade veľkú prísnosť, a som pevne presvedčený, že naša návšteva pri hrobe nebude zbytočná. Myslí Winnetou, že to bol jeden, alebo viacej vrahov? - Myslím, že ich bolo niekoľko. - Aj ja tak myslím! A jeden z nich je už na ceste hore. - Uff! Kto je to? - Douglas, domnelý generál. - Uff, uff! Že by aj on bol zúčastnený na onej vražde? Ako prišiel Old Shatterhand na túto myšlienku? Kedysi na Helmersovej farme stratil Douglas prsteň, ktorý mi potom odovzdali. Nosil som ho odvtedy na prste. Teraz som ho zvliekol a podal Apačovi so slovami: - Môj brat pozná tento prsteň ešte z Helmersovej farmy. Nech si pozrie písmená na vnútornej strane prsteňa! Winnetou vzal prsteň a zbadal v ňom vyryté: „E.B. 5.VIII.1842." Potom ho ukázal farmárovi: - Aby môj brat veril, že sme na stope vraha, nech si pozrie tento nápis a porovná ho s tým na hrobe. - All devils! Áno, je to celkom ten istý nápis E.B., ktorý som našiel dva razy na onej skale! A meno zločinca sa začínalo tiež s B, ktoré síce... Čo povedal ďalej, to som už nepočul. Zbadal som totiž v okne za farmárovým chrbtom ľudskú tvár. Tvár mi bola povedomá, ale nevedel som si spomenúť, kde som ju videl. Vtom Šahko Matto, ktorý sedel vedľa mňa, vyskočil a prenikavo vykríkol: - Tibo-taka! Tam vonku stojí Tibo-taka! Všetci, ktorí poznali toto meno, vyskočili. Áno, bol to medicinman Naiinov! Jeho obličaj nebol červenohnedý, ale biely, preto som ho hneď nepoznal. Taký nepriateľ pri okne, a my tu v osvetlenej izbe. Spomenul som si na výstrel starého Old Wabbla na Fennerovej farme a zvolal som: - Rýchle zhasnite svetlo! Ešte som nedopovedal, keď zarinčalo sklo a v okne sa zjavila hlaveň ručnice. Skočil som do chráneného kúta; vtom zadunel výstrel, ktorý patril mne. Guľka vrazila moju stoličku do steny. Puška hneď opäť zmizla. Priskočil som k stolu a zahasil lampu. Potom som schytil revolver, vyrazil dvere a poobzeral sa. Ale nevidel som nič. Ani počuť som nemohol lebo vnútri bol veľký krik. Winnetou vyšiel za mnou, pozrel do tmavej noci a vyzýval ma: - Tu nesmieme ostať, musíme ísť ďalej, oveľa ďalej von! Keby medicinman bol býval múdry chlapík, bol by počkal, až sa objavím vo dverách, a bol by ma zrazil druhou guľkou. Ale on utiekol hneď po nezdarenom prvom útoku. Keď sme sa s Winnetouom behom vzdialili od budovy, takže nás nemohol rušiť krik znútra, ľahli sme si a priložili na zem uši. Začuli sme celkom jasne dupot troch koní, ktoré sa rýchlo vzďaľovali. Tri kone? Medicinman nebol teda na farme sám? Ale ako sa mohol dostať až sem, tak ďaleko na juh do Kansasu, územím, kde sa len tak hemžili nepriateľské indiánske kmene? A prečo sa vôbec podujal na takú dlhú a namáhavú cestu na koni? - Tibo-taka sa stal belochom, bielym lekárom, ktorý sprevádza nemocnú na rakovinu do Fort Wallacea. Čo na to povie môj brat Shatterhand? - Že si uhádol! Chorá lady je Tibo-vete, ktorú vydáva za chorú len preto, aby ju mohol zakrývať závojom, aby sa nevidelo, že on, beloch, cestuje s Indiánkou. Zaiste nejdú do Fort Wallacea, ale za generálom hore do Colorada. Nájdeme teda vrahov na hrobe zavraždeného. Poď dnu, opýtame sa farmára! Išli sme späť k domu a len teraz nám prichádzali v ústrety všetci so zbraňami v rukách. Dick Hammerdull, ktorý začul síce náš rozhovor a meno Tibo-taka, ale všetko dobre nepochopil, zvolal silným hlasom: - Ak je to Tibo-taka naozaj, tak sú tu Komančovia s ním. Sme teda vo veľkom nebezpečenstve. Mr.Harbour, zvolajte všetkých svojich ľudí, aby sme sa mohli brániť, keď nás napadnú. Zatiaľ čo Dick prevolával tento slávny a veľmi dôležitý armádny či denný rozkaz, bežal som k zadnej strane stavania, aby som sa presvedčil, či sú naše kone na svojom mieste. Všetky tam boli, a to ma upokojilo. Vtom som počul volanie farmárovo, a keď som sa k ostatným vrátil, videl som zhromaždenú celú našu posádku, radové vojsko i domobranu, mužov i ženy. Len Winnetou chýbal, lebo odišiel spokojne do izby, zapálil lampu a sadol si do svojej stolice. Vonku bol zatiaľ zmätok, každý chcel dávať rozkazy a návrhy; aby som tomu urobil koniec, zvolal som: - Buďte ticho, ľudia! Prečo sa tak rozčuľujete? - Prečo sa tak rozčuľujeme? To je otázka! - odpovedal Hammerdull. - Sú tu predsa Komančovia! - Kde? - Kde inde než tu voľakde? Ich medicinman už predsa strieľal! - Najskôr vám do hlavy, milý Dick, lebo sa mi vidí, že to v nej akosi nemáte všetko v poriadku. Ako by sa boli dostali Komančovia sem na Salmon River? - Isteže na koňoch! - Pravdepodobne na opiciach a ťavách! Pomyslite si len, cez koľké kmene by sa boli museli prebiť! Cez Kiovov, Čerokýov, Choktavov, Kríkov, Seminolov, Šikesavov, Senekov, Wyandotov, Peoriov, Ottavov, Mohókov, Miamov, Šavnesov, Kuchatiov, Pavnesov, Arraxahov, Čejenov, Osagov a ešte koľké iné kmene! Ako mohol prísť taký rozumný chlapík, ako je Dick, na takúto nemožnosť! - Či je to možné alebo nemožné, to je fuk, hlavne, že sa to nemôže stať. Nemám pravdu, Pitt Holbers, starý medveď? - Och, barania hlava! - Nehádž zvieracími hlavami okolo seba, lebo by si mohol zahodiť aj svoju vlastnú! Varoval som vás pred Komančmi, a nie som predsa vinný za to, že nemôžu prísť! Nie je to lepšie, ako keby prišli, a ja by som vás nevaroval? Ukázalo sa, že Šahko Matto chce s nami skutočne dobrovoľne ísť. Keby bol chcel, mohol využiť príležitosť a utiecť a zobrať si aj najlepšie z našich zbraní. Pristúpil som k nemu a povedal som: - Od tohto okamihu je náčelník Osagov slobodný. Môže ísť, kam chce. - Zostanem s vami! Apanačka ma mal viesť k Tibo-takovi, ale teraz to už nie je potrebné. Sám mi vpadol do cesty a neujde mi. Pôjdete za ním? - Bezpodmienečne! Ale poznal si ho určite? - Áno. Poznal by som ho aj po tisícich rokoch, Čo chce tu v Kansase? Prečo sa vplížil v noci na farmu? Spýtal som sa farmára, či lekár s chorou ženou sú ešte tu. - Nie. Cowboy Bell mi povedal, že sú už preč. - Ten chlap nebol nijakým lekárom, ale medicinmanom Naiinov a chorá bola jeho žena. Hovoril s ňou niekto z vás? - Nie, ale počul som ju hovoriť. - Čo? - Pýtala si od údajného lekára myrtový venček; potom ju rýchlo vyviedol z izby. - Ale veď chcel odísť až zajtra. Ako to, že zmenil svoje rozhodnutie? Vtedy pristúpil cowboy Bell a povedal: - To vám môžem najlepšie vysvetliť ja, Mr.Shatterhand. Cudzinec prišiel do dvora, aby pozrel na svoje kone. Začul hlasný smiech z izby a pýtal sa ma, akí sú tam ľudia. Mr, Hammerdull práve rozprával svoje veselé príhody. Povedal som mu to, a hoci bolo tma, spozoroval som, že sa zľakol. Potom sme šli spolu k prednej časti domu, kde pozrel do izby cez okno. Dal mi niekoľko dolárov a povedal, že musí odtiaľto zaraz zmiznúť, pretože nedávno vyhral proti vám veľký peňažný proces v Kansas City, začo ste mu prisahali krvavú pomstu. Nemám vám nič hovoriť o ňom ani po jeho odchode, ani to, že tu bol, pretože by ste mu šli po stope, dolapili ho a zastrelili. Taký bol prestrašený, že mi ho bolo ľúto, a pomohol som mu tajne odísť z domu a zo dvora. Otvoril som zadné dvierka a dovolil som mu so ženou a s naloženým koňom odísť. Potom iste kone niekde priviazal a vrátil sa sem, aby sa pomstil. - Nie inak, Mr.Bell, ale urobili ste veľkú chybu. Nemôžete však za to, pretože neviete, že je to najväčší podliak a zločinec. Takmer som to zaplatil životom. Hovoril aj o mne? Áno. - A o tomto mladom bojovníkovi, ktorý sa volá Apanačka? - O ňom ani slova! - Well! Teraz by som rád pozrel do miestnosti, kde sa ubytoval so svojou ženou. Bell zapálil lampu a viedol ma cez dvor do nízkej budovy. Tušil som, že Tibo-taka bol dosť opatrný, aby v nebezpečnej situácii nenechal nič, čo by nás mohlo uviesť na stopu. Pokladal som si však za svoju povinnosť vykonať, čo opatrnosť káže. I keď som nič po Tibo-takovi nenašiel, vrátil som sa spokojný medzi ostatných do izby, kde sa už zabávali na zažitom dobrodružstve. Hovorím spokojný, pretože som dnes tak ako kedysi na Fennerovej farme iba zázrakom ušiel smrti. Vnútorný hlas, ktorý ma pri príchode sem varoval, bol opodstatnený. Aj v okamihu nebezpečenstva ma zachránil. Najväčší záujem o neočakávané objavenie sa Tibo-taku a Tibo-vete mal, prirodzene, Apanačka, ktorý ich ešte vždy pokladal za svojich rodičov. Na otázky, ktoré naňho doliehali zo všetkých strán, neodpovedal. Mne a náčelníkovi Apačov bolo jeho mlčanie pochopiteľné. Boli sme na tú dvojicu Tibo-taka a Tibo-vete všetci rozhorčení a on ich nemohol brániť; nemal ani potrebných dôkazov, aby sa ich zriekol. Preto radšej mlčal. Pretože sme sa skoro ráno chceli vydať na cestu, bolo načase ísť si už ľahnúť. Chcel som rozostaviť stráže, lebo som neveril Tibo-takovi. Ale Harbour bol proti tomu a povedali - Nie, sir, to nedovolím. Vyspíte sa všetci dnes u mňa pokojne! Mám dosť cowboyov a sluhov, ktorí si budú pokladať za česť, že budú môcť prevziať stráž nad vašou bezpečnosťou. - Sme vám veľmi vďační, Mr.Harbour. Vieme, že vaši ľudia splnia statočne svoju úlohu. - To je samozrejmé. Bývame a žijeme tu do určitej miery v polodivočine a sme zvyknutí byt opatrní. Ostatne ide iba o jedného človeka, ktorý zo strachu pred vami tajne utiekol. S jeho ženou sa nemusí rátať. A jemu, ak by sa opovážil sem vrátiť, spracujú moji ľudia kožu lepšie ako garbiar. Môžete si ísť pokojne ľahnúť. To sme aj urobili; najprv som ale ešte raz vyšiel do korralu a prezrel si kone. Farmár mal pravdu; šlo naozaj iba o medicinmana, ktorého okrem toho ešte zdržiavala prítomnosť jeho ženy. Bol vo mne však akýsi nepokoj, ktorý mi nedal zaspať. Nemohol som sa zbaviť myšlienky na Fennerovu farmu; teraz nám nechýba už nič iného, iba dajaké prepadnutie! Zaspal som veľmi neskoro, trápili ma hrozné sny a bol som rád, že som sa zobudil. Vstal som a šiel som ticho, aby som nikoho nezobudil, von. Hviezdy svietili a bolo dosť ďaleko vidieť. Šiel som opäť do korralu, v ktorom strážili dvaja sluhovia. - Všetko je v poriadku? - pýtal som sa, keď som za sebou zatváral dvierka. - Áno, - počul som odpoveď. - Hm! Môj kôň a Winnetouov majú vo zvyku ležať. Teraz stoja; to sa mi nepáči. Išiel som k nim. Stáli vzpriamene a hlavy mali obrátené k farmárovmu domu. Ich oči nepokojne žiarili a teraz, keď ma videli prichádzať, oba zafuňali. To bol znak, že vetrili nebezpečenstvo. Šiel som naspäť k strážcom a povedal som: - Niečo je vo vzduchu; čo, to zatiaľ neviem. Buďte opatrní. V blízkosti sú ľudia. Či sú to priatelia alebo nepriatelia, to sa ukáže. Nevidíme ich; schovali sa; priatelia sa však nemusia skrývať. Buď sa schovali tamto v kroví, alebo už, ležia bližšie vo vysokej tráve. - Do čerta! Vari to nie sú trampi, kvôli ktorým sa Bell vydal k Nord Riveru? - Uvidíme. Radšej sami začneme, než by sme čakali, až začne nepriateľ. Ach, tam, práve oproti dverám, sa čosi zdvihlo v tráve; nemôžem ísť teraz do izby, ale musím zobudiť svojich druhov. Máte pušky pri sebe? - Áno, tu sú! - Vezmite ich do ruky, aby ste chránili vchod, ale nestrieľajte, až keď vám poviem! Priložil som dlane k ústam a vyrazil som zo seba tri razy škrek skalného orla tak silne, že by ho bolo počuť aj na pol anglickej míle. O chvíľu sa ozval ten istý škrek v izbe tri razy za sebou. Bola to odpoveď Winnetoua, ktorý veľmi dobre poznal moju výstrahu. Vtom vyskočilo z trávy veľa tmavých postáv a vo vzduchu sa ozval rev, v ktorom som poznal bojový pokrik indiánskych čejenov. Čo tu chceli? čo ich priviedlo až sem z ich sídel na brehu Republican Riveru? Chceli prepadnúť farmu, vykopali svoje vojnové sekery ako Osagovia. My sme sa ich však nemuseli báť, lebo sme s nimi žili v mieri, ba boli sme im aj priatelia. Treba si len spomenúť, ako Šahko Matto vtedy pod stromom rozprával Old Wabblovi, že Winnetou sa postavil na čelo Čejenov a dobyl s nimi opevnenie Osagov. Boli mu teda zaviazaní vďačnosťou. Ja som síce pri tom nebol, ale Indián, ktorý je priateľom Winnctoua, nemôže byť nepriateľom Old Shatterhanda. Bolo čudné, že podľa indiánskeho zvyku nechceli sa zmocniť najprv koní. Útok bol asi zameraný predovšetkým na dom, čo malo zaiste zvláštne dôvody. Nemuseli sme teda pomýšľať na obranu korralu. Ani jeden Indián neprišiel dnu, všetkých som ich videl stáť pred domom. Chceli sa nepochybne priblížiť k dverám, vyraziť ich a vrhnúť sa dnu. To sa im však nepodarilo, pretože tam už všetci boli na nohách. Veľmi som bol zvedavý, čo sa teraz stane. Do domu sa nedostali, a tak ostali neopatrne stáť vonku. Nikomu z nich neprišlo na um, že by mohli na nich strieľať cez okná? Čejenovia, vyjúc a hulákajúc, stáli v polkruhu okolo domu. Ako som poznal Winnetoua, vedel som, že teraz prehovorí. A naozaj, len čo sa otvorili dvere, Indiáni zamĺkli, Winnetou vystúpil a zvolal zvučným hlasom: - Počujem bojový pokrik Čejenov. Tu je Winnetou, náčelník Apačov, ktorý s Čejenmi vyfajčil fajku priateľstva a miera. Ako sa volá náčelník bojovníkov, ktorých vidím pred sebou? Zo stredu polkruhu sa ozval hlas: - Tu je Vič Panahka, vodca Čejenov! - Winnetou pozná všetkých vynikajúcich bojovníkov Čejenov, ale ani jeden sa tak nevolá. Odkedy je Vič Panahka náčelníkom svojho kmeňa? - Na túto otázku odpoviem, až budem chcieť! - Teraz nie? - Nie. - Prečo? Hanbí sa indiánsky bojovník za svoje meno, či sa meno hanbí za neho? Prečo prichádzajú čejenskí bojovníci pred tento dom? Čo tu chcú? - Chceme Šahko Matta, náčelníka Osagov. - Uff! Odkiaľ viete, že sa tu nachádza? - Ani to vám nemusíme povedať. - Uff, uff! Vidí sa mi, že Čejeni vedia iba revať, a nie hovoriť! Winnetou je zvyknutý dostať odpoveď, keď sa pýta. Keď mu neodpoviete, vojde naspäť do domu a bude čakať, čo sa bude diať! - Zmocníme sa domu! - Skúste to! Máme pušky. - Podpálime ho! - Dajte si pritom pozor, aby vám nebolo horúco! - Žiadame Šahko Matta! Vydajte nám ho a odídeme! - Pre Čejenov bude lepšie, ak odídu hneď. a nebudú čakať, až ho dostanú. - Neodídeme, kým ho nedostaneme. Vieme, že v dome sa nachádzajú Winnetou a Old Shatterhand. Je tam aj mladý bojovník Apanačka. Aj toho nám musia vydať. - Chcete zabiť Šahko Matta? - Áno. - Aj Apanačku? - Nie. Jemu sa nič nestane. Ale je tu niekto, kto chce s ním hovoriť. - Nepríde ani on, ani Šahko Matto. - Potom musíme Winnetoua a Old Shatterhanda pokladať za svojich nepriateľov a zabijeme ich! - Skúste, či sa vám to podarí! - Winnetou má beľmo na očiach, či nevidí, že je nás osemkrát desať bojovníkov? Čo zmôžu proti nám všetci, čo sú v dome, keď na nich udrieme? Dávame náčelníkovi Apačov hodinu času, aby sa poradil s Old Shatterhandom. Keď nám ani potom nevydáte Šahko Matta a Apanačku, všetci zahyniete. Howgh! Skôr než Winnetou odpovedal, stalo sa niečo, čo neočakával ani on, ani náčelník Čejenov. Podľa celého počínania Indiánov, a hlavne ich náčelníka, som poznal, že máme pred sebou neskúsených bojovníkov. To; že viedli útok iba proti prednej časti domu namiesto toho, aby ho obkľúčili, to bola chyba, nad ktorou sa bolo treba zasmiať. Ani Apačovi neimponovali, čo som zistil z toho, že ich nemenoval čejenskí bojovníci, ale iba Čejeni. Skoncovať s nimi čo najskôr, to bolo najlepšie, čo sa v tejto situácii dalo robiť. Preto som sa nepozorovane prešmykol z bránky korralu a plížil som sa až k polkruhu. Keď ich vodca povedal svoje posledné slovo, veliteľské howhg!, vyskočil som, prerazil cez rady Indiánov a postavil sa vedľa ich vodcu. Čejeni boli takí prekvapení, že sa ani nespamätali, nie to, aby mi v tom zabránili. Skôr než Winnetou odmietol ich posmešné ultimátum, zvolal som: - Netreba čakať celú hodinu, na čom sa uznesieme. Čejeni sa to dozvedia hneď. Tu stojí Old Shatterhand, ktorého meno dobre poznajú. Ak je medzi nimi niekto, kto si trúfa pozdvihnúť proti mne ruku, nech pristúpi bližšie! Čo som predpokladal, to sa stalo. Čejeni boli zdesení a ohromení. Rýchlo som to využil. - Vič Panahka sa hneď dozvie, na čom sme sa uzniesli; nech ide so mnou! Držiac mu ruku pevne ako v kliešťach, viedol som ho k domu. Náčelník bol taký prekvapený, že sa ani neodvážil odporovať alebo zdráhať. Išiel so mnou poslušne ako dieťa k Winnetouovi, ktorý ešte stál pri otvorenom vchode a chytil Čejena za druhú ruku. Napoly ho ťahal a napoly tlačil, a tak sme doviedli náčelníka do izby a zavreli za ním dvere. - Rýchlo svetlo, Mr.Harbour! - zvolal som. Keď sme uzreli tvár Železného Noža, neimponovala nám veru duchaplným výzorom. Stalo sa to všetko tak rýchlo, že Čejeni vonku sa len teraz spamätali. Počuli sme ich krik a hrozby, ale nedbali sme na ne, lebo sme dobre vedeli, že proti nám nič nepodniknú, pokiaľ je ich vodca u nás. Priviedol som ho k najbližšej stoličke a vyzval som ho: - Vič Panahka nech si sadne u nás! Sme priateľmi Čejenov a tešíme sa, že ho môžeme medzi sebou privítať ako hosťa. Aj to ho tak prekvapilo, že si bez odporu sadol. On, ktorý priviedol osemdesiat mužov, aby prepadol farmu, po prvom bojovom pokriku sa nachádza v našej moci. Svojím počinom som predišiel veľkému krvipreliatiu a vážnu situáciu som zmenil na komickú. Čejenom sme tak vyfúkli z rúk všetky tromfy. Winnetou pozrel na mňa teplým pohľadom, stisol mi ruku a mlčal. Nebolo treba slov, lebo som mu i tak rozumel. Aký to bol muž, hlavne v porovnaní s týmto Čejenom, ktorý sedel medzi nami v rozpakoch, že si netrúfal ani oči pozdvihnúť. Šahko Matto si mu sadol oproti a hrozivo naňho pozrel: - Pozná ma vodca Čejenov? Som Šahko Matto, náčelník Osagov, ktorého si žiadal vydať. Čo myslí, že s ním teraz urobíme? Na skrytú hrozbu, ktorá bola v týchto slovách, odpovedal Čejen: - Old Shatterhand ma nazval hosťom! - To urobil on, ale nie ja! Ty si žiadal moju smrť; ja mám teraz právo žiadať tvoju. - Old Shatterhand ma bude chrániť! Bolo to nepriame vyzvanie, na ktoré som odpovedal prísnym tónom: - To bude záležať od teba samého! Ak mi odpovieš pravdivo na to, na čo sa ťa budem pýtať, ostaneš pod mojou ochranou. Inak nie! Povedz! Stretli ste dnes bieleho muža s jeho červenou squaw? - Áno. - Povedal vám, že sme tu a Šahko Matto je u nás? - Tak je to. - Za to žiadal od teba, aby si mu vydal Apanačku, ktorý tu sedí vedľa teba? - Áno. - Čo chcel s ním urobiť? - Neviem, na to som sa ho nepýtal, pretože nám je tento cudzí červený bojovník ľahostajný. - Kde sa nachádza biely muž? - Neviem! - Klameš! Chcel, aby si mu priviedol Apanačku, musíš teda vedieť, kde je. Ak ešte ráz budeš luhať, vydám ťa Šahko Mattovi, ktorého si úhlavným nepriateľom. Pamätaj si to! Teda povedz, kde sa nachádza biely muž? Táto hrozba zapôsobila. Čejen odpovedal: - Je vonku s mojimi bojovníkmi. - Je tam aj jeho squaw? - Nie. Ostala tam, kde sme nechali svoje kone. Tu Winnetou povedal: - Bol som niekoľkokrát u Čejenov, ale Vič Panahku som nikdy nevidel! - Patríme ku kmeňu Čejenov Nukveintov, u ktorých posiaľ náčelník Apačov nebol. - Vidím, - pokračoval som ďalej, - že ste sa chopili vojnových sekier. Proti komu ste ich chceli použiť? Čejen otáľal s odpoveďou, ale keď videl, že som sa hrozivo obrátil k Šahko Mattovi, priznal sa: - Proti Osagom. - Aha, uhádol som! Počuli ste, že Osagovia opustili svoje sídla a vypravili sa proti belochom. Vy ste chceli túto prí-ležitosť využiť a prepadnúť ich? - Áno. - Tak buďte radi, že ste sa tu s nami stretli! Osagovia sa vrátili, sú opäť doma, a keďže je vás iba osemdesiat, boli by vám všetkým vzali skalpy. Dúfam, že je to pre vás výstraha k pokojnému zmýšľaniu. Čo chcete teraz robiť? - Vezmeme so sebou Šahko Matta a Apanačku si môžete nechať. - Nedaj sa vysmiať! Si predsa mojím zajatcom, to dobre vieš. Myslíš si, že sa bojíme tvojich osemdesiatich mužov? Nukveintovia sú známi tým, že nevedia bojovať. - Uff! - zvolal rozhnevane. - Kto ti povedal takú lož? - Sami ste to dnes dokázali. Váš útok bol taký nezmyselný, že sme vás pokladali za malých chlapcov. Stál som medzi vami, a nikto sa neopovážil vystrieť na mňa ruku. Potom si sa dal doviesť sem do domu ako poslušné dieťa. Až sa to rozhlási, bude sa smiech rozliehať po všetkých savanách a ostatné kmene Čejenov sa vás zrieknu, lebo sa za vás budú hanbiť. Môžeš si vybrať sám. Ak chceš boj, zastrelíme ťa tu, len čo sa ozve prvý výstrel tvojich ľudí. Vaše guľky nám neublížia, pretože nás chránia steny; pozri ale na naše zbrane; iste vieš, že... - Pshaw! - prerušil ma Winnetou a prikročil k Železnému Nožoví. - Načo také dlhé reči! S Nukveintmi si ľahko poradíme! - a odtrhol Vič Panahkovi vrecúško s medicínou, ktoré mu viselo na krku. Čejen zdesene vykríkol, vyskočil a chcel Winnetouovi vytrhnúť svoju medicínu, ale zrazil som ho na stoličku a držiac ho oboma rukami, povedal som mu: - Seď a nehýb sa! Ak poslúchneš, dostaneš naspäť svoju medicínu, inak nie! - Áno, len keď poslúchne, - prisvedčil Winnetou. - Chcem, aby sa Čejeni vrátili pokojne domov. Ak to urobíte, nič sa vám nestane a nikto sa od nás nedozvie, že ste si tu počínali ako malé deti. Ak na to Vič Panahka nepristane, hodím jeho medicínu okamžite do ohňa, nech zhorí, a potom budú s ním hovoriť naše pušky. Howgh! Kto vie, čím je medicína pre každého Indiána, hlavne pre náčelníka, a aká hanba je stratiť ju, ten sa tomu nebude čudovať, že Čejen, i keď po dlhom zdráhaní, napokon sa predsa podvolil. - Aj ja mám svoju podmienku, - ozval sa Treskow. - Akú? - opýtal som sa ho. - Aby nám Čejeni vydali Tibo-taku a Tibo-vete! - Na to ani nepomyslíme! Bola by to od nás najväčšia chyba, akej by sme sa dopustili. Napokon som presvedčený, že medicinman tu už dávno nie je. Keď videl, že sme zajali Vič Panahku, pochopil, koľko udrelo, a vzal nohy na plecia. A to som rád; neskoršie uvidíte prečo. Čejeni boli napokon sami radi, že pomýlené prepadnutie farmy sa skončilo bez krvipreliatia. Pred obedom odcválali a o hodinu nato sme sa vydali na cestu aj my.

Zanedlho potom, ako sme opustili Harbourovu farmu, stihlo nás nešťastie. Náš milý Treskow spadol z koňa, pričom ostal visieť v strmeňoch. Splašený kôň bežal ďalej a vliekol svojho pána po zemi. Priskočili sme mu na pomoc a zadržali koňa. Ale bolo už neskoro, lebo kôň ho zranil kopytom, na šťastie nie do hlavy, ale do pleca. Účinok zranenia sa javil nielen na zasiahnutom mieste, ale - ako sa to často stáva - ochrnutím celej polovice tela. Zranený bol ako ochromený a nemohol pohnúť nohou, takže ho nebolo možné ani vysadiť na koňa. Nemohli sme cestovať dalej. Na šťastie bola nablízku voda, ta sme ho preniesli. Boli sme prinútení utáboriť sa tu a čakať, kým sa Treskow bude môcť trochu lepšie hýbať. Winnetou poprezeral raneného a zistil, že kosť nemá zlomenú. Predsa však zasiahnuté miesto bolo veľmi opuchnuté a podbehnuté krvou. Prikladali sme mu na to studené obklady a opuchlinu rozotierali, čo bolo veľmi bolestivé. Treskow nevedel znášať bolesti mlčky a so zaťatými zubami ako zálesák, ktorý sa v škole života naučil trpieť. Strašne kvílil, ale nedali sme sa tým odstrašiť. Naše dôkladné liečenie sa stretlo s dobrým výsledkom. Na druhý deň už mohol hýbať rukou i nohou. Po dvoch dňoch opuchlina zmizla a bolesti ustúpili, takže sme sa mohli pobrať dalej. Pre túto nemilú príhodu sme stratili tri dni, ktoré sa nedali nahradiť. Museli sme sa vzdať nádeje, že zastihneme Old Surehanda ešte skôr, než dorazíme hore do parku. Za obyčajných okolností by nás to veľmi neznepokojovalo; ale on bol celkom sám, čo bolo veľmi nebezpečné, horšie však bolo to, že sa za ním nachádzali ľudia, ktorým sme nemohli dôverovať. Keby bol vedel, že generál ide po jeho stope, bol by sa mal pred ním na pozore. Ani starému Wabblovi som nedôveroval. Nevedel som síce, kam sa bývalý kráľ cowboyov chce uchýliť so svojimi druhmi, ale podľa toho, čo sa stalo, musel som sa domnievať, že už z pomsty sa nám zavesí na päty. Vzali sme mu síce koňa, ale to ho iste neodradilo, iba trocha zdržalo v tom, čo chcel vykonať. Aj na Tibo-taku som musel myslieť. Cieľ jeho cesty nám bol neznámy, lebo to, že ide do Fort Wallacea, bolo zaiste klamstvom. Predpokladal som, práve tak ako Winnetou, že generál nejakým spôsobom vyzval medicinmana, aby prišiel do Colorada a tam sa s ním na určitom mieste stretol. Osamelý jazdec, zdržiavaný okrem toho prítomnosťou svojej ženy, nebol iste veľmi nebezpečný, ale je stará pravda, že darebákom šťastie praje. A preto nebolo radno zabúdať ani na neho. Boli sme teda na ďalšej ceste veľmi opatrní. Prešli sme bez akéhokoľvek úrazu cez hranice. Boli sme už dosť hlboko v Colorade, no zatiaľ sme na nijakú stopu týchto ľudí neprišli. Nachádzali sme sa práve blízko Rush Creeku, kde Winnetou poznal staré, dávno opustené táborisko. Ta sme chceli ešte pred večerom doraziť. Toto miesto malo podľa opisu Apačovho nevyschýnajúci prameň dobrej pitnej vody a bolo obkľúčené kamennou hradbou, ktorá poskytovala dobrú ochranu. Nebol to pravidelný stavaný múr, ale len naukladané kusy a balvany kameňa, podobne ako v niektorých krajinách dedinčania obkladajú svoje polia kameňmi, ktoré vybrali z pôdy. Pre zálesáka je aj takýto val, hoci nevysoký, vítanou ochranou pred nepriateľským útokom. Krátko pred obedom sme odkryli stopu asi dvadsiatich jazdcov, ktorí prichádzali od severovýchodu, a ako sa zdalo, aj ich stopa viedla k Rush Creeku. Poznali sme, že kone boli okované, a podľa toho, ako i podľa okolnosti, že pri jazde nezachovávali poriadok, súdili sme, že to boli belosi. Boli by sme šli po tej stope i vtedy, keby sa bola odchyľovala od nášho smeru. Na divokom západe treba vždy vedieť, koho máme pred sebou i za sebou. Nepochybne to bola skupina dobrodruhov, ktorí sa dopočuli o bohatých náleziskách zlata a striebra v horách. Stopa bola najmenej päť hodín stará, nebolo teda možné, aby sme sa s tými ľuďmi stretli ešte dnes. Cválali sme za stopou celkom bezstarostne, až sme dorazili na miesto, kde odpočívali. Niekoľko prázdnych škatúľ od konzerv prezrádzalo, že tu obedovali. Našli sme aj prázdnu fľašu. Dick Hammerdull ju zdvihol, podržal proti svetlu, a zistil, že je v nej ešte dúšok. Priložil ju k ústam, ale hneď ju s odporom odhodil. Odpľúvajúc a kyslo sa pritom tváriac, zvolal: - Fuj! Stará, odstáta, teplá voda! Myslel som, že je to dúšok dobrého brandy. To neboli nijakí gentlemani! Kto má fľašu a v nej iba vodu, ten si nemôže nárokovať moju úctu, to je obyčajný človek! Nemyslíš, Pitt Holbers, starý medveď? - Hm! Ak si čakal brandy, tak ťa ľutujem, milý Dick. Myslíš, že tu na divokom západe ti niekto podstrčí pod nos plnú fľašu brandy? - Plnú či prázdnu, to je fuk, len keď je niečo v nej. Ale podhodiť mi vodu, to som si nezaslúžil. Dopustili sme sa veľkej nedbanlivosti, že sme nechali túto fľašu bez povšimnutia. Ani Winnetouovi, ani mne to neprišlo na um. Keby v nej bola bývala pálenka, bola by vypitá a fľaša zahodená; ale bola v nej voda, voda! To znamená, že ten, komu patrila, ju vzal preto, aby mal v čom nosiť vodu, a nie brandy! Mal ju v brašne na sedle ako poľnú fľašu a zaháňal smäd, keď nebolo vody. Sotva ju zahodil, skôr ju tu zabudol. Ak zistí, že ju stratil, nepochybne sa po ňu vráti a objaví nás, našu stopu. To nám však neprišlo na um. Ľudia, ktorí tu odpočívali, zdržali sa tu najmenej tri hodiny a asi pred dvoma hodinami sa pohli ďalej; zistili sme to podľa stopy, ktorú sme sledovali potom ešte trávnatou savanou, až sme na horizonte zbadali po oboch stranách húštinu, za ktorou sa po pravej strane dvíhala lesnatá výšina. Winnetou zabočil vpravo. - A táto stopa tu? - spýtal som sa.. - Nepôjdeme po nej? - Dnes už nie. Zajtra sa s ňou opäť stretneme. Jeho výpočty boli správne; boli by sme k nej ráno prišli, keby sme sa neboli dopustili nešťastnej nedbalosti, pokiaľ išlo o tú fľašku. Nikto z nás netušil, ani Winnetou nie, ako sa nám to stane osudným. Idúc stále húštinou, prešli sme vrch, za ktorým nasledovalo niekoľko pahorkov, stojacich za sebou ako kulisy v divadle. Šli sme pomedzi tieto pahorky a pred večerom sme prišli do širokého, mierne sa dvíhajúceho údolia, v strede ktorého sa ligotal rybník. Okolo stáli po jednom alebo v skupinkách stromy a za rybníkom sa dvíhali kamenné hradby, či skôr hromady nakopeného kameňa, ktoré z diaľky vyzerali ako zrúcaniny kedysi obývaného miesta. - Tamto je miesto, kde sa utáboríme, - povedal Winnetou. - Keď postavíme stráže pri vchode do údolia, budeme bezpeční pred každým prepadnutím. Mal pravdu. Sotva by sa našlo lepšie miesto na prenocovanie. Pretože pôda bola mäkká, šli sme za sebou, jeden za druhým, k rybníku; zrazu Winnetou, ktorý bol vpredu, zadržal koňa, zdvihol prst na znamenie, aby sme mlčali, a pozoroval. Spoza kamennej hradby k nám doliehali zvuky, ktoré na tú vzdialenosť, v akej sme sa nachádzali, mohlo zachytiť iba veľmi bystré ucho. Apač zoskočil z koňa a kývol mi, aby som urobil tak isto a šiel s ním. Nechali sme kone v ochrane svojich druhov a plížili sme sa opatrne ku kamennej ohrade. Čím sme boli bližšie, tým jasnejšie boli zvuky. Bol to buď vysoký mužský barytón, alebo veľmi nízky ženský alt, ktorý pomaly spieval v indiánskej reči akúsi žalostnú pieseň. Ale nebola to melódia ani indiánska, ani melódia podľa nášho ponímania. Bolo to akoby v strede medzi oboma, ako keby Indián chcel napodobniť naše spevy vo svojej reči a svojím výrazom. Plížili sme sa bližšie, až sme sa dostali k akejsi medzere v kamennej hradbe, cez ktorú sme mohli pozerať dnu. - Uff, uff, - povedal Winnetou skoro nahlas. - Uff, uff! - zvolal som súčasne s ním, lebo som bol prekvapený tak ako on. Kamene tvorili ohradu zatienenú starými stromami a krovím. Pôda bola zarastená bujnou, šťavnatou trávou. Na pokraji kamennej ohrady, celkom blízko k onomu prielomu, pri ktorom sme ležali, sedel náčelník Apačov Winnetou! Áno, skutočne, z trocha väčšej vzdialenosti bol celkom ako Winnetou. Hlavu mal nepokrytú. Dlhé, tmavé vlasy, zviazané na temene do uzla, z ktorého mu teraz, keď sedel, splývali cez ramená až na zem. Lovecký kabát a legíny boli z kože; na nohách mal mokasíny. Okolo bokov mal ovinutý pestrý šat ako pás, za ktorým okrem noža nemal inú zbraň. VedTa neho ležala puška dupľovka. Na šiji mu na povrázkoch a remienkoch viseli rôzne potrebné predmety, nebolo však medzi nimi nič, čo by sa mohlo pokladať za medicínu. Všetko to bolo skoro tak ako u môjho brata Winnetoua. Tento tu však bol starší ako Apač, ale ešte i dnes bolo vidno, že bol kedysi krásny, črty tváre boli vážne a prísne, mali však v sebe čosi žensky mäkkého. Slovom, bol som udivený touto podobnosťou s Winnetouom, a keď sa moje prekvapenie pominulo, ovládol ma neopísateľný pocit. Ocitol som sa pred čímsi záhadným, pred obrazom zastretým nepreniknuteľným závojom. Indián nás nevidel a stále polohlasne spieval. Ako sa ale zhodovala hlboko precítená bolesť piesne so smelými energickými črtami jeho tváre? Ako možno zrovnať tvrdý, neúprosný ťah okolo jeho plných perí so zvláštnym, takmer nežným leskom jeho zádumčivých očí, o ktorých by som istotne tvrdil, že sú čierne, hoci čiernych očí vlastne niet? Tento Indián nebol tým, čím sa zdal, a nezdal sa tým, čím bol. Videl som ho už niekedy? Alebo nikdy, alebo sto ráz! Bolo mi to všetko tajomstvom, ale ako a prečo, nevedel som. Winnetou zdvihol ruku a zašepkal: - Kolma Puši! Aj jemu sa rozšírili oči, priam hltal Indiána pohľadom. Zriedkakedy som videl Apača tak pozerať. Kolma Puši! Naozaj - tušil som to. Videli sme pred sebou záhadnú osobnosť. Vedelo sa, že tam hore vysoko v parku sa zdržuje Indián, ktorého nikto bližšie nepoznal, ktorý nepatril k nijakému kmeňu a každý styk s ľuďmi hrdo odmietal. Poľoval raz tu, raz tam, a ak ho niekto uvidel, zmizol tak chytro, ako prišiel. Nesprával sa nepriateľsky ani k belochom, ani k Indiánom, ale nikto sa nemohol pochváliť ani tým, že by s ním bol strávil hoci jediný deň. Videli ho ísť na koni alebo pešo a nikto nepochyboval o tom, že vie dobre narábať zbraňami a nie sú s ním nijaké žarty. Jeho osoba bola pre Indiánov všetkých kmeňov nedotknuteľná a taktiež i pre všetkých zálesákov. Správať sa k nemu nepriateľsky znamenalo by dostať sa do nepriateľstva s veľkým Manitouom a uvaliť na seba jeho pomstu. Povrávalo sa tiež, že Kolma Puši nie je človekom, ale duchom slávneho náčelníka, ktorého Manitou poslal na svet z večných lovíšť, aby zistil, ako sa vodí jeho indiánskym deťom. Nikto nevedel, ako sa volá, a pretože každá vec na svete a každá osoba musí mať meno, nazvali ho pre hlboké, ako noc čierne oči Kolma Puši, čo znamená, tmavé alebo čierne oko. Ale nikto nevedel, kto mu toto meno dal, ani kto ho ním prvý raz oslovil. Tohto tajuplného Indiána sme mali teraz pred sebou. Ani Winnetou ho ešte nikdy nevidel, ale nedalo sa o tom pochybovať, pretože každý, kto by tohto Indiána uzrel, musel by hneď povedať, že je to Kolma Puši. Nechceli sme svojich druhov nechať dlho čakať, zdvihli sme sa preto zo zeme, naschvál tak, aby nás bolo počuť. Rýchlo ako blesk uchopil pušku a zamieril na nás: - Uff! Dvaja mužovia! Kto ste? Bolo to práve také krátke ako veliteľsky zvučné. Vtom došlo k náhlej zmene. Sklonil pušku dolu hlavňou a vystrel k nám ruku na privítanie: - Inču Čuna! Inču Čuna, náčelník Apačov! Ale nie, nie Inču Čuna, to je Winnetou, jeho ešte väčší a slávnejší syn... - Ty si poznal môjho otca? - spýtal sa Winnetou, keď sme vošli do táboriska. Zdalo sa, akoby Kolma Puši premýšľal, či má povedať pravdu, alebo nie. - Áno, poznal som ho; videl som ho raz alebo dva razy a ty si jeho verným obrazom! Jeho hlas znel mäkko, a predsa pevne a rozhodne. Bol ešte lahodnejší a zvučnejší ako hlas Apačov a mal vyššiu, takmer ženskú polohu. - Áno, som Winnetou; poznal si ma. A ty si Kolma Puši? - Winnetou ma pozná? - Ešte som ťa nikdy nevidel. Dovolí nám Kolma Puši, o ktorom sme dosiaľ počuli iba dobré, aby sme si prisadli? Kolma Puši si prezrel ostrým, spýtavým pohľadom aj mňa a povedal: - Aj ja som počul o Winnetouovi iba dobré. Aj to viera, že s ním často býva slávny beloch, ktorý nie je schopný ničoho zlého a volá sa Old Shatterhand. Je to tento tu? - Áno, - prisvedčil Winnetou. - Tak si teda prisadnite a buďte mi vítaní! Podal nám ruku, ktorá sa mi videla neobyčajne malá. Winnetou sa ho potom spýtal, či môžu prísť aj naši druhovia, ktorí čakajú vonku pri vode. - Veľký Manitou stvoril svet pre všetkých dobrých ľudí; je tu dosť miesta aj pre vašich spoločníkov. Šiel som, aby som ich priviedol. Ochranný val mal na druhej strane širší vchod. Keď sme tadiaľ vošli, sedel Kolma Puši s Winnetouom pod stromom. Indián prebehol postavy všetkých s neobyčajným záujmom. Ale keď uzrel Apanačku, ktorý vošiel posledný, zavisol na ňom pohľadom. Akoby ho niečo vymrštilo, vstal zo zeme, podišiel niekoľko krokov k nemu, ani na chvíľu neodtŕhajúc z neho oči, sledoval každý jeho pohyb s neopísateľným napätím, potom pristúpil chytro k nemu a takmer jachtavo sa ho spýtal: - Kto - kto si ty? Povedz - povedz mi! - Som Apanačka, náčelník Kaneanov z kmeňa Komančov! - odpovedal vľúdne, ale ľahostajne. ' - A čo - čo chceš tu v Colorade? - Išiel som na sever k posvätným lomom po posvätnú hlinu a stretol som sa s Winnetouom a Old Shatterhandom, ktorí boli v horách. Zmenil som smer svojej cesty a šiel som s nimi. - Uff, uff! Náčelník Komančov! To nie je možné, to nie je možné! - Poznáš ma? Videl si ma už niekedy? - Musel, musel som ťa už niekedy vidieť, ale bolo to len vo sne, vo sne mojej mladosti, je to už dávno. Kolma Puši sa snažil ovládnuť svoje pohnutie a podal mu ruku: - Aj ty mi buď vítaný! Dnes je deň, akých je málo v roku! Potom sa obrátil k Winnetouovi, vracajúc sa stále pohľadom k Apanačkovi, sadol si na svoje miesto, ako keby bol ešte vždy pod dojmom sna svojej mladosti. Takéto správanie je u Indiána zriedkavé. Neušlo to Winnetouovi ani mne, ale nedali sme to na sebe poznať. Sedeli sme všetci v širokom kruhu okolo plápolajúceho ohňa. Mali sme hojnú zásobu potravín a ponúkli sme aj Kolmu Pušiho. - Moji bratia sú ku mne láskaví, - povedal, - ale i ja by som im mohol dať toľko mäsa, že by sa všetci nasýtili. - Kde ho máš? - pýtal som sa. - Pri svojom koňovi. - Prečo si ho sem nepriviedol? - Pretože som tu nechcel zostať, ale ísť ďalej. Stojí na mieste, kde je bezpečnejšie ako tu. - Myslíš, že toto táborisko nie je dosť bezpečné? - Pre jednotlivca nie; ale vás je toľko, že môžete rozostaviť stráže, a potom sa nemusíte ničoho obávať. Rád by som bol pokračoval v rozhovore, ale Indián bol veľmi zdržanlivý v odpovediach, takže som sa vzdal myšlienky povzbudzovať ho, aby rozprával. Pýtal sa nás, kam máme namierené. Keď sa dozvedel, že ideme do Saintlouiského parku, stal sa ešte mlčanlivejším ako dosiaľ. To nám však ani nebolo nápadné, ani nás to neurážalo. Na divokom západe treba byť aj voči dobrým známym opatrnejší ako inde. Len Dick Hammerdull bol nespokojný, že sme sa od toho cudzieho Indiána tak málo dozvedeli. Chcel toho vedieť viacej, preto sa k nemu obrátil dôverne, ako to vie len on. - Môj červený brat počul od nás, že prichádzame z Kansasu. Mohli by sme sa dozvedieť, odkiaľ prichádza on? - Kolma Puši prichádza od severu i od juhu; je ako vietor, ktorý pozná všetky cesty, - znela neurčitá odpoveď. - A kam pôjde teraz? - Sem i tam, kam ho kroky jeho koňa povedú. - Well! To je správne povedané. Či tu alebo tam, to je predsa fuk; ale treba prinajmenšom vedieť, kade má kôň bežať! Alebo nie? - Stačí, keď to vie Kolma Puši. - Och! Ja to teda nemusím vedieť? - Nie. - To je velmi úprimne povedané! Nie je to len úprimné, ale aj hrubé! Nemyslíš, Pitt Holbers, starý... Vtom si všimol, že Holbers tu nie je, a zhltol posledné slovo. Kolma Puši sa obrátil celkom k nemu a pýtal sa ho prísne: - Biela tvár, ktorú menujú Hammerdull, nazýva ma hrubým. Bolo to od neho jemné a zdvorilé, keď ma nútil hovoriť a ja rád mlčím? Tlstý muž, ako sa mi vidí, nepozná Západ, kde je lepšie nevedieť, kto odkiaľ prichádza a kam ide. Kto zamlčí svoj cieľ, nevydáva sa v nebezpečenstvo, že ho prepadnú. To nech si Hammerdull zapamätá! - Ďakujem! - odvetil Dick so smiechom. - No nemyslel som to zle. Veľmi sa mi páčite a veľmi by ma bolo tešilo, keby vaša cesta bola i našou. Preto som sa pýtal. - Že to môj biely brat nemyslel zle, to viem, inak by som mu neodpovedal, či bude moja cesta i jeho cestou, to sa uvidí. Howgh! Viac už nikto nič nepovedal. Pretože sme skoro ráno chceli vyraziť, ľahli sme si spať. Bolo to vtedy, keď sa Pitt Holbers vrátil zo stráže. Vystriedal ho Treskow.

Ako dlho som spal, neviem; prebudil ma hlasitý rev, a keď som tvoril oči, uzrel som pred sebou muža, ktorý práve namieril pažbu na moju hlavu. Skôr než som sa pohol, zaznel výstrel a stratil som vedomie. Nevedel som, čo sa so mnou robí. Najprv som cítil, akoby som nemal hlavu. Potom sa mi zdalo, že ju mám zaklinenú vo zveráku a vŕtajú mi nebožiecom v mozgu. Hučanie prestalo, lebo som znovu omdlel. Keď som potom po druhý raz prišiel k sebe, cítil som na veľkú radosť, že vládnem všetkými zmyslami. Otvoril som oči. Neďaleko mňa horel jasný plameň a predo mnou sedel Old Wabble a upieral na mňa nenávistné oči. - Ach, konečne ste sa vyspali. Mr.Shatterhand! - zvolal škodoradostne. - Nesnívalo sa vám niečo o mne? Som presvedčený, že som sa vám vo sne zjavil ako anjel. To je jasné! Ide o to, akým anjelom mám byť. či anjelom pomsty, alebo anjelom záchrancom? - Pshaw! Nehodíte sa ani na jedného. Mrzelo ma, že som musel tomuto človeku odpovedať, ale preňho by bolo hrdé mlčanie ešte horšie, lebo by si ho zle vysvetľoval. Pozrel som dookola a zistil som, že sme všetci sputnaní, nevynímajúc ani Treskowa. ktorý bol na stráži. Pravdepodobne bol neopatrný a dal sa prekvapiť. Vľavo odo mňa ležal Winnetou, vpravo tlstý Hammerdull. Zbrane nám všetky pobrali, kapsy vyprázdnili. Z dvadsiatich lumpov, ktorí sedeli okolo, nepoznal som okrem Old Wabbla ani jedného. Boli to ľudia, ktorých stopu sme dnes videli. Ale ako prišli sem za nami? Boli predsa pred nami a držali sa vľavo, zatiaľ čo my sme odbočili vpravo! Teraz som si spomenul na fľašu a bolo mi jasné, akej sme sa dopustili chyby. Starý kráľ cowboyov sadol si práve predo mňa; radosť, že sa ma zmocnil, zračila sa výsmešne z každej vrásky a záhybu jeho zlej tváre. Dlhé šedivé vlasy, ktoré mu v prameňoch, splývali z hlavy ako hady, dodávali mu výzor mužskej Eumenidy či Gorgony, z pazúrov ktorej nie je možné uniknúť. Striedajúce sa osvetlenie plameňa, ktorý chvíľami mocne blčal, chvíľami sa zmenšoval, dodával jeho chudej postave čosi tak smiešne fantastické, akoby som sa nachádzal v dajakej rozprávke, nebyť vedomia, že je to holá, veľmi mrzká a nepoetická skutočnosť. Nemohol som mu lepšie odpovedať, než ako som mu odpovedal. Pokladal to za výsmech, a preto na mňa nahnevane zreval: - Nebudte bezočivý, sir, lebo vám pritiahnem putá, že vám bude krv striekať. Nemám chuť nechať sa od vás vysmievať a urážať. Nie som Indián! Rozumiete, čo tým chcem povedať? - Že vôbec nepatríte medzi bytosti, ktoré nazývame ľuďmi! - K akým ma teda rátate? - Zostúpte do ríše zvierat, vyberte si to najmrzkejšie, a budete medzi seberovnými! Starec sa zasmial so sykotom a zvolal: - Ten chlapík je taký hlúpy, že mi ani nerozumel! Povedal som, aby ste si uvedomili, že nie som Indián. Indiáni vláčia so sebou zajatcov do svojich sídel a tam ich dobre kŕmia, aby čo najdlhšie vydržali strašné muky. Tak sa stáva, že sa naskytne v príhodnom okamihu možnosť úteku, ako som sa toho dožil vo vašej spoločnosti. Ale kto nemá nádej na útek a chce rýchlo a bezbolestne zomrieť, použije starý a otrepaný prostriedok, že Indiánov, v rukách ktorých sa nachádza, urazí tak, že vo veľkom hneve zabudnú na mučenie a hneď ho zabijú. Ak si myslíte, že si vyberiete jedno či druhé, mýlite sa. U mňa nenájdete príležitosť na útek, lebo vás nebudem so sebou dlho vláčiť. Ale ani sa vám nepodarí rozhnevať ma tak, že by som vás zabil guľkou alebo nožom a pripravil sa o potešenie vidieť vás pomaly, pekne odchádzať z tohto života. Chcem to s vami urobiť tak, že tam hore vo večnosti mi nebudete môcť byť za to dosť vďačný. Spomínate si ešte, čo ste mi bľabotali o večnom živote, keď sme šli cez Llano Estacado? Neodpovedal som a on pokračoval: - Podľa vášho názoru je tam hore tak krásne, že ja, ako najlepší priateľ, ktorým ešte stále som, by som zo srdca nariekal, keby som vás videl ponevierať sa tu v pozemskom živote. Otvorím vám teda dvere do raja a niekoľkými malichernosťami, ktoré vám pripravujem, budem sa snažiť o to, aby sa vám oné nádhery za hrobom stali ešte krajšími. - Nemám nič proti tomu, - odvetil som ľahostajne. - O tom nepochybujem! Preto dúfam, že mi za láskavosť, ktorú vám preukazujem, urobíte tiež malú službičku. Rád by som totiž vedel, ako to tam za hrobom vyzerá. Ukázali by ste sa mi niekedy po svojej ceste na druhý svet ako duch alebo strašidlo a dali by ste mi spoľahlivú zprávu, ako to tam vyzerá? Bol by som vám zaviazaný vďačnosťou a môžete byť istý, že budete vítaný. Chcete to urobiť, Mr.Shatterhand? - Veľmi rád! Urobím ešte viacej, ako si myslíte a žiadate. Ešte pred mojou smrťou príde k vám nie jedno, ale tisíc strašidiel! - Well, tak teda sme sa dohodli, - usmial sa starec. - Ste naozaj chlapík, ktorý nikdy nestráca odvahu; ale ak máte ešte aj teraz akúkoľvek nádej, potom nepoznáte Freda Cuttera, ktorého nazývate Old Wabblom. Zaumienil som si, že zúčtujem s vami, a čiara, ktorú pritom urobím, pôjde cez váš život. Nepomôže vám ani vaša vychýrená múdrosť. Včera ste urobili sprostosť. Nemáte však toľko dôvtipu, aby ste uhádli akú. - Pshaw, fľaša, čo iné! - Výborne! Predsa nie ste taký zadubený, ako som si myslel. Keby ste nestáli teraz pri samých dverách, ktorými sa vychádza z tohto života, boli by ste sa stali celkom dobrým zálesákom! Áno, tá fľaša sa vám stala osudnou! Už mnohým sa táto fľaša, vlastne jej obsah, stal osudným; ale že niekto pre prázdnu fľašu putoval do večných lovíšť, to sa ešte nestalo! Či ste si k nej aspoň privoňali? Teraz sa ozval namiesto mňa Dick Hammerdull: - Ani zdaleka! Nebudeme si predsa dávať pod nos niečo, čo ste mali v rukách vy! - Veľmi dobre si to povedal, tučniak! Ale chuť na takéto žarty ti čoskoro prejde. Keby ste vedeli, čo znamená dúšok vody tam, kde nijakej niet, nečudovali by ste sa, že som sa hneď vrátil, keď som zistil jej stratu. Sú krajiny, kde ľudský život závisí často od jedinej kvapky vody. Keď som došiel na okraj prérie, na ktorej sme okolo obeda táborili, zbadal som vás, ale nie hneď. Vy ste však šli ďalej, a tým ste sa mi priblížili: zbadal som vlastne svojich priateľov, mal som pred sebou gentlemanov, ktorých som hľadal. Šiel som hneď späť a priviedol som svojich ľudí. Sledovali sme vás až do tohto údolia, kde vaša stráž bola taká láskavá, že sa dala od nás prepadnúť. Priplazili sme sa dnu a obkľúčili sme vás. Spali ste spánkom spravodlivých tak krásne, že ma bolelo vás zobudiť. Ponúkame vám na vašej ďalšej ceste svoju spoločnosť. Mr.Shatterhand sa jej, žiaľ, už nezúčastní, lebo je, pochopiteľne, na odchode. Len čo sa rozvidní, vystúpi z tohto krásneho údolia a nebude mať teda príležitosť, aby sa s nami... - Neomieľajte už toľko tie hlúposti! - vpadol mu do reči muž, ktorý bol so založenými rukami opretý o strom. - Čo sa má stať, stane sa bez dlhých rečí. Nie je nás nič do toho, čo vy máte s Old Shatterhandom; pre nás je hlavné, aby ste splnili to, čo ste sľúbili. - To aj dodržím, - odvetil Old Wabble. - Tak hovorte o tom! - Na to je dosť času! - Nie. Chceme vedieť, na čom sme. - To predsa už viete! - Nie. Kým ste nerozprávali s Winnetouom, to všetko ostatné nemá pre nás cenu. Vytrhli ste nás tu v Kansase z najlepších obchodov. Teraz, keď sme chytili týchto chlapíkov, chceme najprv vedieť, či sa splnia nádeje, ktoré ste v nás vzbudili! - Prečo by sa nemali splniť? - Netrepte teda tak dlho s Old Shatterhandom a obráťte sa na Winnetoua! Apača predsa potrebujeme! - Len pomaly, Cox, pomaly! Nie je tak naponáhlo a dočkáte sa! Ten chlapík, čo stál pri strome, sa teda volal Cox. Tušil som, že patril k oným trampom, pretože hovoril o Kansase a o tamojších dobrých obchodoch. Vedel som, že tí, čo nás prepadli, boli trampi, ktorým sme sa tamdole tak opatrne vyhli. Naše položenie bolo veľmi vážne. Chlapi, ktorým sme sa dostali do rúk, boli nebezpečnejší ako najhorší Indiáni. Najslabšie vyhliadky som mal ja. Mali ma zabiť už tu, a bol som presvedčený, že Old Wabble uskutoční svoju hrozbu, ak sa len nestane niečo neočakávaného. Môj život visel na vlásku. Cox sa priblížil k Apačovi so slovami: - Mr.Winnetou, ide totiž o to, že máme s vami uskutočniť jeden podnik. Dúfam, že nám to neodmietnete! Winnetou videl, že hrdé mlčanie by tu nebolo na mieste. Museli sme predsa vedieť, čo títo ľudia zamýšľajú, a preto bolo treba s nimi hovoriť. - Aký podnik má na mysli bledá tvár? - Chcem to povedať krátko a úprimne. Old Wabble sa chce pomstiť Old Shatterhandovi, ale netrúfal si uskutočniť to sám. Preto prišiel k nám a žiadal nás o pomoc. Súhlasili sme, ale len pod podmienkou, že sa nám dostane za to dobrá odmena. . Sľúbil nám zlato, veľa zlata. Dúfam, že ste mi porozumeli? - Uff! - Neviem, čo ste mysleli tým svojím uff, ale dúfam, že to znamená váš súhlas. Tu v Colorade sa vraj odkryli bohaté ložiská zlata. Chceli sme po skončení svojej práce v Kansase prísť aj sem hore, aby sme tu prospektovali, totiž hľadali zlato. Ale je to veľmi klamná vec. Kto nič nenájde, nič nedostane a odíde s dlhým nosom. Tu nás Old Wabble priviedol na skvostnú myšlienku. Vy vraj, Mr.Winnetou, zaiste poznáte miesta, kde sa nachádza zlato. Winnetou, ktorému predovšetkým záležalo na tom, aby ma zachránil, odpovedal bez rozmýšľania: - Sú Indiáni, ktorí poznajú miesta, kde sa dá nájsť veľké množstvo zlata. - Aj vy? - Áno! - A ukážete nám také miesto? - Indiáni nemajú vo zvyku také miesta prezrádzať. - A keď ich niekto donúti? - Vtedy radšej zomrú. - Pshaw! Nie je to také ľahké zomrieť! - Winnetou sa smrti nebojí! - Verím vám, pretože som o vás veľa počul. Ale teraz nejde iba o vás, ale o všetkých vašich druhov. Old Shatterhand musí zomrieť; na tom sa nedá nič zmeniť, pretože sme to sľúbili Old Wabblovi. Ale seba a ostatných môžete zachrániť, keď nám ukážete dobrý placer, kde je veľa zlata. - Môžem veriť slovám, ktoré bledá tvár vyriekla? - Áno. - A dodrží biely muž slovo? - Dávam vám na to svoj sľub! - Nech bledá tvár čaká, kým si vec rozmyslím! Winnetou zatvoril oči na znak, že nechce, aby ho niekto vyrušoval. Nastalo mlčanie. Winnetou poznal síce mnohé ložiská zlata, ale ani najväčšia hrozba by ho nedonútila, aby ich vy-zradil. Musel trampov oklamať, aby sa videlo, že je ochotný. Išlo mu hlavne o dve veci: predovšetkým zachrániť mňa pred smrťou, čo bola už rozhodnutá vec, a po druhé, získať čas a vyčkať príhodný okamih na vyslobodenie z rúk lotrov. - Nuž kedy sa dočkám odpovede? - pýtal sa Cox, ktorému bolo čakanie pridlhé. - Bledá tvár nedostane nijaké zlato, - povedal Winnetou a konečne otvoril oči. - Prečo nie? Zdráhaš sa priviesť nás k ložisku? - Nie. - Ako tomu mám rozumieť? Nezdráhaš sa, a predsa nedostaneme, čo hľadáme! To si odporuje! - Nič si neodporuje. Winnetou nepozná len ložisko, ale aj veľkú bohatú bonanzu. Nikdy by ju nevyzradil, keby šlo iba oňho. Kedže ale ide o životy toľkých, ukázal by vám miesto, len keby ho našiel. - Ako to? Vieš o bonanze, poznáš ju, a nenašiel by si ju? Bolo by to možné? - Je to možné, pretože Winnetou netúži po zlate. Ak ho nájde, nestará sa oň a zabudne naň. Tu v Colorade poznám iba jediné miesto, to je tá bonanza, je nesmierne bohatá, ale cestu, ktorá k nej vedie, som už zabudol. - All devils! Nesmierne bohatá bonanza, a zabudnúť k nej cestu! To som ešte nepočul! To je na zbláznenie! To sa môže stať iba indiánovi! Nevedel by si nám aspoň povedať, v ktorej krajine to bolo? - To viem, je to dakde blízko Squirrel Creeku. Šiel som vtedy s Old Shatterhandom okolo vody, a tu sme zbadali v machu na brehu čosi blýskavé. Zostúpili sme, aby sme si prezreli to miesto. Bolo to zlato, veľké množstvo zlata, ktoré sem voda naplavila. Malé nugety aj veľké kusy... - Aké veľké... aké veľké, hovoríš? - pýtal sa Cox a ostatní zbožne počúvali. - Asi také ako veľký zemiak, a možno ešte väčšie. - Do čerta! Tam ležia milióny, veľa miliónov! A vy ste ich tam tak nechali? - Načo by sme brali so sebou to zlato? - Načo by ste to so sebou brali? Počujte, chlapi, títo dvaja nájdu obrovskú bonanzu, a on sa ma pýta, načo by to zlato so sebou brali. A to je Winnetou, ten vychvaľovaný a zázračne múdry Indián! Poslucháči všeobecným hlasitým mrmlaním vyjadrili svoje počudovanie. Nikomu ani na um nezišlo pochybovať o pravdivosti Apačovej výpovede. Winnetouova pravdovravnosť bola všeobecne známa. Bol som presvedčený, že ani teraz sa veľmi neodchyľuje od pravdy, istotne jestvuje taká bohatá bonanza, leží však pravdepodobne nie pri Squirrel Creeku, ale dakde inde. - Prečo sa biely muž tak veľmi čuduje? - pýtal sa Apač. - Placerov, ložísk zlata a bonánz je veľa; Winnetou i Old Shatterhand vedia o nich a môžu si vziať zlato, kedykoľvek sa im zachce. Teraz sme práve chceli ísť do Squirrel Creeku, aby sme zase naplnili kapsy. - Ach, vy ste teda šli po zlato? Ale - ako to súhlasí? Povedal si, že nepoznáš cestu k tej bonanze? - Tak je: Ja som ju zabudol, ale môj brat Old Shatterhand si ju dobre zapamätal... - To je dobre, veľmi dobre! To je predsa jedno! Či to miesto pozná Winnetou alebo Old Shatterhand, v tom niet rozdielu, pretože obaja sú naši zajatci. Keď nás ta nemôže priviesť Winnetou, povedie nás Old Shatterhand! - To hovoríte vy, Mr.Cox, hoci ste sa ma ani nespýtali? - zvolal Old Wabble. - Prečo by som sa vás mal pýtať? - Pretože Old Shatterhand patrí mne! - Nikto vám ho neberie. - Oho! Vy sám to robíte! - Ako to? - Pretože ho chcete vziať do Squirrel Creeku. On má predsa zomrieť dnes v tomto údolí! - Má? Nie, len mal! Ale to sa zmenilo a teraz na to nemožno ani pomyslieť. Ostane nažive, aby nás priviedol k bonanze. - To nepripustím! To si jednoducho zakazujem! - Čo ste sa zbláznili? Mne sa vidí, že ste stratili rozum, starý Wabble! - Práve preto, že mám viac rozumu ako vy, to nedovolím! - Oho! Vy sa chcete zriecť bonanzy? - Áno! - All devils! Vy ste sa naozaj zbláznili! - Ani nápad! Viem, čo robím. Najal som si vás, aby ste mi chytili Old Shatterhanda; za to som vám dal radu, aby ste donútili Winnetoua, nech vám ukáže dajaké nálezisko zlata. Bonanza by patrila len vám, a nie mne. Pre to, na čom nemám podiel, nevydám Old Shatterhanda, ktorého sme tak šťastlivo dolapili. - Ale veď vám ho nikto neberie! - Berie! - Ale nie! - To si myslíte vy, ale ja tomu rozumiem inak. Azda si myslíte, že sa s ním naozaj dostanete hore k bonanze? - Pravdaže. - Ani nápad! - Myslíte si, že sa odváži odporovať? - Že by sa vzpieral? Na to vôbec nemyslí. Ale uvidíte, že vám utečie! Tomu sa Cox zvučne zasmial a zvolal: - Nám že sa vytrhne, nám? Počuli ste to, chlapi, že by sa nám vytrhol a utiekol muž, ktorého máme ako zajatca? Všetci súhlasili s jeho úsmevom, Old Wabble ale zlostne kričal: - Akí ste hlúpi, že ma pokladáte za hlupáka, to sa ani nedá vypovedať! Ak si myslíte, že toho chlapíka udržíte, tak mi vás je skutočne ľúto! Päsťami roztrhá železné okovy, a keď nič nezmôže silou, pomôže si ľsťou, v ktorej je najväčším majstrom. - Železné okovy nemáme a nepotrebujeme ich; kožené remence sú oveľa lepšie! Rád by som videl toho, kto prekabáti dvadsať takých chlapov, ako sme my! A keby bol neviem aký múdry, štyridsať očí bude nad ním bdieť, a čo neuvidí jedno oko, spozoruje druhé. Ani najprefíkanejší nápad mu nepomôže, lebo mu ho prekazíme. - To je naozaj smiešne, čo si mnohí ľudia namýšľajú. Či ste nepočuli, koľko ráz ho zajali Indiáni, a vždy im utiekol? - My nie sme Indiáni! - Belochom sa stalo to isté! Hovorím vám, tento lapaj urobí všetko, čo je ostatným ľuďom nemožné! Nik ho neudrží. Toho treba zastreliť hneď, len čo ho chytíte. Ak to neurobíte, vytratí sa vám z rúk ako voda. Poznám ho, dlho som s ním cválal. - Robíte z blchy slona! Opakujem ešte raz: chcel by som vidieť človeka, ktorý by mi utiekol, keď ho chcem udržať! Ostaneme pri tom; on nás privedie k bonanze! - A ja to zakazujem! Zastali si vyzývavo proti sebe. Old Wabble, neverec, luhár a rúhač, na druhej strane násilnícky Cox, vodca trampov, ktorý sa bez škrupúľ dal na to, aby ma chytil a odovzdal vrahovi. Bola to veľmi zaujímavá chvíľa, taká zaujímavá, že som pritom zabudol, že sa škriepia o môj život. Ale nedošlo k nijakej zrážke. Cox položil Old Wabblovi ruku na plece a výstražne povedal: - Myslíte naozaj, že sa budem pýtať, či to dovolíte? - Dúfam, že áno! - Pshaw! Zrieknite sa radšej všetkej nádeje! - Chcete ma teda obrať o Old Shatterhanda a zrušiť tak slovo? - Nie! Slovo dodržím! - Teraz to však vyznelo celkom inak. - Len vyznelo. Sľúbili sme vám, že Old Shatterhanda chytíme a vydáme vám ho. Chytili sme ho a môžete byť istý, že vám ho aj vydáme, len nie dnes! - Nech vás čert vezme s vaším sľubom! Vy sľúbite, ale sľub nebudete môcť dodržať. Už som to raz povedal a hovorím to opäť. - Dodržíme! A keby ste nám azda chceli brániť, poobzerajte sa dookola. Je nás dvadsať! - Na to sa teda spoliehate! - zvolal starec zlostne. - Z toho vidíte, že musíte súhlasiť. Napokon, je to iba nakrátko! - Čo? Nakrátko? To bude navždy! Hovorím vám, že vám utečie. Bude najlepšie, keď sa nebudem veľa pýtať, ale strelím mu hneď guľku do hlavy. A bude koniec hádkam! - Neopovážte sa, Old Wabble! Ak zastrelíte Old Shatterhanda alebo ho len poraníte, zastrelím vás na mieste. Pamätajte si to! - Vy sa opovážite vyhrážať sa mi? - Aká odvaha? My sme šli s vami a chceme sa s vami poctivo dohodnúť. Ale ide o bonanzu, ktorá má možno miliónovú cenu. Ak nás pripravíte o bonanzu, o také množstvo zlata, nebudem sa ani čerta pýtať na cenu vášho života! Teda, aby ste vedeli: Old Shatterhand ide s nami, a keby ste ho zranili hoci špendlíkom, pôjdete vy ta, kam ste chceli poslať jeho! - Vy mi hrozíte smrťou! To je priateľstvo, o ktorom hovoríte? - Ale či je od vás priateľské, že nás chcete pripraviť o bonanzu? - Nuž dobre, ja teda privolím, ale pod jednou podmienkou. - Pod akou? - Ak sa bonanza nájde, chcem tiež dostať od vás podiel. - Well! S tým súhlasím! Vidíte teda, že to s vami myslíme čestne. - Čoby nie, keď dostanete takú hŕbu zlata. Za to môžete vlastne iba mne ďakovať. Ostatne, pokiaľ ide o Old Shatterhanda, nespoľahnem sa na nikoho, iba na seba. Obrátil sa ku mne a povedal posmešne: - Poznám totiž znamenitý prostriedok, ako vás zdržať od úteku. Ukázal na medveďobijku a henryovku a dodal: - Bez týchto dvoch búchačiek zaiste neutečiete. Poznám vás a viem, že sa ich za nijakú cenu nezrieknete. Mal som ich už raz v ruke, žiaľ, iba nakrátko. Ale teraz sú navždy moje! - Ako dlho myslíte to navždy? - spýtal som sa ho. - Dokiaľ žijem! - To by bolo iba nakrátko, lebo som si istý, že už máte smrť za pätami. Ale ani dovtedy sa nebudete musieť s mojimi puškami vláčiť. Som presvedčený, že mi ich veľmi skoro vrátite. - Pshaw! Tentoraz sa nespoliehajte na svoje obvyklé šťastie! - Na šťastie a náhodu sa nikdy nespolieham. Ďalej som mu na jeho posmešné a rúhavé reči už neodpovedal. - Nechcete hovoriť, keď sa vás pýtam? Je to pre vás nezaslúžená pocta, keď sa s vami Old Wabble rozpráva! Keď ste ma bez pušky a bez koňa hnali z Kih pe ta kih, iste ste si nepomysleli, že sa tak skoro stretneme! Išiel som k Osagom. Dali mi nového koňa i pušku. Ale sú to hlupáci bez akejkoľvek podnikavosti. A ten Honskeh Nonpeh nemal chuť prenasledovať vás. Zastavil všetko nepriateľstvo proti belochom a odtiahol so svojimi bojovníkmi domov. Hanba! Ale to ma neodradilo. Stretol som sa náhodou s týmito trampmi, gentlemanmi, s ktorými som sa dojednal, prirodzene, na vaše útraty, ktoré musíte tak isto zaplatiť, ako že tu stojím pred vami. Teraz mám zase koňa a pušku a vaše kone a pušky naviac. Vy teraz nie ste ničím, vôbec ničím v mojich očiach a nie ste hodný ani tohto môjho kopanca! Pritom ma kopol a takisto i Winnetoua. Už dvíhal nohu aj na Hammerdulla, ale keďže mu bol ľahostajný, odvrátil sa od neho a ani sa ho nedotkol. Ale tlstý Dick si to dobre všimol a ozval sa: - Vaše šťastie, vysokovážený Mr.Wabble! - Čo je? - spýtal sa starec. - Že ste svoju zadnú nohu radšej odtiahli. - Prečo? - Pretože som veľmi šteklivý. - Naozaj? To musíme teda skúsiť! - a poriadne kopol Hammerdulla. Ale náš milý Dick bol aj pri svojej tlstote veľmi čiperný chlapík. Bol takisto zviazaný ako my. Ruky na chrbte, nohy dolu nad členkami. Skrčil rýchle nohy k telu, potom ich vymrštil ako pružinu a vyrazil celou silou do Old Wabbla. Starý cowboy stratil rovnováhu a vletel priamo do ohňa. Hneď sa zase postavil, ale oheň mu obškvŕkol polovicu hrivy, aj vrchné šaty mu obhoreli. Všetci okolo sa rozosmiali. Rozzúrený Old Wabble vylieval svoj hnev nie na Dicka, ale na trampov, ktorí si z toho robili žarty. Dick Hammerdull zatiaľ pokojne ležal a potom sa obrátil k Pittovi Holbersovi s otázkou: - Všakže som to dobre urobil? Máš z toho aj ty radosť, však, starý medveď? - Hm, ak si myslíš, že to bol dobrý zásah, súhlasím s tebou ako vždy, milý Dick. Len teraz sa prihnal Old Wabble, aby sa pomstil Dickovi, ale Cox ho zachytil. - Nechajte ich na pokoji, potom sa vám nič nestane! Old Shatterhand je váš, tí ostatní patria nám a ja nechcem, aby ste ich zbytočne týrali. - Vy ste sa stali zrazu akýmsi ohľaduplným, - mrmlal starec. - Nazvite si to, ako chcete. Títo ľudia musia ísť s nami, a nepôjdem predsa so zmrzačenými a dobitými chlapmi. Ostatne, máme iné starosti než škriepiť sa s nimi. Veď ani dosiaľ nevieme, kde majú kone. Hľadajte ich! Naše kone boli nedaleko ohrady priviazané ku kolom, aby sa pásli. Skoro ich našli. Trampi sa najedli, keď som bol v mrákotách, a chceli spať teraz až do rána. Cox určil dvoch mužov, aby strážili, a ostatní si ľahli. Old Wabble si ľahol medzi mňa a Winnetoua a pripútal si k sebe ešte aj moju ruku zvláštnym remeňom. Naše položenie bolo síce veľmi zlé, ale zúfať sme nemuseli. Už to bol znamenitý úspech, že sa Winnetouovi podarilo oddialiť moju smrť. Ku Squirrel Creeku bola ďaleká cesta. Prečo by sa dovtedy nestalo niečo, čo by nám poskytlo príležitosť uniknúť? Ostatne tak ďaleko som ani nerátal. Mojou nádejou bol Kolma Puši. Keď som sa prebral z omráčenia, poobzeral som sa po ostatných. Vtedy som spozoroval, že tajomný Indián zmizol. Na okamih vo mne skrslo podozrenie, či azda nebol spojený s trampmi. Ale hneď som takúto myšlienku zahnal. Povesť, akej sa Kolma Puši tešil, vylučovala možnosť, že by sa stýkal s ľuďmi tohto druhu. Neutiekol azda, keď počul, že prichádzajú trampi? Ale ani tomu som nechcel veriť. Ako to, že nás nezobudil a nevystríhal?

Obaja strážcovia sedeli pri ohni, každý z jednej strany, a udržovali ho. Tamten na druhej strane bol iste unavený a ľahol si. Tento, čo bol bližšie ku mne, obrátil sa mi chrbtom a skrýval ma tak pred zrakom druhého. Údolím podúval vietor a rozkýval kry a stromy. Ich šum prehlušil šelest, ktorý spôsosoboval človek, tajne sa blížiaci v tráve. Chvíľami som zdvihol hlavu a pozoroval kruh spiacich. Okrem strážcov, Winnetoua a mňa všetci ostatní spali. Po mojej pravej strane ležal Hammerdull a po ľavej starý Wabble, za ním Winnetou, Pitt Holbers a potom trampi. „Teraz by bola príhodná chvíľa," pomyslel som si, keď som vtom spozoroval vpravo za sebou slabý, pomalý pohyb. K mojej hlave sa priblížila hlava. - Nech sa Old Shatterhand nehýbe! - šepkal mi. - Myslel na mňa môj biely brat? - Áno, - odpovedal som práve tak ticho. - Veril som, že prídeš. - Kolma Puši chcel vlastne prísť k Winnetouovi, ale tam by nebol tak dobre krytý. Nech mi biely brat povie, čo si želá. Som pripravený počúvať! - Chceš nás vyslobodiť? - Áno. - Kde? - To určí Old Shatterhand; on to bude najlepšie vedieť. - Tu ešte nie. Musíme vystihnúť taký okamih, aby sme mohli vyslobodiť hneď aj ostatných druhov. Ale bude nás môj červený brat nasledovať? - Rád. .- Ako dlho a ako ďaleko? - Tak dlho a tak ďaleko, až vás oslobodí. - Počul si azda, čo sme hovorili? - Áno. Kolma Puši ležal za kameňmi a všetko počul. - Aj to, že chceme ísť ku Squirrel Creeku? - Aj to. Belosi chcú bonanzu, ktorej tam niet. - Pozná môj červený brat Squirrel Creek? - Dobre poznám každý kraj tu a ešte široko-daleko. - Je na ceste k tomu Squirrel Creeku azda miesto vhodné pre naše oslobodenie večer? - Kolma Puši pozná také miesto, na ktoré môžete dôjsť v príhodnom čase, takže nebude nápadné, že tam chcete nocovať. Ale pôjdu bieli mužovia aj tam za tebou? - Zaiste. Vidí sa mi, že sa nevyznajú v tomto kraji, a ak ich máme doviesť ku Squirrel Creeku, musia sa spoľahnúť na naše vedenie. - Nech teda ide Old Shatterhand odtiaľto priamo na západojuhozápad, a až keď príde k Rush Creeku, nech prejde túto rieku. Potom nech ide tak dlho po druhom brehu rieky, až dôjde k miestu, kde sa stretá severné a južné rameno tejto rieky. Odtiaľ nech ide okolo južného ramena po prérii, ktorá pomaly stúpa a na ktorej tu i tam zbadá nemnohé kroviny, až dôjde ku skalnatému kopcu, ktorý vidieť už zďaleka. Na jeho úpätí vyvierajú viaceré pramene. Na skale okolo prameňov sú nahusto stromy. Pri najsevernejšom z týchto prameňov je vhodné miesto, na ktorom môžete táboriť. - Dobre; nájdem ten prameň. - A Kolma Puši ta príde tiež. - Ďakujem červenému bratovi a som ochotný, keď sa oslobodím, v každom nešťastí dať zaňho aj svoj život. - Dobrý Manitou podivuhodne riadi kroky svojich detí; možno aj Kolma Puši bude raz potrebovať Winnetouovu a Old Shatterhandovu pomoc. Som vaším priateľom a vy buďte mojimi bratmi!

Po týchto slovách zmizol práve tak ticho, ako prišiel. Z druhej strany Old Wabbla zaznelo Apačovo polohlasné zakašlanie; to platilo mne. Dal mi tým najavo, že spozoroval návštevu Kolma Pušiho. Jemu, ktorý mal tak neporovnateľne bystré zmysly, to nemohlo ujsť. Obaja sme boli uspokojení a vedeli sme, že terajšie naše položenie nepotrvá dlho. Mohli sme pokojne zaspať. V hlave mi ešte vírilo veľa myšlienok o Kolma Pušim. Hovoril skoro plynne po anglicky a používal správne výrazy západojuhozápad a západoseverozápad, ktoré som z úst iného Indiána nepočul. Odkiaľ pochádzala táto zbehlosť, keď viedol taký osamelý a odrezaný život? Predtým sa bližšie stýkal s belochmi? Možno mal zlé skúsenosti a utiahol sa do samoty, v ktorej sa teraz nachádzal. Keď som sa ráno zobudil, delili sa trampi o korisť, ktorú u nás našli. Old Wabble mal všetky moje veci, Cox si osvojil Winnetouovu striebrom obitú pušku, nemysliac na to, že by ho všade, kde by ju videli v jeho rukách, prezradila ako lúpežníka a vraha alebo aspoň zlodeja. Privlastnil si aj Apačovho žrebca Ilčiho a dal Old Wabblovi dobrú radu: - Druhého žrebca, na ktorom jazdil Old Shatterhand, si vezmite vy, Mr.Cutter. Z toho vidíte, že s vami dobre zmýšľam. Ale Old Wabble pokrútil hlavou: - Ďakujem pekne, nechcem ho! Dobre som vedel, prečo. Poznal totiž môjho Hatátitlu. -- Prečo nie? - spýtal sa zadivený Cox. - Ste predsa výborným znalcom koní a musíte vedieť, že týmto dvom žrebcom sa nijaké iné zviera nevyrovná. - Pravdaže viem, ale radšej si vezmem tohto tu. Myslel pritom na Šahko Mattovho koňa. Cox potom určil môjho koňa inému trampovi. Tak to bolo aj s ostatnými našimi koňmi, ktoré boli lepšie ako kone trampov, okrem Hammerdullovej starej kobyly, ktorú nikto nechcel. Osagov kôň sa svojmu jazdcovi dosť rýchlo poddal. Horšie to bolo s Apanačkovým, ktorý hneď utiekol i s jazdcom a len o chvíľu sa vrátil. Cox, ktorý si chcel osedlať Winnetouovho Ilčiho, vyletel vysokým oblúkom a spadol na zem. Aj môj Hatátitla urobil to isté s druhým trampom. Oba žrebce stáli potom pokojne a nepohnute, akoby sa nič nebolo stalo. Chlapi vyskočili znovu do sediel, ale opäť sa našli na zemi. Old Wabble sa len potmehúdsky pozeral, a keď Cox po tretí raz zletel, prepukol v hlučný smiech: - No teraz už viete, Mr.Cox, prečo som nechcel toho čierneho diabla? Tieto dva žrebce neznesú na sebe cudzieho jazdca. - Prečo mi to hovoríte len teraz? Aby vás čert zobral! Nedalo sa nič robiť, museli si vysadnúť opäť na svoje kone. My sme dostali svoje vraníky a vyšli sme. Keď sme sa blížili k údoliu, prišiel Cox k môjmu boku a pýtal sa: - Myslím, že nepodniknete nič, čím by ste si svoje postavenie ešte zhoršili! Poznáte dobre cestu? - Áno. - Dúfam, že nás nepovediete naschvál zle! - Ešteže čo! - Kam prídeme dnes? - K istému prameňu na onej strane Rush Creeku. Veľmi sa mi páčilo, že Cox súhlasil s tým, aby som išiel vpredu, pretože podľa Apačovej výpovede som si zapamätal polohu bonanzy. Aby som sa dozvedel, nakoľko sa tu trampi vyznajú, opýtal som sa: - Veď poznáte krajinu okolo Squirrel Creeku, nie? - Nie. - Ani jeden z vašich ľudí? - Nikto, - priznal sa. - Nech vás ta vedie radšej Winnetou! - On si nezapamätal miesto, kde leží zlato. - A vy si naozaj myslíte, že vám ho ukážem? - Prirodzene! Akože ináč?! - Čo by som z toho mal, keby som vám k nemu dopomohol? Nič, vôbec nič! Mám sľúbenú smrť. Myslíte, že je to pre mňa radosť urobiť vás milionármi za to, že ste nás prepadli a orabovali. a mňa pritom čaká smrť? - Hm! - zahundral, ale nepovedal na to nič. - Ešte ste o tom, vidí sa mi, vôbec nepremýšľali? - Pravdaže nie; ale musíte predsa brať ohľad na svojich kamarátov. - Ako to? - Ak bonanzu nedostaneme, všetci zomriete! - Čo ma po tom, keď ja zomriem? Kto berie ohľad na mňa? Čo mám z toho, že budú iní žiť, keď ja prídem o krk? - Chimney corner! Nebudete predsa taký ukrutník voči nim! - Ja, ukrutník? Vidí sa mi, že žartujete! Hovorí o ukrutnosti, a sám je taký, pretože ich chce zabiť, ak nedostane zlato! Pusťte nás, a potom nebude o ukrutnosti ani reči! - Azda som blázon? - Nerobte mi teda výčitky, ktoré patria iba vám! Cox chvíľu pozeral zamyslene do zeme, a potom sa ozvali - Well! Porozprávajme sa úprimne! Naozaj ste prišli na tú myšlienku, že nám zatajíte miesto zlatého pokladu? - Áno. Pravdaže! - Vyhoďte si to z hlavy! Stálo by to vašich kamarátov život, a sám by ste si tým len uškodili. - Ako? - Pretože ešte vôbec nie je isté, či vás vydám Old Wabblovi. - Ach, - predstieral som údiv. -Áno, - prisvedčil Cox. - Náhodou ide starec vpredu a nemôže počuť, o čom s vami hovorím. Ak nám ukážete bonanzu a ak je taká bohatá, ako ju Winnetou opisoval, som ochotný oslobodiť nielen vašich druhov, ale aj vás. - Naozaj? - Áno. - Aj to sľúbite? - Žiaľ, celkom určite vám to predsa len nemôžem sľúbiť. - Tak sú mi vaše rečičky na nič. Chcem vedieť, na čom som! - Ale na niečo vám predsa len budú: Ide predsa o bohatstvo bonanzy. Ak budeme v tomto ohľade spokojní, budete spokojný aj vy so mnou. Vy predsa najlepšie viete, ako to tam vyzerá. - Pokiaľ ide o to, viem určite, že sa tam skrývajú milióny. - Nuž tak je dobre, a odteraz akoby ste boli slobodný. - Ale čo na to povie Old Wabble? - O to sa nebojte! Ponechajte to na mňa! Ak mi bude robit ťažkosti, pošlem ho jednoducho k diablovi. - Ale to predsa nejde; aj on musí dostať svoj podiel z bonanzy. - Nezmysel! Nevideli ste, že som mu to povedal iba tak? Nie som taký sprostý, aby som mu dodržal slovo! Bol ešte hlúpejší, pretože keď chcel zrušiť slovo dané Old Wabblovi, ako som sa mohol spoľahnúť, že dodrží slovo mne. Vôbec by ma neprepustil na slobodu, keby dostal bonanzu. Naopak, keďže nemal nijakých svedkov, neboli si ani moji druhovia istí životom. Išlo mu len o to, aby získal moju ochotu. Ak dostane zlaté ložisko, nebude mu záležať na tom, či k jednému nedodržanému slovu nepridá druhé. Najviac ma pritom urážalo, že tento lotor si dovoľoval hovoriť so mnou tak dôverne. Bol by som mu najradšej napľul do tváre, ale okolnosti ma nútili, aby som sa správal pokojne. - Už ste si to rozmysleli? - opýtal sa ma o chvíľu. - Áno. - Čo chcete urobiť? - Uvidím, či dodržíte slovo. - Ukážete mi teda ten placer? - Áno. - Well! Nič múdrejšie nemôžete urobiť. Ostatne, keby som i nedodržal slovo, ak by ste prišli o život, bolo by vám celkom ľahostajné, či máme zlato my, alebo či ostane v zemi. To bol čudne potešiteľný záver nášho rozhovoru! Áno, potom by mi to bolo a muselo byť celkom ľahostajné! Na šťastie mal som pritom veľké zadosťučinenie, že totiž na Squirrel Creeku nie je nijaký placer, a teda nie ja, ale on bude oklamaný. Keď sa Cox odo mňa vzdialil, počul som zaujímavý rozhovor. Za mnou šli totiž Dick Hammerdull a Pitt Holbers a medzi nimi jeden tramp. Nestrážili nás velmi prísne, pretože sme boli spútaní a mohli sme ísť na koňoch, ako sa nám zapáčilo. Kým bol Cox vedľa mňa, nemohol som si všímať, čo sa za mnou hovorí; teraz som počul, ako Dick povedal: - A vy naozaj tomu veríte, že nás tak pevne držíte? - Áno, - odpovedal tramp. - Nezmysel! My s vami ideme iba na prechádzku. -A ste pritom spútaní! - To iba tak pre zábavu! - Ďakujem za takú zábavu! A pritom ste okradnutí! - Áno, okradnutí! To je práve na tom najsmutnejšie! - smial sa Dick. Dick a Pitt mali totiž peniaze zašité pod podšívkami šiat. - Máte akúsi dobrú náladu, - povedal tramp namrzene. - Ja na vašom mieste by som sa tváril oveľa vážnejšie! - Vážnejšie? Prečo by sme mali vešať hlavy? Nám je dnes tak dobre ako kedykoľvek inokedy. Nato tramp hnevlivo zaklial a zvolal: - Vy si ma chcete doberať, chlapíci! Ale márne sa snažíte zakryť svoju zlosť nad tým, že ste nám padli do rúk! - Či sa hneváme my alebo vy, to je predsa jedno, to je celkom fuk. Isté je, že teraz ste nahnevaný vy! Nemyslíš, Pitt Holbers, starý medveď? - Áno, súhlasím s tebou, milý Dick, - odpovedal dlháň. - Ja že sa hnevám? - zvolal tramp. - Vy ste sa celkom zbláznili! - Ó, nie! A viem aj to, že sa budete hnevať ešte viacej. - Kedy a prečo? - Kedy? Až sa budeme s vami lúčiť. A prečo? - Pretože už nebudeme mať dlho pri sebe takých prostosrdečných a veselých ľudí. - To je šibeničný humor! Viete predsa, čo vás čaká! - Nevieme! Aký slávny osud? - Pošleme vás všetkých na druhý svet, ale všetkých! - Počúvajte, ak nás pokladáte za takých hlupákov, potom vám musím povedať, že ak je niekto z nás troch hlúpy, tak ste to vy! Či si myslíte, že nás tak pevne držíte v rukách? Ja som síce trocha pritlstý, ale vykĺznem sa vám aj z tej najužšej slučky. A Pitt Holbers, toho ani nemáte za čo chytiť. A kto by chcel udržať Old Shatterhanda a Winnetoua, ten už celkom stratil rozum. Preto vám tu slávnostne prehlasujem, že sa vám vyšmykneme, skôr než sa nazdáte. Potom vám sklapnú zuby naprázdno. Alebo ešte lepšie, obrátime oštep tak, že vy budete našimi zajatcami! Ale ostať s vami dlhšie ako jeden deň, to by som nezniesol. Radšej utečieme. Nie je tak, Pitt Holbers, starý medveď? - Hm! - hundral dlháň. - Ak myslíš, milý Dick, tak máš pravdu. Utečieme! - Nám že utečiete? - smial sa tramp. - Hovorím vám, že vás držíme tak pevne a isto, ako že sa náhodou volám tiež Holbers! - Ale čo! Holbers? Pekné meno! No nie? Voláte sa aj Pitt? - Nie. Moje krstné meno je Hosea. Zaujíma vás to azda? - Hosea? Uff! Pravdaže nás to zaujíma! - Prečo kričíte uff! Bolí vás moje meno? - Počul si, Pitt Holbers, že tento pán má krásne biblické meno Hosea? - Ak si myslíš, že som to počul, tak sa nemýliš. - A čo na to povieš? - Nič. - Naozaj nič? Vlastne máš pravdu, milý Pitt, tento muž je tramp, a preto najmúdrejšie je mlčať pred ním. Ale priznám sa ti, že je mi dosť ťažké, keď mám držať jazyk za zubami. - Čo sú to za tajuplné reči? - pýtal sa tramp. - Týkajú sa azda mňa, či môjho mena? - Tak sa vidí, že áno. - Ako to? - Povedzte, nie je vo vašej ctenej rodine ešte dajaké podobné biblické meno? - Áno. - Aké? - Joel. - Uff! Opäť jeden z prorokov! Váš otec bol iste zbožný a s bibliou oboznámený človek! Alebo azda nie? - To ani neviem! Bol to veľmi bystrý chlapík, ktorý si nedal od kňazov nič nahovoriť. Ja som sa podal naňho! - Teda vaša matka bola pobožná? - Žiaľ, áno. - Prečo žiaľ? - Pretože svojimi vzdychmi tak otravovala otcovi životy že si ho musel osladzovať pálenkou. Taký múdry muž nevydrží pri modliacej sa sestre. Najlepšie urobí, keď ju nechá sedieť doma a odíde do krčmy. - Aha! Váš otec si osladzoval život, kým si ho nepresladil? - Áno; omrzelo ho to, až jedného dňa našiel zbytočný povraz a obesil sa. Visel na ňom tak dlho, kým ho neodrezali. Potrhávalo mi zviazanými rukami, keď som tohto chlapa počul rozprávať tak cynicky o smrti svojho otca. Ani najprostejši Indián by nebol sohopný takto sa vyjadrovať. Dick zatajil svoje rozhorčenie, zrejme mal dačo za lubom, a pokračoval so smiechom: - Áno, to sú iba zriedkavé prípady, že sa také niečo človeku zapáči. Ale vy, Mr.Holbers, ak sa nemýlim, povedali ste, že ste sa podali na otca? - Áno, to som povedal. - Tak vám radím, vyhýbajte sa podobným povrazom! - Pshaw! Ak som sa naňho podal v inom, v tomto zaiste nie. Život je taký krásny, že sa budem snažiť zachovať si ho čo najdlhšie a nebudem strkať hlavu do slučky. Ani by som nemal na to dôvody, pretože nie som taký hlúpy, aby som si vzal ženu, ktorá sa stále modlí. - Ja vás však predsa vystríham pred povrazom. Stáva sa občas, že niekto ostane visieť v slučke, ani sám nemusí prísť na myšlienku, aby do nej strčil hlavu. Nemyslíš aj ty, Pitt Holbers, starý medveď? - Hm! Ak si myslíš, že sa také niečo stáva, dávam ti za pravdu. Tento môj menovec, ktorý je taký múdry ako jeho otec, mi asi porozumie. - Zounds! - rozkríkol sa tramp. - Má to byť azda jemná narážka na šibenicu? - Prečo nie? - opýtal sa Hammerdull. - Pretože si také žarty vyprosím a zakazujem! - Nechápem, prečo sa rozčuľujete. Hovorili sme predsa iba všeobecne, že povrazy sa dávali a ešte aj dnes dávajú. Ak vás takto vystríham, tak je to len dobre myslené! - Ďakujem pekne! Také výstrahy nepotrebujem! - Well! Ale aby sme sa ešte vrátili k vašej materi, rád by som vedel, či okrem zbožnosti mala aj iné vlastnosti, ktoré vám utkveli v pamäti? - Iné vlastnosti? Nerozumiem vám, čo tým myslíte? - Nuž, myslím, v spôsobe výchovy. Zbožní ľudia bývajú prísni. - Ach tak! - smial sa tramp, ktorý netušil, kam Dick mieri. - Žiaľ, je to tak, ako hovoríte. Keby sa všetky modriny dosiaľ nachádzali na mojom chrbte a inde, ani by som neusedel na koni. - Teda jej mravné ponaučenia boli také dôrazné? - Áno, až často prenikali aj cez kožu. - Aj vášmu bratovi Joelovi? - Takisto. - A žije dosial? - Pravdaže; ani nepomyslí na smrť! - Kde je teraz? -Tu, medzi nami. - Ale čo? - Pozrite napred! Ten, čo ide vedia Coxa, to je on. - Good lack! Sú tu teda obaja proroci? Hosea i Joel? Čo na to povieš, Pitt Holbers, starý medveď? - Nič, - odvetil dlháň ešte stručnejšie než inokedy. - Čo vlastne máte so mnou a s mojím bratom? - To sa dozviete pravdepodobne čoskoro. Povedzte mi najprv, čím bol váš otec! - Všetkým možným, ako muž, ktorý sa pre svoju ženu musí stále hnevať. - To znamená pravdepodobne: všetkým a ničím. Ja by som ale rád vedel, čím bol, keď si jedného dňa zmyslel na prebytočný povraz. - Založil si sprostredkovateľmi sobášov. - Zaujímavé! Teda chcel aj iným dopriať možnosť hnevať sa? To bolo od neho veľmi pekné! - Zaiste, úmysel bol dobrý, ale výsledok zlý. - Nenašla sa azda ani jediná duša, ktorá by bola túžila spojiť sa s druhou? - Naskutku ani jediná! - A pravdepodobne preto našiel ten povraz? - Hej. Obrátil sa chrbtom k planému svetu, ktorý ho nechal hynúť hladom. - Naozaj jemný chlapík! Gentleman najvyššieho stupňa! Keby som ho tu mal, namaľoval by som mu na chrbát podobné upomienky, ako máte vy! Ženu a deti zbabelo opustiť! Fuj, do čerta! - Netárajte hlúposti! Keď zomrel, darilo sa nám lepšie. - Správne! Keď niet muža, ktorý by prepil ženin zárobok, darí sa vdove a deťom lepšie! - Počujte, ako ste na to prišli, že moja matka vlastne na nás zarábala? - Áno; drela ako kôň! - Skade to viete? - Žila v malom mestečku Smithville v Tennesee, keď sa jej muž, váš milý otec, zadusil v slučke? - Súhlasí! Ale povedzte, odkiaľ to všetko... - A potom išla so svojimi deťmi na východ, - pokračoval Dick, nedajúc sa prerušiť. - Aj to súhlasí! Ale povedzte mi konečne... - Dočkajte len trocha! Ona pracovala toľko, že sa mohla ujať chudobného synovca a vychovávať ho. Tomu sa však neskôr jej prísne výchovné metódy zdali bolestivé, jedného letného dňa zmizol. Je to tak, alebo nie? - Tak je to. Neviem však pochopiť, ako to všetko môžete vedieť! - Mali ste aj sestru? - Áno. - Kde je teraz? - Tá už zomrela. - Ste teda s počestným prorokom Joelom jedinými dedičmi svojej matky? - Akože ináč!? - A kde je dedičstvo? - U diabla! Čo iné sa s ním mohlo stať? Čo iné sme mali urobiť s tými pár sto dolármi ako prepiť ich? - Well! Vidieť, že ste sa celkom podali na otca! Hovorím vám po tretí raz: Chráňte sa povrazu! Čo myslíš, Pitt Holbers, starý medveď? Zaslúžia si to? - Hm, urobím, ako ty chceš, milý Dick. - Well, teda nedostanú nič: Súhlasíš? - Yes; nie sú hodní. - Či sú hodní, alebo nie, to je úplne jedno; je ale isté, že by sme boli na hlavu padnutí, keby to dostali. - Aké to máte zase tajnosti? O kom vlastne hovoríte? - pýtal sa tramp. - O Hoseovi a Joelovi, - odpovedal Hammerdull. - Teda o mne a o mojom bratovi? - Áno. - To teda my nemáme čosi dostať? - Áno. - Čo je to? - Naše peniaze. - Vaše peniaze? Čert by vám rozumel! Predsa sme vám vyprázdnili všetky kapsy! - Pshaw! Myslíte, že sme takí hlúpi, aby sme všetko ťahali sem na ďaleký západ? Pitt má nejaký majetok a ja tiež. Tie tisíce, mnohé tisíce dolárov sme dali dokopy a chceli sme to darovať vám a vášmu podarenému bratovi. Teraz sme ale došli k záveru, že z toho nedostanete nič, ani jediný cent. - Váš... majetok by sme boli... boli dostali? - Áno. - Nerobte si zo mňa blázna! Tramp chcel nepochybne niečo vyčítať z ich tvárí, pretože uplynula chvíľa, kým sa zadiveným hlasom ozval: - Naozaj neviem, na čom som! Tvárite sa tak vážne, a predsa to môže byť iba hlúpy žart! - Počujte, čo vám poviem: Ak sa pokladáte za chlapíka, ku ktorému sa srdečne znížime, aby sme s ním žartovali, tak nepoznáte ani seba, tým menej nás! Ste hlupák a lotor; ale my sme múdri a pozoruhodní ľudia, ktorí sa nebudú predsa zabávať s dajakým somárom a podliakom. - Zounds! Nezabúdajte, že ste našimi zajatcami! Nedám sa od vás urážať. Ak budete okolo seba hádzať podliakmi a darebákmi, môže sa vám to zle vyplatiť! - Len sa nerozčuľujte! Pshaw! Nebojíme sa vás. Nemáme vo zvyku nazývať veci inakšie ako ich pravým menom. Preto ani lotrov nebudeme menovať počestnými ľuďmi! - A keď vám pohrozím trestom?! - Nezmysel! Ste azda naším učiteľom a my vašimi žiakmi? Čoho sa dnes na nás dopustíte, môže sa vám zajtra vrátiť. Teda toho podliaka a darebáka neodvolám! A že ste somár, a ešte k tomu aký, to ste dokázali! - Čím som to dokázal? Von s tým! - Tým, že ešte stále nechápete, aké okolnosti sú spojené s tým, čo som vám povedal. - Čert vás môže rozumieť a pochopiť! - Vy ste nám bližšie, a nie ste ani oveľa lepší ako on! Povedali ste nám aj svoje priezvisko! - Áno, Holbers. - A môj priateľ sa volá? - Tiež tak. - A jeho krstné meno? - Pitt, ako som počul. Pitt Holbers. To je celkom... ach, ach! Hosea Holbers sa zarazil! Počul som, ako polohlasne zapískal cez zuby, a potom rýchlo pokračoval: - Pitt, Pitt, Pitt... tak sa predsa menoval náš malý bratanec, ktorého si matka vzala k sebe a - thunder storm! Bolo by to možné? Je tento dlháň azda naozaj tým niekdajším malým Pittom? - Konečne vám svitlo v hlave! Ale stálo to veľa námahy a práce, kým ste na to prišli! Nesvedčí to o Vašej múdrosti! Tramp si ani nepovšimol novú urážku a zvolal: - Čože? Je to pravda? Ty si ten hlúpy Pitt, ktorý sa vždy dal za nás od matky tak dobromyseľne zbiť? A ktorému sa toto výhradné zastupovanie tak znechutilo, že utiekol? No toto je dobré! A teraz ťa vidím opäť ako nášho zajatca! - Ktorého chcete zavraždiť! - dodal Hammerdull. - Zavraždiť? Hm! O tom tu teraz nehovorme. Povedz mi radšej, Pitt, kam si vtedy utiekol a čo si potom robil! Som na to zvedavý! Pitt si trochu odkašlal a odpovedal obvyklým suchým tónom: - Nechápem, ako som k tomu prišiel, aby ste mi tykali. To si nedovolím od človeka, ktorý svoju česť tak ďaleko od seba odvrhol, že sa nehanbil odísť medzi trampov! Musím, žiaľ, pripustiť, že som synom brata vášho otca, ale na svoje ospravedlnenie hovorím, že za toto príbuzenstvo nezodpovedám. Je mi veľkým potešením povedať vám, že som vaším príbuzným proti svojej vôli. - Ohó! - vpadol mu nahnevane do reči tramp. - Ty sa chceš za nás hanbiť? Ale za to si sa nehanbil, keď sme ťa živili? - Vy? Len vaša matka! A to, čo mi dala, musel som si poriadne zaslúžiť. Zatiaľ čo vy ste vystrájali svoje kúsky, ja som musel pracovať, až mi kosti prašťali. Okrem toho dostal som za vás viacej bitky ako jedla. Nie som vám dvom teda ani najmenej zaviazaný vďačnosťou. A predsa som sa chcel pokúsiť urobiť vám veľkú radosť. Hľadali sme vás, aby sme vám odovzdali svoje úspory, pretože sme zálesákmi a nepotrebujeme peniaze. Tak by ste sa zrazu stali bohatými. Ale teraz, keď sme sa s vami stretli ako s trampmi, bedármi a zločincami, nedajbože, aby sme vám dali tieto krásne peniaze, ktorými by sme mohli obšťastniť ľudí, čo si to zaslúžia. Stretli sme sa tu po prvý raz od svojho detstva, ale hneď sa aj rozlúčime. Neprajem si z celého srdca, aby som sa dožil tej urážky a ešte sa s vami niekedy stretol! Málovravný Pitt Holbers povedal túto reč celkom plynule; takže som sa naozaj čudoval. Správal sa skutočne ako gentleman. Aj sa mu dostalo hneď uznanie od Dicka Hammerdulla: - Dobre tak, milý Pitt, dobre tak! Hovoril si celkom z mojej duše. Áno, nájdeme si lepších ľudí, ktorých obšťastníme. Bol by som to povedal tými istými slovami, naozaj, presne tými istými slovami! - Vôbec nezávidíme tým dobrým a ešte lepším ľuďom, ktorí majú dostať vaše peniaze. Tých pár dolárov, čo ste na-hrdlačili, nepotrebujeme. Keď nájdeme bonanzu, budeme milionármi! - Ak ju nájdete! - chichotal sa Hammerdull. - Prirodzene, že nie my, ale Old Shatterhand! - Áno, a ten vám ju ukáže! - Pravdaže ukáže! - Áno, áno! Už ho vidím, ako mieri ukazovákom na zem a hovorí: Tu leží samé zlato, balvan na balvane. Buďte takí dobrí a povyťahujte ho! Väčšie potešenie nám úbohým zajatcom ani nemôžete urobiť! Potom nás postrieľate na kopu, aby sme nemohli nič prezradiť. Potom si vezmete milióny, vrátite sa naspäť na východ a uložíte ich do banky a budete žiť z úrokov bohato a radostne ako ten boháč z evanjelia a dáte si vypekať slivkové koláče pre svoje zobáky. Ako sa mi vidí, tak to bude. Čo myslíš, Pitt Holbers, starý medveď? - Áno, a najmä s tými slivkovými koláčmi to bude tak. - Nerozprávajte také somariny! - rozkríkol sa Hosea. - Hovorí z vás číra zloba a závisť! Najradšej by ste mali bonanzu pre seba, keby ste mohli! - Túto bonanzu, práve túto? Ach, tú vám dožičíme z celého srdca! Už sa tešíme, ako budete vyvaľovať oči, až budeme na mieste. O jednom veľmi pochybujem. - O čom? - Aby ste od samej radosti nezabudli brať. - Ó, keď je to len to, tak vás nemusí hlava bolieť. Nič nenecháme ležať, pretože brať, to je naše remeslo! - Celkom správne! To my vieme! - Teda si nerobte nijaké starosti! A teraz musím ísť za svojím bratom, aby som mu oznámil, že som našiel milého bratanca Pitta, ktorý mi nechce dovoliť, aby som mu tykal! Tramp popohnal koňa dopredu, kde sa nachádzal jeho brat Joel, rovnaký lotor. - Bol by si čakal niečo takého? - počul som Dicka. - Nie! - odvetil Pitt krátko. - Čisté príbuzenstvo! -Som naňho veľmi pyšný! - Je to strašne mrzuté! - Ba ani najmenej! Nemrzí ma to, lebo sú mi celkom ľahostajní. - Ach, na to ja nemyslím! - A na čo teda? - Na naše peniaze. - Komu ich teraz dáme? Ja nechcem byť boháčom. Nechcem sedieť na peňaženke a strachovať sa, aby mi ju nikto neukradol, ale chcem pokojne a zdravo spávať. - Áno, teraz si môžeme zase lámať hlavy! - Opäť začínať od začiatku a vymýšľať, kto nám vezme peniaze! Je to hlúpa, načisto hlúpa história! Vtedy som obrátil hlavu a povedal som im: - Nerobte si zbytočné starosti! Hneď popošli ku mne, z každého boku jeden, a Dick sa pýtal: - Nemáme si robiť starosti? Viete azda o niekom, koho by sme mohli obdarovať? - Mohol by som vám menovať stovky takých ľudí, ale ja to myslím ináč. Máte teda peniaze? . - Žiaľ, nemáme. Má ich generál, veď to viete, Old Shatterhand. - Tak teraz sa pre to ešte netrápte! Ktovie, či ho ešte niekedy chytíme? - Ó, ste tu predsa vy a Winnetou! To je, akoby sme ich už mali! Počuli ste, o čom sme sa teraz rozprávali? - Áno. - Že sme našli Pittových bratancov? - Áno. - Čo na to poviete, sir? - Že ste konali veľmi neopatrne. - Ako to? Mali sme azda zamlčať, kto je Pitt Holbers? - Nie. Ale počínali ste si tak, ako keby ste určite vedeli, že budeme skoro oslobodení. - Bola to chyba? , - Veľmi veľká! Teraz môže u nich vzniknúť podozrenie, preto budú opatrnejší, a všetko sa môže pokaziť. - Hm, to je tiež pravda. Ale mali sme azda tomu lotrovi spôsobiť radosť a mať ovisnuté nosy až po sedlá? - Ani to nebolo treba!..... - Veď vy ste tiež hovorili s Coxom a Old Wabblom veľmi sebavedome! - Ale predsa nie tak nápadne ako vy teraz s týmto Hoseom Holbersom, ktorý, na šťastie, nie je velmi dôvtipný. Vaše posmešky o bonanze boli pre nás veľmi nebezpečné. Veď trampi musia do posledného okamihu veriť, že naozaj poznám zlatú baňu. - Dobre, ale kedy príde ten posledný okamih? - Možno ešte dnes. - Skutočne? - Myslím! - Ale ako? - To teraz ešte presne neviem. Kolma Puši príde a oslobodí ma. - Ten? Kto by si to bol pomyslel! A viete to určite? - Áno, sľúbil mi to. Čo urobím, až budem slobodný, to uvidím podľa okolností. Nesmiete zaspať, ale musíte sa robiť, ako keby ste spali. Povedzte to nenápadne aj ostatným! Ja s nimi nechcem hovoriť, aby to nevzbudilo podozrenie. Nemusíte sa teda pred trampmi tváriť skľúčene, ale ani veľmi smelo. Vyzval som ich, aby šli pokojne za mnou a čakali, čo príde. Bratia Holbersovci zastavili svoje kone, a keď sa k nim dvojčence Dick a Pitt priblížili, ukázal Hosea na Pitta: - Ten dlháň, to je náš bratanec, ktorý kedysi za nás dostával výprask, a teraz mu hrdosť bráni, aby som mu tykal. Joel pozrel na Pitta pohŕdavo a povedal: - Ešte bude rád, keď mu dovolíme, aby vôbec smel s nami hovoriť! Teda svoje peniaze nám chcel darovať? - Áno, vraj celý svoj majetok! - A ty si tomu veril? - Ani nápad! - Veď preto! Pozri naňho! Kde by ten vzal dajaký majetok! Číra mudrlantská hlúposť! Chcel nás navnadiť. Ale nebudeme hlúpi, aby sme mu naleteli! Poď! - Teda sme mudrlantsky hlúpi, Pitt Holbers, starý medveď! To sú dve vlastnosti, o ktoré sa môžeme podeliť. Ty si vezmeš hlúposť a ja to druhé. Si spokojný? -Spokojný! Tak to musí byť medzi priateľmi! Musia si požičiavať to, čo nemajú. - Prosím! Vďačne! Vtom ma vyzvali, aby som šiel na čele výpravy, pretože dosiaľ som len tu i tam udával hlasným slovom, akým sa má ísť smerom. Cválali sme dosť rýchlo a dostali sme sa do blízkosti sútoku oboch ramien Rush Forku. Kraj tu bol veľmi bohatý na vodu, a preto bola préria často prerušovaná malými a väčšími skupinami krov a stromov. Bolo teda potrebné, aby som šiel vpredu. Aby sa mi azda nezachcelo utiecť, vzali ma Cox a Old Wabble medzi seba. Mali sme opäť pred sebou taký zalesnený ostrov, keď tu Old Wabble vystrel ruku a zvolal: - All devils! Kto to tam prichádza? Chlapi, dajte naňho pozor! Držte zajatcov pokope. Tu prichádza niekto, kto vynaloží všetko, aby ich oslobodil! - Kto je to? - pýtal sa Cox. - Dobrý priateľ Winnetoua a Old Shatterhanda. Old Surehand sa volá. Mohol by som prisahať, že je to on. Z lesíka vyrazil jazdec a hnal sa v plnom trysku proti nám. Bol ešte od nás veľmi ďaleko, nemohli sme rozoznať tvár; ale videli sme bohaté vlasy, ktoré za ním poletovali ako závoj. Ponášal sa na Old Surehanda, nebol to však on, ale Kolma Puši, ktorý nám šiel v ústrety. Chcel nám ukázať, že je na mieste. Najprv predstieral, ako by nás nevidel; potom zarazil koňa a pozoroval nás. Popošiel bokom, akoby sa nám chcel vyhnúť, ale hneď sa zase vrátil späť a čakal, až sa k nemu priblížime. Keď sme sa priblížili natoľko, že sme rozoznali farbu tváre, povedal Old Wabble s uspokojením: - Nie je to Old Surehand, ale akýsi Indián. To je dobre, veľmi dobre! Ku ktorej čriede asi patrí? - To je hlúpe stretnutie, - zahundral Cox. - Prečo? Oveľa lepšie, ako keby to bol beloch. Ale nemusel by sa potĺkať práve po našej ceste. Musíme si naňho ostro vyjsť, aby si azda nezmyslel špehovať nás. Vtom sme dorazili k Indiánovi a zastali sme. Pozdravil hrdým pokynom ruky a pýtal sa: - Nevideli azda moji bratia indiánskeho bojovníka, ktorý si nesie sedlo a hľadá koňa, čo mu dnes v noci utiekol? Cox a Old Wabble sa nahlas rozosmiali a Cox odpovedal: - Bojovníka, ktorý si nesie sedlo? - Prečo sa môj biely brat smeje? - pýtal sa Indián vážne a zadivene. - Keď kôň utečie, treba ho predsa hľadať! - Celkom správne! Ale kto nechá utiecť koňa a potom za ním behá so sedlom, nemôže byť slávny bojovník! Bol azda tvoj priateľ? - Áno. - Máte ešte viacej kamarátov? - Nie. Keď sme v noci spali, kôň sa splašil a odtrhol a ani ráno ho nebolo. Vydali sme sa na cestu, aby sme ho hľadali, no doteraz som nenašiel ani koňa, ani jazdca. - To je veselá história! Vidí sa mi, že ste obaja vynikajúci chlapíci! Treba mať pred vami rešpekt. K akému kmeňu patríte? - K nijakému. - Teda vyobcovaní! Vyvrheli! No, chcem byť ľudský a milosrdný a pomôcť vám. Áno, videli sme ho. - Kde? - Tak asi dve míle odtiaľto. Len choď stále po našej stope. Stretol nás a pýtal sa na teba. - Aké slová preriekol ten bojovník? - Veľmi krásne, plné úcty, na ktoré môžeš byť hrdý. Pýtal sa, či sme nevideli smradľavého červeného psa, ktorého naháňa hmyz po prérii. - Môj biely brat mu zle rozumel. - Ach! Skutočne? Ako to teda povedal? - Pýtal sa, či belosi nevideli psa, ktorý naháňa po prérii smradľavý hmyz. Teda sa tie slová splnia a pes nájde špinavý hmyz. Stisol koňa v slabinách, ten sa vypäl a mohutným oblúkom skočil okolo nás. Potom odcválal po našej stope, ako mu bolo povedané. Všetci za ním pozerali, ale on sa ani raz neobzrel a cválal hrdo ďalej. Cox mrmlal: - Prekliata červená koža! Čo tým myslel? Rozumeli ste tomu prekrúteniu mojich slov, Mr.Cutter? - Nie, - odpovedal starý Wabble. - Dajaké indiánske výrazy! Hovoril, len aby niečo povedal, a nič tým nemyslel. - Well! Len nech cvála dve míle a nech ďalej hľadá! Červeného bojovníka so sedlom na chrbte! Poriadni dvaja galgani! Táto biedna čvarga stále viacej upadá!

Ešte sme ďaleko nezašli, keď nás prekvapilo nové, pre nás veľmi dôležité stretnutie, na ktoré nikto z nás nečakal, najmä dnes nie. Cválali sme popri úzkom prahu krovín, ktorý sa ako had vinul po savane, a práve keď sme došli na jeho koniec, zbadali sme dvoch jazdcov, ktorí mali nákladného koňa a prichádzali z pravej strany. Pretože aj oni nás už spozorovali, nebolo možné sa ukryť ani im, ani nám. Išli sme teda a videli sme, že jazdec vzal do ruky pušku, čo sa vždy robí, keď ide o stretnutie s cudzincami. Keď sme sa k nim priblížili asi na tristo krokov, zastali a chceli nás nechať prejsť okolo bez slova. Ale Old Wabble povedal: - Tamtí asi nechcú nič o nás vedieť, teda poďme rovno k nim! Boli sme od nich sotva niekoľko krokov, keď som začul za sebou výkriky. - Uff, uff! - zaznel hlas Šahko Matta. - Uff! - zvolal iba raz Apanačka, ale oveľa výraznejšie. Bol veľmi prekvapený. Pozrel som lepšie a skoro som zhíkol ako tí dvaja. Jazdec s puškou v ruke bol biely medicinman Komančov Tibo-taka a druhá postava bola jeho indiánska squaw, tajomná Tibo-vete. Nákladného koňa mali so sebou už na Harbourovej farme. Medicinman sa stal nepokojným, keď videl, že prichádzame k nemu, ale iba na chvíľu; potom popohnal koňa nám v ústrety a kývajúc rukou, volal: - Old Wabble, Old Wabble! Welcome! Keď ste to vy, nemám sa čoho obávať, Mr.Cutter! - Čo je to za chlapa? - pýtal sa starý cowboy udivene. - Nepoznám ho. - Ani ja, - odpovedal Cox. - Uvidíme, až príde bližšie! - Old Wabblovu dlhú vychudnutú postavu s vejúcimi bielymi vlasmi, z ktorých mu pri včerajšom ohni polovica obhorela, bolo už zďaleka poznať. Keď sme sa priblížili, poznal medicinman aj nás. Najprv nevedel, či má utiecť a či ostať, ale keď videl, že sme spútaní, radostne vykríkol: - Old Shatterhand, Winnetou, Šahko Matto... a ... a... - svojho domnelého syna nechcel menovať, - ... a vaši chlapíci sú všetci poviazaní! To je úžasné, Mr.Cutter! Ako sa to stalo? Ako ste to urobili? - Kto ste vlastne, sir, že ma poznáte? Vidí sa mi, akoby som vás už dakde bol videl, ale neviem sa rozpamätať, - povedal Old Wabble. - Len si spomeňte na Llano Estacado! - Ale kde, ako a kedy? - Keď sme boli zajatcami Apačov. - My, koho tým myslíte? - My, Komančovia! - Čo, ako? Rátate sa ku Komančom?! - Vtedy áno, ale dnes už nie. - A hovoríte, že sa nemáte čoho obávať? - Celkom tak! Vy predsa nemôžete byť priateľom mojich nepriateľov, lebo ste vtedy ukradli Shatterhandovi pušky a ste priateľom generálovým. A na farme som sa dozvedel, že ste mali zase veľmi zlú zrážku s Old Shatterhandom a Winnetouom. Preto sa veľmi teším, že som vás stretol. - Well! To je všetko pekné, ale... - Len sa rozpomeňte! Bol som vtedy samozrejme ako Indián na červeno zafarbený a tak... - All devils! Na červeno zafarbený? Už sa rozpomínam! Nie ste bývalý medicinman Komančov? - Áno, to som ja. - Je to možné? Medicinman, ktorý, ako vidím, bol pôvodne belochom! To je veľmi zaujímavé! Musíte mi to porozprávať! Zastavíme sa tu, lebo je to zriedkavé dobrodružstvo. - Ďakujem vám, Mr.Cutter, ale dnes sa veľmi ponáhľam. Dúfam, že sa opäť uvidíme. Dnešný deň patrí medzi najšťastnejšie v mojom živote, pretože máte v rukách ľudí, ktorých by som na mieste postrieľal, keby som mohol. Držte ich dobre! Počas jeho reči všímal som si druhého jazdca. Bola to squaw, teraz bez závoja. Mala na sebe mužský oblek, ale bola to tá istá vysoká širokoplecia postava, ktorú som stretol v Kaam kulano. Tmavohnedá, vráskavá, vpadnutá tvár, smutné, meravé, divým plamom šialenca svietiace oči. Sedela na koni v mužskom sedle pevne, ako dobrá jazdkyňa. Utvorili sme okolo medicinmana polkruh. Pozrel som na Apanačku. Sedel na koni nehybne ako socha. Videlo sa mi, že preňho niet na svete ničoho, iba táto žena, ktorú pokladal za svoju matku. A predsa sa k nej nepokúsil priblížiť. Medicinman zrejme nebol rád, že aj jeho žena k nám došla, ale jej duševná nepríčetnosť ho upokojovala. Opäť sa obrátil na Old Wabbla: - Musím, ako som povedal, ísť ďalej, ale až sa zase stretneme, dozviete sa, prečo mám takú radosť, že ste lapili týchto chlapíkov. Čo s nimi urobíte? - To sa ešte ukáže, - odpovedal starec. - Poznám vás trochu primálo, než aby som vám odpovedal na túto otázku. - Well! Aj tak som spokojný, pretože myslím, že s nimi nebudete zachádzať v rukavičkách. Zaslúžia si smrť, nič inšie. Keď ich vidím v putách, má to pre mňa väčšiu cenu ako desať rokov života. Aká je to pastva pre oči! Môžem si ich, Mr.Cutter, trochu obzrieť? - Prečo nie? Poprezerajte si ich, ako sa vám páči! Medicinman prišiel k Osagovi a zasmial sa mu do tváre. - To je Šahko Matto, ktorý sa toľko rokov márne namáhal, aby nás našiel! Biedny červ! Ty, a chytiť takých ľudí, ako sme my dvaja! Na to predsa nestačí tvoj vodnatý mozog! Bol to vtedy od nás znamenitý kúsok, čo? Toľko a takých lacných kožušín nakúpiť, to sa iste ešte nikomu nepodarilo! - Vrah! Zlodej! - zavrčal naňho náčelník. - Keby som mal voľné ruky, zaškrtil by som ťa! - To verím! Len škrť a uškrť sám seba! Potom sa obrátil k Treskowovi: - A tu, hľa, je ten povestný policista, o ktorom mi Bill povedal, že sedí v izbe. Hlúpy cap! Po čom vlastne snoríš? Smiešna a zbytočná práca! Ešte niekoľko týždňov, a všetko bude premlčané. Preto sa opäť vraciame do sveta. Nechápeš to? - Len nechajte, nech tie týždne uplynú! - odpovedal Treskow. - Ale vraciate sa trocha priskoro, Mr.Thibaut. - Tisíc hromov! Vy poznáte aj moje meno! Pravdepodobne je terajšia polícia vševedúca. Gratulujem, sir! Potom prešiel pomimo Apanačku a zasyčiac mu do tváre nadávku „Ty pes!", zastavil sa pri Winnetouovi. - Hľa, tu je náčelník Apačov, najslávnejší zo všetkých náčelníkov, - povedal posmešne. - Poznáme sa, či nie? Dúfam, že tentoraz si na ceste do večných lovíšť. Ak nie, chráň sa, aby si ma nestretol! Inak ti prerazím guľkou hlavu, aby ti do nej svietilo slnko z dvoch strán! Winnetou neodpovedal, ba ani naňho nepozrel. Keby nebol ním pohŕdal, bol by napriek tomu, že bol spútaný, zaiste potrestal túto urážku. Medicinman obrátil koňa ku mne. Nebol by som sa s ním dal do reči, lebo som ním takisto pohŕdal, ale chcel som z neho vylákať, čo by sa inokedy nepodarilo: - A teraz asi príde, slávny Tibo-taka, rad na mňa? Sedím tu spútaný. Máte teda príležitosť otvoriť mi svoje srdce dokorán. - Diabol! - zasyčal na mňa zúrivo. - Tento chlap ani nečaká, až ho oslovím! Takú bezočivosť som ešte nevidel! Áno, chcem s tebou hovoriť, ty lotor, a to dôkladne! - Well! Čakám vás, len skôr než začnete, chcem vám dať dobrú radu. - Aj to ešte? Akú radu? Von s ňou! - Majte sa na pozore, keď so mnou hovoríte! Azda si ešte pamätáte, že mám občas podivné chúťky! - Áno, ale tie ti čoskoro vyženiem z hlavy. Mrzí ťa, že ti tykám? Ak chceš, môžeš si aj ty ku mne dovoliť takú dôvernosť. - Ďakujem! Neuzatváram priateľstvá s hlupákmi a sprostými idiotmi, od ktorých si nechám tykať, pretože nevedia inak bľabotať. - Ty sa ešte opovažuješ? Namieril na mňa pušku, natiahol kohútik. Hneď bol však pri ňom Cox, vyrazil mu zbraň z ruky a varovne zvolal: - Odložte pušku, sir! Kto poraní Old Shatterhanda, dostane odo mňa guľku do hlavy! - Od vás? Ach! No a kto ste vy? - Volám sa Cox a som náčelníkom tejto tlupy! - Vy? Ja som myslel, že Old Wabble. Teda odpustite, sir! Nevedel som. Ale mám sa nechať takto urážať? - Myslím, že áno! Mr.Cutter vám bez môjho vedomia dovolil hovoriť s týmito ľuďmi a ja som to dosiaľ trpel. Ak sa im nepáči vaša zdvorilosť, ste si sám na vine. Nedovolím, aby ste sa ich dotkli alebo ich azda poranili! - Ale môžem ďalej hovoriť s týmto mužom? - Nemám nič proti tomu. - Ani ja, - odvetil som. - Zábava s týmto indiánskym komediantom je vždy veselá. Tento starý šašo ma naozaj zabáva! Thibaut zdvihol zlostne päsť, ale rozmyslel si to a nechal ruku klesnúť. - Pshaw! Ty ma už nenahneváš! Keby si nebol zajatcom tohto gentlemana a stretli by sme sa v prérii, vyrovnal by som sa s tebou za tú návštevu v Kaam-kulano! - Vidí sa mi, že sa na veľa už nezmôžete. Boli by ste schopný niečoho podobného, ako bola tá moja návšteva? Ruku na srdce, najdrahší môj! Nechcem vás trápiť, lebo komu nie je zhora dané, v apatieke nekúpi. Ale myslím si, že toho veľmi veľa pod klobúkom nemáte! - Do čerrrrrrrta! - zavrčal Thibaut. - A ja toto musím znášať! Keby som len mohol.....! - Áno, áno, veľa vám toho chýba! Ani úbohého Vava Dericka ste nevedeli sám odpraviť, museli ste si najať pomoc! Medicinmanovi pri týchto slovách div oči nevyskočili z jamôk. Prevŕtal ma pohľadom, ale keď som sa pokojne usmieval a nepohol ani brvou, zvolal: - Čo ti to nahovoril vtedy ten prekliaty mladý Bender?? Ach - Bender! Toto meno sa začína s B. - Hneď som si spomenul na písmená J.B. a E.B. na hrobe zabitého pátra Diterica. Ale kto bol ten Bender? Na to som sa zrejme nemohol pýtať, aspoň nie priamo. Preto som otázku formuloval inak a pritom som ju chytro vyriekol, aby nemal čas rozmýšľať. - Vtedy? Kedy vlastne? - Vtedy v Llane Estacade, keď bol s tebou a keď so svojím vlastným bra... Zľakol sa a zmĺkol. Ale v zlomku sekundy, ktorá stačí na pochopenie myšlienky, kmitlo mi čosi mozgom a hneď som dokončil jeho vetu: - ...keď so svojím bratom zápasil? Pshaw! Čo mi vtedy povedal, vedel som už dávno a oveľa lepšie ako on sám. Mal som príležitosť už oveľa skôr pátrať po Padrem Ditericovi! - Di... te... ri...?! - zvolal poľakaný Thibaut. - Áno. Ale ak toto meno nerád vyslovujete, povedzme teda Ikvehtsi Pa, ako ho volali doma u kmeňa Mokiov. Na chvíľu stratil reč. Lomcoval ním hnev, menil farbu a akoby sa bol dusil. Potom vyrazil zo seba chrapľavo: - Ty pes, teraz si ma zase prekabátil, ako si prekabátil vtedy nás všetkých! Ja ťa musím, musím, musím zneškodniť! Rozumieš? Strhol pušku z pleca, kohútik cvakol a ... Cox pobodol koňa a letel k nemu, ale bol by prišiel neskoro, keby som si nebol pomohol sám. Naklonil som sa, aby som poviazanými rukami chytil opraty čo najkratšie, stisol som koňovi slabiny a zvolal som: - Tšká, Hatátitla, tšká! Tomuto výkriku môj vraník dobre rozumel. Skrčil sa ako mačka a jediným ohromným skokom zaletel k Thibautovi tak blízko, že sme na seba narazili. Pustil som opraty a zovretými päsťami som celou silou vrazil do Thibauta, takže zletel z koňa. Výstrel z pušky však letel do vzduchu. V tej chvíli nebolo medzi prítomnými, okrem Winnetoua a šialenej ženy, nikoho, kto by nebol vykríkol zdesením, prekvapením alebo uznaním. Môj výborný vraník po tomto znamenitom skoku stál opäť pokojne, ako uliaty z kovu. Obrátil som sa k medicinmanovi. Zdvihol sa zo zeme a schmatol pušku, ktorá mu vypadla z ruky. Oči mu iskrili zúrivosťou. Ale Cox k nemu priskočil, vytrhol mu zbraň z ruky a povedal : - Podržím vám pušku, sir, kým sa nevzdialite. Povedal som vám, že nestrpím nijaké ubližovanie Old Shatterhandovi! - Len ho nechajte, nechajte ho! - povedal som. - Ak sa odváži ešte raz, skončí sa to ešte horšie! Varoval som ho, aby sa mal na pozore. Ten chlap je však nevyliečiteľne tupý! Thibaut syčal zúrivosťou a hnevom a prosil: - Zabite ho, Mr.Cox! Zabijete ho naozaj? - Áno, - prisvedčil Cox. - Jeho život bol sľúbený Old Wabblovi. - Chvalabohu! Bol by som ho zastrelil sám, len čo by som dostal pušku naspäť do ruky, nehľadiac na to, že by ste ma potom vy zastrelili. Ani by ste neverili, že tento lotor je horší ako všetci diabli! Winnetou je oproti nemu anjel! Teda zastreľte ho, určite ho zastreľte! - Môžete byť istý, že sa vaše želanie splní! - ubezpečoval ho Old Wabble. - On, alebo ja! Z nás dvoch má na svete miesto iba jeden. A pretože ten jeden som ja, tak on je ten druhý a musí ustúpiť. A na to prisahám všetkými prísahami! - Len s ním pekne nakrátko, lebo vám ešte upláchne! Zatiaľ žena, ktorá neprejavovala záujem o nič a nevyrušil ju ani výstrel z pušky, zašla do krovia, odtrhla z neho dve vetvičky, splietla ich do venčeka a dala si ich na hlavu. Potom sa zase vrátila a prvého trampa, ktorý jej prišiel do cesty, oslovila: - Vidíš, to je môj myrtový venček. Ten mi dal môj Vava Derick! Tibo-taka ma nechal tak a ponáhľal sa k žene, aby nevyzradila niektoré z jeho tajomstiev. Pohrozil jej päsťou: - Mlč, blázon! - a obrátiac sa k trampom, vysvetľoval: - Je bláznivá a občas tára nezmysly, z ktorých by mohol rozumný človek zblaznieť. Ale vtom mu hrozilo ďalšie nebezpečenstvo. Apanačka, ktorý dosiaľ stál ako stĺp, začujúc hlas ženy, nemohol jej odolať a priblížil sa k nej. Pýtal sa: - Pozná ma dnes moja matka? Sú jej oči otvorené pre syna? Smutne sa usmievajúc, pozrela naňho a pokrútila hlavou. Ale Tibo-taka napriek tomu zúrivo priskočil a vykríkol na Apanačku: - Prečo sa jej prihováraš? Mlč! - Je to moja matka, - odpovedal Apanačka pokojne. - Odteraz ňou už nie je! Ona je z kmeňa Naiinov, a ty si musel ten kmeň opustiť. Ste si teraz celkom cudzí! - Som náčelníkom Komančov a nedám si rozkazovať od belocha, ktorý oklamal môj kmeň i mňa. Budem s ňou rozprávať! - A ja som jej muž a zakazujem to! - Zabráň mi v tom, ak môžeš! Tibo-taka si netrúfal zdvihnúť ruku na Apanačku. Obrátil sa však na Old Wabbla s prosbou: - Pomôžte mi, Mr.Cutter! Tento môj bývalý odchovanec je na vine, že moja žena stratila rozum. Len čo ho zbadá, hneď jej je horšie. Nech ju nechá na pokoji! Old Wabble žiarlil na to, že sa Cox vyhlásil za veliteľa, a teraz sa mu naskytovala príležitosť dokázať, že aj jeho slovo dačo platí. Chytil sa jej a veliteľsky rozkázal Apanačkovi: - Indián, hľaď, aby si zmizol od nej! Počul si, že s ňou nemáš čo hovoriť! Preč teda, prac sa! Apanačka však nedovolil, aby s ním takto rozprávali. Zmeral si starého cowboya pohŕdavým pohľadom a spýtal sa okolostojacich: - Kto to tu hovorí ku mne, náčelníkovi Komančov z kmeňa Kaneanov? Kŕkajúca žaba alebo kvákajúca vrana? Nevidím nikoho, kto by mi mohol zabrániť prehovoriť s mojou matkou! - Čože! Žaba? Vrana? Správaj sa zdvorilejšie, mládenec, lebo sa dozvieš, ako treba rozprávať s kráľom cowboyov! Pritom sa tlačil so svojím koňom medzi Apanačku a šialenú ženu. Komanč cúvol o niekoľko krokov a chcel zájsť na druhú stranu, ale i tu sa mu starec opäť postavil do cesty. Tak sa obaja pohybovali okolo ženy, takže Cutter bol stále medzi ňou a Komančom. Pri tom sa premeriavali nepriateľskými pohľadmi. - Nechajte, - Cutter, - napomínal Cox starca, - nech si to vybaví otec so synom! Vás do toho nič nie je! - Požiadal ma o pomoc! - odpovedal Old Wabble. - Ste tu veliteľom vy, či ja? - Ja, pretože vás som si najal! - A čo tým chcete vlastne? - Yes! S dajakým Indiánom, a to ešte spútaným, si predsa poradím! - Spútaný! Pshaw! Len si spomeňte na Old Shatterhanda a toho cudzinca! Tento Indián je predsa inakší chlap ako vy! - Len nech sa opováži! - Well! Ako chcete! Nebudem sa už o vás starať! Oči všetkých boli upreté na oboch protivníkov, ktorí dosiaľ obchádzali ženu, pričom Apanačka opisoval vonkajší kruh a starec vnútorný. Žena nevnímala, čo sa okolo nej robí. Tibo-taka stál obďaleč a napäto pozeral. Po chvíli sa Apanačka ozval: - Pustí ma konečne Old Wabble ku squaw? - Nie! - odvetil starec. - Teda ho k tomu prinútim! - Len skús! - A nebudem pritom starého vraha Indiánov šetriť! - Ani ja teba nie! Apanačka obrátil koňa, akoby chcel zanechať toto naháňanie. Ako som Apanačku poznal, vedel som, že je to iba úskok; chcel aspoň na chvíľu odvrátiť od seba starcovu pozornosť. Rozhodný okamih sa blížil, lebo Old Wabble sa naozaj dal oklamať. Obrátil sa na Coxa a samoľúbo zvolal: - No, kto mal pravdu? Fred Cutter sa len tak ľahko nedá zhodiť od dajakého Indiána! O tom ani reči; to je jasné! - Pozor, pozor, ženie sa útokom! - zazneli varovné hlasy niekoľkých trampov. Starec sa obzrel dozadu, ale koňa neobrátil. Zbadal Apanačku, ako sa obrovskými skokmi hnal na neho, a preľaknuto vykríkol, lebo vyhnúť sa mu už nemohol. Môj skok s Hatátitlom proti medicinmanovi bol podľa zálesákov iba Force and adroitness. Apanačka pomýšľal na niečo oveľa odvážnejšie. Vyrazil prenikavý bojový pokrik Komančov a skočil so svojím koňom proti starcovi cez jeho koňa, akoby v sedle nikoho nebolo. Túto odvahu však mohol zaplatiť životom, pretože mal ruky spútané a nohy priviazané ku koňovi a pri skoku musel naraziť na Old Wabbla. Predsa sa však šťastne preniesol na druhú stranu. Keď jeho kôň dopadol na zem, bol by sa prevalil dopredu, ale Apanačka sa celou váhou tela vrhol nazad, pričom trhol koňom do výšky. Statný skokan letel ešte niekoľko krokov ďalej a potom sa zastavil. Vydýchol som si, lebo som sa už o mladého Indiána bál. A Old Wabble? Ten zletel zo sedla, akoby ho zmietla delová guľa, pričom spadol i jeho kôň. Kôň sa niekoľko ráz prevalil a potom vstal bez poranenia. Old Wabble však ostal ležať v bezvedomí na zemi. Nastal neopísateľný zmätok. Mohli sme sa dať na útek, ale sme to neurobili, pretože by sme museli nechať trampom všetko, čo nám zobrali. Old Wabble sa čoskoro prebral z omráčenia. Ale keď chcel vstať a oprieť sa o ruku, nemohol. Museli ho zdvihnúť, a ako tu stál, chvejúc sa na celom tele, bolo vidno, že môže hýbať iba jednou rukou. Druhá visela bezvládne, bola zlomená. - Vystríhal som vás! - oboril sa naňho Cox. - Teraz tu máte následky! Načo je vám titul kráľ cowboyov, keď sa nemôžete so svojím deväťdesiatročným telom postaviť proti takému protivníkovi, ako je tento Apanačka! - Zastreľte toho chlapa, zastreľte ho na mieste, pretože ma prekabátil! - vykríkol starec zúrivo. - Prečo hneď strieľať? - Pretože to rozkazujem! Počujete? Rozkazujem! Nebolo však nikoho, kto by ho poslúchol. Old Wabble zúril, preklína] a stále opakoval svoj rozkaz, až sa naňho sám Cox rozkríkol: - Buďte už raz ticho, lebo vás tu necháme trčať a pôjdeme ďalej! Tak revú iba divé zvieratá, nie ľudia! Starajte sa radšej o svoju ruku! Musíme.pozrieť, čo sa s ňou dá robiť! Starec uznal, že Cox má pravdu, a dal si vyzliecť starú halenu, čo sa neobišlo bez veľkých bolestí. Najprv Cox a potom aj iní trampi mu ohmatávali zlomenú ruku, pričom starec od bolesti reval a stonal. Nikto si nevedel s ňou rady. Preto sa Cox obrátil na nás: - Počujte, meššurs! Nerozumie niekto z vás ranám a podobným veciam? - Náš domáci a dvorný lekár je vždy Winnetou, - odpovedal ochotne Dick Hammerdull. - Ak mu zazvoníte na jeho nočný zvonček, hneď sa objaví. V tom sa ale Dick veľmi zmýlil, pretože keď vyzvali Apača, aby ranu ošetril, odpovedal odmietavo: - Winnetou sa neučil liečiť vrahov. Prečo nás zrazu, keď nás potrebujete, voláte meššurs? Prečo ste nás aj predtým tak nenazývali? Keď chcel starý cowboy robiť po svojom, tak nech aj teraz robí, čo sa mu páči. Winnetou dohovoril! - Ale je predsa tiež človek! To bola znamenitá námietka! A to ešte od vodcu týchto ľudí! Winnetou však ani neodpovedal. Keď raz dohovoril, nikto by z neho nedostal slova. Ozval sa Dick Hammerdull: - Pozrime sa! Naraz ste si spomenuli, že je medzi vami človek? Myslím, že ani my nie sme divé zvery, ktoré možno podľa chuti chytiť a postrieľať, ale aj my sme ľudia! Zaobchádza sa s nami podľa toho? Hm! To je celkom iná vec! Či je to iná vec alebo nie, to je jedno, ale dajte nám slobodu a naše veci, potom vám toho starého chlapíka tak vyliečime, že budete mať z neho radosť. Zatiaľ Cutter stonal a prosil o zľutovanie. Polámané kosti sa mu zarezávali do mäsa, keď sa mu niekto dotkol ruky. Cox vyšiel k nemu, prehodili pár slov a hneď sa vrátil ku mne a povedal mi: - Old Wabble vraví, že vy ste niečo ako chirurg. Veď sa ho ujmite! - Sám si to želá? - Áno. - A vy sa domnievate, že sa nad ním zľutujem? - Áno. - Hoci ma sám odsúdil na smrť? - Áno, možno si to ešte rozmyslí a pustí vás. - To je krásne! Možno ma pustí! Nechápete, akú hlúposť ste povedali? Hlúposť, až sa hory zelenajú. Hlúposť a opovážlivosť! Či sme pred chvíľou nemohli všetci ujsť, keby sme boli chceli? či si naozaj myslíte, že sme ovce, ktoré môžete hnať, kam sa vám páči, a zabiť, kedy sa vám zachce? Čo keď vám poviem, že pomôžem starému len pod podmienkou, že nás všetkých pustíte na slobodu? - Na to by sme nemohli pristúpiť! - A keby som žiadal len to, aby ma nezabili, ale aby ste so mnou zaobchádzali ako s ostatnými druhmi? - No, azda o tom by sa s ním dalo hovoriť! - Azda! Vaše azda mi vôbec nepomôže! - Well! Idem teda k nemu a spýtam sa ho. Cox sa dlho dohováral s Old Wabblom, potom sa vrátil a namrzený povedal: - Má tvrdú hlavu; ostáva pri tom, že musíte zomrieť. Radšej chce znášať bolesti. Nenávidí vás až na smrť. To bolo aj pre mojich druhov priveľa. - Ja to nemôžem zmeniť! - povedal Cox. - Teraz sa ho zaiste neujmete, Mr.Shatterhand? - Prečo nie? Povedali ste, že je predsa človekom. I keď to nie je tak, pretože som človek, budem konať ako človek. Chcem sa povzniesť nad všetko ostatné a vidieť v ňom trpiaceho. Akú rolu však hráte vy, to sa skoro dozviete. - Azda vy mi to ukážete? - usmial sa Cox. - Či ja alebo niekto iný, to je jedno, ako to má vo zvyku hovoriť náš Dick Hammerdull. Každému raz udrie hodina zúčtovania! Poďme teda! Moji druhovia ma odrádzali, nesúhlasili so mnou, najviac Treskow; nedbal som na to, dal som si sňať putá a šiel som ku Cutterovi. Zavrel oči, aby ma nevidel. Ruku mal na dvoch miestach zlomenú a v jeho veku to bolo nebezpečné a takmer neliečiteľné. - Musíme odtiaľto odísť, lebo potrebujeme vodu. Nemusíme však ísť ďaleko, lebo riečka je nablízku. Na koňa môže sadnúť, keď má iba ruku poranenú. Cutter klial, až sa hory zelenali, a prisahal Apanačkovi najhroznejšiu pomstu. - Vás už naozaj nemožno rátať medzi ľudí! - prerušil som ho. - Či ešte stále nechápete, že ste si to všetko zavinili sám? - Nie, to naozaj nechápem! - posmieval sa. - Keby ste neboli Komanča vyzvali, nebol by vás zrazil z koňa. - Ale musel som si pritom zlámať ruku?! - Aj tomu ste si sám na vine. - Ako to? Som zvedavý, ako mi to vaša veľká múdrosť vysvetlí. - Vašej ruke by sa nebolo stalo nič, keby ste mi neboli ukradli pušky. - Ako to spolu súvisí? - Videl som, ako ste leteli z koňa. Pušky ste mali prehodené a pri dopade na zem sa vám dostala ruka medzi ne a z toho je tá dvojitá zlomenina. - To hovoríte iba preto, aby ste ma hnevali. Pshaw! - Je to tak, či tomu veríte, alebo nie. - Verím len tomu, čomu chcem, a nie tomu, čo mi chcete nahovoriť! Teraz budete zase zviazaný a pôjdeme k rieke. Nech čert vezme toho cudzinca a jeho ženu! Keby neboli prišli, nebolo by sa to stalo! Nechal som sa dobrovoľne opäť poviazať, hoci som mal krásnu príležitosť utiecť. Keď som stál pri Old Wabblovi, bol som celkom slobodný. Moje pušky ležali na zemi a môj žrebec čakal na mňa. Mohol som zmiznúť aj s puškami. Ale čo potom? Potom by som sa vrátil tajne za ostatnými druhmi, aby som ich v noci oslobodil. Trampi by to predvídali a zdesaťnásobili by svoju ostražitosť. Teraz však nemali ani potuchy, a preto dnes večer bude naše oslobodenie za pomoci Kolma Pušiho oveľa jednoduchšie. Apanačka zatiaľ hovoril s medicinmanovou ženou, ale bezvýsledne. - Jej duch je neprítomný a nechce sa vrátiť! - povedal. - Syn nemôže hovoriť s matkou. Ona ho nerozumie! - Nechaj, pokúsim sa ešte ja, či sa mi podarí privolať jej dušu! - a podišiel som k nej z druhej strany. - Nie, nie! - volal Thibaut, ktorý sa doteraz prizeral s bezmocným hnevom. - Old Shatterhand nesmie s ňou hovoriť, to nedovolím! - Nedovolíte? - obrátil som sa naňho hrozivo. - Apanačka, daj naňho pozor, a keď sa pohne, zraz ho s koňom, ale tak, aby si zlomil obe ruky aj nohy! Ja ti pri tom pomôžem! - Môj biely brat Shatterhand sa môže na mňa spoľahnúť, - odpovedal Komanč. - Nech hovorí so squaw, ktorá mi je matkou, a keď medicinman iba pohne rukou, rozšliapem ho. Prišiel blízko k Thibautovi a vedel som, že by hrozbu splnil. - Bola si dnes v Kaam kulano? - spýtal som sa ženy. Pokrútila hlavou a pozrela na mňa neprítomnými očami, až ma srdce zabolelo. Aj prázdnota môže byť agresívna. - Máš dajakého Nina Ta a upa - muža? Opäť pokrútila hlavou. - Kde je tvoj To ats - syn? Iba hlavou pokrútila. - Videla si svoju Kokheh - staršiu sestru? - To isté bezmyšlienkovité krútenie hlavou ma opäť presvedčilo, že je neschopná teraz vnímať otázky, týkajúce sa života Komančov. Pokúsil som sa z iného konca. - Poznala si Vava Ikvehtsi Pa? - Ik...veh...tsi Pa... - opakovala pomaly. - Áno! Ik...veh...tsi Pa. - zdôrazňoval som každú slabiku. Odpovedala ako vo sne, ale predsa zreteľne: - Ikvehtsi Pa bol môj Vava! Nemýlil som sa teda, bola sestrou pátra Diterika. - Poznáš ženu menom Tehua? Te...hu...a! - Tehua bola Ikokheh - moja staršia sestra. - Kto je Tokbela? Tok...be...la! - Tokbela nuuh - Tokbela som ja. Stala sa vnímavejšou. Spomienky na detstvo a mladosť očividne jej vracali zmysly. Jej pohľad nebol už prázdny, začal sa napĺňať. Pretože nebolo veľa času, chcel som využiť každú minútu a položil som jej otázku, ktorá bola dnes pre mňa najdôležitejšia: - Poznáš Mr.Bendera? - Bender... Bender, - opakovala po mne a tvár sa jej ožiarila úsmevom, ktorý mi bol dostatočnou odpoveďou. - Poznáš Mrs. Benderovú? - Ach Mrs. Bende... - a oči jej radostne zasvietili a hlas znel zvučnejšie. - Azda Tokbela Benderová? - Tokbela Benderová - nie som! Teraz na mňa pozrela už celkom rozumne a s plným vedomím. - Teda Tehua Benderová? Rozhodila ruky, akoby sa chcela chytiť niečoho, po čom už dávno túžila, a povedala radostne: - Áno, Tehua je pani Benderová! Áno - pani Benderová! - Má pani Benderová baby? -Dieťa? Áno - má dve deti! - Dievčatká? - Nie. Chlapcov. Tokbela ich nosila na rukách! - Ako sa volajú tie deti? - Volajú sa Leo a Fred. - Akí sú veľkí? - Fred tak a Leo tak... Pritom mi naznačila rukou výšku chlapcov nad sedlom. Videl som Thibauta, ktorého Apanačka ešte stále držal v šachu, s akou zúrivosťou upiera na mňa oči ako krvilačný dravec, ktorý sa chce vrhnúť na svoju korisť; z toho som si však nerobil ťažkú hlavu. Žena bola teraz celkom pri zmysloch, tak; že by som sa dnes mohol celkom neočakávane dozvedieť, čo by vnieslo objasnenie do života Old Surehanda a Apanačku. Práve som sa chystal položiť squaw ďalšiu otázku, keď vtom prišli dvaja trampi a priniesli moju medveďobijku a henryovku. - Old Wabble chce, aby ste si svoje nešťastné pušky, ktoré lámu ľud'om kosti, vliekli sám. Povesíme vám ich na plece. - To si musím sám. Rozviažte mi iba na chvíľu ruky! Potom mi ich môžete zase zviazať. Vedomie, že mám zase obidve svoje zbrane, zmierilo ma s tým, že som nemohol dokončiť rozhovor so squaw. Medzitým jej tvár opäť potemnela a dostala bezduchý výraz, aký mala predtým. - Biely medicinman sa teraz bude zase chcieť oddeliť od trampov? - Pravdepodobne. - Squaw si vezme so sebou? - No áno, zaiste! - Uff! Nemôže ísť s nami? - Nie. - Prečo by nemohla? -- Apanačka mi musí najprv povedať, prečo chce, aby ostala s nami. - Pretože je to moja matka. -Nie je! - Keď ňou naozaj nie je, mala ma predsa tak rada, ako keby som bol jej dieťaťom. - Dobre! Ale berú komančskí bojovníci, aj keď sú náčelníkmi, svoje squaw a matky so sebou, keď vedia, kolké nebezpečenstvá na nich cestou čakajú? - Nie. - Prečo teda chce mať túto squaw pri sebe? Sú to zaiste zvláštne dôvody. - Nesmie zostať u belocha, ktorý sa vydával za Indiána a toľké roky tým podvádzal bojovníkov Naiinov. - On nám ju ale nevydá. - Tak ho prinútime! - To je nemožné. Apanačka zabúda, že sme zajatci. - Ale nebudeme nimi dlho! - Môžeme to povedať týmto trampom? A strpeli by za ten čas pri sebe ženu? - Nie. Ale kam chce ísť biely medicinman s tou ženou? Čo s ňou chce urobiť? Keď ho necháme s ňou odísť, neuvidím už nikdy tú, ktorú som pokladal za svoju matku! - Apanačka sa mýli; opäť ju uvidí. - Kedy? - Možno už zakrátko. Nech si môj brat Apanačka všetko dobre uváži! Medicinman ju nevydá, trampi by ju so sebou nevzali a nás by len rušila, nemysliac už na to, že ešte sme zajatcami, a vôbec nie vlastnými pánmi. Keď ju ale Tibo-taka vezme so sebou, toto všetko odpadá a ty ju zakrátko opäť uvidíš. - Ale dlhá cesta ju namáha! - S nami by musela ísť možno ešte ďalej! - Ale Tibo-taka s ňou nebude dobre zaobchádzať! - Taký bol aj v Kaam kulano; ona je už na to zvyknutá. Ostatne jej duch je len zriedkakedy pri nej, a preto si ani neuvedomuje, že s ňou priateľsky nezaobchádza. Okrem toho sa mi vidí, že práve na tejto dlhej ceste ju potrebuje, a preto dá zaiste na ňu pozor, aby sa jej nič zlého nestalo. Môj brat Apanačka ju spokojne môže nechať s ním odísť! - Môj brat Old Shatterhand zaiste vie, čo je pre jeho priateľov najlepšie, nech je teda tak, ako povedal. Konečne sme sa pohli ďalej. Old Wabblovi obliekli halenu, škrípal pritom od bolesti zubami; mohli mu ju len prehodiť cez plecia, ale nepovedal som ani slova, nech si niečo vytrpí, veď si to viac ako zaslúžil. Aj Tibo-taka si vysadol na koňa, na ktorom odvtedy, čo som ho zhodil zo sedla, ešte nesedel. Zašiel k starému Wabblovi, aby sa s ním rozlúčil: - Prijmite moju vďaku, Mr.Cutter, že ste sa ma tak rázne ujali! Stretneme sa znovu a potom sa všelijaké a mnohé... - Prosím vás, buďte taký dobrý a mlčte! - prerušil ho starec, - vás mi čert poslal do cesty, ak vôbec je dajaký. Len pre vás mám rozdrúzganú ruku, a keby vás potom v pekle pražil milión rokov, pokladal by som ho za najväčšieho gentlemana, aký sa nachádza medzi všetkými dobrými a zlými duchmi. - Vaša ruka ma veľmi mrzí, Mr.Cutter. Dúfam, že sa skoro zahojí. Máte predsa na to najlepšie náplasti. - Aké? - Tých galganov, čo ste zajali. Priložte si každý deň jednu takú náplasť, a čochvíľa vyzdraviete. - To znamená, že mám každý deň jedného zastreliť? - Áno, čo iné. - Well! Rada je dobrá a možno ju poslúchnem, ale najviac by ma uspokojilo, keby ste sám ráčili chcieť byť prvou náplasťou. Po tom, čo som tu o vás počul a videl, bolo by mi najmilšie hneď teraz sa vás zbaviť; to je jasné. Hľaďte teda rýchlo zmiznúť a nikdy sa mi neukážte na oči! Medicinman sa škodoradostne rozosmial: - Na to si ešte počkáme, starý Wabble. Ani mne nezáleží na tom stretnúť sa niekedy ešte s takým lotrom, ako ste vy, ale keby sa to predsa stalo, potom nebude moje privítanie o nič menej priateľské ako teraz vaše lúčenie. Choďte do pekla! - Prekliaty chlap! Pošlite za ním guľku! - reval rozzúrený starec. Nikomu sa nechcelo. Thibaut sa vzdialil so svojou squaw tým smerom, ktorým išiel, keď sa s nami stretol. - Len či sa s ním ešte niekedy stretneme? - povedal Apanačka polohlasne. - Istotne, - odpovedal som mu. Potom sme prišli k rieke. Rozviazali mi putá, aby som obviazal starého Wabbla. Starý cowboy reval od bolesti, nadával mi a preklínal, až sa hory zelenali. Dali sme sa znovu na pochod, prešli sme cez brod na druhý breh rieky a cválali k miestu, kde sa obe ramená zbiehali. Obišli sme oblúk, ktorý tvorilo južné rameno, a pokračovali smerom západoseverozápadným, ako to naznačil Kolma Puši. Préria tu nebola rovná, ale zvlnená pahorkami a údoliami a miestami porastená skupinami krov, ktoré jej dodávali výzor anglického parku. Bolo tu množstvo divých moriek, na ktoré si trampi zapoľovali. Neskoro poobede zbadali sme pred sebou dvíhajúcu sa výšinu. Možno je to tá, na úpätí ktorej vyvierajú pramene. K najsevernejšiemu sme sa mali dostať. Držal som sa najprv vpravo, potom som zamieril vľavo, a mali sme vrch priamo pred sebou južným smerom. Bol som veľmi zvedavý, či sa osvedčí bystrosť Kolma Pušiho a či bude toto miesto i s okolím vhodné pre náš dnešný plán. Čím sme boli bližšie, tým jasnejšie sme videli, že vrch je zalesnený a akoby nám svoje výbežky vysielal v ústrety. Začalo sa stmievať, keď sme dorazili k potôčiku, a potom sme sa pustili tryskom, aby sme boli pri jeho prameni, ešte kým nastane úplná tma. Prišli sme na miesto, práve keď dohasínali posledné lúče slnka. To bolo dobre, pretože trampi nemohli pomýšľať v temnej noci na hľadanie iného miesta, ak by sa im toto nepáčilo. Či sme práve pri dohovorenom prameni, to som presne nevedel, ale dúfal som, že sa nemýlim. Potok vyvieral zo zeme pomedzi kamene porastené machom a obtekal neveľký trávnik, ktorý bol stromami a krovinami rozdelený na tri časti. Bolo tu práve dosť miesta pre nás i pre kone, ale nie nazvyš. Old Wabblovi sa tu však nepáčilo a zosadajúc z koňa, povedal mrzuto: - Toto táborisko sa mi nepozdáva. Keby nebolo tak tma, museli by sme ísť hľadať niečo lepšieho. - Prečoby to nebolo dobré? - čudoval sa Cox. - Kto tu ustriehne zajatcov? - Predsa my! - Ale na to potrebujeme naraz tri stráže! - Pshaw! A načo sú putá? Len nech zosadnú z koní. Keď už budú ležať, máme ich zabezpečených. - Ale musíme urobiť tri oddiely! - Kto to povedal? - Miesto sa predsa delí na tri časti! Či chcete azda vyrúbať stromy? - Ešteže čo! Všetci zajatci pôjdu do jedného oddelenia, ostatné dve budú pre nás. - A kone? - Vyvedieme ich von do prérie a spútame. Potom postačí jeden strážca pre kone a jeden pre zajatcov. - Áno, keď zapálime dva ohne! - Ani to netreba! Hneď uvidíte, že mám pravdu. Zložili nás z koní, položili do radu vedľa seba v jednom oddelení a znova spútali. Potom rozkázal Cox tam, kde sa všetky tri úseky spájali, zapáliť vatru, aby osvetľovala všetky naraz. Uspokojený spýtal sa starého Wabbla: - Mal som pravdu alebo nie? Ako vidíte, stačí jediný strážca na týchto chlapíkov. Starec zamrmlal čosi nezrozumiteľného pod fúzy a zdalo sa, že je spokojný. Ja som bol ešte spokojnejší, pretože Cox to ani nemohol lepšie zariadiť. Položili ma doprostred malého priestranstva. Čoskoro som sa odgúľal na okraj a to isté urobil Winnetou. Trampi to na šťastie nezbadali. Ležali sme hlavou pri kroví a zvolili sme si také miesto, kde krovie nebolo priveľmi husté, aby Kolma Puši mohol k nám ľahšie cezeň preliezť. Ležali sme jeden pri druhom, pretože nebolo viacej miesta, a tak sme sa nielen dotýkali, ale aj pošepky dohovárali. Čoskoro nás oviala vôňa pečenej morčaciny. Trampi jedli, koľko vládali, ale nám nedali nič. - Tí chlapíci sú veľmi natisnutí jeden na druhom, takže sa nedá medzi nimi prejsť a nakŕmiť ich, - povedal Old Wabble. - Nech čakajú do rána, až bude zase deň. Dovtedy nezahynú hladom ani smädom; to je jasné! Pokiaľ ide o vyhladovenie a vysmädnutie, nerobil som si starosti, pretože som bol presvedčený, že ešte tejto noci sa dobre najeme a napijeme. Dick Hammerdull to nebral tak naľahko a povedal nahnevano: -To je robota! Ani jedlo, ani dúšok vody! Komu potom neprejde chuť byť zajatcom! Nemyslíš aj ty, Pitt Holbers,-starý medveď? - Keď nič nedostanem, tak si ani nič nemyslím, - odpovedal dlháň. - Možno už táto prekliata história nebude dlho trvať. - Či bude alebo nebude, to je fuk, len aby sa už raz skončila. Smieme vedieť, čo na to povie Mr.Shatterhand? - Pravdepodobne ešte tejto noci si pochutnáme na pečenej morke, - odpovedal som. - Len nezaspite a varujte sa všetkého, čo by mohlo vzbudiť podozrenie u trampov! - Well! Teda budem pokojne mlčať. Keď má človek nádej, potom už nie je viacej potrebné, len aby sa uskutočnila. Po tejto duchaplnej poznámke utíchol, ani ostatní nič nehovorili, a počúvali sme, ako sa trampi hostia. Bola to od nich veľká ľahkomyseľnosť, že mi ponechali moje pušky. Pušky, ktoré lámu hnáty, si nevšimli, keď ma odväzovali z koňa; priniesol som si ich poviazanými rukami na naše miesto a zložil som ich vedľa seba. Apač mi pritom šepkal: - Len čo si uvoľní môj brat Shatterhand ruky, máme vyhraté, pretože proti tvojej opakovačke nič nezmôžu. Keď trampi dojedli, starý kráľ cowboyov vyzval Coxa, aby spolu prezreli naše putá. Presvedčili sa, že sú v takom stave, ako si želali, ale Cutter mi hodil do tváre výsmešnú poznámku: - Všetko je v poriadku a myslím, že sa vám bez večere bude dobre spať. Nech sa vám snívajú pekné sny o mne. - Ďakujem! - odpovedal som. - O čom sa mi bude snívať, to vám môžem povedať už teraz, ak sa o to zaujímate. - Ach? O čom teda? - O tom, že keď som vám dnes obviazal jednu ruku, že sa asi čoskoro budem zapodievať i s druhou. - Nerozumiem vám. Ako to vlastne myslíte? - Premýšľajte o tom! - Pshaw! Premýšľať o niečom, čo povedal Old Shatterhand, to by sa mi chcelo! Ale predsa som uhádol! - Naozaj? To sa čudujem, lebo nepatríte medzi ľudí, ktorí by vynikali bystrosťou a vtipnými nápadmi. - Ani ty, naničhodník! - zvolal nahnevane. - Keď si hovoril o mojej ruke, myslel si, že dostanem do rany horúčku. Veľmi by si sa z toho tešil, keby Fred Cutter trpel také bolesti, že by nemohol spať! - Nemyslím na to! - Nezapieraj! Ale tvoja radosť bola predčasná. Moja stará telesná sústava je lepšia a silnejšia, ako si myslíš. Mám medvediu povahu a chcel by som vidieť horúčku, ktorá by si na mňa trúfala. V každom prípade budem spať lepšie ako ty! - Well! Teda dobrú noc, Mr.Cutter! - Dobrú noc, darebák! -A príjemné prebudenie! - Prajem ti ho rovnako príjemné! - Ďakujem tým viacej, lebo viem, že sa vaše prianie splní! Zasmial sa potmehúdsky a povedal strážcovi, ktorý práve vystriedal prvého, prísne a varujúco: - Vidí sa mi, že ten chlap, čo teraz hovoril, sa nemôže zmestiť do kože. Dávaj naňho dobrý pozor, a keby sa len pohol, príď hneď za mnou a zobuď ma! Vzdialil sa i s Coxom a strážca si sadol tak, aby ma mal na očiach, čo mi zrejme nebolo veľmi príjemné. - Hlúpy ako kojot! - zašepkal mi Winnetou. A mal pravdu. Pretože Old Wabble nevybadal z mojich slov ani hrozbu, ani nádej vo vyslobodenie, ale videl v nich iba prázdnu vystatovačnosť. Dobrý zálesák by bol vycítil, že sa za nimi niečo skrýva, a bol by sa postaral o protiopatrenia. Trampi zniesli veľkú hromadu suchého raždia a navŕšili ju vedľa ohňa. Keď z nej chcel strážca vziať, musel sa obrátiť. Vtedy nás nepozoroval. Tieto krátke chvíľky, keď prikladal na oheň, museli sme využiť, pretože Kolma Puši sľúbil, že príde k prameňu. Netrvalo dlho a počul som za sebou slabý šuchot, ústa sa priložili blízko k môjmu uchu: - Kolma Puši je tu. Čo mám robiť? - Počkať, až si ľahnem na druhý bok, - pošepol som. - Potom mi prerežeš putá na rukách a dáš mi nôž! Strážca sa zase obrátil k nám a sotva počuteľné zašušťanie mi prezradilo, že Kolma Puši sa rýchlo schoval v kroví. Chvíľa zúčtovania ešte neprišla. Museli sme čakať, kým všetci trampi pospia. Prešla asi hodina, keď chrapot, fučanie a hlboké oddychovanie prezrádzalo, že nikto okrem Old Wabbla už nie je hore. Od trampov nás delil nízky pás krovia, takže som ich nemohol vidieť. Pomedzi chrapot a oddychovanie predralo sa občas zaachkanie a zastonanie starého cowboya. Ruka ho bolela. Mal som azda čakať, kým aj on, hoci nakrátko, nezaspí? Možno nezaspí do rána! Nie! Dnešnú noc nesmieme premeškať. Na šťastie jeho stonanie prezradilo, že leží tak, že na nášho strážcu nevidí. Ľahol som si teda na druhý bok a podržal ruky tak, aby ich mohol náš záchranca čo najľahšie dosiahnuť. Nato sa obrátil strážca k ohňu. Pocítil som, že nôž prerezáva remene, a hneď mi záchranca vtisol nôž. Bleskurýchle som si sadol, pritiahol nohy a aj tam prerezal remene. Vtom sa už strážca obrátil zase k nám. Bolo treba čakať; cítil som sa však už slobodný. - Teraz moje putá! - zašepkal Winnetou. Ľahol si tak, že obrátil ku mne ruky. Keď strážca opäť siahol po raždí, trvalo to asi dve sekundy. Apač bol zbavený pút na rukách i nohách. Teraz nám bolo už tak dobre, akoby sme boli sedeli na koňoch a cválali odtiaľto ďalej! Veď som mal svoje pušky! Nechcel som však, aby došlo ku krvipreliatiu, a preto sme museli ešte chvíľu počkať. Keď sme tu tak ležali, akoby sme boli ešte zviazaní, pošepkal som Apačovi: - A teraz strážcu! Kto si ho vezme na starosť? - Ja, - odpovedal Winnetou. Bolo ho treba zneškodniť bez akéhokoľvek šumu. Naši priatelia ležali medzi ním a nami; bolo ich teda treba preskočiť. Keby pri tom nastal najmenší hluk a keby sa strážca obrátil a volal o pomoc, bolo by oslobodenie našich ľudí, tak ako som ho chcel uskutočniť, nemožné. Winnetou bol jediný medzi nami, ktorý bol schopný túto úlohu vykonať. Jednako bol tento okamih plný napätia. Strážca tentoraz akoby bol na oheň zabudol. Konečne, konečne sa obrátil ku kope dreva! Ako blesk sa vyšvihol Winnetou do výšky a skokom leoparda preletel spiacich druhov. Dopadnúc kolenami strážcovi na chrbát, chytil ho rukami za hrdlo. Tramp od preľaknutia zmeravel a nevydal zo seba ani hlások. Priskočil som, pretože Winnetou nemal ani jednu ruku volnú, a udrel som trampa tak, že som ho omráčil. Apač na skúšku pomaly uvoľnil dlane a chlapík sa natiahol ako mŕtvola. Prvú časť úlohy sme vykonali s úspechom! Naši druhovia nespali a pozorovali prepadnutie strážcu. Naznačil som im, aby mlčali, a začali sme im s Apačom rozväzovať putá. Nechcel som ich prerezať, pretože sme ich potrebovali na poviazanie trampov. Kolma Pušiho nebolo pritom nikde vidieť. Azda zase tajomne zmizol? Keď boli už všetci zbavení pút a mlčky stáli vedľa seba, preplížili sme sa s Apačom okolo ohňa, aby sme videli, čo robia trampi. Všetci spali. Aj Old Wabble tu ležal natiahnutý v tráve; bol spútaný, mal v ústach kolík a vedia neho sedel ...Kolma Puši, náš záchranca! Užasli sme nad jeho majstrovským kúskom. Indián pozeral tmavými očami smerom, ktorým čakal, že prídeme. Keď nás uvidel, pokynul nám s úsmevom. Bol by som ho za jeho pokoj, chladnokrvnosť a istotu najradšej objal! Teraz išlo predovšetkým o to, aby sme sa ozbrojili. Priniesol som svoju opakovačku a pripravil sa na streľbu. Pretože trampi ležali jeden vedľa druhého, dali si pušky na hromadu, aby im neprekážali. V minúte sme sa ich zmocnili. Každý z priateľov pritom našiel svoju. Len Winnetouova strieborná puška ležala pri Coxovi, lebo sa s ňou nechcel rozlúčiť. Winnetou sa k nemu priplazil ako had a vzal si ju. Bol to od neho takisto bravúrny kúsok! Teraz, keď sme boli ozbrojení, obkolesili sme spáčov tak, že nám neunikol ani jeden. Dick Hammerdull hodil nové poleno na oheň, ktorý razom vysoko vyšľahol. - Teraz ešte toho, čo stráži kone, - pošepol som Winnetouovi a ukázal som do krovia. Kolma Puši si všimol môj posunok, prišiel potichu k nám a povedal: - Beloch, na ktorého Old Shatterhand myslí, leží zviazaný vedľa svojho koňa. Kolma Puši ho zrazil svojou puškou. Nech moji bratia chvíľu počkajú, kým sa vrátim! O chvíľu prišiel s množstvom remeňov v rukách. Hodil ich na zem a povedal: - Kolma Puši cestou zabil srnca a jeho kožu rozrezal na remene, pretože si myslel, že ich tu budeme potrebovať. Vynikajúci muž. Winnetou mu mlčky podal ruku a ja takisto. Nič netušiacich spáčov bolo treba zobudiť. Hammerdull si vyžiadal, aby to mohol urobiť on. Dovolili sme mu. Vyrazil zo seba škrek, chlapi vyskočili a zbadali nás s puškami namierenými proti nim. Boli takí vydesení, že sa ani nepohli. Len Old Wabble ostal ležať, lebo bol poviazaný a v ústach mal kolík. Využil som toto prvé zľaknutie a zvolal som: - Hands up, lebo strieľame! All hands up! Hands up! Ruky hore! - je veľmi nebezpečný povel najmä na divokom západe. Kto počuje tieto slová a nezdvihne hneď ruky, dostane guľku. Je to všeobecne známe. Tak sa stalo i teraz! Sotva som povel dva razy vykríkol, zdvihli sa všetky ruky. - Pekne, meššurs! - pokračoval som. - Dovoľte, aby som vám povedal: Ostaňte tak stáť ako teraz! Lebo kto len trocha zníži ruku, kým budeme so všetkým hotoví, padne mŕtvy do trávy! Viete, koľko ráz vystrelí moja opakovačka. Ušiel by sa viac ako jeden výstrel každému z vás. Dick Hammerdull a Pitt Holbers vás spútajú. Nech vám ani na um nezíde odporovať. Pitt a Dick, začnite! Bola to vážna situácia, ale i tak sme sa museli zasmiať pri pohľade na trampov, ktorí so zdvihnutými rukami, ako v dajakej spoločenskej hre, bez odporu čakajú, až im poviažu ruky a nohy a zvalia ich do trávy. Na to sa nám veľmi zišli remene, čo nám priniesol Kolma Puši. Len keď posledný z chlapov ležal, sklonili sme pušky. Náš vysloboditeľ išiel so Šahko Mattom po chlapa, ktorý strážil kone. Keď ho priniesli, vytiahli sme Old Wabblovi a strážcovi od ohňa kolík z úst, lebo aj tomu sme ho z opatrnosti museli dať. Teraz sme boli už my, a nie oni, pánmi situácie. Trampi boli takí skľúčení, že ani jeden nebol schopný slova. Len Old Wabble podchvíľou zaklial; to bolo všetko, na čo sa zmohol. Položili sme zajatcov vedľa seba, aby sme získali miesto pri ohni. Boli tu ešte dve morky. Tie sme si pripravili. Dick Hammerdull si zatiaľ krátil dlhú chvíľu. Bratov Holbersovcov položil vedia seba a teraz ich navštívil. - Good evening, páni bratanci! - pozdravil ich svojím smiešne vážnym spôsobom. - Dovoľujem si úctivo sa vás opýtať, či sa ešte pamätáte na to, čo som sa vám osmelil cestou povedať? Nedostal však nijakú odpoveď. - V poriadku! Súhlasí! - prikývol. - Povedal som vám, že alebo vám uletíme, a potom ostanete stáť s otvorenými ústami, alebo obrátime zbrane proti vám a vezmeme vás do zajatia, a potom ovesíte gamby. Je to tak, Pitt Holbers, starý medveď? Povedal som to, alebo nie? Holbers sedel pri ohni a oberal morku. - Áno, povedal si to, milý Dick. - Teda dobre! Chytili sme ich a teraz nemajú odvahu otvoriť papuľu. Chudáci, stratili reč! - Kvôli vám reč tak ľahko nestratíme! - osopil sa na neho Hosea. - A nechajte nás na pokoji! - Na pokoji? Pshaw! Veď ste až doteraz krásne spali! Pravda, náhle prebudenie nebolo práve najpríjemnejšie, však? A tie zdvihnuté ruky, to ste chceli stiahnuť hviezdy z oblohy? Zvláštna poloha. - Vaša nebola lepšia, keď sme vás včera chytili! Vy ste nemohli ani ruky zdvihnúť! - To my ani nikdy nerobíme, pretože my nekradneme hviezdy z oblohy. Ostatne, ako ste sa včera smiali, keď som vám povedal, že ideme s vami iba pre zábavu. A že nebudeme vašimi zajatcami dlhšie ako deň! Azda vám je to ešte i teraz na smiech? Alebo nie? - Hovorím vám ešte raz, aby ste nás nechali na pokoji! - Najváženejší Hosea, nie tak prudko! Vidíš, aký mierny a tichý je tvoj milý Joel! Ak sa nemýlim, uvažujete o dedičstve po starom Pittovi Holbersovi. Vtedy sa Joel rozhneval: - Nech si ho len nechá! Nepotrebujeme nič od toho poobtĺkaného chlapčiska, pretože budeme bohatí, lebo pôjdeme ku... - Pôjdete ku Squirrel Creeku a tam odhalíte bonanzu. pravda? To ste chceli povedať, pán prorok Joel? - Áno, to urobíme! - zvolal nazlostený. - Nič na sveta nám v tom nezabráni! Rozumeli ste? - Myslím, že vás v tom predsa trocha zdržíme! - Rád by som vedel ako! - Pretože vás zastrelíme! - Potom by ste boli vrahmi! - Na tom nezáleží! Vy ste mi tiež povedali, že nám pomôžete na druhý svet. Pravda, bol si presvedčený, že sa zase vrátime. Čo myslíš, Pitt Holbers, starý medveď? - Myslím len, že by si mal držať zobák! - poučil ho Holbers od ohňa. - Títo chlapi ani nie sú hodní, aby si s nimi človek pohovoril. Poď radšej sem a pomôž mi šklbať túto morku! - Šklbať alebo nešklbať, to je fuk; ale nešklbaná morka by mi nechutila, a preto idem. Kolma Puši sa medzitým vzdialil. Odišiel ku svojmu koňovi, ktorého nechal kdesi vzadu stáť, a priniesol mäso. Potom pristúpil ku Coxovi a povedal mu: - Bledá tvár dnes hovorila o smradľavom psovi a o hmyze. Kolma Puši povedal, že pes bude naháňať smradľavý hmyz, kým ho nechytí. Teraz tu leží predo mnou, ako som to predpovedal! Cox si mrmlal čosi pre seba, čomu sme nerozumeli. Indián potom pokračoval: - Bledá tvár menovala Indiánov biednym plemenom, ktoré stále viacej upadá. Kto väčšmi upadol a je biednejší, beloch, ktorý sa ako prašivý hladujúci tramp potĺka savanou, alebo Indián, ktorého neustále okrádajú a klamú belosi a oplakáva svoj zanikajúci národ? Ty si pes a ja som gentleman. To som ti chcel povedať, hoci indiánsky bojovník so psami obyčajne nehovorí. Howgh! Obrátil sa, nečakajúc na odpoveď, a prisadol si k nám. Celkom sme s ním súhlasili. Akoby mi z duše hovoril. Ostatní s ním v tejto chvíli tiež súhlasili, ale sotva všeobecne. K pomerom, ktoré možno z diaľky lepšie posudzovať ako zblízka, patrí aj ten medzi bielym a červeným plemenom. Pravý Yankee, rodený Američan, nepripustí, že zavinil zánik Indiánov, násilnú smrť svojho brata!

Zatiaľ čo sme jedli, ležali zajatci pokojne. Len chvíľami sme počuli, ako jeden druhému niečo pošepkal, ale nerozumeli sme ničomu. Bolo nám úplne jedno, čo si medzi sebou rozprávali. Old Wabble sa prevaľoval z boka na bok. Putá, ktoré mu Hammerdull a Holbers tuho pritiahli, pôsobili mu nepochybne veľkú bolesť. Kolma Puši ho predtým spútal ľahšie. Napokon zvolal rozhnevane a zúrivo: - Či azda nepočujete, aké bolesti trpím! Ste ľudia, alebo bezcitní mučitelia? Vstal som, aby som pozrel, ako by sa mu dalo poľahčiť bez nebezpečenstva pre nás; ale Treskow vytušil môj úmysel, chytil ma za ruku a krútil hlavou: - Nechápem vás, Mr.Shatterhand! Azda mu chcete zmeniť peklo v raj? Uznávam všetky druhy humanity dovolenej a pochopiteľnej; ale ľútosť nad týmto človekom je hriechom z vašej strany! - Moja ruka, moja ruka! - stonal bolestne starec. Vtedy naňho zavolal Hammerdull: - Teraz fňukáš ako stará baba! A len pred chvíľou si sa vystatoval svojou silou! Teraz prosíš o zmilovanie! - Nie o milosť! - odpovedal Old Wabble. - Len aby ste mi uvoľnili putá! - Či ti ich uvoľníme alebo nie, to je fuk, len keď ti tak spôsobíme trochu zábavy, čo si zaslúžiš. Napokon aj remene sú na niečo dobré! Kolma Puši jedol s nami. Bol mlčanlivejší ako Winnetou a len raz, keď prišla reč na bieleho medicinmana, povedal: - Kolma Puši, keď ho beloch urazil, šiel po vašej stope, aby sa presvedčil, či idete správnou cestou. Keď prišiel k miestu, kde ste zastali, zbadal stopu, ktorá odbočovala vľavo. Bola to stopa troch koní. Nebol to azda ten biely medicinman so svojou červenou squaw, o ktorom ste hovorili? - Áno, - odpovedal som. - Ten beloch bol predtým indiánskym Komančom? - Áno. - Čo tu na severe ako Komanč robil, uff? - To nevieme. - Prečo zmenil farbu svojej tváre? Prečo neprichádza ako Indián, ale ako beloch? - Takto je medzi belochmi bezpečnejší. Ako Komanč by bol v nebezpečenstve aj pred Indiánmi. - Tieto slová sa zdajú pravdivé, ale Kolma Puši má ešte iné myšlienky. - Môžeme sa ich dozvedieť? - Indiánsky bojovník vysloví len to, o čom je istý, že je správne. Teraz premýšľam! Nato si tento záhadný muž pritiahol pušku k telu a ľahol si, akoby chcel spať. Bolo to znamenie, že nechce ďalej hovoriť. Po jedle sme vyprázdnili kapsy trampov. Vzali sme si každý, čo nám patrilo, ostatné sme im vrátili. Old Wabble si privlastnil moje veci a teraz zúril, keď sme mu všetko vzali naspäť. Väčšia ako hnev bola však bolesť zlomenej ruky. Žiadal ma opäť, aby som mu uvoľnil. Obával som sa výčitiek Treskowových, no nemohol som už znášať jeho nárek a povedal som mu: - Nechám sa obmäkčiť, ak mi odpoviete na niekoľko otázok. - Pýtajte sa, pýtajte, odpoviem vám! - prosil. - Chceli ste ma naozaj zavraždiť? - Áno. - Aký ste to človek! Nie som si vedomý jediného bezprávia, ktorého by som sa voči vám dopustil, a predsa tak bažíte po mojom živote! Chceli ste radšej bolesti znášať ako ma pustiť na slobodu. Aký ste boli pyšný, keď ste mali moje pušky. Mysleli ste si, že ich máte navždy, a ja som vám predpovedal, že ich zase skoro dostanem späť. - Prial by som si, aby ste s nimi ležali aj v pekle! Za pár hodín, čo mi patrili, prišiel som skoro o ruku! - Zaplatili ste i mnohými bolesťami, ktoré sa pre vás ešte neskončili! Cítili ste sa taký istý vo svojom počínaní, že ste ma žiadali, aby som sa vám ukázal aj po smrti ako duch. Viete ešte, čo som vám na to odpovedal? - Nechcem to počuť! - Ale vy to musíte počuť! Povedal som vám, že prídem k vám ešte pred svojou smrťou. To sa teraz stalo. Tak môže byť aj najjednoduchší človek prorokom, len keď vie, že dobro nad zlom vždy zvíťazí. Priznávate, že ste so mnou hanebne zaobchádzali? - Ale áno, priznávam. - Chcete opustiť doterajšiu cestu a nastúpiť lepšiu? - Ale áno, naozaj áno! Len mi uvoľnite remene a prestaňte s tým prekliatym poúčaním. Nie som dieťa! - Žiaľ, nie ste! Ak to pokladáte za poúčanie, tak je to potom čo.si celkom iné. Ani moju zhovievavosť nepokladajte za slabosť. Mám s vami súcit, nič viac. Viem, že vás rečami nenapravím. Aj tie najkrajšie slová sú pre vás ako hrach na stenu. S vami bude hovoriť niekto iný ako ja, a nie slovami, ale činmi. Až potom pod ich ťarchou klesnete, chcem, aby som si mohol povedať, že som urobil všetko, aby som vás zachránil. A teraz poďte sem! Ide nielen o putá, ale aj o zápal, ktorý máte v ruke. Prevzal som službu, ostatní si ľahli spať. Po celý čas som starcovi prikladal na ruku studené obklady. Keď som šiel zobudiť Kolma Pušiho, ktorý dobrovoľne prevzal po mne stráž, začul som, ako starec za mnou zavrčal: - Kazateľ! Pastier hlúpych ovečiek! Tento čudný spôsob poďakovania ma neurazil, len ma veľmi bolelo, keď som videl, aký nenapraviteľný je tento starec.

Keď ma zobudili, bol už hodinu deň. Stačil jediný pohľad, aby som sa presvedčil, že je všetko v poriadku. Iba Kolma Puši chýbal. Šahko Matto prebral po ňom stráž. Keď som sa ho pýtal, vravel: - Kolma Puši tni povedal, že už dlhšie tu nemôže ostať. Veľký duch ho volá preč odtiaľto. Pozdravuje Old Shatterhanda, Winnetoua aj Apanačku a mám im povedať, že sa s ním opäť stretnú. - Odchádzal na koni? - Nie. Pešo. Nevedel som, kde má koňa, a nemohol som opustiť miesto, lebo som mal stráž. Ale potom som šiel po jeho stope. Viedla do lesa, kde mal skrytého koňa. Mám ísť a vyhľadať ju, aby som vám ju ukázal? - Nie. Keby bol naším nepriateľom, museli by sme ísť za ním. Ale je naším priateľom. Keďže nám neprezradil cieľ svojej cesty, iste mal na to dôvod. Priateľovu vôľu treba rešpektovať. Kým som začal raňajkovať z mäsa, ktoré nám zanechal Kolma Puši, vyšiel som von, kde boli zviazané kone. Nachádzali sa na trávnatej lúke, medzi výbežkami lesa, kam ich na svitaní priviedli. Odtiaľ bolo vidieť ďaleko na sever, odkiaľ sme včera prišli. Keď som pozeral tým smerom, zbadal som tri body, ktoré sa blížili k nášmu táboru. Stále sa zväčšovali, až som rozoznal dvoch jazdcov a jedného nákladného koňa. Bol to azda Thibaut so svojou squaw? Veď tí včera odišli na juhozápad! Ak sú to oni. čo ho dohnalo k tomu, že sa obrátil a sleduje našu stopu? Vrátil som sa do tábora, aby som upovedomil Winnetoua. - Tibo-taka je. hnaný iba nenávisťou, - povedal. - Chce vedieť, či je Old Shatterhand už mŕtvy, alebo či ešte žije. Schováme sa! Zaliezli sme do krovia a čakali. Netrvalo dlho a začuli sme dupot koňa. Bol to Thibaut, ktorý nechal ženu s nákladným koňom vzadu a prišiel sám k prameňu, aby sa tu poobzeral. Zbadal Old Wabbla a trampov zviazaných ležať na zemi a začudovane zvolal: - Behold! Vidím dobre? Vy ste zviazaní? Kde sú tí chlapi, čo boli včera vašimi zajatcami? Old Wabble nevedel, že sme boli pripravení na príchod tohto muža a že sme nablízku. Zvolal priduseným hlasom: - Vy ste tu? Ach, vy! Odkedy ste tu? - Práve teraz som prišiel. - Teda chytro zoskočte z koňa a prerežte nám remene! - Prerezať? Myslím, že ma pokladáte za svojho nepriateľal - Nezmysel! To som včera iba tak hovoril! Rýchlo, ponáhľajte sa!" - Ale, kde sú vaši zajatci? - V noci sa vyslobodili a prepadli nás. Len veľa netárajte, ale radšej nás rýchlo rozviažte! - Kde teda trčia? Keby tak teraz prišli a prekvapili ma! - Ak to chytro urobíte, budeme voľní a pobijeme ich! - Well! Tento Old Shatterhand mi stojí v ceste. Musím ho stoj čo stoj odpratať. Preto prichádzam. Tušil som, že s ním budete mať nešťastie. Toho chlapa treba zastreliť, len čo ho dostanem do rúk. Ani chvíľu nepočkám, lebo mi zase utečie. Teda rýchlo! Vyslobodím vás! Zosadol z koňa, aby pristúpil k Old Wabblovi. Vytiahol nôž. Vtom mu vystrčil z krovia pred oči Dick Hamerdull pušku a zvolal: - Mr.Tibo-taka, počkajte trošku! Tu v kroví prebývajú poriadni ľudia! - Bodaj to! Neskoro! - klial a zúril Old Wabble. Thibaut uskočil niekoľko krokov späť a povedal: - Kto je tu v kroví? Dajte pušku preč! - Nech je, kto chce. A či pušku odložím alebo nie, to je fuk. Ale je isté, že spustí, ak nezahodíte nôž, kým narátam do troch. Raz, dva... Thibaut odhodil nôž a utekal sa schovať za svojho koňa. V strachu volal: - Teda odložte tú búchačku! Nechcem s vami nič mať. Idem hneď ďalej! - Hned? Nie, kamarát! Chvíľku tu ostanete! - Prečo? - Pretože sú tu ľudia, ktorí by vám radi zaželali dobré ráno. - Kto je to a kdo? - Hneď za vami. Thibaut sa rýchlo otočil a videl nás tam stáť všetkých, čo sme sa ticho vytiahli z krovia, kým sa on rozprával s Hammerdullom. Zľakol sa. Pristúpil som k nemu: - Teda vám stojím v ceste a musíte ma odpratať! Vidí sa mi, že ma ešte celkom dobre nepoznáte. Ako by sa vám páčilo, monsieur Thibaut, keby sme si zamenili úlohy a ja by som odpratal vás? - All devils! To predsa neurobíte! Nič som vám neurobil! - Že ste mi ešte nič neurobili, to je vedľajšie. Chceli ste mi siahnuť na život. Poznáte predsa zákony prérie! - To bol iba žart, Mr.Shatterhand! - Ja si teda s vami tiež zažartujem. Tu leží ešte niekoľko remeňov. Dajte sem ruky! Spútame vás celkom tak ako týchto trampov. - To je nemožné! - Je to nielen možné, ale hneď sa to aj stane. Pitt Holbers a Dick Hammerdull, spútajte ho! Ak sa bude zdráhať, dostane guľku odo mňa. Keď ju pre mňa chystal, nebudem ani s ním robiť nijaké okolky. Teda rýchlo! Hammerdullovi a Holbersovi nebolo treba veľa hovoriť. Spútali ho, ani si pritom netrúfal klásť odpor. Iba povedal: - To je násilie! Ako sa budete zaň zodpovedať? To som si naozaj nezaslúžil! - Ani tým nie, že ste včera Old Wabblovi radili, aby každý deň jedného z nás zastrelil? - Aj to bol iba žart! - Vy ste akýsi veľmi žartovný, teda môže byť s vami dobrá zábava. My si vás tu pekne podržíme. Žart za žart; tak to predsa má byť! - Ale ja nie som tu sám! - To my dobre vieme. - Nič nemôžete vedieť, nič! - Videli sme vás prichádzať. Vonku vás čaká vaša squaw. - Či azda aj ju spútate? - Nie. S dámami takto nežartujeme. Naopak, prijmeme a privítame ju ako milého hosťa. Čo urobíme s vami, to záleží od toho, ako sa budete správať. Ak slušne, nemáte sa čoho obávať. Odveďte ho nabok, nie k trampom! - Well! Násilie platí viacej ako právo. Musím sa teda poddať! Potom som vyšiel s Winnetouom vyhľadať jeho squaw. Sedela v sedle a v rukách držala opraty nákladného koňa vedľa našich koní. Náš príchod na ňu vôbec nazapôsobil. Akoby sme k nej vôbec neprišli. Priviedli sme ju do tábora, kde bez vyzvania zosadla z koňa a sadla si vedľa Thibauta. Ani si nevšimla, že je spútaný. Nákladného koňa, ako aj Thibautovho a jej koňa sme dali k ostatným. Keď som sa vrátil, našiel som Treskowa, ako čosi právnicky vysvetľuje a pritom sa rozčuľuje, zatiaľ čo ostatní sedia a počúvajú. Keď ma zbadal, zvolal na mňa: - Predstavte si, Mr.Shatterhand, Cox žiada, aby sme ho prepustili! - To mi nemusíte ani hovoriť. Viem to i tak. - A čo na to poviete? - Zatiaľ nič. - A neskoršie? - Neskoršie si budem myslieť to isté čo Winnetou. - Tak sa stále točíme dokola. Čo si myslí Winnetou? - Len to, čo je spravodlivé. - Krásne! Rozumiem tomu! Ale zákon a právo hovorí, že... - Pshaw! - prerušil som ho. - Nie sme tu právnici, ale predovšetkým hladní ľudia. Radšej poďme jesť! - Ach, jesť! Iba sa chcete vyhnúť odpovedi! - Vôbec nie! Chcem vám iba naznačiť, čo je podľa mojej mienky správne. - Nuž čo? - Včera večer jedli trampi, a my sme nedostali nič; teraz budeme jesť my, a im nič nedáme. Je to predsa to najspravodlivejšie, čo môže byť. - Aby vás!... - skoro povedal; čert zobral. - Hlavu by som dal za to, že tých chlapov nakoniec pustíte! - Stane sa iba to, čo je správne. S chuťou sme začali jesť. Najlepšie kúsky sme vybrali pre medicinmanovu ženu. Prijala to z ruky Apanačkovej, ale ho nepoznala. Trampi nedostali nič. Potom sme s Winnetouom vyšli, aby sme prezreli Thibautove batožiny. Nákladný kôň niesol potraviny, rôzne ženské šatstvo a podobné veci. Nič zvláštneho sme nenašli. Ani v sedle ženinho koňa sme nič neobjavili. Na sedle medicinmanovho koňa visela puška. V pravej postrannej kapse bola nabitá pištoľ a plechová škatuľka s rôznymi farbami, ktoré slúžili asi na pomaľovanie tváre. V ľavej kapse pri sedle boli patróny, holiaca súprava s mydlom a ešte jedna taká istá plechová žkatuľka. Našiel som v nej kus bielej, starostlivo vypracovanej kože s červenými čiarami a znamienkami. - Ach, hovoriaca koža! Tá nám azda prinesie dajaký objav. Podal som ju Winnetouovi. Skúmal ju dlho a pozorne a krútil nad ňou hlavou: - Je to písmo, ktorému iba napoly rozumiem. Je vyryté podľa spôsobu Indiánov koncom noža a zafarbené rumelkou. Tieto hadovité čiary znamenajú rieky. Je to vlastne mapa. Toto je zrejme Republican River, táto dvojitá čiara Salmon River. Tu je Arkansas s Big Sandy Creekom a tu Rush Creek a všetky ostatné rieky, ktoré dobre poznám. Ale pri nich sú znamienka, ktorým nerozumiem, bodky, krížiky, kolieska, trojuholníky a iné. Sú tu na mape na miestach, kde sa v skutočnosti nenachádzajú nijaké mestá, osady, ani domy. Neviem, čo môžu znamenať. Na druhej strane kože však boli tie isté znamienka zaradené pod seba a vedľa každého bolo meno. Neboli to mená osád, ale osôb. Zaujímavé! Premýšľal som, premýšľal, ale zbytočne, až mi konečne blyslo hlavou, že jednotlivé z nich boli mená svätých. Už som to mal! Vytiahol som zápisník, v ktorom som mal i kalendár, porovnával som mená so vzdialenosťami značiek na mape a povedal som Apačovi: - Toto písmo je písané medicinmanovi a má mu povedať, kde a v ktorý deň sa má stretnúť s odosielateľom listu. Jednoduché označenie dát by ho mohlo prezradiť. Kresťania nazývajú všetky dni v roku podľa mien svätých a svätíc. Toto označenie si zvolil pisateľ. Rozlúštenie je tým ťažšie, pretože mená nie sú na mape, ale na druhej strane. Tu čítam: Egidius, Rozália Regina, Protus, Eulogius, Thekla; to znamená 1., 4., 7., 11., 13. a 23. septembra. V týchto dňoch bude odosielateľ listu na tých miestach, kde sa nachádzajú príslušné značky. Teda máme v rukách celý cestovný plán odosielateľa listu a prijímateľa s miestami i označením času. Táto koža má pre nás veľkú cenu, ale jednako si ju nemôžeme nechať. - Prečo? - Tibo-taka nesmie tušiť, že poznáme jeho cestu. - Teda musí môj biely.brat písmo z kože odpísať! - Áno, hneď to urobím. Winnetou podržal písmo a ja som ho odkopíroval do svojho notesa i s mapkou, použijúc sedlo ako podložku. Kožu som zase zložil a dal do škatuľky naspäť, kde bola. Vracali sme sa na táborisko. Práve keď sme chceli zabočiť za posledný ker, prichádzala nám oproti squaw. Thibaut ju nemohol zadržať, lebo bol spútaný. O jeho volanie sa nestarala. Keď sa blížila s vysoko zdvihnutou hlavou a sklopenými očami, kráčajúc odmerane krok za krokom, vyzerala ako námesačná. Nezbadala nás. Podišiel som bližšie. Ostala stáť, odlomila vetvičku a položila si ju na hlavu ako venček. Dal som jej niekoľko otázok, ale nedostal som žiadnu odpoveď. Zdalo sa, že ma vôbec nepočuje. Musel som použiť známe slová: - Je to tvoj myrtový venček? Obrátila ku mne oči a bezvýrazne odpovedala: - Áno, je to môj myrtový venček. - Kto ti daroval tento myrtový venček? - Môj Vava Derick. - Mala aj Tehua Benderová myrtový venček? - Áno, mala, - usmiala sa. - V ten istý deň ako ty? - Nie. - Neskôr? - Nie. - Teda skorej? - Oveľa, oveľa skorej! - Videla si ju s jej myrtovým venčekom? - Áno. Tehua bola veľmi pekná, veľmi pekná! Sledujúc beh svojich myšlienok, dal som jej zrazu otázku, ktorá sa bude vidieť čitateľovi podivnou: - Videla si už frak? - Frak... áno! - odpovedala po chvíľke. - Svadobný frak? Vtedy spľasla rukami a zvolala, šťastne sa usmievajúci - Svadobný frak! Krásny! S kvetom! - Kto ho nosil? Kto ho mal oblečený? - Tibo-taka. - A ty si stála vedľa neho? - Vedľa Tibo-taku, - prikývla. - Moja ruka v jeho ruke. Potom... Zrazu sa prestrašene strhla. Moje ďalšie otázky ostali bez odpovede. Až potom som si spomenul, že Šahko Matto rozprával, ako mal Tibo-taka obviazanú ruku, keď prišiel k Osagom. - Bol ten frak červený? .- Červený, - prikývla a striasla sa.. - Od vína? - Nie víno, krv! - Tvoja krv? - Tibo-takova krv. - Bol bodnutý? - Nie nôž! - Teda postrelený? - Guľkou. - Kto ho to? - Vava Derick. Och, och, och! Krv, veľa krvi, veľmi veľa! Rozrušená tou spomienkou odbehla odo mňa. Išiel som k nej, ale utiekla predo mnou, kričiac od strachu. Musel som sa vzdať ďalších pokusov niečo sa ešte dozvedieť. Teraz som bol presvedčený, že tá udalosť sa stala v jej svadobný deň, a to ju pripravilo o rozum. Jej manželom bol Thibaut, zločinec, či ho azda jej brat odhalil a postrelil? Preto neskôr Thibaut tohto brata zavraždil? Cítil som s nešťastnicou, ktorej šialenosť trvala už takmer tridsať rokov a bola už neliečiteľná. Súdiac podľa fraku, svadba sa asi konala alebo mala konať v slušnej spoločnosti. Tokbela bola predsa sestrou slávneho indiánskeho kazateľa a stala sa kresťankou. Aj jej sestra Tehua bola vydatá a zdalo sa, že dobre. Možno poznala šialená svojho ženícha u svojej sestry. Škoda, že som sa dnes nemohol viacej dozvedieť! Nechal som ju stáť pri jej koňovi, s ktorým sa začala hrať ako dieťa, a vrátil som sa do tábora. Winnetou tam už bol. Keď som prišiel, všetky oči boli obrátené ku mne. - Konečne, konečne, - zvolal Cox. - Kde trčíte? Má sa hovoriť o našom prepustení na slobodu! Ale vtom sa ozval Treskow: - Najprv o vašom potrestaní! - Potrestaní? Ohó? Čo sme vám urobili? - Nič, len ste nás prepadli, zajali, olúpili, zviazali do pút a vláčili so sebou. To že je nič? Za to je aspoň žalár. - To hovoríte ako právnik? - Áno. - Chcete nás azda zavliecť do Sing Singu? Len skúste! - Tu sa nebude nič skúšať, ale vynesú sa rozsudky a hneď sa vykonajú. Právna porada sa ihneď zíde! - My váš súd neuznávame! - Tomu sa my iba smejeme! Podte, Mr.Shatterhand! Niet tu čo odkladať. Dúfam, že tentoraz neurobíte svojimi humánnymi nápadmi nijakú detinskosť. Tí lumpi si to nezaslúžia! V tom mal naozaj pravdu. Treba ich potrestať, ale ako? Žalárom? To je nemožné. Peňažný trest? Veď nič nemajú. Vziať im kone a zbrane? Potom by boli stratení, a my by sme sa stali v ich očiach zlodejmi. Bitka? Áno, jedine táto medicína môže byť pre nich účinná. Pre morálneho človeka s pocitom hanby je to trest strašný; ale na takýchto ľudí je aj žalár primálo, pretože len čo si odsedia trest, kradnú a zbíjajú ďalej. Pre neľudí treba mať okrem žalára poruke palicu. To je názor človeka, ktorý každého užitočného chrobáka zdvihne na ulici a preloží ho tak, aby ho nerozmliaždili. Názor zálesáka, svetobežníka, ktorého všade pokladali za dobrého človeka. Konečne je to názor spisovateľa, .ktorý svoje diela píše s jediným úmyslom, že chce byť kazateľom večnej lásky a poukázať na pravý obraz boha v človeku! Teda bitku pre trampov! Priznávam sa, že sa mi to protivilo, no zároveň som to schvaľoval; nedalo sa inak, bitku si zaslúžili. Winnetou asi sledoval moje myšlienky, pretože sa ma pýtal s energickým, takmer tvrdým úsmevom: - Chce im azda môj brat odpustiť? - Nie, - odpovedal som. - Tým by sme ich počínanie iba schvaľovali. Ale aký majú dostať trest? - Palicu! Howgh! Keď povedal howgh, bolo rozhodnuté. Treskow hneď súhlasil: - Áno, palicu! To sa im zíde. Všetko ostatné by bolo málo účinné. Či nie, Mr Hammerdull? - Áno, nadeľme im poriadne! - odpovedal Dick. - A Hoseovi a Joelovi najskôr! Nech majú namiesto peňazí, z ktorých sa tak smiali. Museli sme sa smiať Dickovmu oduševneniu. Všetci súhlasili, iba Osag povedal: - Šahko Matto prosí, aby mohol mlčať. - Prečo? - Pretože prv bol aj on vaším nepriateľom a chcel vás pripraviť o život! - Ale teraz si naším priateľom a trampi ťa takisto prepadli a okradli. Svoj úmysel si chcel vykonať ako statočný náčelník svojho kmeňa, ako bojovník; oni sú ale nečestní, podlí, vyvrheli ľudskej spoločnosti. Nezaslúžia si inšie ako bitku. - Keď Old Shatterhand takto hovorí, nebudem mu protirečiť. - Výborne! Všetci sme zajedno! - zvolal Hammerdull. - Poď, milý Pitt, narežeme píšťalky, aby sa mohol spustiť koncert! Keď trampi zbadali, že sa naša porada skončila, ozval sa priodvážne na svoje položenie Cox: - No, ako to vyzerá? Kedy nám už konečne uvoľníte putá? - Keď sa nám zapáči, - odpovedal Treskow. - Teraz sa nám to ešte nevidí. - Ako dlho tu ešte budeme ležať? Chceme ísť preč! - Čo po tom, čo vy chcete! Dnes záleží na tom, čo chceme my! - Sme slobodní zálesáci, pamätajte si to! Ak by ste s nami podľa toho nezaobchádzali, ešte sa s vami porátame! - Lotor! Nepochopil si, čo sa robí? Ani včera ti nič nesvitlo v hlave, keď sa s tebou Old Shatterhand rozprával? Ani ten prašivý pes, ako si nazval Kolma Pušiho, ti nič nenaznačil? Tak si potom najhlúpejší zo všetkých tupohlavcov, akí kedy po prérii behali. A teraz sa ešte osmeľuješ vyhrážať? Naši druhovia režú píšťalky, alebo ti to poviem jasnejšie: režú palice, ktorými z vás vyprášime hlúposť a ničomnosť! Táto reč spravodlivým hnevom rozhnevaného Treskowa vyvolala účinok, ktorý ťažko opísať. Ani nebudem líčiť smiešnu a pre trampov nanajvýš neutešenú exekúciu, ktorú vykonali Hammerdull a Holbers s nemalým zápalom. Old Wabbla sme ušetrili bitky, pretože som nechcel starca, ktorý i tak veľmi trpel, nechať zbiť. Nebol mi však za to vďačný, ale nadával mi s trampmi opreteky. Thibaut bol iba divákom, hoci by mu nebola poriadna porcia bitky vôbec zaškodila. Ponechal som si ho na neskoršie, presvedčený, že mi ešte príde pod ruku. Keď sme sa chceli vydať na dalšiu cestu, prosil ma Apanačka, aby sme vzali Indiánku so sebou. Namietal, že teraz sme slobodní a Tibo-taka nemôže proti tomu nič namietať. Len ťažko sa mi ho podarilo od toho odhovoriť. Žena by nám iba prekážala, a pretože sme podrobne poznali plán cesty jej muža, ľahko sa s ním ešte stretneme. Zase sme mali všetci svoje veci späť. Nikomu nechýbala ani najmenšia maličkosť. Spravodlivosti sme urobili zadosť a tak sme toto miesto opustili spokojnejší, než sme sa k nemu prednedávnom blížili. Menej spokojní boli však tí, čo tu ostali ležať. Nechali sme ich spútaných, ako boli. Až sa vzdialime, nech si pomôžu, ako budú môcť. Sprevádzali nás nepeknými výkrikmi a kliatbami. Old Wabble mi napriek svojej zlomenej ruke hrozil pomstou a smrťou. Pri tomto človeku sa nedalo uvažovať o náprave. Bol to taký nepolepšiteľný hriešnik, že v ňom ani na chvílku nezvíťazila lepšia myšlienka. Nikdy by som nebol veril, že niekto môže byť taký dokonale zlý! Kým sme vysadli na kone, pokúšal sa Apanačka dostať od ženy aspoň slovo na rozlúčku, avšak márne. Stála vonku pri koňoch. Nepoznala ho a uhýbala mu, ako by bol jej nepriateľom. Len potom, keď sme odchádzali, venovala nám trocha pozornosti. Bežala za nami kus cesty a kývajúc nad hlavou zelenou vetvičkou, volala: - To je môj myrtový venček!

Štvrtá kapitola V KUI ERANT YUAV

Včerajšou jazdou od táboriska k prameňu sme odbočili z pôvodnej cesty, museli sme sa teda znovu obrátiť smerom na Squirrel Creek. -Dúfam, že nebudú takí hlúpi! - uvažoval Hammerdull. - Kto? - pýtal sa Treskow. - Trampi! Azda nepôjdu za nami k tej bonanze? - Potom by si zaslúžili za svoju hlúposť ešte viacej bitky, než dostali za svoje ničomníctvo! Nedovtípili sa, že o žiadnej bonanze nevieme? - Tí že by sa dovtípili? Stavím sa, Mr.Treskow, že všetko, čo sme im povedali, brali za pravdivé! - Ak sa nemýlite, mali by sme sa mať na pozore. aby nás nechytili! Či nie, Mr.Shatterhand? - Nie, - odpovedal som. - Myslíte, že nepôjdu za nami? - Ale áno! Celkom iste! Majú na to dva vážne dôvody. - Dva? - Áno! Pri všetkej svojej hlúposti sa pokladajú za veľmi múdrych, a pretože sme sa im s tou bonanzou vysmievali, tým skôr budú veriť, že skutočne jestvuje. - A druhý dôvod? - Prirodzene, pomsta. - Správne, Vrie to v nich ako v kotloch. Zaiste pôjdu po našej stope a budú nás chcieť silou-mocou dolapiť. - To sa im však nepodarí! - Naše kone sú lepšie ako ich! - To je pravda. A potom, potrvá to dosť dlho, kým sa niektorému podarí zbaviť pút a vyslobodiť ostatných. Na pomoc Indiánky, ktorá nie je spútaná, sa nemôžu spoľahnúť. Keď ju vyzvú, aby ich rozviazala, pokrúti hlavou a pôjde si viazať venčeky. A potom, keď sa oslobodia a sadnú na kone... Hammerdull pochopil a dokončil moju reč: - Ani potom to nepôjde, ako by si želali. Myslím, že budú veľmi citliví najmä na tých miestach, kde dostali bitku. No prajem si, aby tak bolo. Ty nie, Pitt Holbers, starý medveď? - Ak si myslíš, Dick, že sú na oných miestach prístupnejší citom, tak nemám nič proti tomu. Myslím, že ani tebe by sa oveľa lepšie nevodilo. - Fuj! Ja by som sa nikdy nedal tak zmlátiť! - Keby ťa chytili, som presvedčený, že by ťa práve tak vyprášili, ako si vylátal ty ich. - Či by ma vyprášili alebo nie, to je jedno, vlastne je to fuk. Ale to sa im nikdy nepodarí! Radšej si zavri zobák a nehnevaj ma hlúposťami! Dobre vieš, mám jemné nervy! - Áno, ako lodné laná! - Len si daj pozor! Žabu, ktorá najhlasnejšie kŕka, najskôr bocian chytí! - Čo? Ty ma porovnávaš so žabou? To je predsa urážka! A čo si potom ty, starý hroch? - Hroch je popri žabe ušľachtilé stvorenie! - Mohol by som vedieť, v čom spočíva jeho ušľachtilosť? Napokon nehovorilo sa ani o žabách, ani o hrochoch, ale o trampoch, ktorí, podľa mňa, v zoologickej stupnici nezaujímajú vyššie miesto ako spomínané živočíchy. Oni teda, ako sme všetci presvedčení, pôjdu za nami ku Squirrel Creeku. Len či ho nájdu, Mr.Shatterhand? - Majú predsa našu stopu. - Neverím, že by boli dobrými stopármi. - Ani ja nie, ale pôjdeme dnes celý deň prériou a zanecháme stopu viditeľnú ešte ráno. Okrem toho myslím, že je medzi nimi niekto, kto pozná cestu ku Squirrel Creeku. - Kto je to? - Biely medicinman. - Tibo-taka? Odkiaľ by to vedel ten falošný Komanč? - Skôr než prišiel ku Komančom, zdržoval sa v tejto krajine. Či sa rozpomenie práve na tento creek, neviem, ale aspoň približne bude poznať jeho polohu. - Well! Len či sa pridá k trampom? - Celkom iste! - Veď včera sa s Old Wabblom na prérii rozkmotril! - Dnes sa zase udobrili! A keby aj nie, považuje nás práve tak ako trampi za nepriateľov. Nie je preto nič ľahšieho, ako že sa s nimi spojí a pôjde za nami... Len či ho budú chcieť so sebou vziať? - Celkom iste! Konečne má to na ceste, pretože chce ísť do Saintlouiského parku. - Well! Už sa na to stretnutie s ním teším. Týmito päsťami mu tak poznačím tvár, že si tak ľahko nezotrie stopy po nich.

Naša cesta viedla pozvoľna stúpajúcou savanou. Doobeda sme videli pohorie ako závojom zastretú stenu v diaľke. Rýchlym cvalom sme sa k nemu stále viacej blížili. Závoj sa strácal a poobede sme videli celkom zreteľne reťaz pieskovcových vrchov, ktoré tvoria akoby prednú stráž Skalistých hôr. Začalo sa už stmievať, keď sme dorazili ku Squirrel Creeku. Poznal som dobre okolie i táborisko, pretože som tu s Winnetouom už dva razy bol nocoval. Do týchto končín sotva kedy vkročí ľudská noha, cítili sme sa tu teda dosť bezpečne. Rovinu uzatváral z jednej strany potôčik, ktorý tu tvoril neveľký oblúk, z druhej strany skalné steny. Tu sme si zapálili oheň podľa indiánskeho vzoru, aby nevydával veľa svetla. Breh bol porastený hustým krovím, ktoré sa v prérii strácalo. Medzi jedením prepukol Dick Hanimerdull hlučným smiechom: - Meššurs, mám skvelú myšlienku. Nahneváme trampov! - To je zbytočné. Oni sa aj tak hnevajú viac ako dosť. - To je ešte málo! - Čo teda chceš urobiť? - pýtal sa Treskow. - Trocha si s nimi zažartujeme. Vyhrabeme tu niekde jamu a zase ju zahrnieme, aby videli, že sa tu v zemi rýpalo. Budú si myslieť, že našli bonanzu, a začnú kopať. - Well! A nenájdu nič! - povedal Treskow. - Tak to nemyslím. - Teda ako? - Keby nič nenašli, boli by iba sklamaní, ale ja ich chcem poriadne napáliť. - Tak teda ako? - Musia niečo nájsť. - Azda zlato? - Pshaw! Keby som trčal v zlate až po krk, tým chlapom by som nenechal ani zrniečko. Nájdu totiž niečo iné, malý lístoček, pekný lístoček. - Nie je to zlá myšlienka! - Či je zlá alebo nie, to je jedno, len keď im klapnú zuby naprázdno. Čo na to povieš, Pitt Holbers, starý medveď? - Hm, myslím, že to bude celkom dobrý žartík, ktorý si môžeme dovoliť. - Pravda, starý, milý priateľ! - povedal Dick sladkým tónom, pretože ho potešil Pittov súhlas. - Skutočne nie si taký hlúpy, ako vyzeráš! - No áno, v tom je práve ten veľký rozdiel medzi tebou a mnou. - Rozdiel? Ako to myslíš? - Ja nie som taký hlúpy, ako vyzerám, ale ty vyzeráš oveľa múdrejší, než si. - Do čerta! Zase začínaš? Ty si nielen hlúpejší, ako vyzeráš, ale omnoho hlúpejší, ako si! Tak, to je moja úprimná mienka o tebe! - Well! O hlúposti by sa s Dickom Hammerdullom aj bohovia márne škriepili. A teraz k tej ceduľke. Kde ju chceš vziať? V prérii nerastie papier. - Mr.Shatterhand má papiera plný notes! - A myslíš, že ti ho len tak dá? - Iba jediný lístoček! - Potom ale nevieš, akú cenu má tu na divokom západe kúsok čistého papiera! - Viem, ale moja myšlienka je taká znamenitá, že mi Mr.Shatterhand zaiste dá ten kúštiček papiera. Pravda, sir? - Ide o to, či aj ja pokladám myšlienku za takú skvelú, - odpovedal som. - Azda nie je? - Nie. - Hovoríte to celkom vážne? - Áno. Myšlienka nie je ani skvelá, ani žartovná, je veľmi detinská. - Detinská? Teda Dick Hammerdull je detinský chlap? - Občas áno. - Alebo myslíte, že je celkom ako malý chlapec? - Neškriepme sa o slovíčka. Napokon, nie je isté, či práve trampi prídu. A keby aj tak bolo, čo nám to pomôže, keď ich pri čítaní vášho lístka neuvidíme? - To nevadí! Viem si celkom dobre predstaviť ich tváre, akoby som pri tom bol. - A čo má byť na tom lístku napísané? - O tom sa ešte poradíme. Niečo také, aby pukli od zlosti. Vidiac, že sa Hammerdull nedá od svojho nápadu odradiť a že by som mu pokazil detinskú radosť, vytrhol som zo zápisníka jeden list a dal som mu ho. No a teraz sa mala začať porada o tom, čo má byť na lístku napísané. Najprv sa Dick obrátil na mňa, ale ja som odoprel autorstvo a po mne aj Treskow i traja náčelníci. Ostal iba Dick a Pitt Holbers. Ten vravel: - Počuj. Dick, ja neviem dobre písať, musíš si to napísať sám. - Hm! Učil som sa to, ale je v tom veľký háčik. - Aký prosím ťa? - Ani sám po sebe neviem prečítať, čo som napísal. - A tí druhí to budú vedieť? - Ešte menej! - No tak sme zase v kaši! Ale veď z týchto pánov nám azda niekto hodí na papier, čo my zložíme? Treskow sa napokon dal uprosiť. - Well, teda môžeme začať! - povedal Hammerdull. - Pitt, začni! - Áno, - odpovedal Holbers, - ľahké veci si vezmeš sám, ale keď je to niečo ťažkého, na to som vždy dobrý ja! Len si začni! - Predsa vieš skladať, nie? No, to by som ešte vedel! A ty nie? - Čo by nie! V básnení som vynikajúci majster. Pod básnením rozumeli, ako väčšina analfabetov, napísanie jednoduchého listu. Treskow to vedel a chcel si s nimi zažartovať: - Písať básne? A viete, že riadky sa musia aj rýmovať? - Rýmovať? - pýtal sa začudovaný Hammerdull, pričom od údivu zabudol zatvoriť otvorené ústa. - Tisíc hrmených! Na to som nemyslel. Teda rýmovať sa to musí? - Pravdaže? - Napríklad? - Srdce-hrnce, more-zore, hory-horí, tak dajako. - No ďalej, to nič nie je! To viem aj sám. Počúvajte: pes-les, boty-noty, mačka-kačka! No, Pitt, vieš to tiež? - Prečo nie? Tak šikovný ako ty som! - odpovedal dlháň. - Tak teda povedz niečo! - Hneď to bude! Teda: cupy-lupy, hora-mora, puška-šuška, jeleň... - K jeleňovi tuším nemáš čo dať. Ani ja som nič nevymyslel. Povedz radšej niečo inšie. - Dobre! Teda: klietka-sliepka, duby-zuby, Dick-býk... - Ó, počkaj, ako ma môžeš zrovnávať s býkom v rýmovačke? No vidím, že to pôjde. Teda začnime! - Obaja spolu? Nie! Kto to vynašiel, ten musí začať! My sme ticho počúvali a v duchu sme sa smiali. Treskow im prilieval oleja do rozpálených mozgov. A tak po dlhom odkašliavaní, nadávkach, potení a vzdychoch vymysleli spolu šesť riadkov, ktoré Treskow napísal na list.

Vy ste chlapi hlúpi dosť, máme na vás veľkú zlosť. Kopte si len, koľko chcete, na bonanzu neprídete. My sme si ju vymysleli, a vám smeje sa svet celý!

Dick Hammordull. Pitt Holbers.

Keď bolo majstrovské dielo hotové, musel ho za nich Treskow aj podpísať. Potom začali kopať jamu. Potili sa, ale menej ako pri básnení. Pracovali plné dve hodiny, než usúdili, že to stačí. Potom tam uložili svoju báseň, dobre zabalenú, a jamu zahádzali. Keď bola jama zasypaná, dali sa do ušliapavania, tešiac sa, ako sa pri kopaní trampi spotia. Ani si neuvedomili, že sami sa pritom nadreli omnoho viacej. Keď sme po dokonanej práci sedeli všetci okolo ohňa, bezstarostne sa zabávajúc, spozoroval som zrazu, že Winnetou chytil pušku a nenápadne si ju položil na koleno. Hneď som vedel, že chce strieľať, hoci nepriložil zbraň k lícu. Chcel použiť; takzvaný kolenný výstrel, ako tomu hovoria zálesáci, keď nepriateľ nemá zbadať namierenú pušku. Pohľad upieral na húštinu. Tam sa niekto skrýval. Pripravil som sa na výstrel tým istým spôsobom a pritom som nadviazal s Hammerdullom hlasný rozhovor. Pozeral som iba úkosom smerom k húštine. Vtom sa zdvihla odtiaľ hlaveň pušky, a kým som stihol myslieť na obranu, zahrmel výstrel z tej strany a súčasne sa ozvala . strieborná puška Winnetouova. Pod krovím zaznel výkrik. Winnetou zaiste trafil. Ale aj nepriateľ dobre, mieril, lebo som pocítil, že mám zranenú nohu. Naši priatelia vyskočili naľakaní, ja som hneď rozkopol horiace drevo, aby sa zadusil oheň. lebo umožňoval nepriateľom mierenie. - Nech moji priatelia ostanú pokojní a čakajú! - povedal Apač. Hneď nato počuli sme z druhej strany akoby pád tela a praskot vetiev. Potok tu bol široký dvanásť krokov, Winnetou sa však cezeň preniesol jediným skokom. Skočil do húštiny na druhej strane. Ubehla asi polhodina. Noha ma bolela, a keď som si chytil to miesto, kde vošla guľka, cítil som, že silne krváca. Vtom zaznel z druhej strany Apačov hlas: - Zapáľte zase oheň! Zhrabal som tlejúce polená dokopy a pridal som na ne trocha suchej trávy. Oheň sa jasne rozhorel, keď som trocha na polená fúkal. Pri svetle ohňa som videl Winnetoua, stojaceho na druhom brehu. V ruke držal koniec lasa, druhý bol upevnený na ľudské telo, ležiace vedľa neho. Bez rozbehu skočil cez potok späť k nám a tiahol za sebou mŕtvolu človeka. Tá mu však padla do vody... Pomáhal som mu pri tom. Medzitým rozprával: - Videl som v húštine tvár a vystrelil som. Ale bol tam ešte niekto, koho som nevidel, a ten strelil tiež. Skočil som ta, aby som sa presvedčil, či ich je tam viacej, ale nenašiel som tam okrem toho muža nikoho. Pustil som sa za ním a našiel som za húštinou päť jazdcov a sedem koní. Utekajúci muž dobehol k nim a oznamoval im, že práve zastrelil Shatterhanda, ale jeho druha zastrelil Winnetou. Boli to belosi a hovorili čistou angličtinou. Postáli tu trocha a strelec si sadol na jedného z dvoch voľných koní. Potom ktosi povedal: „Istotne je mŕtvy, lebo inak by bol už tu alebo volal o pomoc! Musíme rýchle zmiznúť, lebo nás budú hľadať! Želanie sa mi však splnilo, pomsta je vykonaná, lebo Shatterhand je mŕtvy." Zľakol som sa a ponáhľal naspäť. V húštine som našiel mŕtvolu. Ostatné už viete Ako som sa potešil, keď som videl, že môj priateľ žije. - Kto asi boli tí belosi? - pýtal sa Treskow. - Trampi tu ešte nemôžu byť. Zohol som sa k zastrelenému. Neomylná guľka prestrelila mu čelo. Poznal som ho hneď. Bol to jeden z bitkárov Toby Spencera. Aj Treskow ho poznal, lebo aj on bol vtedy medzi hosťami mamy Thickovej v Jefferson City. Apač zbadal tmavé škvrny v tráve, ktoré viedli ku mne, a zvolal preľaknuto: - Uff! Môj brat je poranený! Krv mu uniká dosť silne. Je to nebezpečné? - Myslím, že nie, - odpovedal som. - Je zranená kosť? - Nie, lebo môžem stáť. - Ale je to zvláštna rana! V tej polohe, v akej som svojho brata videl, nemohol byť na tomto mieste zasiahnutý! - Aj ja som si to už povedal. Bola to však asi zablúdená guľka. Odrazila sa od kameňa a vletela mi do stehna. - To je zlé. Odrazené strely bývajú najbolestivejšie. Po-zriem na ranu! - Teraz nie. Musíme odísť hneď preč! - Azda kvôli tým šiestim belochom? - Áno, oheň zase svieti. Keby sa vrátili, mohli by ľahko zhasnúť nás skô ako my oheň. - Neprídu, lebo boli veľmi prestrašení. Opatrnosť nám však káže odísť, ale najprv musíme prezrieť ranu, lebo je už dlho otvorená. Môj brat stratil už iste veľa krvi. - Nuž teda nech Hammerdull priloží poriadne na oheň, aby sme dobre videli. Ostatní nech sa postavia s pripravenými puškami na stráž a nech strieľajú hneď, ak sa čo len vetvička pohne! Prezretie rany malo výsledok priaznivý aj nepriaznivý. Dobré bolo, že kosť nebola poranená, zlé, že rana sa jatrila. Guľka prenikla svalstvom až ku kosti, odkiaľ ju Winnetou vybral nožom. Guľka bola na jednej strane trocha sploštená, takže hranou trhala mäso. Tým sa stala rana bolestivou a vznikla svalová horúčka, čo vyžadovalo zdĺhavé liečenie. Bolo to veľmi osudné, práve teraz, keď sme sa mali dostať čím ďalej. Na šťastie som mal v brašne niekoľko čistých vreckoviek, z ktorých urobil Winnetou obväz. - Ešte dobre, že môj brat sa naučil znášať bolesť ako Indiáni. Ak čoskoro nenájdeme rastlinu čitutliči, nastane prudký zápal. Ale ak nájdeme aj deču tatah, dúfam, že bolesti veľmi skoro prekonáš, lebo máš silnú povahu a zdravú krv. Môžeš si sadnúť teraz na koňa? - Prirodzene! Nemám ani trocha chuti hrať sa na pacienta. - Tak teda lepšie bude, ak opustíme toto miesto a nájdeme si iné. Len si daj pozor, aby sa neobnovilo krvácanie!

Cválali sme asi hodinu pozdĺž potoka, potom sme zostúpili z koní a nakládli oheň. Našli sme niekoľko smolnatých vetiev. Zídu sa nám pri hľadaní rastlín. Všetci traja indiánski náčelníci, každý s fakľou, sa vzdialili, aby si zabotanizovali. Dick Hammerdull si sadol ku mne. Pozeral na mňa čo najnežnejšie a zrazu v návale citov ma pohladkal po tvári: - Sú to ale prekliate vynálezy, tieto búchačky! Najmä ak guľka trafí. Máte veľké bolesti, Mr.Shatterhand? - Teraz práve nijaké. - Tak hľaďte, aby to tak ostalo! -- To asi nepôjde. Každá rana musí prebolieť, skôr sa nevylieči. - Bolesť! To je mizerné slovo! Najradšej by som vzal vašu bolesť na seba. Iste nie som jediný, kto takto zmýšľa. Či nie, Pitt Holbers, starý medveď? - Hm, - odpovedal dlháň, - myslím, že by ma bolo viacej tešilo, keby som tú guľku dostal sám! - Naozaj? Tak prečo si si nesadol ta, kam ten chlap mieril, há? Teraz ti je dobre hrať sa na obetavého! - Som azda vševediaci, ty grobiansky pupkáč? - To nie, ale keď som povedal, že by som chcel tie bolesti mať radšej ja, nemusel si si hneď aj ty žiadať to isté, len aby si ma pretromfol. - Ale, veď si sa ma sám pýtal! A mám pritom Mr.Shatterhanda aspoň tak rád ako ty! ' - Či ho mám rád ja alebo ty, to je fuk, len keď ho máme radi obaja, rozumieš?! A ak dochytím chlapa, ktorý tak neopatrne strieľal, že sa museli hlúpe guľky odrážať, tak si môže pozbierať svojich dvanásť kostí! - Dvestoštyridsaťpäť, milý Dick! - opravil som ho. - Prečo tak veľa? - Pretože každý človek ich toľko má! - Tým lepšie, lebo o to dlhšie ich bude zhľadávať! Ale dvestoštyridsaťpäť kostí? Že by mi ich tolko trčalo pod kožou, to by som si ani nebol myslel! - Kosti a kosti, to je rozdiel. Sú aj malé sluchové kôstky, ktoré sa k nim priratúvajú. -Sluchové kôstky? O tých som ešte nikdy nepočul! Pitt Holbers, ty si čo do kostí oveľa bohatší ako ja. poznáš ty svoje sluchové kôstky? - Never mind! Myslíš, že som sa už dakedy obrátil naruby ako rukavička, aby som ich porátal? Mne stačí, že ich mám, nepotrebujem ich zratúvať. - Ale ten chlap, čo strieľal, si ich poráta, len nech ho dolapím! Keby som len vedel, kto to je! - Pravdepodobne Toby Spencer. - To je pekný strelec! - Myslím, že strieľaval lepšie. Ale odvtedy, čo odo mňa dostal u mamy Thickovej guľku pod kožu, zhoršilo sa to s ním na moje šťastie. Inak by som už nežil. Mierené bolo dobre, len zle vystrelené. Zato Winnetouova strela bola iná! Kolenný výstrel v takej tme a rovno do čela! Myslím, že sa trampi zadivia, keď zajtra nájdu mŕtvolu v našom táborisku. - Well! Znova sa utvrdia v tom, že sa tam bonanza nachádza. Budú si myslieť, že sme toho muža zastrelili preto, lebo prišiel na stopu zlatu. - Možno. A to ste si už pomysleli, že vaša bonanza je na vine môjmu zraneniu? - Skutočne? Ako to? - Pretože hurhaj, čo ste pri jame robili, privolal ľudí. - Hm. No to nemôžem niž povedať. Teda mi robíte výčitky? -Nie. Čo sa stalo, už sa neodstane. Nik to nezmení. Ale počúvajte, vracajú sa náčelníci! Áno, prišli. Winnetou mi radostne oznamoval: - Môj brat Shatterhand môže byť veselý, pretože sme našli čitutliči aj dostatok denču tatah. Rana sa ľahšie zahojí, aj keď to nebude bez bolestí. Hoci som nemyslel na ľahké zahojenie, dobre mi padli jeho slová. Poznal som neobyčajnú liečivú silu Winnetouových bylín a bol som presvedčený, že zo zranenia vyviaznem bez vážnych následkov. Winnetou mi opäť sňal obväz a vymyl ranu. Potom urobil z jedného mäkkého listu zátku a pokvapkal ju šťavou z byliny denču tatah. Keď mi vložil zátku do rany, bolo mi, akoby mi ju vypaľovali rozpáleným železom. Winnetou pozrel na mňa a povedal: - Viem, že môj brat trpí teraz viacej ako na mučiarskom kole. Ak túto bolesť znáša bez náreku, usmieval by sa, aj keby ho mučili. Howgh! Bolestná procedúra sa ešte dva razy opakovala, pričom som cítil vždy slabšie bolesti. Potom mi Winnetou nakvapkal na ranu priezračnú šťavu čitutliči, priložil aj trochu tej byliny a nohu mi obviazal. Tieto dve liečivé byliny som nenašiel nikde v Európe ani v Amerike, iba v tých končinách, kde sa zdržujú Indiáni. Je isté, že pôsobia zázračne. Apači majú pre obe rastliny aj jeden spoločný názov šis inteh ci, čo značí indiánska rastlina, a tvrdia, že je to dar Veľkého ducha indiánskemu plemenu. Preto rastie iba tam, kde žijú Indiáni. Obe rastliny po vyhubení Indiánov na východe vyhynuli tiež. Aj Winnetou, ktorý bol vždy bez predsudkov, tvrdil mi veľmi vážne: - Až zomrie posledný Indián, uschne aj posledný lístok šis inteh ci a už sa nikdy nerozzelená. Ale znovu vykvitne Indiánom na druhom svete! Rozhodli sme sa byť na stráži, ak by nás tí šiesti belosi znovu začali prenasledovať. Všetci sa vystriedali okrem mňa. Hoci som bol zranený, spal som dobre až do rána, keď ma zobudila bolesť. Winnetou mi ranu previazal, pričom použil už iba druhú bylinu, totiž jej šťavu. Potom sme sa najedli a vydali na cestu. Najprv bolo treba zistiť, kto boli tí šiesti belosi. Preplavili sme sa cez potok a išli ďalej pomaly, aby ma cesta neunavila. Iba Winnetou klusal napred, aby vystopoval belochov. Netrvalo dlho a vrátil sa, aby nás priviedol k stope. Viedla tým istým smerom, ktorým sme chceli ísť my. Vedeli sme, že aj Toby Spencer má namierene do Saintlouiského parku. Nuž poberali sme sa po stope ďalej. Préria bola neveľká. Prestávali tu už roviny, ktoré boli časom nezaujímavé, hoci svojou šírkou pripomínali veľkoleposť oceána. Prichádzali sme do predhoria a nemohli sme sa už držať priamočiareho smeru. Bolo však dobre, že sme poznali cesty a priesmyky. Najprv sa bolo treba dostať na takzvanú kontinentálnu cestičku. Kedysi to bola obľúbená cesta zálesákov, ktorá vedie nespočetnými zákrutami cez Skalisté hory, teraz však je už takmer zabudnutá. Pretože sme šli po trávnatej pôde, stávala sa stopa pred nami nezreteľnou. Často nám celkom zmizla, potom sme ju však opäť našli. Tak sme napokon dospeli k záveru, že tí pred nami šli tiež po kontinentálnej cestičke. Kedykoľvek sme prišli k vode, musel som zostúpiť z koňa a ranu si ochladiť. Aby som sa tým príliš nezdržoval, pevne som si obviazal remeňom pod kolenom sáru čižmy, ktorá mi prečnievala vysoko nad koleno. Do hornej časti sáry som si rukami načerpal čerstvej vody. Chladila ma, kým sme neprišli k ďalšiemu prameňu. Niekedy som ani nezliezol z koňa, iba mi vodu naliali do čižmy.

Ťažko vyjadriť, akým mohutným dojmom pôsobia Skalisté hory, keď sa k nim deň čo deň približujeme tryskom po zdanlivo nekonečnej rovine. Unavené oko pozerá vpred... ale márne! Hory akoby pred nami stále unikali. Človek si pripadá ako steblo trávy v nekonečnom trávnatom mori, ako Ahasver, ktorý hľadá pokoj, ale ho nenachádza. Napokon po dlhom putovaní zdvíha sa v diaľke sivý závoj, za ktorým oko tuší Kanaán svojich hôr. A teraz ten závoj už neuniká, ale verne čaká a občas akoby nám letel v ústrety. Čím viacej sa mu približujeme, tým sa stáva priehľadnejším, zdvíha sa vyššie a poskytuje veľkolepejší pohľad, ako sme mohli z diaľky tušiť. Teraz spočinie oko na čomsi určitom, kde život dostáva farbu a podobu. Ak sa savana podobala obrovskému stolu, tabuli bez začiatku a konca, tak tu vystupujú do výšav skamenelé hymny a jasajú. A tento kamenný jasot vyvoláva ozvenu aj v duši, človek mimovoľne spína ruky. Pocity povznesenosti mi vírili v duši, keď som zo šírych rovín vystupoval do týchto hôr. Tisíce vystupovali hore so smrtiacou zbraňou v ruke, aby tu nešetrne ničili ľudí. Tisíce vystupovali a vystupujú ešte aj dnes za oslnivým klamným leskom zlata a striebra, aby sa oddali pominuteľnej mamone. Zastal som trochu, aby ma nik nerušil, a nastavil som si dušu prúdom svetla a farieb, ktoré sa liali zhora. Skalisté hory vynikajú totiž bohatou farbitosťou, čím sa im nevyrovná ani jedno pohorie. Nie je to mohutná a pyšná, ale chladná vznešenosť Álp, ani šíra mohutnosť Pyrenejí, ani neprístupná, až skľučujúca výška Himalájí, je to vznešenosť, ktorá na vás pozerá s prísnou vážnosťou, ale predsa láskavo sa usmievajúc. Ak starí Gréci dali svojim bohom prebývať na Olympe, Indiáni tým oprávnenejšie mohli veriť, že ich veľký, dobrý Manitou býva v týchto horách. Priamo do hôr sme síce dnes ešte nedošli, šli sme po ich úpätí, a predsa bolo všade naokolo toľko krásy! Pri každej zákrute akoby sa bola zdvihla opona a zbadali sme nový obraz. Bola to vždy nová a nová nenapodobiteľná scenéria. Les nám vysielal svoje výbežky v ústrety, akoby šumel: „Vitajte! Môj dom je chrám, ktorý nevybudovali ľudské ruky!" To neboli mútne, lenivé vody savany, čo k nám bystro skackali čistými a jasnými skokmi a pripomínali: „Ako hľadáš tam hore môj prameň, tak vždy pátraj po pôvode každej veci!" Bolo už odpoludnie, keď sme došli na kontinentálnu cestičku. Onedlho potom sme sa ocitli vo vysokom lese pod ozrutnými, velebnými jedľami. Šli sme asi štvrť hodiny v tieni lesa, keď sme stretli ľahko odeného muža, na hlave so širokostrechým sombrerom. Sombrero je v Colorade veľmi obľúbené. Muž bol mladý, asi dvadsaťročný. Keď nás zbadal, zastavil koňa a pozoroval nás bystrým zrakom. Bol ozbrojený nožom za opaskom. Keď sme k nemu prišli, pozdravil nás: - Good day, gents! Môžem sa spýtať, kam idete? - Do hôr, - odpovedal som. - Ako ďaleko? - Sami nevieme. Ak nájdeme dajaké vhodné miesto, zastaneme a prenocujeme. - Ste spolu belosi aj Indiáni. Mohol by som sa dozvedieť vaše mená? - Prečo? - Pretože hľadám pomoc a tú nájdem iba u skutočných gentlemanov. - Tak ste trafili dobre. Ja sa volám Shatterhand a... - Old Shatterhand? - prerušil ma rýchlo. - Myslel som, že ste mŕtvy! - Kto vám to povedal? - Ten, čo na vás včera vystrelil! - Ach, a kde je ten chlap? - U nás. - No dobre, ale kde je to? - Hneď sa to dozviete, sir. Ak to na vás tí ľudia strieľali, tak sa vám môžem zdôveriť. Otec je kováčom. Usadili sme sa pred časom v tomto kraji, pretože pri tejto starej cestičke sa dá vyrobiť veľa peňazí, najmä teraz. Iste sa tam hore našlo veľa zlata a striebra, lebo sa ta hrnie veľa ľudí, a tí potrebujú kováča. Doteraz sa nám vodilo dobre, hoci k nám často chodia všelijakí ľudia. Ale takí zlí, ako je tých šesť chlapov, som ešte nevidel. Prišli pred štyrmi hodinami, dajú sa obsluhovať, ale zaplatiť nechcú. Sestra sa musela pred nimi skryť. Otca zatvorili a ja som im musel prinášať jedlo a pitie, čo si len rozkázali. Mäso, múku a chlieb hádžu jednoducho po zemi a fľaše len tak lietajú, plné či prázdne, to je jedno. Konečne sa mi podarilo utiecť a teraz idem dolu do údolia k vode, aby som zavolal brata, ktorý tam chytá ryby. - Neviete azda, ako sa tí chlapi volajú? - Jeden z nich sa volá Spencer a jedného volajú generálom. - Well! Lepších ľudí, ako sme my, ste ani nemohli stretnúť a nemusíte chodiť po brata. My vám pomôžeme. Poďte! Mladý muž sa obrátil a my sme pokračovali v ceste. Po pravej strane les čoskoro prestal, ale po ľavej sa tiahol ešte kúsok ďalej a potom sa tiež končil. Zastavili sme pod poslednými stromami, pretože asi na dostrel od nás stál pri ceste dom. Okolo domu bol plot a za ním stáli kone. Koľko ich bolo, nemohli sme odhadnúť. Winnetou na mňa spýtavo pozrel. Pred domom nebolo nikoho. Zbojníci teda boli v miestnosti. Povedal som: - Najlepšie bude, keď ich prekvapíme. Zoberieme im pušky a potom Hands up! Poďme! Mr.Treskow zostane pred dvermi pri koňoch! Toto opatrenie som urobil preto, lebo nebol nijakým zálesákom a pri Hands up! mohol urobiť chybu. Niekto i tak musel strážiť kone. Hnali sme sa dopredu. Keď sme boli pri dome, zoskočili sme zo sediel. Mne to šlo trochu pomalšie. Vnútro domu sa skladalo z dvoch miestností. Vpredu bola vyhňa a vedľa nej miestnosť pre hostí. Do nej sa však muselo ísť cez vyhňu. Vchádzal som posledný a videl som iba zdvihnuté ruky. Miestnosť nebola veľká a ja som musel ostať pri dverách, predo mnou boli moji druhovia. Winnetou práve velil, aby im zobrali pušky aj ostatné zbrane. Potom im rozkázal posadať si k stene na zem. - Ruky už môžete spustiť, ale kto vstane, dostane guľku! Odtlačil som Apanačku a Holbersa, ktorí mi stáli v ceste, a postúpil som napred. Vtom sa ozval zdesený výkrik: - All devils! Old Shatterhand! Bol to Spencer. Vtedy, keď sme sa stretli u mamy Thickovej, nevedel moje meno. Včera ho už vedel. Odkiaľ? - Áno, mŕtvi vstávajú z hrobov! Či ste azda zle mierili? - Mieril...? Ja...? - Nerúhajte a nezapierajte, nepomôže vám to! Rozpamätajte sa, akými slovami ste sa lúčili v Jefferson City! - Na... moj... ve...ru ne...viem, - jachtal. - Tak vám teda pomôžem. Povedali ste: „Do videnia! Potom ale zdvihneš ruky ty, ty pes!" Dnes sme sa teda stretli, a kto zdvihol ruky, ja, či vy? Neodpovedal a pozeral pred seba. Jeho tvár sa podobala tvári buldoga, ktorého práve zmlátili. - Dnes budeme inakšie spolu účtovať ako vtedy, keď ste museli zaplatiť iba svoj účet a rozbitý pohár! - Ja som na vás nevystrelil, - tvrdil Spencer. Vytiahol som revolver, zamieril naňho: - Ak budete luhať, zastrelím vás. Boli ste to vy, či nie? - Nie... áno... nie... áno, áno, áno, áno, áno! - volal tým úzkostlivejšie, čím viac sa blížila smrtiaca zbraň k jeho tvári. - Váš druh zaplatil včera vaše úklady životom. Čím zaplatíte vy dnes moje zranenie? - Sme vyrovnaní, - odpovedal vzdorovite. - Ako to, vyrovnaní? - Postrelili ste mi ruku! - povedal Spencer a zdvihol obviazanú pravú ruku. - Kto je na tom vinný? - Vy, kto iný? - Chceli ste na mňa vystreliť, ale som vás predišiel. Bola to iba moja sebaobrana! Nechcel som vás zastreliť, iba poraniť. Ale vy ste včera nemali nijakej príčiny strieľať na mňa. Spencer mlčal. - Kde je generál, - pýtal som sa. Douglas nebol v miestnosti, preto som sa naňho pýtal. - Neviem, - odpovedal. - Musíte to vedieť! - Keď odchádzal, nepovedal mi, kam ide. - Teda je vonku? - Áno! - Kedy vyšiel? - Krátko predtým, čo ste prišli! - Dobre viete, kde je! Keďže nechcete hovoriť pravdu, nebudem sa s vami dlho babrať! Spencer s hrôzou pozoroval revolver, ktorý sa mu zase zjavil pri samom čele. Takí surovci a násilníci majú obyčajne málo zmužilosti. Mohol si domyslieť, že ho nezastrelím, aj keby luhal. No zbabelosť ho nútila, aby sa priznal: - Chcel ísť za kováčovým synom. - Prečo? - Pretože si myslel, že chce priviesť ľudí. - Teda neodišiel práve v tej chvíli, keď sme my prišli? - Nie. - Nuž teda.kedy? - Skoro nato, keď ten chlapec zmizol. - Pešo? - Nie, vzal si koňa, lebo ani ten chlapec nešiel pešo. - Ktorým smerom odišiel? - Neviem, nedávali sme pozor. - Well, to sa skoro dozvieme! Vyšiel som von, aby som informoval Treskowa, čo robiť, keby sa generál vrátil. Vedia neho stál kováčov syn, ktorý z opatrnosti ostal vonku. Vtom k nám prichádzalo akési dievča. - Kto je to? - pýtal som sa chlapca. - Moja sestra! - Tá, čo sa schovala pred týmito zbojmkmi? - Áno. - Musím sa jej dačo spýtať. Keď prišla k nám, povedal jej brat, že sa netreba už ničoho obávať. - Kde ste boli ukrytá, miss? - pýtal som sa jej. - Hentam v lese! - odpovedala. - Po celý ten čas? - Nie. - Teda kde? - Videla som brata, ako odchádza, a chcela som ísť za ním. Vtom prišiel ten muž, ktorého volajú generálom, a zobral si koňa spoza plota. Keď vysadol, zbadal ma a šiel ku mne. Ušla som mu, ale ma dohonil, keď som prišla do lesa. - A potom? - Potom prišli k domu jazdci. - To sme boli my. Uvidel nás? - Áno, zdalo sa, že sa veľmi zľakol, a strašne zaklial. - Vari nás poznal? - Tuším áno. Myslím, že hovoril o Old Shatterhandovi a o akomsi Winnetouovi. - Tak nás naozaj spoznal. To je nepríjemné! A čo spravil potom? - Šiel ďalej. - A nič už nepovedal? - Nechal mi tu ešte odkaz. - Pre koho? - Pre Old Shatterhanda. - To som ja. Čo mi máte povedať? - To je... to je... To by vás urazilo, sir. - Nie, vôbec nie. Prosím vás, povedzte mi presne každé slovo! - Pomenoval vás najväčším naničhodníkom. Vraj nemá nič proti tomu, ak sa vám zapáči jeho druhov obesiť alebo inak usmrtiť, ale on sa vraj s vami poráta. - To je všetko? - Viac nič nepovedal! Ale keďže vás nazval naničhodníkom, bála som sa aj vás, a keby som nebola videla, že bratovi sa nič nestalo, nebola by som ešte prišla. - Môžete byť spokojná, nič sa vám nestane. Vošiel som zase dnu a kováčov syn za mnou. - Tak už viete, kde je generál? - volal mi Toby Spencer v ústrety. - Áno, - odpovedal som. - Kde? - Utiekol. - Naozaj utiekol? - pýtal sa ma radostne. - Áno. Ja to nerobím ako vy, poviem hneď pravdu. - Chvalabohu! Tak ho teda nedostanete! - Dnes nie, neskôr však celkom iste. Vás však máme. - Pshaw! Ešte nás radi pustíte! - Prečo? - Zo strachu pred ním. - Pred tým zbabelcom, ktorý utiekol, len čo nás zbadal? -Áno. On nás pomstí! - Je rád, že sa vás zbavil! - To je lož! - Pshaw! Odkázal mi po kováčovej dcére, že si z toho nebude robiť ťažkú hlavu, keď vás obesím alebo inak usmrtím. - To teda neverím! - Či to veríte alebo o tom pochybujete, je mi celkom ľahostajné. Teraz je tu iná vec! Kde je pán tohto domu? - Dolu v pivnici, - povedal kováčov syn a ukazoval pritom na drevené padacie dvere na podlahe. - Ta ho zatvorili? - Áno. Premohli ho a hodili dolu. - Pustite ho von! Chýbal však kľúč. Spencer luhal, že nechal kľúč zastrčený. Avšak zo strachu pred revolverom ho vytiahol. Kováča sme vyslobodili. Bol to mocný, svalnatý chlap, ktorý sa im zaiste tak lahko nedal a bránil sa. Tvár mal celú dotlčenú a poškriabanú. Ešte krvácal a vyzeral hrozne. Najprv sa poobzeral, a keď ma uzrel, mysliac, že som pánom tejto situácie, obrátil sa na mňa: - Kto ma vypustil z povnice? - My, - odpovedal som. - Ako sa voláte? - Old Shatterhand. - Nie je to meno známeho zálesáka? - Áno. - Ale títo Indiáni tu? Možno im dôverovať? - Sú to slávni náčelníci a sú zvyknutí chrániť utláčaných. - Well, tak ste prišli v pravý čas a na pravé miesto, meššurs! Nie je to hrozné, že musia prísť Indiáni, aby chránili statočného človeka proti bielym lapajom? Neviete si predstaviť, čo sú to za lotri! - Viem, pretože ich poznám! - Skutočne?! - Áno. Máme si s nimi vyrovnávať účty! - Je toho veľa? - Dosť. Ten chlap s tvárou buldoga na mňa včera vystrelil, aby ma zabil. - Chvalabohu! - Ako? Vy ďakujete bohu za to, že ma chcel zastreliť? - Áno, prečo by som nemal? Predovšetkým, že vás nezastrelil a prišli ste ma vyslobodiť, a po druhé, kedže na vás vystrelili, máte právo urobiť s nimi krátky proces ako s úkladnými vrahmi. - Ale on ma postrelil! - Ach, skutočne? Je to možné? Veď to vôbec nie je na vás vidieť! - Guľka ma trafila do stehna. Mám z toho ťažkú ranu. Tu vidíte ešte krv! - Chvalabohu! - Tak zase? - Áno. - No ale prečo? - Že ste boli ranený. - Ale počujte, vy by ste mi naozaj dožičili! - Podľa toho, ako sa to vezme. Keď vás naozaj poranil, tak mu ide o krk, a to ma teší najviac. - Čo ja mám z toho? - Istotu, že bude na svete o jedného lotra menej. - Zmierni to moju bolesť? Zahojí sa mi tým rana? - Počujte, sir, azda ho nechcete nechať ujsť? - Ani mi na um nepríde! -Tak mi povedzte, čo s ním urobíte! - Ustanovíme prériový súd a ten o tom rozhodne. - To je správne. Smiem k nemu patriť aj ja? - Či smiete? Naopak, vy tam musíte byť. Veď i na vás sa prehrešil. - A ako! Keby to záviselo odo mňa, udrela by im všetkým posledná hodina. Kedy sa zíde súd? - Čím skôr. - Najlepšie hneď teraz! - Súhlasím. - Ale kde? - Vonku pred domom. Prériový súd sa musí konať podľa možnosti pod holým nebom. - Ale tí lotri nám utečú! - Nech len skúsia! Napokon, môžeme ich spútať. - Well! To sa mi páči. Remeňov a povrazov mám dosť. - Mám ich priniesť? - pýtal sa veľmi ochotne jeho syn. - Áno, prines ich! Visia niekde vonku. Vtom sa Toby Spencer ujal slova: - Len sa nerobte našimi sudcami. Nie ste na to povolaní! A poviazať sa nedáme! Vtedy prikročil kováč k nemu a podržiac mu pred tvárou svoju kostnatú päsť, povedal: - Mlč, ty papľuh! A keď sa budeš veľmi zdráhať, tak s tebou ešte pred súdom urobím zvláštny tanec! Rozumieš? Syn priniesol povrazy a remene a ja som rozkázal: - Poviažte ich rad-radom, ako tu sedia! Kto sa bude zdráhať, dostane bitku! - Áno, zrúbeme ich! - jasal kováč. - Vonku máme veľa prekrásnych palíc. Chlapče, tie môžeš tiež doniesť! Syn šiel a priniesol ich. Pomohlo to. Strašne kliali, ale inak nekládli nijaký odpor. O chvílu ležali na zemi zviazaní zálesáckym spôsobom. Kováčov syn dostal príkaz prísne ich strážiť. My ostatní sme vyšli von. Teraz sa začali zase staré otázky a hádky a rôzne sporné mienky. Nemal som, sám tentoraz ranený, v úmysle, byť veľmi zhovievavým. Ale všetci ostatní, okrem Winnetoua, žiadali smrť aspoň pre Tobyho Spencera, a k tomu som nemohol a nechcel dať súhlas. Nastala dlhá, vzrušujúca debata. Až napokon kováč, ktorý bol najviac za trest smrti, vyskočil a zvolal: - Vidím, že by sme tu mohli sedieť až do rána, na ničom sa nedohodneme. Títo ľudia patria predovšetkým mne, pretože mňa prepadli ako divosi, plienili v mojom dome a poranili ma. Pozrite, tvár mám ešte zakrvavenú. Vy, Mr.Shatterhand, ste veľmi mierny; chcem vám vyhovieť a nežiadam smrť tohto Spencera. Zato však očakávam, že návrhy, ktoré teraz predložím, prijmete. - Čo sú to za návrhy? - pýtal som sa. - Predovšetkým žiadam, aby mi zo svojho majetku nahradili všetko, čo mi zničili. Súhlasíte s tým, sir? - Ano. Je celkom samozrejmé, že vás musia odškodniť. - Well! Teraz príde Spencer, ktorý je všetkému navine. Nechcete ho nechať usmrtiť, lebo vás nezabil, iba poranil. Pokladám to u vás za slabosť, pretože divoký západ nepozná zľutovanie s vrahom, či sa mu vražda podarila, či nie. Uplatnime teda určitý druh milosti. Zaslúžil si smrť, no nech teda nie je priamo popravený, ale smie sa brániť. - Ako to myslíte? - Nechajte ho bojovať o svoj život! - S kým? - So mnou. - Na to asi sotva pristaneme. - Prečo nie? - Pretože je to veľmi silný chlap. - Pshaw! Ani ja nie som dieťa! Alebo to myslíte preto, že som sa nechal strčiť do pivnice? Premohli ma, lebo boli šiesti! - Možno! Vidím, že máte silné kosti. Boj by bol však predsa nerovný. - Ako to? - Pretože on je naničhodník, ktorého nebude škoda, ale vy ste statočný muž, ktorý má deti, preto mu nemôžete svoj život vydať napospas. - Ani to neurobím! Nerovnosť, o ktorej hovoríte, bude vyrovnaná zbraňami, ktorými budeme bojovať. - Aké to budú zbrane? - Kováčske kladivá. - Kováčske kladivá! Ó, aká myšlienka! Teda pôjde o boj obrov! Priznávam sa, že tento zálesácky spôsob boja sa mi páčil ako zálesákovi, ale ako človek som ho musel zavrhovať. Nebolo však času na dlhé uvažovanie, lebo moji druhovia prijali návrh s nadšením. Súboj, a ešte takýto súboj, sa nemohol zamietnuť. Aké to bolo divadlo pozerať na kováča - obra a Tobyho Spencera, ktorý mal síl za troch-štyroch chlapov, ako sa spolu bijú kováčskymi kladivami! To tu ešte nebolo! Všetci boli hneď rozohnení. Dick Hammerdull zvolal: - Veľkolepá myšlienka! Aká lebka je na to potrebná, aby vydržala taký úder? Súhlasím! Ty nie, Pitt Holbers, starý medveď? - Hm! Keď si myslíš, že takáto kováčska práca bude mať lepší účinok, ako keby sme ich pohládzali po tvárach, súhlasím s tebou úplne, milý Dick, - povedal dlháň. Aj ostatní súhlasili. Aj sám náčelník Apačov povedal: - Áno, nech spolu bojujú. Winnetou nemá nič proti tomu. Tak som ostal so svojím názorom osamotený, nuž som sa pridal k ostatným.

Pretože tento neobyčajný súboj sa mal konať pod šírym nebom, vytiahli sme všetkých tých lumpov von. Keď sa dozvedeli, na čom sme sa uzniesli, nechceli tomu najprv veriť. Neskôr však poznali, že to myslím celkom vážne. Spencer sa proti tomu najviacej staval. Vyhlásil, že protestuje a nebude s kováčom zápasiť. Kováč však povedal: - Či chceš, alebo nechceš, mne je to jedno. Ak bude dané znamenie a nebudeš sa brániť, tak udriem a bude po tebe. S takým naničhodníkom sa nebudeme dlho paprať. Ale veď ty sa budeš brániť. - Ale to je predsa čistá vražda! - Čo iné to bolo, keď si včera vystrelil na Old Shatterhanda? - Do toho vás nič nie je! - Práve že je, a veľmi veľa, lebo ja tu s tebou zápasím za všetkých týchto gentlemanov. - Prečo sa teda proti mne nepostaví sám Old Shatterhand? - Pretože ťa chce toho ušetriť, hoci si to nezaslúžiš. Keby sa na to dal, to by znamenalo pre teba istú smrť. Takto sa ti dáva aspoň možnosť premôcť ma. Zločinec si zmeral kováčovu postavu skúmavým pohľadom a opýtal sa: - Čo sa však stane so mnou, keď vás zabijem? - Nič. Víťazovi patrí sloboda. -Môžem ísť, kam chcem? - Ísť áno, ale nie na koni. - Prečo nie? - Pretože všetko, čo máte pri sebe, odteraz patrí mne. -U všetkých diablov! Prečo? - Ako náhradu za môj majetok, ktorý ste zničili. - Všetko? Kone aj všetko ostatné? - Áno. -To je krádež! To je podvod! To je úplná lúpež! - Pshaw! Škoda, čo ste mi urobili, sa musí zaplatiť. Peniaze nemáte, to už viem, lebo ste sa vystatovali, že mi za všetko, čo zjete, vypijete a zničíte, nemôžete nič dať. Teda si ponechám veci, ktoré máte pri sebe. - Ale to je oveľa, oveľa viacej, než vám patrí! - Ó, ja to neberiem tak presne! Ani vy nie ste spravodliví a lacní! - Myslíte to naozaj celkom vážne? To chcete aj skutočne urobiť? - Človeče, nepýtajte sa tak sprosto! Vôbec sa nám nechce s vami žartovať! Potom sa obrátil Spencer na mňa, lebo ma pokladal za najľudskejšieho: - A vy by ste túto strašnú nespravodlivosť pripustili? - Čo, vy sa chcete odvolávať na mňa? - odpovedal som začudovane. - No pravdaže! - Na mňa, na ktorého ste vystrelili? - No áno, i napriek tomu! Táto lúpež, páchaná na nás, nemá nič spoločného s tým výstrelom! - A ja nemám nič spoločného s vami. Na to ste nepomysleli? - Tak nech vás teda zoberie všetkých čert od prvého do posledného! Ak ma takýmto spôsobom doženiete do krajnosti, tak si nemyslite, že budem s týmto kováčskym kostlivcom zaobchádzať jemne! Rozdrúzgam mu lebku na kúsky. Tak teda začnime! Spusťte ten tanec! Jeho rozzúrená tvár sa krvavo sfarbila a škrípal zubami tak silno, že sme to všetci počuli. Kováč súhlasil: . - Áno, prinesiem kladivá a začnem ho kuť, hoci nie je rozpálený! Išiel do vyhne a ja som šiel za ním, aby som mu dal dobrú radu: - Dajte si pozor, sir! Tento Spencer je silný a nebezpečný chlap! - Pshaw! Nebojím sa ho. Viem, že si so mnou neporadí! - Nebuďte si príliš istý! Myslím, že chcete iba bitku! - No áno. Čo iného? - Musíte sa pripraviť na to, že sa bude nielen biť, ale že na vás hodí kladivo! - To nesmie urobiť. To by bolo proti podmienkam súboja! - Hoci je to aj zakázané, on to predsa urobí! A potom už bude neskoro. Zavadzalo by vám to, keby bolo kladivo priviazané? - K čomu? - K ruke, najlepšie remeňom o zápästie. - To by mi vôbec neprekážalo, vôbec nie. Ale prečo to? - Aby nemal nečestný výhodu pred poctivcom a nehodil azda na vás kladivo. Súhlasíte? - Len aby bol remeň dosť dlhý, nech môžem riadne vládnuť kladivom. - O to sa už postarám, lebo ja ho budem uväzovať. Teda poďte! Keď sme prišli na miesto, bol už Spencer zbavený pút. Winnetou stál pri ňom s revolverom a hrozil mu: - Ak sa bledá tvár pokúsi o útek, okamžite ju zastrelím! Priviazal som obom zápasníkom kladivá na zápästie tak, že sa nimi mohli celkom dobre oháňať, ale nie hádzať. Potom som aj ja vzal do ruky revolver a zopakoval som Apačovu výstrahu. Bol to veľmi napätý okamih. Utvorili sme kruh, uprostred ktorého boli proti sebe tí dvaja s rovnako ťažkými kladivami v rukách. Zmeriavali sa pohľadmi. Kováč bol pokojný a chladný, Spencer veľmi rozčúlený. - Nesmiete začať skôr, než vám poviem! - velil Winnetou. - Je dovolené používať aj voľnú ruku! - To je dobre, veľmi dobre! - jasal Spencer. - Teraz to má už ten chlap isté! - Áno, - zvolal jeden z jeho ľudí. - Keď smieš použiť aj druhú ruku, tak je odbavený. Len ho zdrap za gágor, aby mu došiel dych! - Zatvor zobák! - zreval naňho Hammerdull. - Kto si pýta tvoje rozumy? Môžeš sa iba ticho prizerať, ale nič nehovoriť! - Ohó, azda len smiem hovoriť? Načo mám ústa?! - Či máš, či nie, to mi je fuk, ale musíš držať papuľu, lebo ti do nej vrazím kolík, pamätaj si to! Bol som nemálo napätý, tak ako ostatní. Naozaj, kto bude víťazom? Toby Spencer bol síce silnejší, ale kováč zasa bojoval zbraňou, ktorú dobre ovládal. Okrem toho bol veľmi chladnokrvný, čo vzbudzovalo dôveru, zatiaľ čo zbojník bol stále nekľudnejší. Kováčov syn i jeho sestra stáli tiež v našom kruhu. Na ich tvárach sa nejavila ani najmenšia starostlivosť alebo strach o otca. - Môžete začať! - povedal Winnetou. Toby Spencer sa hneď rozohnal kladivom a súčasne chcel ľavou rukou chytiť kováča za hrdlo. Neuvedomil si však, že tým zmenšuje silu úderu. Kováč ho odrazil svojím kladivom. Zbrane sa zrazili a kováčovo kladivo po odraze zasiahlo Spencerovo ľavé rameno, ten s bolestným výkrikom uskočil. -Ty pes! - zareval zbojník, - hneď sa to nepodarilo, ale teraz sa to podarí! Znovu sa rozohnal celou silou a chcel udrieť, lenže kováč sa uhol nabok a vyhol sa úderu. Ale zotrvačnosťou a pod váhou kladiva sa Spencer trocha zohol a podložil tak svoj chrbát. - Teraz chytro, otec! - zvolal syn. Kováč nepotreboval ani povzbudenie, pretože urobil so svojím vysoko zdvihnutým kladivom štvrťobrat proti protivníkovi a zrazil ho jediným úderom k zemi. Potom sa zasa zdvihla ruka na nový úder. Keď však videl nepriateľa, ako bolestne trhá rukami aj nohami a bolestne stene, sklonil kladivo, zasmial sa krátko a pohŕdavo a povedal: - Tu leží lotor! Mohol by som mu rozbiť kotrbu. ale to neurobím, lebo sa už nevie ani brániť. Už má dosť! Áno, Spencer mal naozaj dosť! Nebol mŕtvy, ba ani omráčený. Zdalo sa, akoby boli všetky jeho údy zbavené sily. Len neskôr sa mu zase sily vrátili, pomaly sa zdvihol, pričom sa opieral o jedno rameno, druhé bolo bezvládne. - Prekliaty... - chrapčal pritom, precediac toto slovo cez zuby. Oči mal podliate krvou a tvár mala výraz zvieracieho úškrnku. - Zlomil som mu lopatku, - povedal víťaz. - Ak na to nezhynie, potom je isté aspoň to, že už nikdy nebude znepokojovať mierumilovných ľudí. Odviažte mi kladivo! Teraz už Spencer zase vstal, ale kýval sa sem i ta. Zdalo sa, akoby bol podlomený. Zato sa mu ale vrátila reč a preklínal tak, že sa to nedalo už ďalej počúvať. Zdvihol som proti nemu revolver: - Čuš, lebo ti prerazím hlavu! Pozrel na mňa s úškľabkom, odpľul si a odkýval sa k svojim druhom, kde spadol. Dick Hammerdull ho poviazal bez najmenšieho odporu. - Fiat justitia! - povedal Treskow. - Má, čo si zaslúžil, aj keď nie smrť. Čo s ním teraz urobíme? Obviažeme ho? Pozrel pritom na Winnetoua. Ten však odpovedal: - Náčelník Apačov sa nedotkne tohto človeka! - Ani odo mňa nemôže čakať pomoc, - povedal som. - Well! Nech si teda hľadá lekára niekde inde! Vtom sme videli štyroch mužov, vychádzajúcich z lesa. Jeden z nich bol mladý, traja už starší. Zastali vedľa nás. Kováč povedal: - Tu prichádza môj druhý syn! Tí traja s ním boli loviť ryby. Sú to dobrí známi, čo však neznamená, že bývajú blízko, hoci sú susedia. Prichádzajú mi práve vhod, zbavia nás týchto nemilých hostí. Kováčov syn mal zaiste dobrý lov, lebo pred ním na sedle ležala sieť plná rýb. On i jeho spoločníci boli nemálo prekvapení, keď zbadali na zemi spútaných cudzincov. Kováč im v krátkosti povedal, čo sa stalo, a požiadal ich, aby ho zbavili zbojníkov. Bolo nám veľmi príjemné, že sa nechceli dlhšie zdržať, ale chceli hneď ísť. Mali si čosi vybaviť v meste. Museli ísť celú noc, aby boli ráno na mieste, a ponúkli sa, že zoberú zbojníkov so sebou, no nie až do mesta, ale tak, že ich postupne jedného za druhým pustia na slobodu. Tak sa malo zabrániť tomu, aby sa zbojníci tak ľahko zasa nezišli a niečo proti kováčovej rodine nepodnikli. Obaja synovia mali ísť s nimi a kone zbojníkov priviesť späť. Potom nasledovala ešte veľmi zaujímavá scéna, keď sa vyprázdňovali kapsy zbojníkov a ich samých sme priväzovali na kone. Bolo nám veľmi príjemné, že ešte dnes sme sa ich mohli zbaviť. Nebolo vylúčené, či neprídu aj trampi, ktorí zaiste šli po našej stope. Keby sa tu spojili obe tlupy, bolo by nám horúco. Generál nám však unikol. Preto sa vydal Winnetou za ním, aby vyhľadal jeho stopu. Apač sa vrátil až za tmy. Bol presvedčený, že Douglas sa nepotĺka v blízkosti kováčovho domu. Priveľmi sa nás bál, nie že by sa bol chcel k nám v noci priblížiť, aby sa dozvedel, čo urobíme s jeho druhmi. Radšej ich opustil a snažil sa čím ďalej zmiznúť. Winnetou doniesol zase tie liečivé rastliny, čo mi bolo veľmi milé. Keď sme mali robotu so zbojníkmi, málo som myslel na seba. Keď však odišli, pociťoval som veľké bolesti a v hlave prázdnotu, ktorá býva predzvesťou horúčky. Apač mi priložil nové obklady a šiel som spať. Horúčka však prišla. Každej štvrť hodiny som sa zobudil. Keď som však ráno spomínal ďalšiu cestu, Winnetou krútil hlavou: - Môj brat nesmie preceňovať svoje sily. Zostaneme tu. - Ale nemáme čas. - Keď ide o zdravie Old Shatterhanda, musíme ho mať! Je lepšie ostať tu a nechať byliny pôsobiť, ako keby si neskôr ostal ležať v horách. Mal pravdu, a tak sme ostali u kováča, ktorý mal z toho veľkú radosť. Skoro sa vrátili jeho synovia s koňmi a rozprávali, ako sa zbojníci bránili, keď ich uprostred noci jedného za druhým prepúšťali. Najďalej odpravili Spencera. Ja na ich mieste by som mu bol ponechal aspoň jedného z jeho druhov, aby sa oňho staral. Oni však nemali naňho ohľad, lebo sa cestou tak správal, že ich proti sebe pobúril. Keď potom moji druhovia sedeli dnu pri obede, ktorý pozostával z rýb a zveriny, ostal som ležať v tráve pred domom, lebo som nemal chuť jesť a radšej som bol vonku ako medzi štyrmi stenami. Naše kone stáli v spomenutej ohrade, kde dostali krmivo. Z diaľky nebolo poznať, že sú naše. Tak sa stalo, že skupina jazdcov, ktorá vyrazila z lesa, neuznala za vhodné vyhnúť sa domu. Boli to trampi. Cox a Old Wabble cválali vpredu a medicinman so svojou squaw vzadu. Aby ma nezbadali, vplížil som sa do domu, aby som tam oznámil príchod týchto milých priateľov. Kováč počul naše príhody s trampmi, preto povedal: - Zostaňte tu, páni, ja sám pôjdem von! Som zvedavý, akú tvár budú strúhať, keď sa dozvedia, koho tu mám! Medzitým trampi prišli. Pozoskakovali z koní a volali pána domu. Ich držanie tela nebolo veľmi vznešené. Dick Hammerdull sa smial: - Cítia ešte sladké spomienky na naše palice. Bolo by pre nich lepšie, keby tu našli apatieku namiesto vyhne! Old Wabble vyzeral veľmi zle. Jedine on a squaw nezostúpili z koní. Sedel ochabnuto v sedle, nachýlený dopredu. Mal väčšiu horúčku ako ja minulej noci. Keď vyšiel kováč von, spýtal sa ho Cox: - Počujte, pane, nešla tu včera okolo vášho domu skupina siedmich jazdcov? - Áno! - Boli medzi nimi traja Indiáni? - To súhlasí! - A medzi koňmi dva čierne žrebce? - Aj to súhlasí. - Keď ste ich pozorovali, nezdalo sa vám, že majú veľmi naponáhlo? - Nie viac ako vy. - Dobre! Ale nemáte v dome dačo proti zimnici? - Nie. My tu so zimnicou nechceme mať nič. - Ale potraviny tu môžeme dostať? - Žiaľ, nie. Banda zbojníkov ma celkom okradla. - To nám nerozprávajte. Sami pozrieme, čo sa dá nájsť. - To si vyprosím. Tento dom patrí mne, a nie kadejakému cudzincovi! - Nedajte sa vysmiať! Azda si nemyslíte, že sa vás bude dvadsať chlapov báť! My chceme jesť a vy nám pripravíte, čo potrebujeme. - Vy ste akýsi hurták! Ako to vyzerá s platením? Máte peniaze? - Peniaze? - smial sa Cox. - Vyplatiť vás môžeme, ale peniaze nemáme! - Hm. že vás ktosi vyplatil, to vidím! - Človeče, ako to myslíte? - Presne tak, ako to hovorím. - Chcem vedieť, ako ste na to prišli? - Kto začal o tom hovoriť? Ja nie! - Ach tak! Myslel som...! A teraz ustúpte od dverí! - Miesto pri mojich dverách patrí mne, nikomu inému! - Netárajte! Potrebujeme mäso. múku a iné veci a sami si to nájdeme! - Well, ako chcete! Brániť vám v tom nebudem, ale myslím, že sa budete čudovať mäsu, aké tu nájdete! - Nabok z cesty! Kováč sa dal zatlačiť až do miestnosti. Trampi s Coxom šli popredu. Keď dotlačili kováča dnu. povedal im: - Tu vidíte moje mäso. Živé ľudské mäso. Naše pušky boli namierené k dverám. Cox nás zbadal a zľakol sa. - Späť, späť! - volal. - Ustúpte späť, chlapi! Tu v izbe je Old Shatterhand a Winnetou a všetci ostatní s nimi! Tí, čo šli za ním, nás už zbadali. Rýchlo sa obrátili. Nastala tlačenica a trma-vrma. Za nimi znel náš smiech. Vonku rýchlo sadli na kone a zmizli rýchlejšie, ako prišli. Posledný bol zase medicinman, ktorý viedol za uzdu koňa svojej squaw, Dick si nemohol odpustiť, aby za ním nevystrelil cez okno a pritom volal: - Tak teda zmizli bez mäsa a múky! Majú asi presolenú polievku. Či nemám pravdu, Pitt Holbers, starý medveď? - Hm, myslím, že im ani nešlo o polievku. Tí by tu boli urobili dnes to isté čo včera zbojníci. Je pre kováča šťastím, že sme ostali tu! Winnetou rýchlo vyšiel, vysadol na koňa a pustil sa trampov prenasledovať. Vedel, prečo to robí tak rýchlo. Aby ho videli a vedeli, že ide za nimi a pozoruje ich. Tak ich prešla chuť, aby sa tajne vrátili a strielili na nás. Keď sa asi po dvoch hodinách vrátil, uistil nás, že sa za nimi len zaprášilo a v najbližšom čase nemusíme od nich očakávať nič nepriateľského. Pretože sme boli teraz už bezpeční a nemuseli sme sa držať pokope, šli Apanačka a Šahko Matto na lov. Vrátili sa s bohatým úlovkom. Winnetou ostal doma a preväzoval mi ranu. Vo vyhni horel oheň od rána, lebo kováč mal veľa práce s našimi koňmi, pričom mu obaja synovia pomáhali. Neboli sme už na mäkkej pôde prérie a chystali sme sa hore do Skalistých hôr, kde aspoň kone belochov museli byť dobre podkuté. Našim obom žrebcom sme pripevnili šraubami kovanie, čo bolo Winnetouovým vynálezom. Toto kovanie i s potrebnými vecami sme mali vo svojich pobočných brašnách. Navečer som zase dostal horúčku, ale už nie takú vysokú a iba nakrátko. Spal som celú noc. Ráno mi Winnetou znova prezrel ranu. - Odolnosť môjho brata a liečivé byliny predstihli moje očakávania. Tvoj Hatátitla má ľahký chod, a keďže vieš dobre jazdiť, môžeme sa vydať na ďalšiu cestu. Budeme častejšie odpočívať. Vybral z pobočnej kapsy niekoľko nugetov, aby zaplatil kováčovi. Tomu sa to však videlo veľa, chcel si dať zaplatiť iba prácu, nie pohostinstvo. Winnetou však nevzal zlato späť, ušľachtilosť mu to nedovolila. Rozlúčili sme sa srdečne s dobrými ľuďmi a pokračovali na ceste k pohoriu.

K večeru sme prišli medzi prvé pieskovcové steny a ocitli sme sa pred Skalistými horami. Nezáležalo nám na tom, kadiaľ šli trampi. Chceli sme sa dostať čím skôr do Saintlouiského parku. Vedeli sme, či aspoň tušili, že sa tam stretneme s Thibautom a jeho ženou, ostatní - okrem Old Wabbla - mi boli i tak ľahostajní. Museli sme teraz odbočiť od kontinentálnej cestičky a ísť viacej bokom. Scenéria hôr sa tu rozvíjala pred nami v celej svojej velebnosti. Nachádzali sme sa v oblasti ihličnatých lesov. Jednotlivé stromy vzbudzovali úžas obrovskými rozmermi, hoci sa nevyrovnali nebotyčným sekvojam Sierry Nevady, medzi ktorými sú aj také, ktoré majú objem asi sto stôp; Vo Visalii je sekvoja, ktorá má priemer tridsaťpäť stôp. Vystupovali sme hore strmo po ploche širokej niekoľko anglických míľ, ktorá vyzerala ako strecha a bola porastená lesom. Nebol to však hustý prales severu, kde sú koruny stromov spletené v kryt, ktorým nepreniknú slnečné lúče. Jednotliví obri stáli tu dosť ďaleko od seba, takže ich vetvy sa skoro ani nedotýkali. Hnali do výšky, a nie do šírky. Šli sme pomaly a vytrvale po tejto šikmej ploche, ktorú som dosiaľ nepoznal. Winnetou však tu nebol po prvý raz a oznamoval nám: - Na tamtej strane výšiny leží Kui erant yuav, kde možno kedykoľvek nájsť grizlyho. Ani jeden Indián tu neostáva rád cez noc, pretože šedý medveď Skalistých hôr neznáša oheň a napáda ľudí, i keď mu neubližujú. - Ani my tam neprenocujeme? - pýtal sa Hammerdull. - Nie, - Prečo nie? Celkom rád by som si zastrelil jedného grizlyho. - Je nás sedem, a z toho by museli byť štyria na stráži. Keď zo siedmich ľudí, ktorí potrebujú odpočinok, môžu spať iba traja, to nie je dobrý nocľah. - Či zastrelím grizlyho v spánku alebo na stráži, to mi je celkom fuk, len aby som ho trafil. - Už niekedy zastrelil môj tlstý malý brat zvera v spánku? - Tisíc ráz! Ako často sa mi sníva, že som zastrelil celé stádo byvolov, či nie je pravda, Pitt Holbers, starý medved? - Áno, - prikývol dlháň. - Ty stváraš svoje hrdinstva iba v spánku! Winnetouova poznámka o medveďoch tohto údolia vzbudila vo mne záujem. Grizly je samotár. Podľa Apačových slov sa dalo súdil, že tu sa už našlo viac medveďov pospolu. Preto som sa ho pýtal: - Medvede tohto údolia nežijú tak osamotene ako v iných krajoch? - Grizly nie je družný, - odpovedal. - I samica sa vzďaľuje od neho, keď má mláďatá, pretože by ich zožral. Ale keď môj brat uzrie toto údolie, pochopí, že tu možno nájsť nie jedného, ale množstvo medveďov. Keď sa byvoly Skalistých hôr pohnú na cestu, musia ísť údolím Medveďov. To medvede láka a rady sa tu zdržujú. Je to odľahlé miesto a poľovníci sem prídu iba zriedkakedy. Rastie tu veľa jahôd, ktoré má grizly veľmi rád, a je tu toľko jaskýň a roklín, že si medvede navzájom neprekážajú. Napriek tomu sa často stáva, hlavne v dobe párenia, že sú medzi nimi boje na život a na smrť. Našli sa tu zdochliny, na ktorých bolo vidno, že ich neskolil nijaký poľovník. Keby sme mali viacej času, mohli by sme si zapoľovať.

Dobre vyše hodiny sme vystupovali na koňoch po skalnej stene, kým sme vyšli na vrchol. Tu sme našli širokú, lesom porastenú planinu, prervanú mnohými roklinami, ktorá sa príkro skláňala na druhú stranu. Dolu bolo údolie Medveďov, nevideli sme ho však dobre, lebo nám v tom bránil les. Winnetou nás priviedol k jednej z roklí, ktorú tu vymlela horská bystrina a bola taká príkra, že sme museli zosadnúť a kone opatrne viesť. Horúčka sa mi už neopakovala, i keď rana ešte bolela, zato sme však mohli pokračovať v ceste. Ako sme zostupovali, videli sme časť údolia Medveďov. Bolo miestami až jednu anglickú míľu široké. Uprostred tiekol potok, do ktorého sa z oboch strán vlievali potôčiky. Mnohé balvany, ktoré sa zrútili z výšky, ležali tu dokola roztrúsené a obklopené kroviskami a poskytovali dravcom brlohy. Po oboch stranách boli rokliny ako tá, ktorou sme sem prišli. Jednotlivé obrovské stromy sa dvíhali k oblohe a po stráňach vystupoval les s hustým krovinatým porastom. Nebolo priaznivejšieho miesta pre sivého medveďa. A že tu nemal nedostatok potravy, nasvedčovali byvolie stopy, ktoré sme tu všade nachádzali. Byvol, najmä dospelé a mocné kusy sú jediné zvieratá týchto končín, ktoré sa odvážia aj na medveďa. Možno si predstaviť, aké hrozné zápasy sa konali v tomto odľahlom údolí Medveďov. Prešli sme cez údolie a zamierili do jednej z roklín, ktorá nás mala vyviesť pomerne dosť miernym svahom na protiľahlú výšinu. Dostali sme sa asi do polovice výšky, keď Apač, ktorý šiel vpredu, zastavil koňa a zoskočil. Prezeral pôdu, porastenú trávou a machom, neobyčajne starostlivo. - Keby sme mali čas, mohli by sme si zadovážiť kožuch sivého medveďa. Podľa čerstvej stopy môžem súdiť, že má brloh vľavo medzi balvanmi. Hneď sme boli všetci dolu z koní a pozorovali stopu. No Winnetou sa obrátil k ostatným a povedal: - Moji bratia nech sem nechodia, aby nezničili stopu! Len Old Shatterhand nech príde! Šiel som. Iba ostrý Apačov zrak mohol odhaliť stopu. Išli sme po nej cez potôčik na druhú stranu, kde sa stávala zreteľnejšou. To bol starý tatko Efraim, čo ju tu zanechal. Zálesáci totiž volajú grizlyho tatko Efraim. Stopy obrovských láb tu bolo jasne vidieť, a keď sme popošli kúsok, presvedčili sme sa, že sme blízko medvedieho brloha. Mal som veľkú chuť poctiť medveďa návštevou, preto som pozrel spýtavo na Winnetoua. On pokrútil hlavou a liezol zase späť. Bolo mi jasné, že nemáme dosť času, a vláčiť sa s ťažkou kožušinou medveďa nebolo práve pohodlné. Keď sme sa vrátili k druhom, videli sme, ako Apanačkovi a Osagovi žiaria oči. Nehovorili však nič, iba Dick Hammerdull sa ozval: - Leží tam? - Áno, - prikývol som. - Well; tak si pôjdeme poňho! - Nie; necháme ho na pokoji. - Ale prečo? Odkryť medvedí brloh a nevybrať hniezdo, to je ako nájsť bonanzu a zlato nechať ležať! - Musíme ísť ďalej! - Áno, ale predsa najprv mu trocha opálime kožuch! - To nie je také ľahké, ako si myslíte, milý Dick. Pritom vystavujeme do nebezpečenstva vlastný život. - Vystavujeme či nevystavujeme, to je fuk, len keď nám ho nevezme. Navrhujem, aby sme hneď... - Môj brat Hammerdull urobí dobre, keď pôjde s nami bez návrhov, - prerušil ho Winnetou, vysadol na koňa a šiel ďalej. Keď sme vystúpili na výšinu, dostali sme sa po chvíli k jednej z čistín, aké v Skalistých horách volajú parkom. Tento park bol dlhý asi dve anglické míle a pol míle široký. Tu a tam stojace skupiny stromov a krovín, ktoré tvorili záhony a boskety, dodávali mu skutočne výzor anglického parku. Na druhej strane skláňal sa les opäť do širokého údolia. Šli sme okrajom parku a chceli sme ešte pred súmrakom doraziť do najbližšieho údolia a tam prenocovať. Medzi jazdou sme zbadali pred sebou na severozápade kŕdeľ vrán, ktoré sa chvíľami vzniesli do výšky, krúžili v povetrí a potom zase zleteli. Nevznášali sa stále nad tým istým miestom, ale po-stupovali dopredu. Pozorovali sme vrany a Šahko Matto povedal: - Uff! Tam z toho údolia prichádzajú ľudia. Vrany občas vzlietnu, lebo ich ľudia rušia. - Náčelník Osagov usudzuje správne, - povedal som. - Myslím, že tí ľudia prichádzajú vo väčšom počte, lebo dvoma alebo tromi cestujúcimi by sa vrany nedali vyplašiť. - Nemali by sme pozrieť, čo sa tam deje? - Nemáme veľa času. Ak sa tu zdržíme, do večera neprídeme do údolia. Nech rozhodne Winnetou. - Sú to zaiste Indiáni, - povedal Winnetou. - To je však pre nás veľmi závažné! Čo chcú Indiáni na tejto strane pohoria? Ak sú to naozaj Indiáni, tak to môžu byť iba Utahovia, ktorých cesty ležia na severe. Bolo dôležité zistiť, čo tu hľadajú. Vyrazili sme s Winnetouom na svojich vraníkoch, aby sme im nadbehli. Ostatní naši druhovia šli za nami okrajom lesa a pri skupine vysokých stromov na nás mali počkať. Urobili sme veľkú obchádzku, ale pretože prichádzajúci vystupovali do kopca, kým my sme cválali plným tryskom okrajom parku, prišli sme k jeho severnému cípu skôr ako oni. Zostúpili sme na vhodnom mieste a vraníky nechali v hustom kroví. Pustili sme sa pešo ďalej, až sme prišli na miesto, kde bol vhodný zostup do údolia. Prichádzajúci zrejme ešte nešli okolo, pretože sme nevideli nijakú stopu. Skryli sme sa v húštine medzi skalnými balvanmi. Netrvalo dlho a počuli sme dupot koňa. Zaiste to bol jednotlivec, ktorý šiel pred ostatnými ako vyzvedač. Teraz vyšiel z lesa, a práve neďaleko nás. Bol to Indián z kmeňa Utahov, a to náčelník, čo bolo vidieť podľa orlích pier, ktorými mal ozdobený vrkoč. A jeho kôň! - Nebesá!...!! Dobre vidím? Áno, bol to presne on, poznal som ho podľa hrivy - kôň, ktorého som vtedy z Kaam kulana odviedol náčelníkovi Komančov a potom daroval Old Surehandovi. Winnetou ticho šepkal: - Uff! Komančský kôň! Kôň nášho brata Surehanda! - Áno, je to on celkom iste! - odpovedal som mu šeptom. - Či ho azda chytili a zabili? - Potom beda im! Poznáš toho Indiána? - Poznám ho. Je to Tusahga Sarič, náčelník Utahov, kmeňa Kapota. Videl som ho už viac ráz. - Aký je to bojovník? - Nie statočný, ale ľstivý. - Počkáme a pozrieme sa na jeho bojovníkov! Náčelník bol vpredu. Potom išli jeho ľudia indiánskym spôsobom, jeden za druhým. Narátali sme ich päťdesiat mužov. Uprostred nich šiel na starej kobyle Old Surehand, spútaný a priviazaný ku koňovi. Ako sa dostal do rúk Utahov? To bola naša prvá otázka. Bolo vidieť, že trpí, ale pozeral hrdo pred seba. Usudzovali sme, že sa nachádza už niekoľko dní v ich moci a že s ním zle zaobchádzali a nedali mu ani jesť. . Teraz sme však nemohli preňho nič urobiť. Museli sme Utahov nechať prejsť. Vynaložíme všetko úsilie, aby sme ho oslobodili. Keď došli Utahovia do parku, držali sa jeho severného okraja a neďaleko nášho úkrytu zastali a zliezli z koní. Vybadali sme, že tu chcú nocovať, preto sme sa hneď vrátili k svojim koňom a potom k skupine vysokých stromov, kde sme si dali so svojimi druhmi zraz. Boli už tu a čakali na nás. Ohúrila ich zpráva, že Old Surehand je v zajatí Utahov. Chceli vedieť, na čom sme sa uzniesli, ale nemohli sme im nič povedať, lebo sami sme nevedeli. Záležalo predovšetkým na tom, prečo sem Utahovia vlastne prišli a čo s Old Surehandom zamýšľajú. Museli sme vyčkať, až sa zotmie, aby sme sa mohli priplížiť k táborisku Indiánov. Medzitým Winnetou prezrel moju ranu, ktorá sa už veľmi pekne hojila.

Keď nastala úplná tma, priplížili sme sa k táboru Utahov. Nešli sme však otvoreným parkom, ale okrajom lesa. Onedlho sme spozorovali niekoľko strážnych ohňov, ktorých dym sme už ucítili. Bolo pre nás výhodné, že Indiáni táborili pod stromami, a nie na rovine pod šírym nebom. Len kone nechali vonku v parku. Tam sa pásli pod dozorom dvoch Indiánov, ktorí sa z dlhej chvíle prechádzali. Vošli sme hlbšie do lesa, aby sme sa priblížili k Utahom odzadu, čo sa nám aj podarilo. Bolo tu vysoké papradie, pod ktorým sme sa preplazili takmer za ich chrbty. Trvalo to však dosť dlho, pretože každé dotknutie papradia pri zemi nápadne rozhýbalo celú bylinu. Apač liezol napred a ja za ním Ostávala tak za nami iba jedna stopa a ušetrili sme si pri spiatočnej ceste polovicu práce, pretože sme nemuseli zahladzovať dve stopy. Indiáni nesmú ráno poznať, že ich. niekto v noci vypočul. Každú bylinu, každú stonku, ba skoro každý list sme museli opäť vzpriamiť, pokiaľ sa dalo. Tusahga Sarič sedel chrbtom opretý o kmeň, takže k nám bol obrátený zľava. Pri jeho nohách horel oheň. Z druhej strany ohňa sedel Old Surehand, priviazaný k stromu. Dlhé hnedé vlasy mu splývali až po zem. Tým sa veľmi podobal Winnetouovi, ale ešte viacej sa ponášal na Kolmu Pušiho, onoho tajomného Indiána. Táto podobnosť teraz, keď som ho videl pred sebou, ma ešte viacej prekvapila. Podľa zvyškov, ležiacich okolo ohňa, sme poznali, že Indiáni už večerali. Old Surehand nedostal asi nič. Nemohol tušiť, že sme blízko. Nevedel ani, že som bol v Jefferson City a že som sa tam dozvedel o cieli jeho cesty, Mohol som mu dať znamenie, ktoré sme často používali a podľa ktorého by ma bol ihneď poznal. Nedovoľovala to však jednak blízkosť Indiánov a jednak som sa bál, že by nevedel dostatočne zatajiť radostné prekvapenie a že by tak vzbudil podozrenie Utahov. Ležali sme už asi pol hodiny, no za ten čas sme nič dôležité nepočuli. Indiáni sa zhovárali o všedných veciach, ktoré nás nezaujímali. O účele svojej výpravy a o našom priateľovi ani slova. Náčelník sedel nehybne a mlčal. Jeho tvár a postava sa podobala bronzovej soche. Len v očiach bol život. Plné nenávisti spočívali na zajatcovi. Aj ten sedel nepohnute a mlčal. Oči mal sklopené s výrazom pohŕdania spoločnosťou, v ktorej sa nachádzal. Akoby mu títo ľudia ani nestáli za to, aby si ich všímal. Po chvíľke sme začuli v diaľke zavyť skalného vlka, potom druhý, tretí a štvrtý raz. Náčelník to využil a prehovoril k zajatcovi: - Čuje bledá tvár zavýjanie vlkov? Bijú sa zaiste o korisť, o zvyšky, ktoré im kui erant zanechal od obeda. Old Surehand neodpovedal. Náčelník Utahov potom pokračoval: -Tak sa budú zajtra na obed biť aj o tvoje kosti! Pretože zajatec ani teraz neodpovedal, pokračoval Tusahga Sarič ďalej rozhnevane: - Prečo nehovoríš? Nevieš, že máš odpovedať, keď s tebou hovorí slávny náčelník Utahov? - Slávny? Pshaw! - povedal Surehand pohŕdavo. - Pochybuješ o tom? - Áno. - Tak ma teda nepoznáš! - Pravdaže nie! Nepoznal som ťa doteraz, až dnes som ťa uzrel. Ani jediný raz som o tebe nepočul. Ako môžeš byť teda slávny? - Je azda slávny iba ten, o ktorom počuli tvoje uši? - Kto pozná západ tak ako ja, pozná všetkých slávnych náčelníkov, alebo aspoň ich mená! - Uff! Chceš ma uraziť len preto, aby som ťa čím skôr zabil. Nie, to sa nestane. Ty musíš bojovať so sivým medveďom! - Aby si sa mohol potom pýšiť jeho kožušinou, jeho ušami, jeho pazúrmi a zubami, aby si hovoril, že ty sám si ho skolil! - Mlč! Je tu päťdesiat udatných bojovníkov, ktorí by vedeli, že som ho nezabil. Ako by som to mohol povedať? - Zbabelci sú schopní každej lži! Prečo ma posielate do údolia Medveďov? Prečo ta nejdete sami? - Kto nás menuje zbabelcami, je prašivý kojot, ktorého hlasom opovrhujeme! - Ak hovoríš o opovrhovaní, tak opovrhuj sám sebou! - Pes! Nepočul si našu poradu? Nepočul si, na čom sme sa uzniesli? Zmaril si nám dvoch bojovníkov, otca so synom, Starého Medveďa a Mladého Medveďa. Obaja sa preto tak volali, že zabili mohutného sivého medveďa v Skalistých horách; boli to veľmi slávni bojovníci... - Boli zbabelci! - vpadol mu do reči Old Surehand. - Zbabelci, lebo ma prepadli odzadu! Zabil som ich v poctivom a otvorenom boji, pričom som si bránil iba život. Keby vás nebolo na mňa päťdesiat proti jednému a keby som bol na boj pripravený a neboli by ste ma napadli odzadu, boli by ste ma inak poznali, než ako to bolo! - Každý Indián pozná vás belochov. Ste krvilační a lúpeživí ako divé zvery, a tak sa musí s vami aj zaobchádzať. Kto si myslí, že ste hodní poctivého boja, toho zničíte. Ty si beloch, hoci sa domnievam, že ti prúdi v žilách aj indiánska krv; ale to sú tí najhorší. Tieto náčelníkove slová ma prekvapili. Old Surehand a indiánsku krv v žilách! Jeho zovňajšok veru nepripomínal miešanca, ale neraz som si povedal, keď som ho tak pozoroval, že má v sebe čosi indiánskeho. Nevedel som však, v čom to je. Teraz to vyslovil sám Utah. Keď potom Old Surehand pozrel naňho očami plnými nenávisti, bolo mi to jasné: to sú indiánske oči! Utah pokračoval: - Smrť Starého i Mladého Medveďa musíme pomstiť. Nemôžeme ťa vziať so sebou do tábora nášho kmeňa, aby sme ťa tam nechali zomrieť na mučeníckom kole, pretože je to odtiaľto veľmi ďaleko. Určili sme ti inú smrť: zabil si oboch Medveďov, a preto ťa majú usmrtiť medvede. Je v tom azda dajaká zbabelosť z našej strany? - Nie v tom, ale v spôsobe, akým to chcete vykonať. - To je skôr milosrdenstvo voči tebe! - Pshaw! Netrúfate si ísť do údolia Medveďov! - Daj si pozor na jazyk, ty pes! Nie je to veľká dôvera, ktorú ti preukazujeme, keď ťa nechávame odísť samého na dva dni a veríme tvojim slovám, že sa opäť vrátiš? - Ako sa táto dôvera zhoduje so slovami, ktoré si predtým vyslovil o belochoch? Prečo mi dôverujete? - Pretože vieme, že Old Surehand splní, čo sľúbil. V tom ohľade je celkom podobný Old Firehandovi a Old Shatterhandovi! Poznáš oboch týchto bielych poľovníkov? - Nevidel som ani jedného z nich, ale viem, že nikdy nezrušia svoje slovo. Vy ste jediní z belochov, ktorým možno veriť a dôverovať, hoci tak ako ostatní belosi aj vy ste nepriateľmi Indiánov. Myslíš azda, žo svojimi rečami zmeníš náš rozsudok? - Ani zďaleka. Poznám vás veľmi dobre! - Ostáva teda pri tom, čo sme o tebe rozhodli. Skoro ráno, ako sa rozvidni, pustíme ťa, aby si mohol zostúpiť do údolia Medveďov. Dostaneš, svoj nôž a svoju pušku. Večer prídeš naspäť a ráno môžeš zase ísť, ale pozajtra večer sa vrátiš. Ak za tieto dva dni skolíš štyri medvede a prinesieš nám ich kožušiny, darujeme ti život! - Len život, slobodu nie? - Nie. Slobodu dostaneš iba vtedy, ak pôjdeš s nami a vezmeš si niektorú z našich dcér za ženu. Stratili sme kvôli tebe dvoch statočných bojovníkov, a preto sa musíš stať bojovníkom nášho kmeňa, ak ťa nezožerú medvede. - Na to nepristúpim, už som vám to raz povedal. - Prinútime ťa! - Pshaw! Old Surehand sa nedá prinútiť! - Tentoraz však áno! Dávam ti svoje slovo. Iba vtedy by sme ťa nedonútili, keby si zrušil svoj sľub a nebojoval by si. My však vieme, že sa to nestane. Nevrátiš sa, len ak ťa roztrhajú medvede. - Well! Neroztrhajú ma, ale sa určite vrátim. Práve odtiaľto, z okraja lesa vedie dolu jedna rokľa do údolia Medveďov. Tadiaľ zídem dolu a tadiaľ sa aj vrátim. Keby som sa nevrátil, budete ma hľadať? - Nie. Keď neprídeš, tak si mŕtvy a zožratý. - Ale mohol by som byť aj zranený! - Nie. Človek, ktorý je taký zranený, že nevládze ísť, stane sa potravou divej zveri. Tak ťa nebudeme hľadať! - Povedz mi predsa čestne pravdu: Bojíte sa sivého medveďa! - Mlč! Či nás tu nie je päťdesiat bojovníkov?! Nie je medzi nami ani jedného, ktorý by si netrúfal na sivého medveďa grizlyho. Prečo by sme sa mali báť, keď nás je toľko? Čakáme ťa tu, kým nedonesieš štyri kožušiny, dve za Mladého Medveďa a dve za Starého Medveďa. Ak sa vrátiš bez nich, zastrelíme ťa. Ak sa nevrátiš, tak si zahynul a obaja Medvedi budú pomstení. Tak sa rozhodlo a tak sa to i stane. Dohovoril som. Howgh! Urobil rukami znamenie, že nič viacej nechce počuť, a oprel sa zase o strom. Čakali sme dobrú štvrťhodinu, a keď nik neprehovoril, vedeli sme, že sa už nič nedozvieme, a opustili sme miesto tak, ako sme prišli. Zahladenie stôp nám umožňovalo svetlo od ohňa Utahov. Predsa však trvalo vyše hodiny, kým sme boli napokon istí, že nik a nič budúceho rána neprezradí našu prítomnosť. Len čo sme vyliezli z papradia a chceli sme sa ešte kúsok plaziť, začal náčelník udeľovať rozkazy na noc. Horieť má iba jeden oheň a Indiáni si majú sadať okolo neho a okolo zajatca v dvojitom kruhu Okrem toho majú byť určené dve stráže a neustále chodiť okolo tábora, lebo ľahko by sem mohol zablúdiť dajaký grizly. Táto starostlivosť bola veľmi potrebná, pretože väčšina Utahov bola vyzbrojená iba kopijami, lukmi, a šípmi, pre nás však nepríjemná. Zaumienili sme si, že Old Surehanda oslobodíme, bolo to však pre dvojitý kruh a stráže, ak sme sa chceli vyhnúť krvipreliatiu, takmer nemožné. Obaja strážcovia zo strachu pred medveďmi boli zaiste dvojnásobne ostražití. Keby sme ich s Winnetouom chceli prekvapiť obvyklým spôsobom, nebolo by to ľahké, pretože aj ostatní spali ustarostení a hneď by sa zobudili. Spôsob, akým som vyslobodil Apanačku z rúk Osagov a ako nás Kolma Puši vyslobodil z rúk trampov, nemohli sme tu použiť. Kým plnili Utahovia rozkazy náčelníka, narobili taký hurhaj, že sme sa mohli nepozorovane vzdialiť. Rozhodli sme sa vyčkať do rána, aby sme sa vylili zbytočnému krviprelievaniu. - Tak teda ideme späť do údolia Medveďov? - spýtal som sa Winnetoua. - Áno, aby sme mohli hovoriť s Old Surehandom. - Aké to bude preňho prekvapenie a aká radosť, až nás uzrie! - Bude sa tešiť, ale s nami nepôjde. - Nie, lebo určite dodrží slovo. - Uff! O jednom grizlym už vieme. Hovorí sa, že ich je v údolí Medveďov veľa. Len keby to bola pravda! - To je skvelá myšlienka! - Potom by teda Old Surehand mohol doniesť kožušiny! - Jeho položenie sa však ani tak veľmi nezmení. V tom prípade dostane iba život, ale nie slobodu. - Môj brat má pravdu. Musíme ho vyslobodiť. Ale pôjde s nami iba vtedy, keď odovzdá dohovorené kožušiny. No nesľúbil, že pôjde s Utahmi a vezme si za ženu dajakú ich dcéru. - Dobre, teda ráno budeme hľadať medvedie stopy! Ale pritom nesmieme zabudnúť na svoje vlastné stopy. Utahovia sa budú zajtra celý deň túlať po parku a objavia miesto, kde táboríme. - Uff! Nesmieme tu ostať. Kam však pôjdeme? - Musíme opustiť park aj najbližšie okolie. Sú iba dve možnosti. Buď pôjdeme po ceste dolu do údolia, skadial prišli Utahovia. Alebo pôjdeme opäť dolu do údolia Medveďov a budeme hneď ráno na mieste. V takejto tme je to dosť nebezpečné. Poznám však roklinu, kade by sme mohli prejsť. Grizly má brloh blízko našej cesty. Ja sa však nebojím! - Ani Winnetou sa tým nedá odradiť, a keď my dvaja pôjdeme napred, budú aj ostatní bezpeční. A tak sme potom šli ku svojim druhom, aby sme im oznámili, čo sme videli a na čom sme sa dohovorili. Naša správa na nich zaúčinkovala, ako sme očakávali. Najmä na tých, čo Old Surehanda poznali, totiž na Apanačku, Hammerdulla a Holbersa. Vyzvedali sa ďalej, ale Winnetou povedal: - Nech moji bratia počkajú, až budeme mať viacej času. Najprv musíme zahladiť všetky stopy na tomto mieste, a to potrvá dlho. Potom sme vysadli na kone a šli cez park k ústiu rokle, ktorou sme dnes prišli. Šli sme indiánskym pochodom a Winnetou, ktorý bol posledný, vliekol za sebou prikrývku pripevnenú na lase, aby sa pošliapaná tráva opäť zdvihla. Keď sme prišli k rokline, zostúpili sme z koní, pretože sme ich museli viesť. Teraz išiel Winnetou vpredu a ja som šiel druhý; ostatní šli za nami. Držali sme pušky pripravené, ak by sa pred nami zjavil medveď. V hlbokej rokline bola taká tma, že som sotva videl Winnetouovho koňa, hoci som šiel hneď za ním. Apač nás však spoľahlivo viedol a jeho orientačný a stopársky zmysel sa aj tu osvedčil. Bola to namáhavá cesta a vo tme nám bol žblnkotajúci potôčik akýmsi vodidlom. Keď sme už dosť dlho šli tmou, ostal Winnetou vpredu stáť a povedal: - Tu pri mojej ľavej ruke je suchý strom tagotsi. Nech moji bratia nahmatajú vetvy, ktoré sú bohaté na živicu, a narežú si z nich fakle! Ja zatiaľ dám pozor, aby sa nepriblížil grizly. Keď mal už každý svoju fakľu, šli sme ďalej s uzdou prevesenou cez rameno. V jednej ruke sme držali fakľu a v druhej pušku. Dolu nám cesta trvala dlhšie ako vo dne hore. Prišli sme až k miestu, kde Winnetou našiel odtlačky medvedích láb. Posvietil si na zem. ale nebolo vidno nové odtlačky. Azda starý Efraim odpočíval v brlohu, alebo bol tak ďaleko, že nás nevidel ani nepočul. Zišli sme šťastlivo až dolu. Vetvy nám dohoreli a boli sme zase bez svetla. No údolie tu bolo rozľahlé, a tak nám stačilo aj svetlo hviezd na orientáciu. V údolí Kui erant yuav sme sa nemuseli obávať človeka a mohli sme sa utáboriť aj pod holým nebom. Našli sme výhodné miesto uprostred veľkých skál. Bolo z troch strán uzavreté, takže stačilo strážiť jednu voľnú stranu. Medzery medzi skalami boli zarastené ostružinami. Pretože sa na takýchto miestach rady zdržujú hady, hodili sme na oheň suchej trávy, tá hneď vzplanula a osvietila okolie. Bolo tu naozaj niekoľko hadov, tí však pred ohňom utekali a ubili sme ich. Len potom sme sa tu rozložili. Dvaja museli byť vždy na stráži. Pre zranenie ma chceli z toho vynechať, ale nepristal som a prevzal som s Hammerdullom prvú stráž, ktorá mala trvať dve hodiny. Sadli sme si vedľa seba na otvorenú stranu skaly a držali sme pri sebe pušky tak, aby boli pripravené na výstrel. Zatiaľ čo druhovia postupne zaspali, rozprával som Dickovi, čo sme u Utahov vyzvedeli. Potom som šiel k blízkemu kru a narezal som mladých konárikov, aby som ich dal koňom, lebo pre nich nebolo v našom úkryte dostatok krmiva. Tak nám uplynuli dve hodiny stráže, nuž zobudili sme Apanačku a Holbersa, ktorí nasledovali po nás. Ďalšiu stráž mali prevziať Šahko Matto a Treskow, zatiaľ čo štvrtá pripadla na Apača. Winnetou stačil sám chrániť našu bezpečnosť. Nemohol som nijako zaspať. Horúčku som nemal, ale môj pulz bol zrýchlený, sám neviem prečo. Strážcovia sedeli práve tam, kde som sedel predtým ja s Hammerdullom, a potichu sa rozprávali. Fuňanie koní a občasné údery kopýt boli jediné zvuky, ktoré rušili ticho noci. Nad nami svietili hviezdy jasnejšie ako dosiaľ. Bolo jasne rozoznať skaly, ľudí i kone. Zrazu som zbadal, že Winnetouov vraník, ktorý sa dosiaľ pokojne pásol na lístí, zafuňal a zdvihol hlavu. Môj kôň tak isto. Oba ustrašene fučali a postavili sa ku mne zadnými nohami. Zaiste vetrili nebezpečenstvo z tej strany, kde som ležal. Nemohol to byť človek, lebo vtedy by bolo ich fuňanie kratšie, a nie také úzkostlivé. Počúval som. Ležal som pri medzere medzi skalami, ktorá bola predtým vyplnená tŕním, ale oheň ho spálil a bola teraz otvorená. Na šťastie bola taká úzka, že sa dala cez ňu prestrčiť iba ruka. Na tom mieste začalo niečo silne hrabať a škriabať. Zároveň bolo počuť fučanie a supenie, ktoré som dobre poznal. Vyskočil som, uchopil medveďobijku a zavolal som šeptom náčelníkovi Komančov: -- Apanačka! Medveď! Ale buďte ticho a poďte sem bližšie! Ľahko spiaci Winnetou bol hneď na nohách a už aj stál vedľa mňa so striebornou puškou v ruke. - Medveď na skale za nami, - povedal som mu. Ostatní spali ďalej, nič nepočuli. Ani sme ich nebudili, lebo by narobili veľa kriku, najmä Treskow. Apanačka a Holbers pristúpili k nám a natiahli kohútiky. Winnetou dal povel: - Môžete vystreliť len v prípade potreby. Na grizlyho je najlepšia Old Shatterhandova medveďobijka, preto má on prvé dva výstrely. Potom prídem ja Vy strieľajte, len keď vám poviem! Holbers sa celý triasol. Hlas sa mu chvel, keď sa pýtal: - Polezie k nám cez to skalisko? - Nie, - odpovedal som. - On iste... ach, už je tu! Buďte ticho! Nechajte ma! Na otvorenej strane nášho táboriska zjavila sa obrovská tmavá masa, ktorá sa pomaly valila napred. Bol to medveď s ňufákom schýleným k zemi. Kone hlasito fučali od strachu a obrátili sa k nemu ako na obranu zadnými nohami. Nemohol som ešte strieľať. Guľka mu musí prejsť medzi rebrá do srdca. Bolo treba, aby sa vzpriamil. Skočil som teda proti nemu a hneď rýchlo uskočil, pretože grizly je napriek zdanlivej ne-obratnosti mimoriadne bystré zviera. Úmysel sa podaril. Sotva ma zbadal, vztýčil sa asi šesť krokov odo mňa. Vtom zahrmel môj výstrel. Medveď akoby bol zasiahnutý spredu a chcel sa prevaliť nazad, ale neprevalil sa, len sa potočil a urobil pritom dva kroky vpred. Po-tom som ho zasiahol druhý raz, a medveď sa zvalil. Pritiahol laby k telu; ako keby chcel niekoho objať a rozdrviť, gúľal sa z boka na bok, potom roztvoril laby a ostal ležať. Nebolo pritom počuť nijaký zvuk, ba ani výdych. Sivý medveď nevydáva nijaký zvláštny hlas, boj s ním je tichý a nemý. - Už je po ňom! - povedal Winnetou. - Obe guľky mu vošli do živého. No ešte sa k nemu nepribližujte! Grizly má tuhý život; po čase sa mu ešte na chvíľu vracia. Spáči vyskočili po prvom výstrele. Šahko Matto mlčal, ako sa patrí na Indiána. Treskow, hoci nebol zbabelcom, ustúpil nazad. Hammerdull sa pretlačil cez kone až ku mne a zvolal: - Medveď! Do čerta, skutočne medveď! A ja som to odspal. Musel prísť, len čo som odišiel. Bol som taký unavený! Hnevám sa na seba, ba zúrim! Najradšej by som sa vyfackal! Dick vo svojom hneve vyzeral naozaj komicky, ale myslel to vážne. Keď sa nemohol priblížiť k živému grizlymu, tak aj napriek Winnetouovmu varovaniu šiel aspoň k mŕtvemu, aby dokázal, že sa nebojí. S veľkou námahou ho obrátil na druhá stranu, roztiahol mu laby a povedal: - Je po ňom, meššurs, inak by si to nedovolil. Navrhujem, aby sme mu stiahli rukavice a bačkory aj s kožuchom. O spánku už i tak nemôže byť reči. Pri zabitom medveďovi by naozaj nezaspal nijaký poľovník na svete. Naznášali sme raždia a nakládli oheň. Potom pri svetle sme videli, že máme medvedicu, vážiacu okolo sedem centov. - Tak to bola ona, čo sme videli jej stopy, - ozval sa Treskow. - Nie, - odpovedal Winnetou. - Stopa bola od oveľa ťažšieho zvieraťa. Vyhľadáme ho, len nech príde Surehand. Potom vytiahli nože a medvedici začali sťahovať kožuch. Všetci sa na tom podieľali, iba ja a Winnetou sme sa prizerali. - Uff! - zvolal Apač po chvíli, pričom vyskočil a pozeral do diaľky. - Tam stojí baby! Oheň svietil ďaleko medzi skaly a v jeho svetle bolo vidieť medveďa veľkého ako stredné teľa, len trocha silnejšieho. - Hurá, baby tejto dámy! - volal Dick a hnal sa za ním. - Dick, Dick! - volal som. - Nechajte ho, nechajte! ho tak. Je nebezpečnejšie, než si myslíte! - Nezmysel, nezmysel! Už ho mám, už ho mám! - volal späť. Áno, už ho mal, ale medveď držal aj jeho. Najprv ho nechcel Dick pustiť a potom už nemohol. Ako sa držali, to som nevidel. Gúľali sa v tráve a Dick pritom nariekal: - Woe to me! Help, help! To hovädo ma nechce pustiť! Apanačka vybehol s nožom v ruke k obom telnatým hrdinom. Vraziac medzi nich ľavú ruku, pravou udrel a zasadil smrteľný úder. Mieril dobre, lebo medveď ostal ležať. Hammerdull sa zdvihol a nahnevane začal nadávať: - Taká beštia! Také nekultúrne hovädo! Chcel som ho chytiť živé, a ono ma takto doriadilo! Musel som pozbierať všetky sily, aby som sa ubránil pred jeho zubami! Zato ho však upečieme a zjeme! Chytil baby a privliekol ho za labu k nám. Apanačkov nôž trafil dobre, rovno do srdca. Hammerdull však vyzeral strašne. Oblek mal roztrhaný, tvár poškriabanú, krvácal na rukách a aj z nôh mu kvapkala krv. Holbers ho namiesto sústrasti zahrnul výčitkami: - Čo si to len urobil! Videl si chlapa, čo by chytal živého grizlyho? Takú sprostosť ešte nik nevyviedol! Čo len s tebou teraz robiť? Takými hlúposťami privádzaš do nešťastia seba i mňa! Čo tu stojíš a kukáš na mňa, há? Hovor! Rozprávaj! Odpovedaj, nešťastník! Hammerdull tu iba stál a s otvorenými ústami zízal svojmu priateľovi začudovane do tváre. Taká dlhá reč! Slová mu vychádzali plynne z úst jedno za druhým! - Nenadávaj toľko. Kto by si pomyslel, že taký psík má toľko sily? - Psík? Taký grizly môže byť psíkom? Tak ako tu stojíš, nemôžem už na teba dlhšie pozerať. Oči ma bolia od zármutku a hnevu nad tebou! Taký starý, milý a rozdriapaný obličaj! Poď, Dick, poďme k vode! Umyjem ťa! Chytil ho za rameno a ťahal k potoku, ktorý neďaleko tiekol. Keď sa potom vrátili, bol Dick poumývaný. Stopy medvedích škrabancov sa však nedali umyť. Ani roztrhanému kabátu kúpeľ nepomohol. Pitt mu ho chcel pozošívať a vypýtal si odo mňa šicie potreby, ktoré som mal v sedle. Potom som sa zabával na tom, ako šil. Pol hodiny navliekal do ihly. Napokon začal robiť stehy, ale aké! Boli jeden od druhého ďaleko ako stromy pri ceste! Pritom zabudol urobiť uzol a šil a šil, no nite mu neubúdalo, až som ho na to upozornil. Poučil som ho, kedy treba šiť za ihlou stehom, kedy obrubovým stehom a kedy je potrebná záplata. Nato odhodil zlostne klbko, hodil mi Dickovu nohavicu do lona a zvolal, podávajúc mi ihlu a pichnúc ma pritom do prsta: - Tu máte celé vaše šitie, sir! Urobte to sám, ak to viete lepšie! Obrubový steh, za ihlou a ktovie aký ešte? Nebolo pomoci! Tak som sedel až do rána a opravoval kabát, nohavice a vestu tlstého lovca medvedích mláďat! Medzitým sme mali medvediu pečienku. Laby z medveďa, to najlepšie, sme uschovali ako pochúťku na neskôr. Tie chutia najlepšie vtedy, keď sa v nich začnú hemžiť červy. - Keď sa rozvidnelo, Winnetou a ja sme vyskočili na kone, a šli sme čakať Old Surehanda. Apanačkovho koňa sme viedli za uzdu. Keď sme prešli asi dve anglické míle, prišli sme k miestu, kade mal prísť. Ostali sme na určitú vzdialenosť odtiaľ schovaní za krovím. Prešla asi hodina, až sme konečne zbadali pod stromami človeka. Nebolo ho dobre rozoznať. Predsa som sa odhodlal zavolať naňho hlasno: - Mr.Surehand! Mr.Surehand! Muž zastal, ale iba na okamih. Ak je to on, iste sa poponáhľa. Ako zajatca Indiánov ho muselo tešiť, že sú tú ľudia, čo ho poznajú. Keď som tretí raz zavolal jeho meno, šiel rýchlo pomedzi stromy a blížil sa k nám. Pretože sme sa mu nedali vidieť, ostal na pol ceste stáť a zvolal smerom k nám: - Kto je tam v kroví? Kto vyslovil moje meno? - Priateľ, - odpovedal som. - Vyjdite von, aby som sa presvedčil! Po týchto slovách som sa mu dal vidieť. Winnetou ostal ešte schovaný. Old Surehand ma hneď spoznal. - Old Shatterhand! Old Shatterhand! Od radostného údivu vypustil pušku z rúk a s roztvorenou náručou pribehol ku mne. - Aké šťastie, aká radosť, aká slasť! Môj priateľ, Old Shatterhand, môj niekdajší záchranca a terajší tiež! Oči mu žiarili a líca blčali. - Kto by sa nazdal, že vás nájdem teraz, práve teraz v Skalistých horách, tu v údolí Medveďov. Ako sa teším, aký som šťastný! Máte azda dajaký zvláštny dôvod, že ste sa sem vybrali? - Áno. Prichádzam z Jefferson City. - Ach! Boli ste u bankára? - Áno. - On vám povedal, že som tu hore? - Áno. - A vybrali ste sa za mnou? - Prirodzene! Jefferson City, Lebrunova vináreň v Topeke, Fennerova farma a tak ďalej. Vidíte, že som presne informovaný. - Chvalabohu! Teraz som zachránený. Som totiž zajatcom! - Náčelníka Tusahga Sariča! - Ako? Vy to viete...? - pýtal sa začudovane. - Dnes a zajtra prepustený na čestné slovo, aby priniesol štyri medvedie kožušiny! - Ale... ale, sir... povedzte mi, ako to môžete vedieť! - Keď ste včera sedeli hore v parku vedia náčelníka pri ohni, boli sme tri kroky od vás schovaní v papradí a vypočuli sme vás! - Nebesá! Keby som to tak bol vedel! - Počuli sme každé slovo. Nemohli sme vás však oslobodiť už tejto noci. Preto sme ešte včera večer napriek tme znova zostúpili do tohto údolia, aby sme vás tu čakali. Ako sa tešíme, že ste prišli! - Hovoríte my! Je tu ešte niekto? - Áno. - Kto? - Poďte naňho pozrieť! Zaviedol som ho za kroviská. Keď zbadal Winnetoua, zavýskal od radosti a vystrel k nemu obe ruky. Apač ich stisol a srdečne sa zvítali: - Winnetouovi je veselo na duši, že stretáva opäť svojho brata Old Surehanda. Chceli sme sa s ním stretnúť v Saintlouiskom parku, ale tým viac sa tešíme, že ukážeme náčelníkovi Utahov, kmeňa Kapota, že mu nestačí ani päťdesiat bojovníkov, aby Old Surehanda udržali! - Dal som im slovo, že sa vrátim! Neboli by ma pustili. - My vieme. Old Surehand nezruší slovo, ale sa k nim vráti. Prinesie aj štyri medvedie kožušiny. Potom prídu Old Shatterhand a Winnetou k Utahom a povedia im svoje slovo! Winnetou si sadol na koňa a vzdialil sa. Nepovedal prečo a kam. - Kam ide? - pýtal sa Surehand. - Bude to pre vás asi malé prekvapenie, Mr.Surehand. - Aké? - Keby som vám to povedal, nebolo by to prekvapením. - Well. Musíme tu na neho čakať? - Nie. Poberieme sa ďalej. On nás neskôr zase nájde... - Pôjdem s vami zo srdca rád, ale nesmiem pritom zabudnúť, že môj čas je nesmierne drahý. - Máte času dosť, naozaj dosť. Vysadnite si na tohto koňa! - Nie ste sám? Je tu ešte niekto s vami? - Áno. - Kto? . - Počkajte ešte chvíľu! Myslím, že sa budete tešiť, keď uvidíte majiteľa tohto koňa. Zatiaľ čo Winnetou šiel hore údolím, my sme sa pustili dolu. Keď sme sa blížili k táborisku, Hammerdull stál neďaleko. Old Surehand ho zbadal: - Nie je to starý Hammerdull, Mr.Shatterhand? -Áno, - odpovedal som. - Tak je tu potom s vami aj Pitt Holbers! - Prirodzene! Naše dvojčatá sú nerozlučné! - Ach, to je teda to prekvapenie! Ďakujem vám! Neprotirečil som mu. Hammerdull nám pribehol v ústrety, chytil Surehandovho koňa, podal Surehandovi ruku a zvolal: - Welcome, Mr.Surehand, welcome v týchto starých horách! Dúfam, že ste nezabudli na Dicka, odkedy sme sa nevideli! - Veru nie, milý Dick Hammerdull. Vždy som na vás rád spomínal. - Rád, či nerád, to je fuk, len ak mal so mnou aj Pitt Holbers kútik vo vašom srdci! - Zaiste! Kde je Hammerdull, tam musí byť aj Holbers. On v celej svojej dĺžke a vy v celej svojej šírke! Už ste spokojný? - Celkom! A teraz poďte pozrieť na toho dlháňa! Keď sme prišli až k samému táborisku a zostúpili z koní viedol Dick Surehanda víťazoslávne za ruku a volal: - Pitt Holbers, starý medveď! Tu ho máš! Priviedol som ti ho, aby som ti spravil radosť. Podaj mu svoju prednú labku, ale mu nepadni okolo krku, lebo sa ťa nezbaví! Tvoje klepetá stačia objať človeka dva razy okolo tela! Old Surehand zbadal spočiatku iba Holbersa, ale keď uzrel .Apanačku, od prekvapenia sa strhol: -Apanačka, môj červený brat Apanačka! To by som sa nebol nazdal! Teraz však už viem, aké prekvapenie ma tu čakalo! Komančovi žiarili oči radosťou. Rozopäl ruky, bez slova a srdečne objal Surehanda. Pri jazde k Fort Terrelu sa veľmi zblížili a teraz, objímajúc sa, ani nevedeli, že aj inak sú si veľmi blízki. Potom sa pozdravil Surehand s Treskowom a napokon sme mu predstavili náčelníka Osagov, ktorý ho veľmi dôstojne, ale tiež srdečne pozdravil a povedal: - Môj brat Surehand má priniesť Utaliom štyri medvedie kožušiny? - Áno. - Nuž tu ležia už dve z nich! - Kto zabil medvede? - pýtal sa Surehand. - Väčšieho Old Shatterhand a malého Apanačka! - Tie neplatia; musím medvede skoliť sám! - Mýlite sa, - ozval som sa. - Či azda povedal náčelník Utahov, že ich musíte zabiť vlastnou rukou? - Výslovne to nepovedal. - Tak si teda nerobte zbytočné starosti! - Ale predsa! Náčelník nemohol vedieť, že tu nájdem takých pomocníkov. On zaiste myslel, aby som priniesol kože medveďov, ktorých sám zabijem! - Čo si myslel alebo nemyslel, to je nám fuk, - povedal som na nemalú radosť Dickovu. - Vy sa držte toho, čo od vás požadovali! - Bolo určené, aby som priniesol štyri kožušiny! - Tak ich teda prinesiete. Dve chýbajú, dúfam, že sa ešte nájdu. - Túto malú nebude chcieť Tusahga Sarič uznať. - Malý medveď je tiež medveď! Je to celá kožušina, nič z nej nechýba. Musí ju uznať. - A keď to neurobí? - Prinútime ho! Vy to pokladáte za medvediu kožušinu? - No pravdaže! - Nuž potom je dobre! Ide tu o plnenie vášho sľubu, a hlavné je, aby ste si boli vedomý, že plníte sľub. - Uznávam, že máte pravdu a že sa mám držať znenia dohovoru. - Ani to nie! Možno to zariadiť aj ináč! - Ako? - Tak, že nedonesiete vôbec nič. -Hm... - Áno, je to celkom jednoduché! Čo sa stane, keď neprinesiete nič? - Majú ma zastreliť. - Tak im neprinesiete nič a my sa postaráme, aby vás nezastrelili! - To by bolo najlepšie. Ale keby ste v tom okamihu neboli naporúdzi, som stratený. - My sa už postaráme, aby sme tam boli včas! Len vy nesmiete prísť skôr, než budeme pripravení. S tými Indiánmi vystavíte život nebezpečenstvu a zabijete štyri medvede, darujú vám život, ale nie slobodu! Je to spravodlivé? - Nie je! - Vy ste nesľúbili nič iného, iba že sa vrátite! Ten sľub musíte dodržať, ako by som ho dodržal aj ja. Ale viac od vás nik nemôže žiadať. Napokon, teraz niet času na dlhé a obšírne uvažovanie. Myslím, že teraz sa treba postarať o dôležitejšie veci. - Dôležitejšie? Aké? - Poriadne sa najesť! - To máte naozaj pravdu, - zasmial sa Surehand. - U Indiánov som sa veru nenajedol. Po tri dni mi nedali nič. Predložili sme mu, čo sme mali najlepšie, a on jedol s chuťou, ktorá bola úmerná trojdennému pôstu. Posadil som ho tak, aby som mohol pošepkať druhom niečo, čo som im mal už skôr povedať. Aby pred ním nespomínali slová Tibo-taka, Tibo-vete, Vava Derick a myrtový venček. Keď som to povedal i Apanačkovi, pozrel na mňa zvláštnym, zasneným pohľadom, ale nepovedal slova. Začalo sa mu azda všetko vyjasňovať? Pustili sme kone, aby sa popásli pri vode, a my sme sa rozložili vonku pred skaliskami, aby sme ich mali na očiach. Potom sme rozprávali o dobrodružstvách, ktoré sme zažili odvtedy, čo sme sa s Old Surehandom nevideli. Najviac nás všetkých zaujímalo, ako sa dostal do zajatia Utahov. Old Surehand vykonal celú túto ďalekú cestu sám a dosial sa šťastne až sem. Pred štyrmi dňami sa usídlil pri akomsi prameni, v okolí ktorého nenašiel ani stopy po ľuďoch. Cítil sa bezpečný a zaspal. Skoro ho však zobudili dvaja Indiáni, ktorí sa nad ním skláňali s nožmi v rukách. Hneď vyskočil a odhodil ich. Nedali sa zastrašiť, zaútočili naňho a on ich v sebaobrane zastrelil. Zakrátko ho ale obkľúčilo asi päťdesiat Indiánov, ktorým sa nemohol ubrániť. Vytrhli mu revolver, zrazili ho na zem a spútali. Ostatné sme vedeli. Ani sme sa nenazdali, a bolo už poludnie. Aj Winnetou sa vrátil. Zoskočil z koňa a spýtal sa ma: - Dozvedel sa už brat Surehand, čo mu dnes treba vedieť? - Áno, všetko som povedal. - Prijme od nás tie dve kožušiny? - Áno! - Prinesieme mu ešte dve. Teraz nech idú moji bratia, Old Shatterhand a Apanačka za mnou! - Kam? - Nájdeme brloh medveďa, ktorého stopu sme včera videli. - A ja nemám ísť s vami? - hlásil sa Dick. - Nie! - Prečo? - Roklina je úzka a zbytoční ľudia by tam len prekážali. - Dick Hammerdull nikdy neprekáža a nie je ani nikde zbytočný! či si azda myslíte, že zbabelo utečiem, len čo zazriem medvedí ňufák? - To si nemyslíme; ale Dick Hammerdull má až príliš veľa odvahy a mohol by svojou veľkou udatnosťou ublížiť nám alebo sebe. Baby starej medvedice mu azda dalo dobré ponaučenie. - Ponaučenie sem. ponaučenie tam, to je celkom fuk, ale druhý raz budem múdrejší, - povedal Dick a prosil tak dlho, až sa Winnetou dal obmäkčiť. - Nech teda ide s nami aj náš tlstý brat, - povedal usmievajúc sa. - Ale ak urobí zase dajakú chybu alebo neposlúchne, potom ho už nikdy nevezmeme so sebou! Holbers a Treskow sa neurazili, že majú ostať doma, ale Šahko Matto sa namrzene pýtal: - Winnetou si myslí, že náčelník Osagov sa zrazu stal nepotrebným bojovníkom? - Ale nie! Či azda Šahko Matto nechápe, prečo tu má ostať? Kto uchráni naše kone, keby v našej neprítomnosti prišiel medveď? Na Treskowa a Holbersa sa nedalo spoľahnúť. To uznal aj Osag a zmierený s týmto vyznamenaním, povedal hrdo: - Moji bratia môžu pokojne odísť. Koňom sa nestane nič!

Vzali sme si teda pušky a šli. O chvíľku sme boli pri rokline. Stúpajúc strmým zrázom hore, museli sme byť veľmi opatrní, aby sme medveďa nevyplašili. Malý Dick išiel hneď za Winnetouom a tváril sa veľmi sebavedome. Doraziac až k miestu, kde sme boli už včera, skúmali sme starostlivo najbližšie okolie, ale nenašli sme ani stopy. Medveď tade od včerajška nešiel. Prešli sme cez potok a stúpali sme po skalnatom svahu, Winnetou stále vpredu a Hammerdull hneď za ním. Čoskoro sme prišli na vyšliapanú cestičku, ktorá viedla okolo ostrej skalnej hrany. Winnetou tu opatrne zastal a nahol sa len toľko, aby jedným okom videl za ten roh. Pozeral dlho a rukou za chrbtom nám kýval, aby sme boli ticho. Keď sa k nám obrátil, tvár mu žiarila radosťou. Chytil Hammerdulla za rameno a pristrčil ho ticho ku skalnému výbežku tak, aby aj on videl, čo sa tam robí. Dick, len čo sa ta nahol, strhol sa a chytro ušiel na posledné miesto. Pozrel som ta i ja. Cestička viedla až ku skalnej stene, nad ktorou previsnutý balvan tvoril strechu pred dažďom. Pod ňou na hromade lístia odpočíval kráľ sivých medveďov. Áno, to meno si zaslúžil. Videl som už nejedného obra, ale také ohromné zviera ako to ešte nikdy! Tento tatko Efraim mal zaiste aspoň štyridsať rokov, možno i viacej. Obrovské telo, hlava, údy! Aj najväčší byvol by sa dal pred ním na útek. Medveď skrčený spal. A ako potom vyzerá, keď sa narovná! Keď sa každý pokochal pohľadom na medveďa, začali sme poradu. Old Surehand a Apanačka predkladali návrhy, Dick Hammerdull však statočne mlčal. Winnetou mi pozrel do očí a povedal: - Dôveruje mi môj brat Shatterhand tak ako dosiaľ? Prikývol som, tušiac, čo asi zamýšľa. - Spoľahne sa na moju ruku a môj nôž? - Áno. Za nič na svete by som nebol povedal nie, lebo ani Winnetou by to neurobil, keby som sa ho pýtal ja. - Teda poďme! Viedol nás späť k hustému kroviu a povedal: - Za týmto krom sa schovám. Old Shatterhand mi privedie medveďa sem. Moji bratia sa ukryjú za tamtým skaliskom. Old Shatterhand a Winnetou sú bratia. Jeho život patrí mne a môj jemu. Howgh! - Čo chcete urobiť? - zaujímal sa Surehand. - Chcete sa vystaviť veľkému nebezpečenstvu! - Niet sa čoho obávať, poznám Winnetoua. Urobte, ako vám povedal, a vezmite i moje pušky! - Ako to? Chcete ísť bez zbrane? - Nie! Nebudem bez zbrane. Len choďte - choďte! Išli teda ku skalisku a tam sa prikrčili. Winnetou vzal do ruky nôž a vliezol do húštiny, takže ho nebolo vidieť. - Vietor je priaznivý, a keby ma medveď predsa len zavetril, zaútočíš prvý! Bolo mi spočiatku akosi nevoľno. Neznáme nebezpečenstvo môže človeka znepokojiť, ale keď mu pozrieme priamo do očí, nepokoj zmizne. Vytasil som teraz svoj nôž tak isto ľavačkou, ako predtým urobil Winnetou, a šiel som okolo skalného výbežku. Medveď dosiaľ ležal. Zaiste sa včera dobre nažral, a preto vyspával. Vedel som, že je to jeho posledný spánok, no musel som ho z neho prebudiť. Hodil som doňho kameň. Medveď zdvihol hlavu a uprel na mňa malé jedovaté oči. Ihneď bol na nohách a rýchlosťou tigra valil sa proti mne. Skočil som na skalisko a cúval, oči upreté na krovie, v ktorom bol Winnetou schovaný. Medveď sa objavil a teraz išlo o život! Keby som sa potkol, je so mnou koniec! Umenie spočívalo v tom, priviesť medveďa pred Winnetoua a potom ho zastaviť, aby ho mohol Apač dobre zasiahnuť. S ťažkopádnou ľahkosťou, akou vyniká okrem medveďa ešte slon, hnal sa za mnou. Nevidel nikoho, iba mňa a stále sa mi približoval. To som práve chcel. Keď som prišiel až ku kroviu, bol už odo mňa vzdialený iba na osem krokov. Cúval som rýchlejšie. Medveď bol už pri samom kroví. Ešte krok - ak sa mi ho nepodarí zastaviť teraz, som stratený. Obrovským labám tejto ozruty nemohol nik odolať. Bol zaiste silnejší ako lev. Teda buď - alebo! Náhle som skočil dva kroky vpred a zdvihol ruku. Vtedy vystúpil z húštiny Winnetou a so zdvihnutým nožom sa postavil za medveďa. Ten, očakávajúc môj útok, sa zastavil a vztýčil v celej svojej výške. Vtom sa už Winnetou rozohnal nožom. Ostrie vniklo do srdca až po rukoväť. Winnetou nenechal nôž trčať v rane, ale hneď ho vytrhol späť, aby neostal bez zbrane. Medveď sa potočil, ale nepadol. Obrátil sa a vystrel pazúry proti Apačovi, ktorý sotva uskočil. Teraz nebol v nebezbečenstve môj život, ale jeho. Priskočil som k medveďovi, rozohnal som sa a bodol. Nôž som nechal trčať v rane. Starý Efraim, bodnutý druhý raz, nepotočil sa, nepohol z miesta. Stál ako socha asi tridsať sekúnd a potom klesol na zem a už sa ani nepohol. - Uff! Znamenitý zásah! - zvolal Apač, podávajúc mi ruku. - Ten už nevstane! - Iba som ho dorazil, - odvetil som. - Ani čo by mal srdce pod desiatimi kožami. Bolo treba riadnej sily vraziť mu doň nôž. Len-len že ťa nechytil! Teraz tu pred nami ležala hora mäsa, ťažká asi desať centov! Od medveďa sa šíril taký zápach, že zaháňal akúkoľvek chuť na medvedie laby. Prišli naši druhovia a obdivovali obra, ktorý tu pred nami bezvládne ležal. Apanačka mlčal. Vytiahol nôž z rany, na čo musel vynaložiť veľkú silu a od údivu pokrútil hlavou. - Ale ako si teraz s tatkom Efraimom poradíme? - znepokojoval sa Hammerdull. - Stiahneme mu kožuch a necháme ho tu ležať. - A mäso? - Ďakujem pekne! Skôr by som rozžuval podrážku. Nemáme ani veľa času, lebo Winnetou má pre nás iste ešte nejakú prácu. - Môj brat uhádol,-- prikývol Winnetou. - Našiel si ešte dajakú stopu medveďa? - Áno, ale ďaleko odtiaľto, až na hornom konci údolia. - Budeme s tým do večera hotoví? - Myslím, že áno! Vysadneme na kone! - Môžem ísť zase s vami? - pýtal sa Hammerdull. - Nie, - odpovedal som. - A prečo, či som sa dobre nedržal? - Nejde o to, milý Dick! Šahko Matto by bol urazený, keby sme ho zase nechali doma. - Či sa urazí, či nie, to je jedno, len keď bude môcť ísť s vami! Ja tu teda dobrovoľne ustupujem. - Teraz bežte k táborisku a priveďte koňa, aby sme sa nemuseli vláčiť s touto ťažkou, kožušinou! Dick sa ochotne rozbehol a onedlho sa vrátil. Priviedol svoju starú kobylu a tiež Pitta Holbersa. Nemohol sa dočkať mojej otázky, a preto sám povedal: - Priali ste si koňa, sir, tu ho máte! Pitt Holbers súčasne s ním vyliezol na skalisko, ale kobyla ostala pri potoku. Preto som povedal: - Dopravte kožuch ku koňovi! - Ako? K mojej kobyle? - zvolal Dick začudovane. - Tú som si priviedol pre seba, a nie pre medvedí kožuch. - A kto ho teda ponesie? - Kôň je predsa tu, Pitt Holbers, starý medveď. Len teraz svitlo Pittovi Holbersovi, prečo ho jeho tlstý priateľ vzal so sebou, a nahnevane naňho zreval: - Čo ti to zišlo na um! Myslel som, že sa mi dostalo cti prezrieť si kožuch zabitého medveďa! A ty namiesto toho vyvádzaš so mnou šibalstvá! Kožušinu nepovlečiem! - Dobre teda, budem mať s tebou strpenie. Aj tak viem, že máš dosť čo vliecť vlastnú kožu! Pomôž mi s ňou ku kobyle! Chyť ju! Zatiaľ čo vliekli kožušinu, šli sme my ostatní rýchlo vpred. Len teraz, keď sa nebezpečenstvo pominulo, pochopil som celú jeho hrôzu. S iným by som sa na to neodvážil, ale na Winnetoua som sa mohol spoľahnúť. Stačila by malá chybička alebo nedostatok duchaprítomnosti, a odvážlivec by to zaplatil životom. Keď sme došli do táboriska, povedal som Osagovi, že teraz pôjde s nami on. Treskow, Hammerdull, Holbers a Apanačka zostanú v táborisku. Apanačka by sa bol rád k nám pridal, ale dovtípil sa, prečo ho nechceme vziať so sebou. Mohli sme sa naňho viac spoľahnúť ako na troch ostatných spolu. Išli sme údolím a prešli okolo miesta, kde sme sa stretli s Old Surehandom. Údolie bolo neobyčajne dlhé a čím vyššie sme vystupovali, tým viac sa zužovalo. Kde-tu sme stretli jednotlivýeh byvolov, alebo celé rodiny, ale nie väčšie stáda, lebo nebol ešte čas jesenného sťahovania. Neutekali pred nami, ale celkom slušne sa nám vyhli z cesty. Súdili sme z toho, že sa po celá leto nestretli s nijakým poľovníkom a neboli teda vystrašené. Niektoré sa nám ani nevyhli, ale ostali stáť a začudovane na nás pozerali so zohnutými hlavami a obrovskými rohmi, kým sme neprešli. Pravdaže sa nás zmocnila poľovnícka vášeň, ale nemohli sme sa zdržiavať, a napokon mäsom sme boli dostatočne zásobení. Zálesák nezastreli nijaké zviera, ak nepotrebuje mäso. Ani to nie je pravda, že Indiáni zbytočne zabíjali bizóny počas sťahovania. Oni dobre vedeli, že bez mäsa týchto zvierat by sa ťažko zaobišli, preto ich zabili len toľko, koľko práve potrebovali. Ak bizóny vyhynuli, sú tomu na vine belosi. Chodili do prérie v celých tlupách takzvanj'mi zábavnými vlakmi, ktoré zastali tam, kde sa stretli so stádom byvolov. Potom sa strieľalo, kým sa nenabažili. Vlak šiel zase ďalej a všetko sa znovu zopakovalo. O zabité a postrelené zvieratá sa nestarali. Ranené sa vliekli ďalej, až napokon padli a stali sa obeťou supov a vlkov. Tak bolo zbytočne vykynožených na tisíce bizónov. Sám som bol na miestach takých masakier a videl som hromady zvieracích kostí, vybielených od slnka a dažda. Milióny centov mäsa tak zhnilo bez najmenšieho úžitku. Ani toľko roboty si nedali, aby odniesli ich kože a rohy! Pohľad na takéto miesta, posiate kosťami zbytočne zabitých zvierat, musel rozhorčiť každého pravého zálesáka. Indiáni boli presvedčení, že vláda toto hromadné zabíjanie nielen trpí, ale aj podporuje, aby tak Indiánov zbavila potrebných zásob a urýchlila ich vyhynutie. Keď sa zabíjaniu byvolov snažili brániť, nemilosrdne ich vraždili ako tie zvery. Kam sa podeli neprehľadné stáda bizónov, kam rytierski poľovníci červeného i bieleho plemena? Som si istý, že dnes už nežije ani jeden z týchto hrdinov, o dobrodružstvách ktorých sa rozprávalo pri táborových ohňoch. Ich kosti sú roztrúsené po prériách, a keď motyka alebo farmárov pluh vyrie polozotletý koštiaľ alebo lebku, možno súdiť, že sa tu odohrala jedna z tragédií západu. Zákerné prepadnutie alebo zúfalý boj, pri ktorom hrubá sila zvíťazila nad právom. Išli sme už vyše hodiny, keď konečne Apač zastavil svojho koňa a povedal: - O chvíľku prídeme na miesto, kde Winnetou našiel zabitého byvola. Mal dolámané kosti a vysatý špik. To robí len sivý medveď grizly. - Našiel Winnetou jeho brloh? - spýtal sa Surehand. - Nie! Hľadal som iba jeho stopu, nie medveďa. Chcel by som, aby aj moji bratia mohli povedať, že zabili grizlyho. - Áno, chcel by som aspoň jedného ukoristiť sám, - povedal Old Surehand. - A ja čo budem robiť? - spýtal sa Šahko Matto. - Má azda náčelník Osagov trpieť takú hanbu, že v jeho prítomnosti boli zabité štyri medvede, a on sa na to nečinne prizeral? - Môj červený brat nám pri tom môže pomáhať. Už nie sme od neho ďaleko - uff, uff! Išli sme ďalej. Winnetou zrazu zastavil koňa. Niekoľko sto krokov pred nami sme zbadali grizlyho, ktorý práve vybehol z húštiny a prebehol nám cez cestu. Mal hlavu spustenú a nepozeral ani vpravo, ani vľavo. Nemohol nás zavetriť, lebo vietor fúkal proti nám. - Teraz, za bieleho dňa? - zvolal Old Surehand. - Musí byť hladný! Ušetril nám veľa času, že si teraz vyšiel na hody. Zíďme z koní a priviažme ich! Poza húštinu, ktorú nám Winnetou ukázal, sa k nemu opatrne priblížime. - Nech moji bratia trocha počkajú! Chcem im dať návrh, - ozval sa Šahko Matto. Vysvetlil nám, že chce pri tom Old Surehandovi pomáhať tak ako predtým Old Shatterhand Winnetouovi. Pravdaže sme súhlasili. Spútali sme kone a postupovali husím pochodom k označenému miestu. Medveď sa tam hrabal labami v byvolovi, aby obnažil kosti. Mozog a špik je najobľúbenejšou pochúťkou grizlyho. Asi tridsať krokov pred nami ležal balvan, za ktorý sa mohol skryť chlap. Osag naň ukázal a povedal: - Old Surehand nech sa postaví za tento kameň. Idem po grizlyho a privediem ho. To je hračka. Nechal svoju pušku pri nás, ľahol si na zem a plazil sa k medveďovi. Old Surehand sa plížil za Osagom, ale s puškou v ruke. Pri kameni sa zastavil, ale Osag liezol ďalej. Medveď až dosiaľ nespozoroval, čo sa za ním deje. Až k nám bolo počuť, ako drví zubami byvolove kosti. Šahko Matto však liezol stále ďalej, čo bolo viacej neopatrné ako odvážne. - Uff! - povedal Winnetou. - Musíme mať pušky pripravené, lebo náčelník Osagov sa prerátal. Šahko Matto sa mal len natoľko odvážiť vzdialiť od Surehanda, aby ho na spiatočnej ceste medveď nedohonil. Ale on liezol stále ďalej. Winnetou priložil ruky k ústam a zvolal: - Zadrž, Šahko Matto! Zastaň a vstaň! Osag začul výkrik a postavil sa. Medveď sa obrátil smerom, odkiaľ hlas prichádzal. Zbadal Indiána a hneď sa k nemu rozbehol. Beh grizlyho sa však podobá trysku koňa. Šahko Matto sa k nemu priblížil na dvadsať krokov, kým k Surehandovi mal päťdesiat krokov, a tak ho musel medveď chytiť predčasne! Horšie však bolo, že keď Surehand chcel medveďa skoliť, a nie iba poraniť, nesmel strieľať skôr, než sa vzpriami a nastaví mu hruď. Preto som skríkol na neho: - Teraz nestrieľajte, Mr.Surehand! Ja Osaga ochránim! Priložil som si k lícu svoju medveďobijku a čakal som. Šahko Matto asi nikdy v živote tak nebežal, ale bolo to zbytočné, grizly sa k nemu rýchlo približoval. Obaja totiž bežali tesne za sebou priamo k nám, takže nik nemohol strieľať na zviera bez obavy, že netrafí pri tom človeka. Priskočil som ku kroviu a znovu ho varoval, keď medveď bol už iba tri kroky za ním. Len teraz uposlúchol, a tak som mohol zacieliť. Medveď dostal guľku, práve keď sa chcel obrátiť k Osagovi. Nebol to však smrteľný výstrel. Chcel som iba grizlyho zastaviť, čo sa mi aj podarilo. Klátil hlavou sem i tam a zdvihol labu k rane, odkiaľ mu vyvierala krv. Old Surehand to využil. Vzpriamil sa a šiel smelo k ranenému medveďovi. Vzdialenosť medzi nimi bola asi tridsať stôp. Grizly ho zbadal a vzpriamil sa na zadných nohách. Old Surehaud šiel ďalej a strelil mu do hrude raz a po niekoľkých krokoch ešte raz. Potom odhodil pušku a vytasil nôž. Takáto opatrnosť bola na šťastie zbytočná. Aj tento tatko Efraim mal už dosť, spadol, prevalil sa niekoľko ráz z boka na bok, natiahol kŕčovite laby a bolo po ňom. To všetko netrvalo ani minútu a Šahko Matto stál pri nás, ťažko oddychujúc a lapajúc vzduch. - To... to... mi šlo o život! - dychčal. - Prečo bol môj brat taký neopatrný! - povedal Apač. - Neopatrný? Ja? - Áno! Kto iný? - Ty! Winnetou! - Uff! Ja že som bol neopatrný? - Áno. Keby si nebol na mňa skríkol, nebol by ma medveď predčasne spozoroval! To je predsa jasné! Winnetou naňho s úsmevom pozeral, nepovedal ani slova a potom sa od neho pyšne odvrátil. - On sa odvracia! Či nemám pravdu? - pýtal sa ma Osag. - Náčelník Osagov nie je v práve, - povedal som. - Old Shatterhand sa mýli! - Dokáž to! - Musel Winnetou na mňa upozorniť medveďa? - Áno. Preto si predsa šiel k nemu, aby si ho na seba upozornil! - Ale nie predčasne! - Nie predčasne? Skôr, oveľa skôr si mal vstať a na medveďa zavolať. Potom by ťa nebol dohonil a nebol by si pokazil Old Surehandovi radosť! - Ja že som mu pokazil radosť? Čím? - Tým. že som musel vystreliť, aby som ti zachránil život. - A tým som pokazil Old Surehandovi radosť? - Prirodzene! - Nerozumiem Old Shatterhandovi! - Zviera dostalo, skôr než ho Old Surehand skolil, guľku odo mňa. Či ho to azda nemá mrzieť? - Uff, uff! Na to som naozaj nemyslel. - Tak mysli na to, že si sa mal Winnetouovi poďakovať za včasnú výstrahu, a nie robiť mu výčitky Keby nebol na teba zavolal, bolo by už neskoro! Nechal som ho tak a šiel som ku grizlymi, ktorému už Winnetou a Old Surehand vyzliekali kožuch. Tento tatko Efraim bol v najlepších rokoch, a tak sme si vzali jeho laby. Na radu Šahko Matta odrezali sme z neho aj dve zadné šunky, lebo sme sa museli zásobiť mäsom, ktoré sa dalo dlhšie držať. Mali sme teda aj štvrtý kožuch. Taká nepočetná poľovnícka spoločnosť, a štyri medvede za jediný deň! Je to veľmi čestný úlovok, a pritom nikto nebol zranený. To sa však mohlo pri-hodiť iba v Kui erant yuav, kam poľovníci iba zriedka zablúdia. Tešili sme sa spolu s Old Surehandom, že sa nesplnia nádeje Utahov, ktorí čakajú, že ho roztrhajú medvede. Keď sme sa vrátili do táboriska, schyľovalo sa už k večeru. Museli sme sa poradiť, ako všetko zariadime, než sa zotmie. Old Surehandovi povolili síce dva dni, ale nestratíme tu zbytočne ani jeden deň. Old Surehand by všetky štyri kože hore sám nevyniesol. Naložili sme ich na naše kone. Ale tou cestou, ktorou sme zišli do údolia, nemohli sme už ísť hore, lebo by nás Utahovia zaiste zbadali. Dohovorili sme s ním, aby sám, a to ešte za svetla, vystúpil hore. Tam opatrne obíde tábor Indiánov a príde k severozápadnému cípu parku, kde sa s nami stretne, alebo vyčká náš príchod. My vystúpime nahor roklinou, v ktorej sme ulovili starého Efraima. Opustili sme táborisko a nastúpili sme cestu. Napriek tomu, že Utahovia mali strach z medveďa, mohli by azda zísť trocha hlbšie do údolia. Vedeli iste aj oni, že sivý medveď nebýva za dňa nebezpečný, pretože obyčajne spí. Museli sme teda byť veľmi opatrní a vyslali sme napred Winnetoua, aby nás včas varoval pred nebezpečenstvom. Keď sme vystúpili nahor, bolo už tma, stopy nebolo vidieť, a tak sme sa nemohli presvedčiť, či azda Utahovia po týchto miestach nechodili. Poznali sme už cestu, kone sme viedli za uzdu, a prišli sme ku skupine stromov, kde včera naši druhovia čakali, keď sme boli u Utahov na výzvedách. Kone sme nechali tu, vzali medvedie kožušiny a šli sme k tomu cípu parku, kde sme si dohovorili zraz s Old Surehandom. Ešte tu nebol, no nebolo nám to čudné, lebo nepoznal terén tak ako my a musel sa okolo Indiánov preplížiť veľmi opatrne, čo mu iste zabralo veľa času. Konečne prišiel, a bol veľmi naradovaný, že ani jemu ani nám sa nič nestalo, čo by prekazilo naše stretnutie. Oznámil nám, že Indiáni už zapálili táborové ohne, čo sme však vedeli, pretože sme ich cítili. O tom, čo sa malo diať ďalej, sme sa rýchlo dohodli. Kožušiny medveďov sa musia priniesť blízko k táborisku, a to na tú stranu, odkiaľ mal Surehand z údolia prísť. Pretože to bolo z opačnej strany indiánskeho tábora, museli sme tábor obísť, a to otvorenou stranou parku, čo bolo dosť pohodlné, pretože nám neprekážali stromy. Korisť sme zložili tak blízko táboriska, až bolo hanbou pre Indiánov, že nás nespozorovali. Teraz išlo o to, aby sme sa čím viacej priblížili sami k táboru. Aby sa to lepšie podarilo, bolo treba odvrátiť pozornosť Indiánov, čo mohol najlepšie urobiť sám Surehand. Mal prísť do indiánskeho tábora, aby sa pozornosť všetkých uprela naňho a nevšímali si, čo sa deje za ich chrbtami. Vnikli sme teda jeden za druhým do lesa. Táborové ohne Indiánov nám pri tom pomáhali, ale i tak uplynul takmer celý dohovorený čas, než sme sa priblížili za Indiánov a umiestnili sa v tieni stromov. Museli sme však ísť ešte bližšie k nim, ale to sa mohlo stať až po objavení Old Surehanda v tábore. Vtom sme začuli výkriky údivu a prekvapenia. Surehand bol už iste v tábore, mohli sme teda smelšie postúpiť dopredu. Plaziac sa medzi papradinami, dostali sme sa na miesto, kde sme boli včera s Winnetouom ukrytí. Dnes však už nebolo treba takej opatrnosti, lebo nik sa v túto stranu neobzrel. Ešte sa neutíšilo vzrušenie, ktoré vyvolal príchod Old Surehanda, a už sme sa pohodlne usalašili v papradí. Náčelník Tusahga Sarič sedel na tom istom mieste ako včera. On bol jediný, ktorého príchod Old Surehanda nevzrušil, ale ostatní ho obklopili a zasypávali otázkami, no on ich nechával bez odpovede. Len keď usúdil, že sme sa už dobre umiestnili, zvolal hlasno: - Bojovníci Utahov ma obťažujú otázkami, hoci by mali vedieť, že mám najprv podať správu ich náčelníkovi! - Uff! Beloch má pravdu! - zvolal Tusahga Sarič. - Nech Old Surehand prisadne ku mne a hovorí, aby som ho počul! Lovec medveďov poslúchol toto vyzvanie a sadol si naproti náčelníkovi, pričom neodložil zbraň. Utahom ani na um neprišlo, aby ho spútali, buď od prekvapenia, že sa vrátil, alebo si boli istí, že im neunikne. - Nech Old Surehand hovorí, bol dolu v údolí Medveďov? - Bol som tam. - Videl si stopu medveďa? - Videl som stopy mnohých medveďov! - Aj medvede? - Áno! - Ale nebojoval si s nimi í - Nepoznám grizlyho, ktorý by ostal nažive, keď už bol taký neopatrný, že sa mi ukázal. - Ale nie si poranený! - Nedovolil som ešte žiadnemu medveďovi, aby na mňa siahol. Načo mám pušku? ' - Tak si teda zvíťazil? - Áno. - Ale nevidím nijakú kožušinu! - Kožušinu? Prečo hovoríš o jednej? Či nevieš, čo som mal spraviť? Nemal som priniesť štyri kožušiny? - Uff! Rozprávaš pyšne! Máš štyri kožušiny? - Áno! - To nie je pravda! To neverím! To nie je možné! - Čo povie Old Surehand, je vždy pravda! - Ako by si ich vládal odniesť? Kožušiny štyroch sivých medveďov jeden človek neuvlečie! - Vidí sa mi, že synovia Utahov sú veľmi slabí ľudia. - Uff! Ty nemáš nijaké kožušiny. Vieš, že si stratený, a chceš nás iba rozhnevať a nazlostiť! - Pošli štyroch bojovníkov na štyridsať krokov odtiaľto, na okraj lesa, a rozkáž im, aby priniesli, čo tam nájdu. - Uff, uff! Chceš s nami žartovať? - Hovorím vážne. - Naozaj? - Áno! - Uff! Počuj, dal som ti na to dva dni. Zato však, že si myslíš, že môžeš s nami žartovať, potrestám ťa tým, že polovicu daného času ti vezmem. Teda zomrieš ešte dnes! - Nehovor toľko a pošli štyroch mužov! - Uff! Tento beloch sa dnes zbláznil! Nemohol uveriť Surehandovým slovám, pýtal sa ho ešte raz, či hovorí pravdu a či je pri zmysloch, a dostal rozhodnú odpoveď: - Ak som s vami žartoval, tak ma hneď zabite. Teraz konečne vyslal štyroch mužov a všetci s veľkým napätím očakávali ich návrat. Nik neprehovoril ani slova. Zrazu zazneli od lesa výkriky, čo značilo, že. Indiáni nekonali cestu márne. Utahovia poskákali na nohy a dychtivo pozerali v tú stranu, kam odišli štyria mužovia. Tí sa už vracali. Každý z nich niesol alebo vliekol kožušinu medveďa a položil ju na zem pred náčelníka. Len teraz sme videli zdesenie Indiánov. Skákali dookola, ťahali si kožušiny z rúk do rúk a prezerali si ich. Najväčší obdiv vzbudzovala kožušina starého Efraima, ktorého sme školili v skalnej rokline. Márne hľadali stopu po guľke, až konečne našli dve rany nožom vedľa seba. Keď videli, že medveď nebol zastrelený, ale zabitý nožom, nastalo úplné ticho. Pozerali vyvalenými očami s obdivom i hrôzou na lovca. U Indiánov je premoženie grizlyho najväčším hrdinstvom, akého je človek schopný. Kto zabije medveďa bez cudzej pomoci, toho si ctia a vážia až do smrti a má v rade starších prvý hlas po náčelníkovi, hoci by bol aj mladým bojovníkom. Pretože Utahovia, ako je známe, nevynikajú udatnosťou, víťazstvo nad grizlym sa u nich cení tým vyššie. A teraz tu pred nimi ležia štyri medvedie kože a jedna z nich zo skutočného obra, ktorého ešte k tomu skolil obyčajným nožom! Nikto z Utahov by sa nebol odvážil s nožom ani na najmenšieho grizlyho! Surehand sa tváril, akoby si Utahov nevšímal, vytiahol z kapsy kus pečeného mäsa a začal ho jesť. - Je to mäso niektorého z týchto medveďov? - pýtal sa náčelník. - Áno. - Kto chce piecť, musí mať oheň! Vyprázdnili sme Old Surehandovi všetky kapsy. Nemal pri sebe ani punks, ani nič iné, čím by mohol urobiť oheň! - Aj to je pravda! - Ako si ho teda rozložil? Tusahga Sarič sa stal nedôverčivým, ale Surehand ho zbavil podozrenia: - Indiánski muži nepoznajú všetko umenie belochov. Be1och nepotrebuje ani punks, ani síru na zápalkách. Či nepočul Tusahga Sarič, že pomocou ocele a kameňa možno vykresať oheň? - Viem to! - Nože! Oceľou je môj nôž a kameňa na kresanie je tam dolu dosť. A práchno sa v každom bútľavom strome nájde! - Uff! To je pravda! Myslel som už, že Old Surehand našiel tamdolu ľudí, ktorí mu dali oheň. Ale belosi nemajú odvahu vojsť do údolia Medveďov. - To nie je pravda. Indiáni ju nemajú, ale belosi áno! - Zase ma chceš urážať? - Pshaw! Bol som tam ja, či ste sa ta odvážili vy? Som ja Indián a vy belosi? Kto mal odvahu? Ja, čo som sám, alebo vy päťdesiati? - Mlč! Rozsudok ísť dolu patril tebe, a nie nám. My sme nemali príčiny, preto sme ta nešli. Ako si to urobil? Vidieť štyri medvede, to je neuveriteľné! - Mám oči! - Ale premôcť ich? - Mám pušku a nôž! - A tie ťažké kožušiny sem hore vyvliecť? - Mám predsa plecia a ramená! - Ale človek neuvládze tieto štyri ťažké kožušiny. - Naraz nie. Kto tvrdí, že som to tak urobil? - Mohol si to urobiť aj inak? - Prirodzene! Či som ich nemohol vyvliecť po jednej? - Uff! To je pravda. Uvidíme, či zajtra skolíš ešte jedného medveďa! - Ešte jedného? Kto to žiada? - Ja. - Prečo? - Je medzi nimi aj jedna veľmi malá, tá sa neráta! - O to väčšia je kožušina starého grizlyho. - To neplatí, že je väčšia. Medveď je medveď! - Teda aj malý medveď je medveď, a preto ho treba rátať za medveďa. Priniesol som štyri kožušiny! - O tom rozhodujem ja sám, nie ty! Teda mlč! - Ty si naozaj myslíš, že Old Surehandovi môžeš rozkázať mlčať, ak chce hovoriť? Hovorím, kedy chcem, a robím, čo chcem. Ty mi nemáš čo rozkazovať! - Nie? Či nie si mojím zajatcom? - Nie! - Uff! Myslíš si, že preto, lebo máš ešte pušku a nôž! - Pshaw! - Práve preto, že som ti oboje ešte nenechal vziať, máme ťa pevne v rukách. Dám ťa opäť spútať. - To neurobíš! - Kto mi v tom zabráni? - Ja! Urobil som, čo si odo mňa žiadal, a som slobodný! - To teda ešte dlho nebude! Tento malý medveď neplatí. A keby som ho aj rátal, i tak by si si zachránil iba život! - Aj slobodu! - Nie! - Chceš ísť s nami a zobrať si niektorú našu dcéru za ženu? - Nie! - Tak ostávaš zajatcom! - Čudujem sa, že sa odvažuješ so mnou takto rozprávať. Kto zostúpil do Kui erant yuav a priniesol odtiaľ kožušiny štyroch grizlyov, ten sa nebojí nijakého Indiána! - A ja ti dokážem, že sa ma budeš báť! - Chcel by som vedieť, ako by si ma k tomu prinútil! Je pravda, že ste mi sľúbili za kožušiny iba život, ale ja som si s nimi z údolia priniesol aj slobodu. - Hovor jasnejšie, aby moje ucho rozumelo tvoje slová! - Dobre, budem teda hovoriť jasnejšie! Nechám vám na rozhodnutie, či chcete pokladať Old Surehanda za priateľa alebo za nepriateľa. - Nebojíme sa tvojho nepriateľstva! - Len chvíľku počkaj, budeš inak rozprávať! Vykúpil som si život; potrebujem k tomu ešte slobodu. Ak mi ju dáš dobrovoľne, stanem sa v tej chvíli priateľom tvojho kmeňa. Ale mi ju ale odoprieš, tak to trpko oželieš! - Odopieram ti ju! To je moje slovo ako odpoveď. Neudieraj sa po svojom noži a puške! Nie je to Shatterhandova čarovná puška, ktorá strieľa i bez nabíjania a proti ktorej sa nemôže postaviť ani päťdesiat, ani sto mužov! - A ty naozaj veríš, že jeho puška dokáže viac ako vaše zbrane? - Ja tomu verím a musí tomu veriť každý bojovník. - Videl si už niekedy tú pušku? - Nie. - Tak si ju ani nepraj vidieť. - Prečo? - Pretože jej ústie je zamierené na teba a tvojich bojovníkov a prinesie každému z vás okamžitú smrť, ak sa opovážite odporovať vôli Old Shatterhanda. . - Uff! Čo ty vieš o jeho vôli! - Poznám ho. Old Shatterhand chce, aby som bol slobodný! - On ti to povedal? - Áno. On a Winnetou vedia, že ste ma zajali ľstivým prepadom. Oni ti rozkážu, aby si ma pustil na slobodu. - Hovoríš zo sna! - Dobre viem, čo vravím. Otoč hlavu naľavo! Nedohovorili sme sa s Old Surehandom na podrobnostiach a neurčili sme mu, ako má hovoriť. Keď vyriekol posledné slová, bolo to pre nás akoby heslom. Zamieril som pušku na Tusahgu Sariča a Winnetou pokojne, akoby sa nachádzal medzi svojimi, kráčal k nemu, podržal mu svoju striebrom kovanú pušku pred očami a povedal: - Azda mi budeš vedieť povedať, čia je to puška? Poznáš ju? Opäť sa ukázalo, aký dojem vie vyvolať Apačov zjav a jeho vznešené vystupovanie. Všetky oči sa naňho upierali, ale nik sa neopovážil siahnuť na zbraň. Utahovia boli celkom zdesení. Sám ich náčelník ostal sedieť ako zmeravený. Oči upreté na pušku, vyrazil zo seba takmer zajakavo: - To... to... uff... to je strieborná puška Winnetouova! - Áno, som Winnetou, náčelník Apačov! Tu stojí môj brat Old Shatterhand so svojou čarovnou puškou a za ním vidíš náčelníkov iných indiánskych kmeňov a statočných belochov, ktorých pušky sú namierené na vás. Povedz svojim bojovníkom, aby sa nikto z nich ani nepohol, lebo kto tak urobí, zahynie! Utahovia zostali ako prikovaní. Sám náčelník pozeral úzkostlivo a potom povedal Winnetouovi takmer prosebne: - Vidím, že si Winnetou, a verím, že tamten beloch je Old Shatterhand. Nechcem, aby jeho puška bola namierená na moju hlavu. Rozkáž mu, aby ju sklonil! - Old Shatterhand urobí iba to, čo sa páči jemu. Neprijíma rozkazy od nikoho, ani od svojho brata Winnetoua! Vtedy sa obrátil Tusagha Sarič na svojho zajatca a žiadal ho: - Popros teda ty Old Shatterhanda, aby odložil čarovnú pušku preč a nemieril na mňa! - Poprosím ho, ale iba vtedy, keď ty hneď a bez odvrávania splníš moje želanie. ' - Aké želanie? - Som slobodný? - Nie si! - Pshaw! Stačí, aby Old Shatterhand stisol spúšť svojej pušky, a je po tebe a ja som slobodný. Pýtam sa ťa iba preto, aby som ti poskytol príležitosť ukázať dobrú vôľu. Povedz teda: Som slobodný? - Ako ti môžem dať slobodu? Zabil si dvoch našich najlepších bojovníkov! Na to sa ozval Winnetou: - Náčelník Utahov kmeňa Kapota nechce uznať, kto tu rozkazuje a kto musí poslúchnuť. Aké sú to remene, čo vidím pri nohách brata Surehanda? - Sú to remene, ktorými som bol do dnešného rána zviazaný, - odvetil Surehand. - Zdvihni ich a poviaž nimi ruky i nohy Tusahgu Sariča! Náčelník chcel vyskočiť, ja som však úmyselne cvakol kohútikom. - Ticho seď! - zvolal Winnetou. - A počujte, vy všetci synovia Utahov; zo slov, ktoré vám teraz poviem, ani jediné neodvolám. Ste teraz našimi zajatcami. Odložte zbrane a dajte sa pokojne spútať. Zajtra ráno dostanete zbrane i slobodu naspäť a môžete ísť, kam sa vám páči. Kto s tým nie je spokojný, nech zdvihne ruku. Kto ju však zdvihne, dostane hneď guľku do hlavy! Nezdvihla sa ani jedna ruka. - Prepadli ste nášho brata Surehanda a vláčili ste ho so sebou, - pokračoval Winnetou. - Dali ste mu voliť medzi smrťou a bojom s medveďmi. To sa musí potrestať! Ukladáme vám mierny trest: budete cez noc našimi zajatcami. Zajtra ráno budete zasa slobodní. Kto sa s tým uspokojí, koná múdro. Kto odmietne našu láskavosť, zaplatí to životom. Winnetou dohovoril. Howgh! Pokojné, pevné a sebavedomé vystúpenie neodolateľne zapôsobilo na Utahov. Ani náčelník sa nebránil, keď ho pútali. Ostatní sa poddali tiež. Keď bol aj posledný muž spútaný, sklonil som pušku. Ruka ma už bolela. Old Surehand si hneď zobral naspäť svoje veci. Nič sa z nich nestratilo, a preto povedal zmierlivo: - Títo Indiáni by si vlastne zaslúžili poriadnu upomienku, lebo to nebolo nič príjemného dať sa vláčiť ako zajatec. Že som im zastrelil dvoch ich ľudí, nemôžu mi vyčítať, lebo som tak urobil v sebaobrane. Nie som s nimi teda ešte vyrovnaný. Ale pretože oni sú príčinou, že som sa s vami stretol, chcem celý svoj účet prečiarknuť a súhlasím, aby šli zajtra svojou cestou. Medvedie kožuchy však nedostanú! - To by ešte tak chýbalo! - zvolal Dick Hammerdull. - Kto chce kožuch z medveďa, nech si to vybaví sám s tým fešákom, ktorý podľa prírodných zákonov v ňom vyrástol. Ale, páni, kto by sa vliekol s týmito ťažkými kožušinami do hôr? To by bola nepríjemná príťaž! - Moji bratia sa radi zrieknu kožušín, ale odznaky víťazstva si ponechajú! - povedal Winnetou. - Tie nám stačia! Myslel tým zuby, pazúry a uši medveďa, ktoré víťaz nosieva ako odznaky svojho víťazstva buď okolo krku, alebo za klobúkom. Zvieratám sme ešte na mieste pomocou tomahavkov a nožov vybrali zuby. Teraz išlo o to, kto dostane trofeje. Old Surehand zabil štvrtého medveďa, ale zdráhal sa niečo prijať. - Dve guľky, čo dostal odo mňa, neplatia. Old Shatterhand naňho prvý zaútočil, a to rozhodlo! Nesúhlasil som. Medveď patril právom jemu! Potom sa hovorilo o medvedici, ktorej zuby a drápy dali mne. Trofeje zo starého Efraima prisúdili Winnetouovi. - A teraz príde na rad naše baby, - zvolal Dick. - Kto dostane jeho čestné odznaky? - Apanačka, - odvetil som. - Ako? Prečo on? - Pretože on zabil medveďa. - Ach tak! A prečo ho mohol zabiť, Mr.Shatterhand? - Pretože mal v rukách nôž, nie? - Mýlite sa! Len preto, lebo som mu toho medvedíka pridržal. Keby som ho nebol tak pevne držal, nebol by ho mohol prebodnúť. - Myslím, že to bolo trocha ináč! - Ako teda? - Že ste nedržali vy jeho, ale on vás! - No či držal on mňa alebo ja jeho, to je predsa fuk. Ale držali sme sa pevne a nepustil som ho skôr, kým ho Apanačka neprebodol. Ak má slávny náčelník Komančov v sebe aspoň štipku spravodlivosti a ľudského citu, musí uznať, že som to bol ja! Apanačka sa usmial a povedal: - Môj brat Hammerdull má jeho stopy po celom tele! - To je pravda! To medvieďa malo nedbanlivú matku, keď mu ani poriadne nechty nestrihala! - A pretože môj brat obdržal od neho tieto znamenia, nech si ponechá aj kožušinu! - Naozaj, môj drahý priateľ a brat Apanačka? - Áno! Pretože to baby môjmu bratovi Dickovi rozdriapalo šaty, čo ho tak pevne držalo, zriekam sa jeho kabáta. - Dobre, teda kabát patrí mne a ja ho prijímam! Rozumel si a počul si to, Pitt Holbers, starý medveď 1 - Yes! - prikývol dlháň. - Čo na to povieš? - Nič! Ja by som si nenechal nič darovať! - Či je kožušina pre mňa darom? - Yes! Nič viac! - Oho! Ja som si ju predsa výslovne zaslúžil. Kúpna zmluva Je predsa jasne napísaná na mojej koži! - A to tak trvanlivo, že sa nedá ani zmyť! - Chceš ma zase hnevať? Ale aj tak ostávam tvojím verným priateľom. Rozdelíme sa! Pitt Holbers bol dojatý. Dohovárali sa ešte ďalej a my sme sa nemohli ubrániť smiechu, keď sme pozorovali túto nerozlučnú dvojicu. Indiáni, ktorí boli po spútaní veľmi mlčanliví, ticho ležali. Nezhovárali sa a ani nás si nevšímali. Bolo nám to práve vhod. lebo predošlej noci sme spali veľmi málo a potrebovali sme si odpočinúť. Aby sa osvetlenie tábora i bezpečnostná služba zjednodušila, udržoval sa jeden veľký oheň, pri ktorom sme si pripravili večeru, pozostávajúcu z medvedieho mäsa. Medzitým sme rozdelili stráže. Prvú som si vyžiadal ja. Rana ma bolela dnes viacej ako včera. Chcel som potom spať až do rána. Pokiaľ ide o stráže, využili sme aj zajatcov. Museli nám pomáhať. Mali sme spolu šesťdesiat koní, ktoré bolo treba držať pokope. Túto úlohu sme zverili Utahom. Vždy dvoch a dvoch sme zbavili na hodinu pút. Neznamenalo to pre nás nijaké nebezpečenstvo, lebo nemali zbrane a vedeli, že ich ráno pustíme na slobodu. Keď sa naši druhovia uložili k spánku, sadol si Old Surehand ku mne a povedal: - Dovolíte, aby som s vami strážil? Spal som na dnešok celú noc a som ako rybička. Aj tak by som nezaspal, od radosti, že som sa s vami stretol. Veľmi rád by som sa s vami porozprával sám. Boli ste u Wallacea? Bol ešte niekto s vami? - Nie! Šiel som ta sám! - Boli ste jeho hosťom? - Pozýval ma. ale ja som odmietol! - Prečo? - Pretože by sa tam bolo hovorilo o vás viacej, než bolo treba. Chcel som sa iba dozvedieť, kde by som sa mohol s vami stretnúť. - A hovorili ste iba o tom? - Áno. - Ďakujem vám, sir! - Prosím! Či som sa mohol pýtať na veci, ktoré som sa mal dozvedieť iba v prípade vašej smrti? Nie, to nie! Ale Wallace sa vám mohol aj zdôveriť. Kto s vami hovorí, tomu sa ľahko otvára srdce. Skúsil som to na sebe. - Ubezpečujem vás, že nepadlo ani slovo, ktoré by sa čo len z diaľky dotýkalo vášho tajomstva! - Verím vám, Mr.Shatterhand! A verte aj vy mne, že keby som mohol hovoriť, boli by ste prvý. komu by som všetko povedal. Okolnosti ma nútia mlčať. - Viem, že mi dôverujete, a preto by som sa vás rád na niečo spýtal. - Povedzte, čo to má byť? - Musíte naozaj a za každých okolností mlčať? - Teraz ešte musím mlčať, ale môžu sa pomery zmeniť a budem hovoriť. - Hm, som starší a možno aj skúsenejší ako vy a cítim povinnosť pripomenúť vám, že mlčanie, či už vynútené alebo mlčanie na čestné slovo je niekedy priam hriechom, ba zločinom. Dúfam, že vaše mlčanie nie je takej povahy. - Nie! Nie som ničím vinný. - A vaša terajšia cesta súvisí s vaším tajomstvom? - Áno, ako všetky moje cesty. - Tuším hľadáte niečo alebo niekoho. Chcete do dajakej temnej veci vniesť svetlo. Uvedomte si, ako ďaleko som sa dostal v Štátoch i na divokom západe! Možno by som práve ja niečo vedel, čo by vás priviedlo na správnu stopu?! - Nie, na to nemožno ani pomyslieť. Moje tajomstvo je pre vás celkom cudzie a vôbec sa vás netýka! - Že sa ma netýka? Well! Ale čo keby sa ma naopak celkom náhodou týkalo. - To nie je možné! Verte mi, je to nemožné! - A ja by som vám predsa rád pomohol zhodiť bremeno! Old Surehand sa prudko strhol, ako by si chcel sadnúť ďalej odo mňa, a povedal: - Bremeno? Mr.Shatterhand, ja nijaké nenesiem! Prosím vás, nenaliehajte na mňa! Nikdy sa vám nepodarí prinútiť ma k tomu, aby som hovoril o týchto veciach! - Ach, aké sú to slová, milý priateľ! Ani mi na um nezišlo lákať z vás niečo, rozumiete, vylákať, čo si chcete nechať pre seba! Pýtal som sa vás iba z čistej účasti, ale nie zo zvedavostí. O tom vás uisťujem a dúfam, že mi uveríte. - Verím vám, sir! Ale teraz už predsa začínam pociťovať únavu a chcem si radšej ľahnúť. Dobrú noc, Mr.Shatterhand! - Dobrú noc! Old Surehand si vyhľadal vhodné miesto a ľahol si spať. Tak zrazu ho premohla únava? Bol iba rozladený. Ako mohol pokladať moju úprimnosť za dotieravosť, veď ma dostatočne poznal, prečo ho moja ochota iba odpudila? Jeho odmietavosť by som bol pokladal za urážku, ale pomyslel som si: Kto ukrýva tajomstvo, ktoré ťažko nesie, nebýva šťastný, a nešťastní ľudia majú vždy právo žiadať, aby sme k nim boli zhovievaví. Keď sa moja stráž skončila, postaral som sa, aby sa vystriedali dvaja Utahovia, a potom som zobudil Apanačku, ktorý bol po mne na rade. Bol som unavený, veľmi unavený, ale ešte dlho som rozmýšľal o tajomstve, ktoré si Old Surehand tak chránil. Stále sa mi vynára] pred oči skalný hrob v horách a zdalo sa mi, že počujem žalostný ženský hlas, volajúci Vava Dericka. Aj v spánku som videl ten hrob a pri ňom postavy, ako spolu zápasili, ale keď som sa prebudil, nemohol som sa ani na jednu rozpomenúť.

Piata kapitola DEVIĽS HEAD

Nachádzali sme sa vysoko v Skalistých horách a šli sme po východnej strane Pah sawehre payev ešte vyššie. Obrovská panoráma, v ktorej sme sa my maličkí tvorovia pohybovali, bola veľkolepá a okúzľujúca. Ohromujúce bolo množstvo skalných stien s bohatou farbitosťou, charakteristickou pre tieto skaly. Boli to nebotyčné a nekonečne dlhé žulové steny s podivuhodne utvorenými hradbami, ktoré sa zdali celkom neprístupné. Keď sme sa obrátili a pozreli nazad, ležala hlboko, hlboko pod nami smerom na východ obrovská préria ako nekonečné svetielkujúce more. Potoky okolo nás šumeli ako spenené tekuté striebro. Flóra vystupovala v zelenom zamatovom šate, s bohatými odtieňmi a hlavou ozdobenou zlatom hore k vrcholkom hôr. Gigantické skalné stupne, nesúce obrovské jedle, akoby skalným duchom slúžili za schody. Pri nohách samého osamelého skalného velikána vytvorili sa rady kolosálnych stĺpov a za ich lesnými kulisami sa skrývali taje skalných výšin. Za ostro sa črtajúcimi temnými hranami zdanlivo najvyšších vrcholkov trblietajú sa strieborné a zlaté hviezdy a vysielajú diamantové lúče z modrosivých závojov. Sú to pozdravy z rozprávkovej ríše, či slnečné odrazy vzdialených vrcholcov hôr, s ktorými obklopujúce nás výšiny nemôžu zápoliť? Vystupovali sme stále vyššie a vyššie tou veľkoleposťou a nádherou. Naším dnešným cieľom bolo Pah sawehre payev, osamote ležiace svetlozelené jazero, opradené toľkými bájami. Tam prenocujeme a zajtra pomaly zostúpime do Saintlouiského parku, kde nás očakáva rozriešenie hádanky. , Na druhý deň po dobrodružstve v údolí Medveďov prepustili sme všetkých Indiánov na slobodu, ako sme im to sľúbili. Pretože teraz bol Old Surehand s nami, nemali sme už naponáhlo, a tak sme sa nevydali na cestu k parku pred Utahmi, ale za nimi. Nechali sme ich odísť prvých. Bolo pre nás výhodnejšie mať nepriateľa pred sebou než za sebou. A nepriateľmi nám Utahovia boli, hoci sa nemali prečo na nás ponosovať. Ani vlas na hlave sa nikomu neskrivil a neurazili sme ich ani slovom. Napriek tomu nám povedal náčelník, keď sme ho ráno zbavili pút: - Old Surehand povedal včera, že nie je s nami vyrovnaný. Mal to povedať naopak, lebo my nie sme vyrovnaní s ním. Zabil nám dvoch bojovníkov! - Za to vám priniesol štyri medvedie kožušiny, - odvetil Winnetou. - Ale nedostali sme ich. - Môžete si ich zobrať. - Teraz, keď ste uši a pazúry odrezali pre seba? Nechceme ich! Ale Old Surehanda musíme mať! - A keby ste ho dostali, zabili by ste ho? - Áno, lebo sme nedostali dohovorenú výplatu za jeho život. Medzi nami je dosiaľ krv, a my budeme žiadať jeho krv! - Uff! Old Shatterhand a Winnetou boli vždy priateľmi Indiánov. Neublížili sme vám, hoci ste boli našimi zajatcami, a sme ochotní s vami vyfajčiť fajku mieru, než sa rozídeme! - Nechceme váš kalumet ani vidieť! - Chcete teda nielen nepriateľstvo Old Surehanda, ale i naše? - Náčelník Apačov naozaj myslí, že nemáme príčiny na nepriateľstvo? Či nás neprepadol a nezajal, hoci sme mu nedali podnet? - To nebolo nijaké zajatie. Len kvôli svojej bezpečnosti sme vás spútali a teraz sme vás opäť prepustili na slobodu. - Zajatie ako zajatie! Medzi vami a nami je a zostane nepriateľstvo! - Tusahga Sarič, náčelník Utahov, nech cíti nepriateľstvo, keď chce. Winnetou, náčelník Apačov, nikomu nenanucuje priateľstvo, pretože sa nikoho nebojí. Utahovia môžu odísť! - Áno, nech odtiahnu tí hlupáci! - zvolal Hammerdull rozhnevane. - Za ich priateľstvo by som sa radšej poďakoval, lebo poznám zo skúsenosti, že kdekto uzatvára priateľstvo iba preto, aby toho druhého pumpol. Utahovia odišli. Bolo vlastne škoda tých krásnych medvedích kožušín, ktoré sa mali zničiť. So sebou sme ich vziať nemohli. Pretože sme nevedeli, či sa tou istou cestou vrátime, bola by to bývala zbytočná námaha vypracovať ich a zakopať, aby sme si ich na spiatočnej ceste vzali. Kto však poráta, aké množstvo koží a kožušín sa týmto spôsobom na divokom západe zničilo! Nešli sme hneď za Utahmi, ale čakali sme až do poludnia, aby boli pred nami čím ďalej. Zistili sme, že sa veľmi ponáhľali a že šli práve tou cestou, ktorou sme chceli ísť my. Nebolo nám to veľmi príjemné. - Nezdá sa vám, že sa nám chcú pomstiť? - pýtal sa ma Apanačka. - Áno! Ale budú sa nám chcieť dostať nejako do tyla. Pri najbližšej príležitosti skryjú svoju stopu. Nemýlil som sa. V noci prišla veľká búrka, a keď sme ráno hľadali stopu Utahov, nemohli sme ju nájsť, lebo ju dážď zmyl. Po obidva nasledujúce dni bol Old Surehand veľmi málovravný a vyhýbal sa veľmi šetrne najmä mne. Nebol to nepriateľský pocit, ale tušil som, že prekonáva ťažký duševný boj a vyhýba sa mi iba preto, aby sa chránil pokušenia otvoriť mi svoje srdce a prezradiť tajomstvo. Tváril som sa, že nič nebadám. Napokon som videl, že zvíťazilo odhodlanie i naďalej mlčať. No zaiste sa mi chcel ospravedlniť za posledný rozhovor, lebo zašiel s koňom ku mne a povedal: - Azda som vás urazil, Mr.Shatterhand, pri našom poslednom rozhovore? - Nie, Mr.Surehand, - odvetil som. - Nebol som trocha odmeraný? - Ak sme unavení, neradi veľa hovoríme, a potom to vyzerá trocha odmerane! - Pravda. Bol som naozaj veľmi unavený. Zrazu to na mňa doľahlo. Pamätáte sa ešte na náš rozhovor v Llane Estacade? - Dobre sa pamätám. - Hovoril som vtedy o bohu a náboženstve s Old Wabblom. - Viem o tom. - Máte ešte aj dnes tie isté názory ako vtedy? - Celkom tie isté. - Teda naozaj veríte, že jestvuje jeden boh? - Verím. - Potom pokladáte každého človeka za hlúpeho, kto nie je takej istej viery? - Za hlúpeho? Ako by som to mohol! Bola by to odo mňa domýšľavosť, a práve tá by bola hlúpa. Sú tisíce a tisíce ľudí, ktorí neveria v bolia, ale pokiaľ ide o vedomosti, nie som im hodný podať pohár vody. Naproti tomu sú zase takí. ktorí v boha veria, ale ich vedomosti sú úbohé. - Tak mi povedzte, ako teda nazývate ľudí, ktorí neveria, že jestvuje jeden boh! - Nemôžem vám povedať. - Prečo nie? - Postačí vám slovo neveriaci? - Nie. - Nepoznám iné slovo. Rozumiem vám, čo chcete povedať. Je toľko druhov nevercov, že ich treba rozlišovať. Jeden je ľahostajný, druhý lenivý, tretí pyšný, aby hľadal boha. Štvrtý chce byť sám sebe pánom a nechce nad sebou uznávať nikoho. Piaty verí sebe šiesty verí vo všemohúcnosť peňazí, siedmy verí vo veľké Nič. Ôsmy verí v dajakú prahmotu a deviaty a desiaty a tak ďalej, každý má dajakého koníčka. Nemám právo ich roztrieďovať a rozsudzovať. - Rozpamätáte sa ešte na to, čo sme vtedy hovorili? - Áno. - Prosil som vás, aby ste mi vrátili stratenú vieru v boha. - A ja som vám povedal asi toto: Túžite po pravde, ale zase sa vám zjaví celkom neočakávane ako kedysi mudrcom hviezda na východe, ktorá ich priviedla do Betlehema. - Áno, tak ste to povedali, Mr.Shatterhand! A uistili ste ma, že tá hviezda sa zjaví skoro! - Spomínam si, že som vám vtedy povedal: Váš Betlehem nie je príliš ďaleko; tuším to! - Žiaľ, ja som ho ešte nenašiel! - Nájdete ho však. Hovorím ako vtedy! Je azda bližšie, ako si myslíte! Nestrácajte dôveru! Čoskoro sa vám splní veľké prianie, ktoré nosíte v srdci! - Vy viete o mojom veľkom prianí? Náš rozhovor bol prerušený tým, že sme sa museli prebrodiť cez vodu. Bola nehlboká a pritom priezračná, že sme videli na dno. Spozorovali sme odtlačky kopýt, ale sme nemohli zistiť, koľko ich bolo. Bolo však jasné, že ich bolo viacej ako štyri alebo päť. Ani sa nedalo zistiť, kedy tie odtlačky vznikli, lebo voda mala nepatrný spád a nemala teda silu. aby stopu skoro zahladila. Mohlo to byť niekoľko hodín, ale aj niekoľko dní od chvíle, keď tade šli kone. Odteraz sme si zase všímali stopy, ktoré sme doposiaľ nechávali nepovšimnuté. Nič sme však nezistili, lebo sme čoskoro prešli priesmyk a vošli do vysokého lesa, ktorý poskytoval toľko možností rozísť sa do šírky po jednom, že by sme boli museli veľmi dlho hľadať dajakú stopu. Dorazili sme k Pah sawehre payev. Bola to výšina pokrytá hustým lesom, ktorým sme šli ako pod klenbou obrovského domu. Hustým krytom korún stromov preniklo iba málo slnečných lúčov a museli sme hnať kone, aby sme sa ešte pred zotmením dostali k jazeru Zelená voda.

Konečne sme boli hore! Slnko sa už rozlúčilo s tou stranou pohoria, ale zatiaľ bolo dosť svetla, aby sme sa pokochali pohľadom na jazero, pokiaľ oko dovidelo. Hovorím, pokiaľ oko dovidelo, pretože bolo také veľké, že druhý breh sme nevideli. Pre šero sme nemohli rozoznať jeho svetlozelenú farbu, pre ktorú ho Utahovia nazvali Zelená voda. Okolo jazera sa tiahol les. Nachádzali sme sa na jeho východnom konci. Kým južný breh tvoril oblúk, neprerušený nijakým zálivom ani záhybom, zatiaľ zo severného brehu vybiehal široký, zalesnený polostrov. Hammerdull a Holbers behali okolo a hľadali suché drevo. Keď ho už našli toľko, koľko by sme asi potrebovali na noc, chceli zapáliť oheň. Apač to však nedovolil: - Teraz ešte nie! Oheň žiari ďaleko cez jazero a my sme dnes videli stopy koní. Môžu tu byť pri jazere ľudia, ktorí nemusia vedieť o našej prítomnosti. Radšej počkáme, až sa úplne zotmie, a potom uvidíme, či môžeme ostať a zapáliť oheň. Pustili sme kone, aby sa mohli pásť, a sami sme sa natiahli na zem. O chvíľu sa zotmelo úplne. Dokázalo sa, že Apačova opatrnosť bola odôvodnená, lebo na polostrovčeku zažiaril oheň. Boli tam teda ľudia! O niekoľko minút spozoroval som na tej istej strane jazera, ale oveľa, oveľa nižšie, druhý oheň, ktorý postrehlo však iba výborné oko, lebo sa javil ako malý peniaz. Ľudia na polostrove nemohli tento oheň uzrieť a sami tiež odtiaľ nemohli byť spozorovaní. Len my, nachádzajúci sa trocha vyššie, videli sme oba ohne. Boli sme teda odkázaní na studenú kuchyňu, ako sa to v Európe hovorí. Potom sme sa vykúpali v jazere. Ešte bolo treba zistiť, akí ľudia táboria pri oboch ohňoch. Podujal sa na to, ako vždy, Winnetou a pribral aj mňa, keď som ho uistil, že ma rana nebolí. Odovzdali sme druhom pušky a vydali sme sa na cestu, ktorá v tmavej noci nebola práve pohodlná. Predovšetkým bolo treba ísť späť do lesa, pokiaľ siahali nižšie stromy a kroviny, vrúbiace vlastný prales. Potom sme sa predierali s vystretými rukami. Asi o hodinu sme prišli k polostrovu. Zahli sme vľavo a šli sme za svetlom ohňa, prebleskujúceho medzi stromy. O chvíľu sme spozorovali oheň pred sebou. Polostrov mal akýsi záliv a na jeho brehu horel oheň. Blížili sme sa k ohňu odzadu, totiž od jazera. Z tej strany ľudia sediaci pri ohni nemohli očakávať nijakú návštevu. Okrem toho tu bolo dosť šašiny, ktorá poskytovala vhodný úkryt. Tak sme došli až k samému táboru, a koho neuzrieme? Old Wabbla a trampov! Ako sa sem dostali? Či azda niekto medzi nimi poznal túto cestu? Tým, že sme sa zdržali vo vyhni a potom v údolí Medveďov, o niekoľko dní nás predstihli. Zdalo sa, že sa im dobre darí, lebo bolo medzi nimi veľmi živo. Sedeli všetci, ako sme ich poznali, a veselo sa medzi sebou bavili. Len jeden človek j stál na nohách vedľa neďalekého stromu, a to bol - Old Wabble. Mal ruku v obväze, zhotovenom z kože, a vyzeral strašidelne. Jeho dlhé, chudé telo bolo ešte zoschnutejšie ako predtým, tvár vpadnutá, iba kosť a koža. Kedysi strieborná hriva, o čistotu ktorej tak starostlivo dbal, bola obhoretá, strapatá a zablatená. Bol to kostlivec, na ktorom viseli iba potrhané handry. Pokiaľ ide o jedlo, netrpel iste núdzu, ale zlomenina ruky ho musela kváriť a spôsobila takúto hroznú zmenu. Vyzeral zlomený a oslabnutý a sotva stál na nohách. Aj hlas mal zmenený. Znel duto a trasľavo ako pri zimnici. Práve hovoril, keď sme sa usadili vo svojom úkryte. Boli sme dosť blízko, ale museli sme napínať sluch, aby sme mu rozumeli. - Vieš, ty pes, čo si mi ešte na Helmersovej farme sľúbil? - počuli sme jeho hlas. Pohľad mal upretý na miesto, kde sme videli ležať niečo, čo sa podobalo zviazanému balíku. Bol to človek? A kto to mohol byť? Na Helmersovej farme? Vzťahovalo sa to azda na náš vtedajší pobyt tam? OldWabble, nedočkajúc sa odpovede, pokračoval: - Zapamätal som si tvoju hrozbu slovo za slovom. Povedal si vtedy: „Maj sa na pozore, ty pes! Ak sa s tebou ešte raz stretnem, zaplatíš mi tie údery životom. Prisahám ti to pri všetkom, pri čom môžem prisahať." Dúfam, že si si tento sľub dosiaľ uchoval v pamäti tak ako ja! Ach, takto mohol hovoriť iba s generálom. Ten bol teda zajatcom starého cowboya. Zaiste konal cestu sem sám, lebo jeho zbojníci nemohli ísť sem za ním, a tu padol do rúk kráľa cowboyov. Tu sa ani Winnetou nezdržal, aby potichu nezašepkal svoje „uff, uff!" - Nezabudol som, - odpovedal nahnevane generál. - Ale nezabudni ani ty, že si ma vtedy bil! - Áno, päťdesiat úderov palicou, päťdesiat prekrásnych úderov! Prajem ti ich zo srdca ešte dnes, lebo ty si to bol, čo si ma prezradil Old Shatterhandovi a Winnetouovi, povediac im, že som ti pomáhal pri krádeži ich pušiek. Teda pomstiť sa mi chceš, pes, o život ma pripraviť? - Áno, áno, urobím to! - Ale nie tak ľahko, ako si myslíš! Teraz som na rade ja! Pretože si mi tak úprimne povedal, čo môžem od teba očakávať, odvďačím sa ti rovnakou úprimnosťou. Láska za lásku! Ja ťa tiež tak trocha pripravím o život. Čuješ, o život! - Len sa odváž! - Pshaw! Aká je to odvaha? - Nie som sám! - To mi nenahovoríš! -Mám pomocníkov, veľa pomocníkov, ktorí ma pomstia! - Koho? - To je moja vec! - Tvoja? Tak potom ma do nej nič nie je! Napokon hovoríš to iba preto, aby si mi nahnal strach, a tak sa zachránil. Ale mýliš sa. Old Wabble, kráľ cowboyov, nedá sa tak ľahko zastrašiť! Viem dobre, ako to vyzerá a koľko ich je! - Ty vôbec nič nevieš! - Ohó! Áno, keby nebolo medzi nami Shelleyho! Tomu ste v Topeke všetko povedali, keď ste mu sľubovali, že ho vezmete so sebou. Ale keď ste ho potom o všetko obohrali, nechali ste ho tak. Máš najviacej šesť chlapov! A myslíš si, že sa ich budem báť? Tí sedia pri Šumiacom vodopáde, a ty tu premýšľaš, ako by si ich oklamal. Nie, nie, nám nič nenahovoríš, ty si tu sama my sa ťa ani trocha nebojíme! - Mýliš sa, starý lotor! Maj sa na pozore! Zaplatíš všetko, čoho sa na mne dopustíš, desaťnásobne! - Lotrom ma nazývaš? Ty, ktorý si najväčším lotrom, akého kedy nosila zem? - vyhŕkol starec. - Dobre, hneď dostaneš malú odmenu, aby si tušil, čo ťa asi zajtra čaká. Toho lotra ti trocha okoreníme. Dostaneš päťdesiat úderov, päťdesiat a poriadnych, nie ako vtedy, keď som bil iba zľahka. Súhlasíte, chlapci, aby sme mu vyťali päťdesiat úderov palicou? - Áno, výprask! Päťdesiat úderov a dobre solených, - zvolal Shelley, - za to, že ma v Topeke tak ošklbal. Ostatní vpadli do toho, radostne volajúc: - Áno, pritom sa pocvičíme na Shatterhanda a jeho ľudí. Tí dostanú od nás desať ráz toľko, ako sme my od nich dostali... áno, toľko. Ale tento chlap nemusí vedieť že za to, že nám v bonanze namiesto zlata nechali ten prekliaty lístok. Aj my narežeme pekných píšťal, ako hovoril tam pri prameni tlstý Hammerdull! Generál hrozil a klial, trampi sa smiali a Old Wabble kričal svoje bohapusté poznámky. Keď dopadli prvé údery, upozornil ma Winnetou, že je čas vrátiť sa. Plížili sme sa tou istou cestou, kadiaľ sme prišli. Teraz ešte treba zistiť, akí ľudia sú pri druhom ohni. Medzitým sa ma Winnetou spýtal: - Čo zamýšľa môj brat s tým belochom, čo ho volajú generálom? - Musíme ho dostať! - Trampi ho chcú zabiť zajtra ráno. Dnes v noci im ho vezmeme! Vrátili sme sa, hmatajúc od stromu k stromu. Cesta k druhému ohňu bola dva razy taká dlhá ako cesta sem. Onedlho sme začuli pred sebou šramot, ako keď niekto narazí na suchú vetvu a odlomí ju. Je to zvláštny zvuk, celkom iný, než keď stúpime na suchú vetvu alebo ju zlomíme v ruke. Rýchlo sme vyhli nabok. Tam sme si ľahli a prichýlili hlavy k zemi. Počuli sme, že prichádzajú ľudia, veľa ľudí, takže sme sa museli obávať, aby sa niekto o nás nepotkol. Na šťastie sa tak nestalo a noční chodci prešli mimo nás. - Uff! - zašepkal Winnetou, keď sa vzdialili i poslední. - Títo muži istotne sedeli pri druhom ohni. - Podľa chôdze súdim, že to boli Indiáni. - Áno, boli to Indiáni. Odkiaľ prichádzajú a kam idú? - Musíme to vyzvedieť! - Musíme to vyzvedieť hneď, lebo hrozí nebezpečenstvo aj našim druhom. Zabránime tomu, ak sa k nim Old Shatterhand vráti. - Myslíš, aby som sa vrátil k našim? - Pravdaže, a čo najrýchlejšie - A ty? - Ja idem k druhému ohňu! - Ale tým sa vystavuješ nebezpečenstvu... - Pshaw! Nebezpečenstvo, o ktorom viem, nie je nebezpečenstvom! Bdejte, kým sa nevrátim! Winnetou sa ticho vzdialil a ja som sa vrátil k táborisku. Moja cesta bola teraz nebezpečnejšia ako predtým, pretože som mal pred sebou Indiánov. Predpokladajúc, že mali zamierené na polostrov, zašiel som hlbšie do lesa, a tak som sa šťastlivo vrátil k svojim druhom, hoci doškriabaný v tvári i na rukách a zamazaný od živice stromov, na ktoré som v tme narazil. Rozpovedal som im, čo sme videli a počuli, a potom som ich rozoslal na stráž. Sedeli sme na zemi, držiac pušky pripravené. Minula asi štvrťhodina, keď od polostrova až sem k nám zaznelo srdcervúce volanie a krik. Indiáni, ktorí sa tu okolo nás preplížili, prepadli trampov. Pritom nebolo počuť ani jediný výstrel. Zrejme sa dali belosi premôcť bez odporu. Potom zase nastalo úplné ticho. Stačí okamih v nočnom živote pravekej divočiny, a koľkú zmenu spôsobí, aké obete si vyžiada! Taký je krvavý západ! Uplynula asi hodina a oheň na polostrove zhasol. Druhý v diaľke ešte horel. A po ďalšej hodine sme počuli kroky. Nemohol to byť nik iný ako Winnetou, pretože iný by sa k nám priplížil. Áno, bol to on, a práve tak rozodraný a zašpinený ako ja. - Moji bratia môžu ostať pokojní, - uisťoval nás. - Nemáme sa čoho obávať. Do rána nás nepriateľ neprepadne! Odvolal som teda dvoch mužov, ktorí stáli na stráži, a keď sme zase sedeli pokope, spýtal som sa Apača: - Môj červený brat bol pri druhom ohni? - Áno, - odvetil Winnetou. - Táborili tam tí Indiáni, s ktorými sme sa stretli. - Rozoznal si, ku ktorému kmeňu patria? - Áno. Zanechali dvoch mužov na stráži pri ohni. Old Shatterhand sa začuduje! - Boli to azda Utahovia? - Áno, Utahovia so svojím náčelníkom Tusahga Saričom! - To ma prekvapuje! Iste sa stretli s generálom, ktorý si získal ich pomoc. Domnievam sa, že on túto krajinu poznal už skorej. Iba tak nás mohol predísť. - Tak je to. Tí dvaja mužovia na stráži sa spolu rozprávali a ja som ich vypočul. Generál šiel na polostrov, aby videl, čo sa tam robí, a keď sa nevrátil, vydali sa za ním. - Prečo ta šiel sám? - Nikomu nič nepovedal a nikoho nechcel vziať so sebou. Indiáni v tom tušili dajaké tajomstvo, možno zradu. Preto keď sa zotmelo, šli za nim. Našli ho v zajatí trampov, prepadli ich a generála oslobodili. - Vrátil sa Winnetou ešte raz k trampom? - Áno, ale Utahovia zatiaľ uhasili oheň. - A prečo? - To neviem. - Tak si teda nič už nevidel? -Nevidel, ani nepočul! - Hm, čo teraz? Generála musíme bezpodmienečne dostať! - Pretože je úplná tma a nijaký oheň tam nehorí, je to nemožné! - Máš pravdu! Musíme alebo počkať, až rozložia oheň, alebo až sa rozvidní. Či vie azda môj brat dačo lepšieho? - Návrhy Old Shatterhanda sú vždy rozumné. - Tak teda budeme spať, ale najprv vylosujeme zdvojené stráže! - Winnetou s tým súhlasí! Nachádzame sa na nebezpečnom mieste, kde musíme byť veľmi opatrní. Neprenocujeme tu pri jazere, ale trocha ďalej v lese, kam stráže pred rozvidnením privedú aj naše kone, aby ich Utahovia nezbadali. Opustili sme breh a zašli do lesa. Kone sme nechali vonku, aby sa pásli. Jeden z nás musel na ne dávať pozor. Náhodou mňa zase vylosovali ako prvého. Stráž trvala pol druhej hodiny a za ten čas sa nič zvláštneho neprihodilo. Keď ma vystriedali, ľahol som si a zaspal.

Zobudil som sa, keď bolo už dve hodiny svetlo. Chcel som sa hnevať, že ma nechali zbytočne dlho spať, ale Winnetou povedal: - Môj brat nič nezameškal. Mal som poslednú stráž, a než sa rozvidnelo, šiel som na výzvedy. Nemôžeme prepadnúť Utahov na polostrove a vziať im zajatcov. Musíme sa dozvedieť, kade pôjdu, a potom sa poponáhľame, aby sme im nadišli, a na príhodnom mieste ich napadneme. Môj brat Old Shatterhand vie, že kto prvý určí bojisko, má polovicu vyhratú. Túto výhodu budeme mať my. Čo Winnetou povedal, bolo celkom správne, zostali sme teda ležať, aby sme vyčkali odchod Utahov. Winnetou sa opäť vypravil na výzvedy, čo bolo teraz za bieleho dňa dvojnásobne sťažené a nebezpečné. Kone sme mali skryté v lese. Čakali sme tak hodinu za hodinou. Polostrov bol od nás veľmi vzdialený, takže sme nemohli vedieť, čo sa tam deje. Za tmy k nám prerážala žiara ohňa, ale teraz sme nevideli nič. Winnetou niekoľkokrát prišiel, aby sme sa neznepokojovali. Nič nového nevedel, iba to, že Indiáni dosiaľ neodtiahli a že počul od polostrova silné údery. Utahovia iste rúbali do stromu tomahavkami. Prečo to robili, nemohli sme uhádnuť. Konečne, keď už prešlo poludnie, prišiel a ohlásil nám, že Indiáni už odišli. Bol od nich asi na sto krokov schovaný za stromom a videl, ako odchádzali. - Tak teda priviedli kone od toho druhého ohňa? - pýtal som sa. - Áno, - prikývol Winnetou. - Videl som, že ich priviedli. - Koľko ich bolo, keď odchádzali? - Neviem. Bolo medzi nami toľko stromov, že som nemohol porátať. - Boli s nimi aj zajatci? - Neviem. Nemohol som rozoznať Indiánov od belochov a bližšie som sa k nim neodvážil. - Ktorým smerom išli? - Na severozápad. Šli tou cestou, ktorou pôjdeme aj my. - Hm! Musíme ísť hneď na polostrov. Netreba najprv niekoho poslať na výzvedy, či nám nehrozí dajaké nebezpečenstvo? - Netreba; sme úplne bezpeční. Presvedčil som sa, že sú naozaj všetci preč. Pretože sme sa mohli na Apačove slová spoľahnúť, vysadli sme hneď na kone a klusali na polostrov. Cestou sme natrafili na stopu Utahov, z ktorej sme usúdili, že naozaj odišli. Bezstarostne sme teda klusali ďalej, až sme dorazili na miesto, kde trampi a Indiáni nocovali. Tu sme zostúpili z koni. Tráva a mach boli tu vo veľkom okruhu pošliapané, ako to býva v táborisku. Vlastne sme nemohli očakávať, že by sme tu niečo našli, ale dobrý zálesácky zvyk nám kázal pozorne si obzrieť táborisko nepriateľa a jeho najbližšie okolie. Indiáni zrejme nesedeli na mieste. Stopy sa rozbiehali od táboriska na všetky strany. Rozišli sme sa po nich a už o chvíľku volal Old Surehand: - Rýchlo sem! Ponáhľajte sa! Tu všetci ležia! Šiel som ta, odkiaľ prichádzal jeho hlas. Ó, aký pohľad ma tam očakával! Trampi tu ležali pod stromami - boli tu naozaj všetci, ani jeden nechýbal! Na ich krvavo červených hlavách chýbala koža. Boli skalpovaní. Boli položení jeden vedľa druhého na dĺžku tela. Ďalší pohľad prezrádzal, že boli najprv prebodnutí nožmi. Zmocnila sa nás hrôza. Títo ľudia patrili do spoločnosti morálne veľmi nízko patriacich ničomníkov, ktorí sa neštítili nijakej podlosti, ale pohľad na nich bol strašný! Boli už stuhnutí. Zaiste ich pobili ešte včera večer, a nie až ráno. Ale prečo tu ostali Indiáni až do rána? Prečo si sem dali doviesť svoje kone? Mali zaiste dôvod, aby tu ostali a zdržali sa až do poludnia. Prečo? Spomenul som si na Old Wabbla. Jeho mŕtvola tu nebola. Možno ho vzal generál so sebou, aby na ňom vykonal zvláštnu pomstu. Najprv sme bez slova stáli nad mŕtvolami. Ale skoro sa začali ozývať výkriky. Som istý, že keby sme vtedy Indiánov našli, boli by ich naši druhovia všetkých postrieľali a nemal by som nič proti tomu! Ale pretože ani najväčšie nešťastie nebýva bez malého úsmevu, tak bolo i tu. Hammerdull ukázal na jednu z mŕtvol a povedal Holbersovi: - Pitt, nie je to Hosea, tvoj bratanček, ktorý nám chcel vykrútiť krk? - Yes! A toto je Joel, ktorý nemal záujem o naše peniaze, ale bol by ich rád zobral, - odvetil dlháň. ukazujúc na inú mŕtvolu. - Sú to predsa len tvoji bratanci, nemyslíš, starý medveď? - Áno, sú! - Necháš ich tu len tak ležať? - To by som predsa nemohol urobiť ich matke, hoci mi pripravila nejednu trpkú chvíľu - To je od teba statočné, starý Pitt! Teda čo navrhuješ? - Aby sme ich pochovali. Nemyslíš, milý Dick? - Či ich pochováme, alebo nie. to je jedno, ale je isté, že ich takto nenecháme. Je to naša povinnosť, a ešte k tomu sú to tvoji pokrvní a bratanci. Tak je to správne, starý medveď? - Hm, keď si myslíš, milý Dick, že by si mal mne a mojim príbuzným preukázať toľko lásky, tak si dobrý chlap! Nemali sme veľa času, lebo sme sa museli ponáhľať za Utahmi, aby sme dochytili generála, ktorý bol zaiste pôvodcom povraždenia trampov. Ale keď sme chceli pochovať oboch bratov, nesmeli sme nechať iba tak ležať ani ostatných Išiel som im vyhľadať príhodné miesto. Pritom som natrafil na širokú stopu a šiel som po nej. Viedla k osamele stojacej borovici, a keď som k nej... To, čo som uzrel, bolo také strašné, že som zreval ako nikdy predtým v živote. Moji druhovia sa sem hneď zbehli a pri pohľade na hrozné divadlo boli nemenej užasnutí ako ja. Borovica bola vo výške muža rozštiepená a bola silná ako osemročné dieťa. To boli tie údery, čo sme počuli. A pretože tomahavky nemohli urobiť väčší rázštep, bol rozšírený drevenými klinmi, ktoré vždy väčšie a väčšie vrážali do trhliny. Do toho škripca potom vsunuli Old Wabbla a kliny vyrazili. Ležali pod stromom na zemi. A tak trčal nešťastný starec, spútaný vo vodorovnej polohe, medzi nebom a zemou, zaklinený v tom škripci dolnou časťou tela. Keby ho ta boli vsunuli hrudníkom, bolo by mu drevo stislo hrudný kôš a smrť by nastala rýchlo. Preto ho zaklinili diabolsky rafinovaným spôsobom iba v dolnej časti tela, takže mal hrozné bolesti. Aby nemohol kričať, dali mu do úst kolík. Oči mal zatvorené. Krv mu tiekla z nosa v ťažkých, tmavých kropajach, dych bol sipľavý a ťažký. Nebolo času na prejavy rozhorčenia a hnevu; bolo tu treba pomôcť, a to čo najrýchlejšie. - Silné kliny sem, - zvolal som, - a to hore i dolu! Ponáhľajte sa! Potrebujem viacej klinov, ako ich je tu. Vytiahnite nože a tomahavky! Sám som vrazil do rázštepu jeden z klinov, čo ležali na zemi, a zarážal ho pažbou svojej ťažkej medvedobijky. Aj moji druhovia pracovali. Tomahavky mal iba Winnetou a Šahko Matto, ale to stačilo. Nedaleko nás bolo niekoľko suchých stromov. Triesky len tak lietali a onedlho sme mali dosť nových silných klinov. Moja guľovnica a Hammerdullova stará búchačka, obitá na pažbe železnými pásmi, slúžili nám ako mlaty. Skrátka, neuplynuli ani dve minúty, a rázštep bol natoľko rozšírený, že sme mohli Old Wabbla vytiahnuť. Položili sme ho na zem a vytiahli sme mu z úst kolík, čo sme mali urobiť skorej, ale v rozrušení sme na to zabudli. Starec ostal ležať chvíľu ticho, iba z úst mu vyrazil chuchvalec hustej krvi. Potom začala vytekať svetlá, čerstvá krv. Prsia sa mu rozšírili a počuli sme hlboký, prehlboký vzdych. Potom otvoril i krvou podliate oči. A nato nasledoval výkrik, ale taký, že naň po celý život nezabudnem! Počul som rev levov a tigrov, poznám hučanie slona, počul som aj hrozné zaerdžanie koňa. Nič sa však nedá porovnať s príšerným, na ratu revúcim krikom, ktorý sa vydral starcovi z úst a ktorému aj ozvena z druhého brehu jazera a z hĺbky lesa súcitne odpovedala. Striasli sme sa! Nešťastník na chvíľu stíchol, a potom začal zase vzdychať, hlasnejšie a hlasnejšie, až sa stonanie zmenilo na rev podobný vytiu svorky dravcov. Po chvíľke zasa stenanie, potom rev, ktorým nás priam omráčil. A tak to šlo ďalej - stonanie a kvílenie, prerušované výkrikmi. Zdalo sa, že nás ani nevidí, ani nepočuje a ani nemôže rozprávať. Čo robiť? Holbers ostal pri ňom, aby mu občas dal do úst troška vody, a my sme odišli pripraviť hrob pre trampov. O nešťastníkoch nikto z nás nehovoril. Zmocnila sa nás posvätná hrôza. Cítili sme, že sme v dosahu večnej spravodlivosti, ktorá po takej bezvýslednej zhovievavosti konečne začína účtovať so starým darebákom. Na vykopanie jám pre toľko tiel sa nedalo ani myslieť. Našli sme však množstvo vymletých kameňov, a súčasne meter hlboké koryto, ktoré vymlela jarná bystrina. To bude hrob pre trampov a kameňmi ich privalíme, aby sme ich ukryli pred dravou zverou. Bola to práca, ktorá vyžadovala dosť času a namáhania, a pritom k nám doliehalo stenanie a vytie nešťastníkovo. Asi o hodinu prišiel Holbers a povedal mi, že Old Wabble sa už začína obzerať a hovoriť. Šiel som teda k nemu. Ležal tu natiahnutý, vydychoval krátko a nepravidelne a vytreštil na mňa oči, ktoré neboli už také krvou podliate ako predtým. - Old... Shat... ter.... hand, - zasyčal prerývane. Potom sa trocha nachýlil a ako mohol, vykríkol na mňa: - Pes, preč odtiaľto, preč! - Mr.Cutter, stojíte na prahu smrti, - odpovedal som pokojne. - Nik vám už nemôže pomôcť! Onedlho, azda už o hodinu, vydýchnete dušu. Zmierte sa s bohom! - Pastier ovečiek! Strať sa mi z očí! Chcem umrieť bez teba i bez neho! Preč, preč! No nešiel som. - Rozpamätajte sa, čo som vám povedal na Fennerovej farme! Budete prosiť boha, aby vám predĺžil život aspoň o minútu. Vaša duša bude trnúť strachom pred božskou spravodlivosťou, a keď ruka smrti zasiahne vaše telo, budete prosiť o odpustenie svojich hriechov! - Preč, preč! - reval starec v šialenom hneve. - Podajte mi nôž, aby som mohol tohto chlapa, skôr než zomriem, sám prebodnúť! Prišiel Old Surehand, ktorý to počul, a povedal: - Ten nie je ani v poslednej chvíľke lepší, ako bol. Alebo to chcete skúsiť ešte s modlitbou? Pozrel som naňho a videl som, že to myslí celkom vážne. No predsa som sa ho spýtal: - Prečo mi tak radíte? - Pretože sme včera hovorili o modlitbe. A vy veríte tak pevne a neochvejne v jej moc! - Well! Ak sa zapáči bohu, dostanete aj vy dôkaz o jej sile. Ale teraz v tomto okamihu ešte nie! Old Wabble upadol zase do bezvedomia. Dostal sa do predošlého stavu a jeho stonanie bolo prerušované výbuchmi revu. Vzdialil som sa. Keď zase po polhodine zatíchol, šiel som k nemu. Poznal ma a zasyčal na mňa: - Pamätáš sa na ten fakt, a ešte raz fakt, i po tretí raz fakt, o ktorom si hovoril vtedy v Llane Estacade? Prines mi od svojho boha taký dajaký fakt, ty ovečka! Mal som mu na toto rúhanie odpovedať ako inokedy? Mal som sa snažiť presvedčiť ho? Nie. V tom smere sa nedalo nič pre jeho úbohú dušu vykonať. Tuná nemohol už pomôcť nik. Old Surehand spozoroval, že som sa zase vrátil k starcovi, a rýchle prišiel za mnou. Boli sme pri umierajúcom sami dvaja. Kľakol som si a modlil sa, nie potichu, ale nahlas, takže ma obaja mohli počuť. Čo a ako som sa modlil, dnes už neviem, a veru keby som aj vedel, neopakoval by som tie slová. Keď som skončil modlitbu a vstal, zbadal som, že oči Old Surehanda sú zahmlené. Stisol mi ruku a povedal ticho: - Teraz viem, čo je to opravdivo sa modliť! Ak toto nepomôže, potom je už jasné, že boh nechce pomôcť! Old Wabble celkom proti očakávaniu ma ani raz pri modlitbe nevyrušil. Jeho oko spočívalo na mne posmešne, ale nevyriekol jediného slova. Azda sa hanbil v týchto chvíľach sa mi posmievať? To by bolo dobré znamenie. Nechcel som pokaziť dojem, aký naňho modlitba urobila, a odišiel som, vezmúc i Surehanda so sebou. Po chvíli sme boli s prácou tak ďaleko, že sme mohli uložiť mŕtvoly do priehlbiny a potom ich vetvami a kameňmi pokryť. Vtom mi čosi prišlo na um. Nie... bolo to vnuknutie! Kázal som, aby priniesli starca a položili vedľa hrobu, kam sme pochovávali jeho skalpovaných kamarátov. Robilo mu to asi veľké bolesti a pýtal sa ma, prečo sme ho nenechali ležať. Povedal som mu: - Aby ste videli, kam uložíme vašich priateľov. Necháme tu miesto aj pre vás, pretože skôr než slnko zapadne, budete ležať s nimi pod týmito kameňmi. Máte čas iba na pokánie a potom na smrť, nič viacej! Čakal som, že sa na mňa rozkríkne, ale mýlil som sa. Mlčal a celkom ticho pozeral, ako sme trampov jedného za druhým kládli do hrobu. Videl potom, ako sme ich pokryli vetvami a na to kameňmi. Aj to, že sme tam nechali miesto pre neho. Jeho oči sledovali každý náš pohyb, ale nepreriekol ani slovo. Pozoroval som však vo výraze jeho očí stále vzrastajúcu úzkosť. Keď sme boli s prácou hotoví, odišli sme, akoby sme sa oňho nestarali. Neboli sme ďaleko od hrobu, keď sa vzduch zachvel výkrikom, podobným tomu prvému. Vrátil som sa opäť k nemu. Nastali zase tie hrozné bolesti, ale tentoraz ho nezbavili vedomia. Zvíjal sa ako červ, kopal nohami a hádzal rukami, ale nevyriekol ani jedinú kliatbu. Potom ležal pokojne a nehybne a len ticho stonal. Škrípal zubami, na čele a na celej tvári mu vyrazili kropaje potu. Niekoľko ráz som mu ich zotrel, ale vždy sa zase objavili. Konečne sa tíško ozval: - Mister Shatterhand! Schýlil som sa nad neho a on pomaly, prerývaným hlasom, azda od bolesti a možno aj od hanby, povedal: - Vy viete všetko... všetko...! Poznáte tú starú, starú... pieseň... pieseň... o... večnosti...? - Akú pieseň? Ako sa začína? - E.. .ter.. .nity.. .oh.. .thunder... word... - Viem ju naspamäť. - Modlite... mod... lite sa ju! Pozrel som významne na Old Surehanda, ktorý prišiel so mnou, sadli sme si vedľa starca a začal som odriekavať starú kostolnú pieseň. Videl som, ako jej slová starcom otriasli, ale predsa ma vyzýval: - Ďalej... ešte... ďalej! Ja... počúvam...! Urobil som mu teda po vôli a pokračoval som. Čo to bolo? Počul som celkom zreteľne, ako mu drkotali zuby! Pot mu stál na čele nie už v kropajach, ale zalieval mu celú tvár. Potom mrmlal, bľabotajúc ako opitý: - Zo svojich... hriechov... kajaj sa... milosť... nech... ti... pomáha! Zrazu s neopísateľným výrazom hrôzy zvolal: - Aký dlhý čas je potrebný na to, aby som získal milosť, aký dlhý? Povedzte mi to rýchle! - Iba okamih, ak to myslíte úprimne, - odvetil som. - To je primálo, primálo! Zo svojich hriechov kajaj sa! Mám na svedomí viacej hriechov, ako je na oblohe hviezd. Ako sa môžem vyznať zo svojich hriechov teraz, ako to môžem f - Nemusíte ich rátať, keď ich skutočne ľutujete! - Nie, všetky, všetky ich musím zrátať, všetky! A mám na to čas? Kedy musím zomrieť, povedzte mi! - Vaša hodina smrti príde dnes. Váš hrob je už otvorený! - Už otvorený, už otvorený, ó, môj bože! Dajte mi viacej času, viacej! Dajte mi deň, dva dni, týždeň! Tak predsa to prišlo, čo som mu vtedy povedal na Fennerovej farme, že bude prosiť o zmilovanie! - Ale cítim to, - pokračoval sipľavo. - Nedostane sa mi ani času, ani lehoty, ani milosti, ani zmilovania! Smrť už siaha na moje srdce a peklo so všetkými diablami zúri už v mojom tele! - O Bože, ó, najmilosrdnejší! Kto mi odpustí moje mnohé ťažké hriechy? Môžete to urobiť, Mr.Shatterhand, môžete? - To ja nemôžem urobiť. - Ach, beda! Je príliš neskoro, príliš neskoro! - Pre božiu lásku a milosrdenstvo nie je nijaká ľútosť neskoro! - Ach, keby som vás bol skôr počúval! Toľko ste sa o to usilovali, ale márne. A mali ste pravdu: Umierame trvá dlhšie než celý život. Žil som takmer sto rokov, už sú preč, uplynuli ako vietor. Ale táto hodina, táto hodina je dlhšia ako môj celý život; to je už večnosť! Ja nešťastník! Ja šialenec! Aký chlad, aký chlad je vo mne, huh...! Aká tma, aká tma, huuuuh...! To je hlboká... hlboká bezodná priepasť... pomoc, pomóc! Pohlcuje ma, ťahá ma dolu... tam do tej temnoty... pomoc... milosrdenstvo... milosr...! Zatvoril oči. Posledné slovo mu zamrelo na perách. Ležal tu so zaťatými zubami bez pohnutia... - Dokonal! - vzdychol si Old Surehand. - Videl som už veľa ľudí padnúť v boji, ale skutočné zomieranie, ako je toto, som ešte nikdy nevidel! Zatiaľ naši druhovia, počujúc výkriky Old Wabbla, zbehli sa okolo nás. Dal som mu ruku na srdce a ucítil som slabý tlkot. - Strhnite si klobúky, meššurs, - povedal som. - Stojíme pred vznešeným a posvätným okamihom: Stratený syn sa teraz vracia do svojho otcovského domu. Na prahu smrti kaja sa zo svojich hriechov. Ľutuje svoje činy. Modlili sa. Modlili sa aj traja indiánski náčelníci... aj Old Surehand sa modlil! Sekundy sa predlžovali v minúty, minúty v štvrťhodiny. Počuli sme vetvičku, ako zaprašťala pod malým vtáčikom, a zdalo sa nám, že je to praskot padajúceho stromu, a v tom posvätnom tichu sa nám zdalo, že trepot krídeliek vtáčika je šumot mohutných orlích krídel! Vtom otvoril Old Wabble oči a obrátil ich ku mne. Jeho pohľad bol jasný a mierny, hlas znel slabo, ale predsa zreteľne: - Spal som teraz dlhým, dlhým, hlbokým spánkom a videl som vo sne svoj otcovský dom a v ňom svoju matku. Snívalo sa mi, že som bol veľmi zlý, áno, naozaj zlý a zarmucoval som ju. Potom som ju poprosil o odpustenie. Privinula ma k sebe a pobozkala. Old Wabbla nikdy nikto nepobozkal, len teraz v jeho smrteľnej hodine. Bol to azda duch mojej matky, Mr.Shatterhand? - Prial by som vám to! Skoro sa to dozviete, - povedal som. Vtom mu prelietol po vrásčitej tvári úsmev a hovoril hlasom, z ktorého vyznievala hlboká radosť: - Áno, dozviem sa to o niekoľko okamihov. Ona mi odpustila, keď som ju o to prosil! Môže byť boh menej milosrdný ako ona? - Jeho milosť je veľká. Proste ho, Mr.Cutter, proste ho! Starec vložil zdravú ruku do zlomenej, zopäl ich a začal sa modliť. - Rád by som sa k tebe pomodlil, prvý a posledný raz vo svojom živote! Som najhorší zo všetkých ľudí, akí kedy žili. Nespočetné je množstvo mojich hriechov, ale ich veľmi ľutujem a moja ľútosť je väčšia ako tieto vrchy vôkol. Buď milostivý a milosrdný ku mne, ako ku mne bola moja matka vo sne, a vezmi ma do svojho objatia, ako to urobila ona. Amen! Aká to bola modlitba! On, ktorý nikdy nechodil do školy, ktorý sa nikdy nemodlil, teraz sa modlil tak, že by to lepšie neurobil ani kňaz! Hovoril potichu a s prestávkami, ale všetci sme mu rozumeli. Bol zlým človekom a mojím úhlavným nepriateľom, no nemohol som potlačiť slzy, ktoré mi stekali po tvári. - Bolo to tak dobre, Mr.Shatterhand? - pýtal sa starec - Áno, bolo to tak dobre. Pokoj vám! Videli ste vo sne otcovský dom, vaše hriechy sú odpustené. Zbohom! Vzal som jeho ruku do svojej. Opäť zatvoril oči. Priložil som ucho k jeho ústam a počul som ho šepkať: - Zbohom... Je... mi... tak... dobre., tak... dobre...! Úsmev mu utkvel na tvári; taký nežný, akoby zase sníval o svojej matke. Teraz však už bol Old Wabble mŕtvy Stál som nad jeho mŕtvolou hlboko pohnutý A nebol som jediný, kto tak cítil. Prišiel Dick Hammerdull, chytil mŕtveho za ruku, ľahko ňou potriasol a povedal: - Zbohom, starý Wabble! Keby si bol vedel skorej, čo vieš teraz, nebol by si zomrel takou biednou smrťou! Bolo to od teba veľmi hlúpe, ale už sa na teba nehnevám! Pitt Holbers, aj ty mu podaj ruku! Holbersa nebolo treba vyzývať, lebo stál už pripravený. - Farewell, starý kráľ! Keby si bol mal mozog na pravom mieste, nebol by si šiel s trampmi, ale s nami. Škoda večná škoda takého znamenitého chlapíka, akým si býval. Poď. milý Dick! Poď, uložíme ho na jeho posledné lôžko! - Nie, teraz ešte nie! - zvolal som. - A nemusíme ísť ďalej? - pýtal sa Hammerdull. - Bude už iba dve hodiny svetlo a neoplatí sa nám hľadať nové táborisko. Ostaneme tu! - Ale čo Utahovia? A čo generál? - Nechajte ich, nech idú! Neujdú nám, najmä teraz, nie, keď musíme pomstiť bolesti, ktoré tento mŕtvy musel vytrpieť. Najprv sa mi videlo, ako by sme nemali času: teraz však ho máme viac než dosť! - Súhlasím so svojím bratom Shatterhandom, - dodal Winnetou. - Old Wabbla nesmieme pochovať skôr. kým jeho mŕtvola nevychladne! Dohodli sme sa teda, že ostaneme na polostrove. Iba jeden nesúhlasil, a to bol Old Surehand. Pokynul mi rukou, a keď som s ním odišiel nabok, povedal mi: - Nemôžem tu ostať, Mr.Shatterhand! Pôjdem ďalej, a to tajne, aby nikomu nezišlo na um zdržiavať ma. Neprezraďte ma, kým nebudem preč! - Či je to naozaj nevyhnutne potrebné, aby ste sa vzdialili? - pýtal som sa ho. - Nemohli by ste tu ostať s nami? - Musím ísť ďalej! - A sám? - Celkom sám! - Hm! Ste naozaj statočný zálesák, a preto vám nebudem hovoriť o nebezpečenstvách, s ktorými sa môžete stretnúť; ale nemohli by ste mi povedať, čo vám vlastne bráni, aby ste tu s nami ostali, Mr.Surehand? - To veru nemôžem! - Nesmiem sa dozvedieť, kam chcete ísť? - Nie! - Hm! Nemám v úmysle vám dačo vyčítať, ale vaše konanie hraničí so stratou dôvery. Old Surehand odpovedal chytro a namrzene. - Že mám k vám dôveru, viete tak dobre ako ja, sir. Už som vám povedal, že ide o tajomstvo, o ktorom ani nesmiem, ani nebudem hovoriť. - Ani so mnou nie? - Nie! - zaznelo krátko a odmerane. - Well! Každý má právo ponechať si svoje starosti pre seba. Ja som však klusal za vami z Jefferson City až sem v domnienke, že sme dobrými priateľmi. Netvrdím, že by z toho mali vzísť dajaké povinnosti voči mne alebo nejaké zvláštne práva pre mňa. Veľmi by mi však bolo ľúto, keby vaše úmysly stroskotali pre vašu osamelosť, zatiaľ čo by sa mohli vydariť, ak by nás bolo viacej. Ste si svojou vecou taký istý, že nás ostatných, alebo aspoň mňa, nebudete potrebovať? - Bol by som sem išiel sám, keby som si myslel, že potrebujem pomoc? - Veľmi správne! Ale naozaj ste nijakú nepotrebovali? - Myslíte, keď ma zajali Utahovia? - No áno! Teraz som zase ja odpovedal zdržanlivo: - Som o tom presvedčený! Pokladajme teda túto vec za skončenú. Choďte, nebudem vám v tom brániť! Chcel som sa od neho odvrátiť, ale chytil ma za ruku a prosil: - Nehnevajte sa na mňa, sir! Moje slová odzneli ako nevďačnosť. Vy ale dobre viete, že nie som nevďačný. - To viem dobre! - A... a... chcel by som aspoň povedať toto: Preto som bol taký mlčanlivý, lebo som si myslel, že sa odo mňa odvrátite, ak sa dozviete, kto som. - Nezmysel! Buďte, čím chcete! Old Surehand je statočný chlapík! - Ale... ale... ale syn... trestanca! - Pshaw! - Ako? Vy sa toho neľakáte? - Ani mi na um nepríde! - Ale, sir... trestanec! - Viem, že do žalárov a väzníc sa dostali už aj dobrí ľudia! - Ale môj otec zomrel v žalári! - Dosť smutné! Ale to sa nijako môjho priateľstva netýka! - Ach, skutočne nie? - Naozaj nie! - Aj moja matka bola trestankyňa! - To je naozaj hrozné! - A môj ujec! - Ste naozaj úbohý , úbohý chudák! - Obaja sa dostali na slobodu; utiekli z väzenia. - To im prajem. - Ale, sir, ani sa ma nepýtate, prečo boli potrestaní! - Načo by som to mal vedieť? - Za falšovanie peňazí! - To je zlé! Falšovanie peňazí sa veľmi prísne trestá! - Nuž... ešte aj teraz sa chcete so mnou rozprávať? - Prečo nie? - So synom a synovcom falšovateľov peňazí a trestancov! - Počúvajte, Mr.Surehand, čo ma po peniazoch a žalároch Spojených štátov? A keby aj vaši príbuzní spáchali tieto zločiny a zaslúžili si trest, či vy za to môžete? - Teda sa neodvraciate odo mňa? - Počujte, sir, neurážajte ma! Som kresťan, a nie dajaký barbar! Kto si zaslúži trest, musí ho znášať. Ale keď si ho odpykal, tak potom, aspoň v mojich očiach, je zase, ako býval predtým. A vôbec som toho názoru, že aspoň päťdesiat percent trestancov nie sú zločinci, ale buď chorí ľudia, alebo obete nešťastných pomerov. - Áno, vy sa na všetko pozeráte veľmi humánne, to viem. Ale môžem vám s radosťou povedať, že moji rodičia a môj strýc boli nevinní; nevykonali nič zlého. - Tým väčšie je nešťastie, ktoré ich zastihlo. Ako ste si len mohli myslieť, že keby aj boli vinní, dal by som vám to pocítiť! Ešte aj teraz budete voči mne taký uzavretý? - Musím byť! - Well! Tak mi aspoň povedzte, kedy sa zase stretneme! - O štyri dni odo dneška. - Kde? - V Pui bakeh, ktorý je práve uprostred Saintlouiského parku. Winnetou ho zaiste pozná. Má tvar srdca; od toho je odvodené meno toho lesa. Budem tam celkom iste. - A keby ste neprišli? - Čo by mi v tom mohlo zabrániť? - Mr.Surehand, vy ešte stále rátate tými istými číslami, ktorými ste rátali, keď ste sa dali na cestu z Jefferson City. Medzitým sa však veľa zmenilo, veľa sa stalo a okolnosti sa tiež zmenili. Generál je tu a je to... - Pshaw! - vpadol mi do reči. - Toho sa nebojím! Ten mi nepríde ani na rozum! - Možno viacej, ako si myslíte! - Vôbec nie, naozaj nie, sir! - Nuž nechcem sa o tom s vami hádať! Ďalej sú tu Utahovia. - To mi je fuk! - A medicinman Komančov! - Ten mi je teda už celkom ľahostajný! Ani nie je isté, či sa tu nachádza. Videli ste ho? - Nie. - Podľa toho, ako vaši kamaráti rozprávali, pridal sa predsa k trampom; musel teda byť s nimi aj tu na polostrove. No odlúčil sa od nich. - Dozaista; a múdro urobil. - Ak bol naozaj múdry, tak ostal vzadu. - Ja myslím zase inak. Ak niekto ide so svojou ženou sem do divočiny, musí mať pre to veľmi vážne dôvody. To aj vy uznáte. - Ako by nie! - A tie dôvody zostávajú; preto sa iste neobrátil. Trampi nemali vedieť, čo tu chce robiť; preto sa od nich odlúčil. Tak to bude. - Ale prečo s nimi teda šiel? - Z pomsty a z nepriateľstva voči nám a potom, aby sa pod ich ochranou dostal do pohoria. Ak sa tam však dostal, tak sa za ním zaprášilo a zmizol. Celkom iste je tu. - Možno; ja sa oňho nestarám! Tak teda teraz viete, na čom ste: o štyri dni na vás čakám v Pui bakeh. Dovtedy sa môžete zaoberať honbou na Utahov, aby ste sa im pomstili za tú masovú vraždu a potrestali ich! Dúfam, že nik nepôjde po mojej stope! - Môžete byť spokojný. - Sľúbite mi to? - Áno; dávam vám svoje slovo! - Tak sme sa teda dohovorili. Majte sa dobre! - Ešte nie! Nechcete si od nás zobrať mäso? - Nie, potrebujete ho pre seba, a bolo by nápadné, keby som sa teraz zásoboval. - Tak to urobíme tajne! - Ďakujem! Po ceste si nájdem dosť diviny. Teda, ešte raz, majte sa dobre! - Majte sa dobre, Mr.Surehand! Len aby sme sa zase šťastlivo stretli! Rozlúčili sme sa a ja som to zariadil tak, aby sa nenápadne dostal ku svojmu koňovi a vzdialil sa. Neskôr však nastalo veľké počudovanie nad tým, že tajne zmizol a s nikým sa ani nerozlúčil. Všetci chceli vedieť, prečo tak tajne zmizol, ale nepovedal som nič. Jedine Winnetou sa nepýtal. No neskôr, keď sa zotmelo a sedel vedľa mňa, poznamenal: - Budeme musieť Old Surehanda zase oslobodzovať. - Aj ja si to myslím, - prikývol som. -Alebo uvidíme jeho mŕtvolu! - Aj to je možné. - Nepokúšal sa ho môj brat zadržať? - Bolo to bez úspechu. - Mal si mu povedať, že vieš viacej, ako si myslí. - Urobil som to, ale on si chcel podržať svoje tajomstvo. - Tak si urobil dobre, že si mlčal. Dôvera sa nemá vynucovať. - Skoro si však uvedomí, že by bolo bývalo lepšie, keby bol býval otvorený! - Áno! Začuduje sa, keď sa dozvie, že bystrozrak môjho brata za krátky čas odhalil viacej než on sám za všetky tie roky. Po jeho odchode sa zmení niečo v pláne našej cesty? - Nie. - Budeme teda sledovať Utahov? - Áno. - Ich stopy však zajtra ráno už nebude vidno a nebudú čitateľné. - To nevadí. Generál, ktorý je teraz ich vodcom, chce ísť hore k vodopádom. Viem teda, kam idú. - A vedia, že ich sledujeme; zaiste nám nachystajú osídla, aby sa pomstili za to, že im ušiel Old Surehand. - Preto predpokladám, že im zase padne do rúk. - Budeme sa ponáhľať. V noci nemôže veľmi rýchlo klusať; my sa však môžeme poponáhľať. Na to mal myslieť. Ak sa mu nič nestane, nepríde sám skôr k vodopádom ako my. Mal predsa len ostať!

Keď Old Wabble vychladol a presvedčili sme sa, že nie je iba zdanlivo mŕtvy, uložili sme ho do hrobu a prikryli sme ho čačinou a kameňmi. Pomodlili sme sa nad ním a urobili sme drevený kríž, ktorý sme postavili na jeho hrob. A tak leží starý kráľ cowboyov, ktorý celý svoj život prežil na rovinách západu. Pochovali ho vo vysokom pohorí tí, ktorých sledoval do hôr, aby im priniesol pomstu a smrť, ktorá zastihla jeho samého. Ľahli sme si k ohňom ožiarenému hrobu a zaspali sme. Sotva sa začalo rozvidnievať, vydali sme sa na cestu. Stopy Utahov boli v mäkkej pôde lesa ešte viditeľné; keď sme však prišli na pevnú pôdu, stratili sa. Nemohlo nás to rušiť. Ani sme ich nehľadali, ale cválali sme vytýčeným smerom tak rýchlo, ako nám to terén dovoľoval. Išlo sa od jazera Zelenej vody dolu do Saintlouiského parku. Prišli sme ta okolo obeda. Ležal tu pred nami v celej svojej rozlohe a kráse. Pre poľovníka nemohlo byť krajšieho miesta, ako bolo toto, obklopené zo všetkých strán nebotyčnými kolosmi, posiate lesmi a prériami, skalami a vodami. Voľakedy tu sídlili byvoly v tisícoch a tisícoch. Teraz ich tu už nebolo. Vyhnali ich guľky zlatokopov. Len nedávno bol ešte Saintlouiský park cieľom všetkých týchto dobrodruhov, ale už ho opustili. Obrátili sa do hôr Cores Range, o ktorých sa rozprávalo, že sa tam nachádzajú nesmierne ložiská zlata. O tom sme sa však dozvedeli až neskôr. Teraz sme však boli toho názoru ako Toby Spencer, že pri Foam Cascade sa nachádzajú nesmierne poklady. Elita prospektorov - ak môžem použiť tento výraz - sa už vzdialila; ale najspustlejší dobrodruhovia tu ešte zostali, pretože im chýbali prostriedky na ďalekú cestu. A títo ľudia sa potĺkali po parku ako handrári veľkých miest, sliediac po opustených okopoch a žali pri každej príležitosti tam, kde nesiali. Old Surehand nás pozval do Pui bakeh, o polohe ktorého Winnetou dobre vedel. Ale ani na um nám neprišlo ísť ta už teraz; cieľom našej cesty boli Foam Cascade, kam zaiste šiel aj on. Celé odpoludnie sme šli krajom, ktorý mi veľmi pripomínal moju domovinu. Okolo poludnia sme prišli do lesíka, kde sme dožičili koňom trocha oddychu. Čerstvý potôčik nám poskytol k obedňajšej hostine potrebnú vodu. Ešte sme ani nedošli celkom k lesíku, na pokraji ktorého sme si chceli odpočinúť, keď sme natrafili na stopu, ktorá viedla hlbšie do lesa. Bola stará asi hodinu a prezrádzala okolo dvanásť až pätnásť koní. Zastali sme. Winnetou zosadol z koňa a šiel sa presvedčiť, o aký druh ľudí ide. O chvíľu sa vrátil. Nemohli tam byť dajakí vynikajúci zálesáci, priplíženie k ich táboru by mu trvalo dlhšie. Winnetouova tvár mala usmievavý výraz, ktorý som pozoroval iba zriedkavo, a to vtedy, keď sa mu prihodilo niečo smiešneho. - Naozaj nie sú tí ľudia nebezpeční? - pýtal sa Treskow, keď zbadal Apačov úsmev. - Práve že sú veľmi nebezpeční! - odpovedal a tvár mu chytro zvážnela. - Indiáni? - Nie. - Teda belosi? -Áno. - Koľko? - Trinásť. - Dobre ozbrojení? - Dosť dobre, ale ten Indián nie. - Ach! Je medzi nimi aj Indián? - Jeden zajatý Indián. Preto ich Winnetou nazval nebezpečnými. - To bude zaujímavé! Kde sú utáborení? Je to ďaleko odtiaľto? - Na protiľahlej strane lesíka. - Poľovníci? - Tí belosi nie sú poľovníci ani zálesáci, ale zlatokopi. Ale prečo sa Treskow nepýta na to najdôležitejšie? - Najdôležitejšie? Čo by to malo byť? - Indián! - No zaiste! Celkom správne! Dá sa rozoznať, ku ktorému kmeňu zajatec patrí? - Nepatrí k nijakému kmeňu. - Ako? Winnetou ho vari pozná? - Poznám ho. Aj moji bratia ho poznajú, lebo je naším dobrým priateľom. - Indián! Dobrým priateľom? To neuhádnem! - Indián, ktorý sa zdržuje v tunajšom parku, nepatrí k nijakému indiánskemu kmeňu a je naším priateľom... to predsa nemôže byť iný ako Kolma Puši, -povedal som. - Do čerta! Náš tajomný osloboditeľ! A toho tí belosi zajali? Pravdaže ho oslobodíme! - Ale nie hneď, - vpadol do toho Winnetou. - Budeme sa tváriť, akoby sme ho nepoznali; ich zdesenie bude potom tým väčšie. Očakával som, že Kolmu Pušiho tu rozhodne stretneme, ale nie ešte teraz a nie ako zajatca. Videl som v tom pokyn, aby som to, čo som doteraz uhádol, už dlhšie netajil. Klusali sme na koňoch okolo lesíka až k potoku, kde táborili belosi so svojím zajatcom. Keď nás videli prichádzať, poskákali a pochytali do rúk pušky. Boli to všetko otrhaní a spustlí chlapi, od ktorých sa dalo očakávať všetko, len nie nič dobrého. - Good day, meššurs! - pozdravil som, keď sme zastali. - Ako sa mi vidí, táboríte práve tu, kde sme sa aj my chceli na hodinku zastaviť. - Kto ste? - pýtal sa jeden. - Zálesáci. - Ale aj Indiáni! To je podozrivé. Aj my tu máme takého chlapíka, čo nás okradol. Bude to pravdepodobne Utah. Aj vaši Indiáni patria k tomu kmeňu? - Nie; jeden je Apač, druhý je Komanč a tretí Osag. - Well; tak to nie je nebezpečné. Tie kmene bývajú ďaleko odtiaľto a nemusíme sa teda báť, a o tohto figliara sa vy nebudete starať. Chceli sme si najprv s nimi zažartovať, ale keď som pozrel dobre na zajatca, upustil som od toho. Áno, bol to Kolma Puši a bolo by to od nás nedôstojné, keby sme ho hneď neoslobodili, lebo bol poviazaný takým spôsobom, že mu to robilo veľké bolesti. Stačil pohľad na Winnetoua, a boli sme dohovorení. Zostúpili sme všetci z koní a spútali sme ich. Zatiaľ, čo sme to robili, odložili belosi zbrane a sadli si. Prišiel som k nim bližšie s guľovnicou v rukách a spýtal som sa: - Páni, a viete to iste, že vás tento muž okradol? - Pravdaže! Pristihli sme ho, - povedal ten, čo aj predtým hovoril. - Well! Tak sa vám teda predstavíme. Volám sa Old Shatterhand. Tu je Winnetou, náčelník Apačov, a... - Winnetou?! - zvolal ten muž. - Do čerta! Tak to máme veľmi slávnu návštevu. Vítame vás, veľmi pekne vás vítame! Sadnite si, meššurs! Sadnite si a povedzte, to je henryovka, ktorú máte v rukách, mister Shatterhand? A na chrbte medveďobijku? - Tak sa mi vidí, že ste počuli o mojich puškách. Môžem vám povedať, sir, že sa mi veľmi páčite; len jedno sa mi nepáči! - Čo? - To, že ste takto zviazali tohto Indiána. - Prečo by sa vám to nemalo páčiť? Predsa vás doňho nič nie je! - Právo na ňom mi veľmi záleží, pretože je to náš dobrý priateľ. Nerobte nijaké vykrúcačky, sir! Chcem s vami hovoriť priateľsky. Ak sa dá s vami rozprávať, tak sa rozídeme v pokoji; ak nie, začnú rozprávať naše pušky! Uvoľnite zajatcovi putá! Kto dvihne pušku, toho hneď zastrelíme! Keď som to povedal, obrátili sa všetky naše pušky na prospektorov. To nečakali! Bolo dobre, že nás poznali aspoň podľa mena, pretože to malo za následok, že ani nepomysleli na odpor. Ich vodca sa ma iba opýtal: - Myslíte to vážne. Mr.Shatterhand? Ano, nežartujem. - Tak teda sme žartovali my, ale už nebudeme! Po tých slovách vstal šiel k Indiánovi a rozviazal mu putá. Kolma Puši vstal. pretiahol sa a narovnával si spútaním skrivené údy, potom zdvihol jednu z pušiek, čo ležali na zemi, jednému belochovi vzal nôž spoza pása a prišiel k nám: - Ďakujem svojmu bratovi Shatterhandovi! To je moja puška a môj nôž; viac mi nevzali. No ale nie je pravda, že som ich okradol. - O tom sme všetci presvedčení! Čo máme s nimi urobiť, môj brat Kolma Puši? Splníme každé tvoje želanie. - Nechať odísť! - Naozaj? - Áno. Bol som iba hodinu v ich rukách, a nie sú hodní, aby sme sa s nimi zaoberali. - Povedal som, že tvoje želanie sa splní. Poviem ti teda len niekoľko slov, kým sa dáme na ďalšiu cestu. Chcem sa dozvedieť, prečo zajali Indiána, ktorý im predsa nijako neublížil. - To ti môžem povedať aj ja! - Nie! Chcem, aby sa sami priznali. Vtom sa jeden, ktorý dosial za všetkých hovoril, poškrabal vo vlasoch a v rozpakoch povedal: - Pokladáte nás za biednych zbabelcov, keď sa nebránime, sir? Nie je to zbabelosť, iba úcta k ľuďom, ako ste vy. Poviem vám teda čistú pravdu. Prišli sme sem ako prospektori, ale až dosiaľ sa nám biedne darilo. Tento Indián sa tu zdržuje v parku a vieme, že pozná dobré placery, ale nikomu ich nechce prezradiť. Zajali sme ho, aby sme ho donútili prezradiť nám ich. Keby nám bol ukázal ložiská zlata, boli by sme ho pustili na slobodu. Tak je to, sir, a dúfam, že nám to nemáte za zlé. Nechceli sme mu ublížiť, a keby sme boli vedeli, že je vaším priateľom, boli by sme ho nechali na pokoji! - Dobre! Je to tak, ako tento muž vravel? - obrátil som sa k tajomnému Indiánovi. - Áno, - odvetil. - Prosím, aby ste im neubližovali! - Well! Budeme zhovievaví. No dúfame, že ani v budúcnosti, ak sa stretneme s týmito gentlemanmi, nebudeme musieť inak konať. Kto chce mať placer, nech si ho hľadá sám. To je najlepšia rada, akú vám môžem dať, páni! Prosím vás, aby ste sa z tohto miesta nepohli skôr ako o dve hodiny! Kolma Puši si vzal svojho koňa, ktorý stál pri koňoch prospektorov, a klusali sme ďalej. O tých chlapov sme sa viac nestarali. Cválali sme tryskom, pokiaľ kone vydržali, a zastali sme iba vtedy, keď sme prišli zase k lesíku, ktorý bol vhodný pre odpočinok. Bol som zvedavý na koňa Kolmu Pušiho, lebo pri Rush Creeku sme ho videli iba krátko. Bol to mustang krásnej postavy, rýchly, vytrvalý, ako sme sa o tom čoskoro presvedčili. Pri jedle sme veľa nerozprávali. Prítomnosť tajomného cudzinca spôsobila, že sme boli akísi zamĺknutí. Keď Kolma Puši dojedol, vstal, šiel ku svojmu koňovi a vymrštiac sa do sedla, povedal: - Moji bratia mi preukázali veľkú službu; ďakujem im. Bude ma tešiť, keď ich zase uzriem! - Chce nás vari Kolma Puši už opustiť? - pýtal som sa. - Áno, - odpovedal. - Prečo sa s nami tak chytro lúči? - Pretože je ako vietor; pôjde ta, kam musí ísť! - Áno, Kolma Puši je ako vietor; cítime ho, keď príde, ale nik nevie, kam sa podel, keď zasa odvanie. Prosím svojho brata, aby ešte na chvíľku zosadol z koňa, lebo sa s ním potrebujem rozprávať! - Nech môj brat Shatterhand odpustí. Musím však ísť! - Prečo sa ma Kolma Puši tak bojí? - Kolma Puši sa nebojí nijakého človeka; no to, čo je jeho úlohou, ho núti, aby bol sám. Bolo mi potešením pozerať Winnetouovi do tváre. Tušil už, čo zamýšľam, a bolo vidno, že sa v duchu teší na účinok mojich slov. - Nech si môj červený brat nerobí veľa starostí s úlohou, - odvetil som. - Skoro bude vyriešená. - Old Shatterhand hovorí slová, ktorým nerozumiem. Musím sa vzdialiť, a preto prevolávam svojim bratom: Majte sa dobre! Už zdvihol ruku, aby pohnal koňa, ale vtom som povedal: - Kolma Puši neodíde, ale ostane tu! - Musím odísť, - povedal rozhodne. - Well, tak poviem ešte slovo: Ak nemôže ostať môj brat Kolma Puši, tak prosím svoju sestru Kolmu Puši, aby ešte ostala pri nás! Slová brat a sestra som zdôraznil. Moji druhovia na mňa pozerali začudovane, ale Kolma Puši bol v okamihu dolu z koňa a priskočiac ku mne, volal: - Čo to povedal Old Shatterhand? Čo som to počul? - Povedal som. že Kolma Puši nie je mojím bratom, ale sestrou. - Pokladáš ma za ženu? - Áno. - Mýliš sa, mýliš sa! - Nemýlim sa! Old Shatterhand vie, čo hovorí! Vtom zvolala odmietavo, vystrúc proti mne ruky: - Nie, nie! Tentoraz sa Old Shatterhand mýli a nevie, čo hovorí! - Viem, viem! - Nie, nie! Ako by mohla byť žena takým bojovníkom, ako je Kolma Puši! - Tehua, krásna sestra Ikvehtsí Pa vedela už za mladi dobre jazdiť a strieľať! Žena s hlasným výkrikom odskočila odo mňa na niekoľko krokov a meravo na mňa pozerala. Pokračoval som: - Tak teda Kolma Puši ostane s nami? - Čo... čo... čo vieš... o Tehue a čo... čo... čo vieš o Ikvehtsí Pa! - Viem veľmi veľa, veľmi veľa o oboch. Je moja sestra Kolma Puši dosť silná, aby to vypočula? - Hovor, hovor, ó, hovor! - odpovedala, pričom prosebne zopäla ruky a priblížila sa celkom ku mne. - Viem, že Ikvehtsí Pa sa volal tiež Vava Derick! - Uff, uff! - zvolala. - Počula niekedy moja sestra slová Tibo-taka a Tibo-vete? Pozná historku o myrtovom venčeku? - Uff, uff, uff! Hovor ďalej, ďalej! Len hovor ďalej! - Si naozaj dosť silná, aby si to všetko mohla počuť? - Som silná. Len ďalej, ďalej, ďalej! - Mám ťa pozdravovať od tvojich dvoch detí, ktoré sa pred rokmi volali Leo Bender a Fred Bender. Vtedy jej sklesli ruky; z pŕs sa dral výkrik, ale zamrel. Pomaly klesla na zem, položila ruky na trávu a zaboriac do nich tvár, začala vzlykať. Potom sa rozplakala nahlas a plakala tak srdcervúco, že som sa o ňu začal obávať. Možno si predstaviť, s akým úžasom moji druhovia pozerali na toto divadlo. Prizerali sa plačúcej, ktorej som pripisoval priveľa sily a sebaovládania. Vtedy vstal Apanačka a pristúpiac ku mne, povedal: - Môj brat vyslovil mená Tibo-taka, Tibo-vete a Vava Derick. To sú mená, ktoré i ja poznám. Prečo nad tým Kolma Puši plače? - Ona plače od radosti, nie od žiaľu! - Kolma Puši nie je mužom, bojovníkom? - Je ženou! - Uff, uff! - Áno, je ženou. Môj brat Apanačka nech sa teraz vzchopí, aby bol dosť silný. Tibo-taka nebol jeho otec a Tibo-vete nebola jeho matka. Môj brat mal iného otca aj inú matku... Nemohol som dohovoriť, pretože Kolma Puši vyskočila, chytila ma za ruku a ukazujúc na Apanačku, vykríkla: - Je to Leo... je to azda Leo Bender...? - Nie Leo, ale Fred Bender, jeho mladší brat, - odpovedal som. - Kolma Puši mi môže veriť; viem to celkom presne. Vtom sa obrátila k nemu, klesla pred ním na zem a objímajúo mu kolená, vzlykala: - Môj syn, môj syn! Je to Fred, môj syn, môj syn! Vtedy Apanačka volal, ba nie, kričal na mňa: - Je ona...ona... ona mojou matkou, skutočne mojou matkou? - Áno, ona je to, - odpovedal som. Zrazu sa sklonil Apanačka k žene, zdvihol ju do výšky, pozrel jej do tváre a zajasal: - Kolma Puši nie je muž, ale žena! Kolma Puši je moja matka, moja matka! Preto som ťa mal hneď tak rád, tak veľmi rád, len čo som ťa zbadal! Teraz bol už so svojimi silami na konci. Klesol pred ňou na kolená a držiac ju v náručí, tisol svoju tvár na jej líca. Winnetou vstal a odišiel; pokynul som ostatným, aby ma nasledovali. Vzdialili sme sa, aby sme tých dvoch nechali osamote a nevyrušovali ich. No netrvalo dlho, Apanačka pribehol ku mne a rozochvene povedal: - Prosím svojho brata Shatterhanda, veľmi ho prosím, aby šiel k nám! Nevieme dosiaľ nič, a máme k nemu toľko otázok! Viedol ma späť ku Kolma Puši, ktorá sedela na zemi a pozerala mi nedočkavo v ústrety. Apanačka si sadol vedľa nej, objal ju okolo krku a vyzval ma: - Môj brat nech si sadne vedľa nás a povie nám, akým spôsobom tak presne zistil, že Kolma Puši je moja matka! Dosiaľ som za matku pokladal Tibo-vete. - Tibo-vete je tvojou tetou, sestrou tvojej matky, za mlada sa volala Tokbela. - To je správne! Tak je to správne! - zvolala matka. - Mr.Shatterhand, premýšľajte, či je všetko správne, čo sme sa od vás dozvedeli! Zošalela by som ako moja sestra, ak sa mýlite, keď teraz verím, že som našla svojho syna, a nebol by to on! Premýšľajte; prosím vás, premýšľajte! Jej reč a výrazy boli teraz také, ako mávajú biele lady; preto som ju prestal oslovovať indiánskym Kolma Puši alebo moja sestra a odpovedal som otázkou: - Prosím, povedzte mi, či ste pani Benderová? - Som Tehua Benderová. - Tak teda sa nemýlim; Apanačka je váš mladší syn. - Teda naozaj, naozaj, Mr.Shatterhand? - Áno. Uisťujem vás o tom. - Dôkazy prosím, dôkazy! - Žiadate dôkazy? Či vaše srdce nesvedčí preňho? - Svedčí preňho; áno, svedčí preňho! Svedčilo preňho, keď som ho prvý raz videla, keď klusal cez vchod do tábora. Srdce ma uisťuje, že je to môj syn, a predsa sa chveje strachom, čo ak by nebol? Preto žiada dôkazy, nie preto, že by neverilo, ale preto, aby malo záruku, že šťastie, ktoré tu našlo, bude môcť požívať aj v budúcnosti. - Áno, čo rozumiete pod tými dôkazmi, pani Benderová? Či vám mám doniesť krstný list? To nemôžem! - To ani nežiadam; ale predsa musia byť aj iné dôkazy! - Také sú; len ich v tomto okamihu nemám poruke. Poznali by ste ešte svoju sestru? - Zaiste, celkom iste! - A svojho švagra? - Nemám nijakého švagra! - Teda Tokbela nebola vydatá? - Nie. Sobáš bol prerušený. - Váš brat, páter Diterico ho prerušil! - Áno. - Ako sa volal ženích? - Thibaut. - Váš brat naňho vystrelil? - Áno, zranil ho na ruke. - Tak nie je možný nijaký omyl. Čím bol ten Thibaut? - Kúzelníkom. - Vedela to Tokbela? - Nie. - Žiadate odo mňa dôkazy; tie by som vám mohol podať iba vtedy, keby som poznal vtedajšie pomery a udalosti. Musím sa vám totiž úprimne priznať, že všetko, čo viem, spočíva iba na kombináciách. Ale nech vás to neznepokojuje. Apanačka je váš syn Fred a myslím, že čoskoro uvidíte aj jeho brata Lea! - Leo? Nebesá! Ešte žije? Aj on ešte žije? - Áno. - Kde je? - Teraz je tu v parku. Pátral po vás dlhé roky, ale všetko hľadanie bolo až doteraz márne. - Tak teda všetko, čo viete, ste sa dozvedeli od neho, sir? - Žiaľ, nie. Nič neviem od neho, nič, vôbec nič, iba to, že jeho otec zomrel v trestnici a jeho matka a ujec boli tiež na tom smutnom mieste. - On to vie? On vám to povedal? Ale skade to vie? Od koho sa to dozvedel? Veď bol vtedy ešte dieťa! - To mi neprezradil. Ale povedzte mi, tým ujcom, čo bol tiež vo väzení, je váš brat Ikvehtsí Pa? - Áno. - Strašné! On, kazateľ, mal byť falšovateľom peňazí?! - Žiaľ! A našli sa dôkazy, ktoré nemohol vyvrátiť. - Ale ako bolo možné odsúdiť tri nevinné osoby? Keby šlo o jedného, je to skôr možné. - Môj švagor to zariadil všetko tak rafinovane a diabolsky, že sme sa vôbec nemohli brániť. - To bol brat vášho manžela? - Jeho nevlastný brat. - Ako sa volal? - Volal sa Etters, Daniel Etters, avšak po svojom nevlastnom otcovi sa neskôr volal tiež Bender, a síce John Bender, pretože prvorodený syn, čo zomrel, sa volal John. - Ktoré z týchto dvoch mien sa bežnejšie používalo, John Bender alebo Dan či Daniel Etters? - Daniel Etters sme neužívali takmer nikdy. - Ach, preto je napísané pod krížom J.B., a nie to správne D.E.! - Pod akým krížom? - Nad hrobom vášho brata. - Čo? Vy ste boli už aj hore pri hrobe? - Nie. - Ako teda viete o kríži? - Jeden z mojich známych mi o ňom rozprával. Videl ho a čítal nápis. - Kto to bol? - Volá sa Harbour. - Harbour? Áno, toho sme poznali! On bol teda hore? - A vy sa ma pýtate, pani Benderová? Predsa ste ho videli! - Ja? Kto to tvrdí? - Ja to tvrdím. Veď ste to boli vy, čo ste ho polovicou pečenej ovce zachránili od smrti hladom í - To je iba domnienka, sir! - smiala sa. - Áno, ale domnienka, ktorá sa dotýka pravdy! Prečo ste sa mu skrývali? Prečo ste sa mu nedali vidieť? - Bol by ma poznal. Teda on vám rozprával o tomto hrobe! - Áno. A môžem ďakovať tomuto jeho rozprávaniu, že som postupne uhádol jednotlivé udalosti. - Winnetou vám pritom pomáhal? - Áno! Svojím tichým, mlčanlivým spôsobom. Keď bol ešte chlapec, videl vášho brata, ktorý potom odrazu zmizol. - Áno, so mnou a Tokbelou. - Môžem sa dozvedieť aj príčinu? - Áno. Môjho brata Dericka - jeho indiánske meno bolo Ikvehtsí Pa - ako kresťana pomenovali Diterico, čiže anglicky Derick. Bol to slávny kazateľ, hoci neštudoval. Chcel to urobiť dodatočne, a preto sme sa vydali na východ. Predtým som poznala Bendera a - zaľúbili sme sa. Ale než som sa mala stať jeho ženou, chcela som si osvojiť zvyky a vzdelanie belochov. Môj brat bol hrdý; nechcel, aby sa vedelo, že sa musí ešte učiť. Niekoľko Indiánov ma chcelo urobiť svojou squaw; prenasledovali ma a boli by Bendera zabili. To boli dve dôležité príčiny, pre ktoré sme ušli z domu. Môj brat chodil do kolégia a ja s Tokbelou sme boli v penzionáte. Bender nás tu navštevoval a časom priviedol aj svojho brata. Ten si ma obľúbil a všelijako sa usiloval odvrátiť ma od brata. No nepodarilo sa mu to a jeho láska sa premenila v divú nenávisť. Bender bol bohatý, a pretože Etters nemal nič, vzal ho do svojho závodu, kde mu dal pekné postavenie. Keď sme sa zosobášili, bývala Tokbela s nami. Etters privádzal často istého mladého muža, menom Thibaut. Po čase sme poznali, že Thibaut a Tokbela sa majú radi, a pretože Bender sa dozvedel o mladíkovi nepekné veci, zakázal mu vstup do domu. Ale Etters privádzal svojho druha i naďalej, až musel napokon odísť z nášho podniku a zakázali sme mu aj vkročiť do nášho domu. Obaja nám za to chystali pomstu. - Už tuším! Thibaut bol falšovateľ peňazí! - Nemýlite sa, Mr.Shatterhand. Raz k nám prišla polícia a vykonala prehliadku. Našla v pokladnici namiesto dobrých peňazí takmer samé falšované. V kabáte môjho brata boli zašité falošné bankovky a v mojej izbe našli platne na tlačenie bankoviek. Všetkých troch nás zatkli. Predložili nám spisy; boli falšované, ale vyzerali celkom tak, ako keby boli písané rukou muža a môjho brata; tieto spisy dokazovali ich a moju vinu.Boli sme odsúdení a hneď aj uväznení. - A Benderov podnik? - Ten prevzal Etters; brat tomu nemohol zabrániť. Tokbela, moja sestra, prišla s oboma mojimi chlapcami do penzionátu, v ktorom bola ako dievča. - Strašné! Vy, Indiánka, zvyknutá na slobodu, a takto uväznená! - Uff! Odstrihli mi vlasy; musela som si obliecť trestanecké šaty a strčili ma do malej, úzkej komôrky. Bola som nešťastná, veľmi nešťastná a plakala som dni a noci! - A Thibaut sa zatiaľ uchádzal o vašu sestru Tokbelu? - Áno. Sľúbila mu, že sa stane jeho ženou, ak nás oslobodí. Podplatil teda žalárnika, ktorý utiekol s mojim bratom. - Prečo nie s Benderom alebo s vami? - Pretože im išlo o zlato. Môj brat poznal niekoľko placerov. Odtiaľ priniesol zlato, ktoré dal v deň našej svadby Benderovi ako moje veno. To vedel Etters. Preto vyslobodil iba môjho brata, aby sa dostal k zlatu. Keď brat utiekol s väzenským strážcom, vzal so sebou aj Tokbelu a oboch mojich synov. Priviedol ich do Denveru, kde ich zveril pod jeho ochranu, a sám sa vydal do hôr po zlato. Priniesol ho, odmenil svojho osloboditeľa a ostatné použil, aby vyslobodil mňa a Bendera. Väzenský zamestnanec si zo zlata, ktoré dostal, založil banku. Tokbela i obaja chlapci ostali zatiaľ u neho, lebo si obe deti obľúbil. Môj brat však odišiel z Denveru, aby oslobodil Bendera a mňa. Podarilo sa mu to iba z polovice. Ja som sa dostala na slobodu, ale Bender od žiaľu nad strateným šťastím a ulúpenou cťou ochorel a zomrel v žalári. Derick ma vzal do Denveru. Ta medzitým prišiel aj Etters a Thibaut. Etters zatiaľ priviedol mužov podnik na mizinu. Obidvaja prinútili Tokbelu lžou, aby sa stala Thibautovou ženou. Prišli sme ta práve v deň svadby a práve vtedy, keď si mali ženích a nevesta podať ruky. Derick strhol neveste z hlavy venček a... - Prosím, pani Benderová; musím vás prerušiť. Tokbela, naopak, vraví, že jej ho vložili na hlavu. - To ona hovorí v popletenosti. - Ach! Viete aj to, že je šialená? - Áno. Etters a Thibaut sa vrhli na Dericka a nastal boj, pri ktorom Derick postrelil Thibauta do ruky. - Ale nebolo to v kostole? - Nie, v Tokbelinom byte u bývalého úradníka väznice, terajšieho bankára. - Prišlo mi niečo na um. Nevolal sa ten bankár Wallace? - Nie. Ako ste na to meno prišli, sir? - To vám poviem neskôr. Rozprávajte ďalej. - Tokbela sa sužovala nad naším uväznením. Hrozná scéna, ktorá sa odohrala pred jej svadbou, ju pripravila o rozum. Dostala horúčku, zúrila a dlho chorľavela. Potom sa telesne uzdravila, ale ostala šialená. Pokojná bola iba vtedy, keď bol pri nej Fred, môj syn, ktorého veľmi ľúbila. Môj brat ju poslal i s Fredom k lekárovi. Bez Freda by tam nebola vydržala. Derick, ja a Leo sme bývali u bankára. Etters a Thibaut zmizli; tak sme si aspoň mysleli. Medzitým sa nám minulo všetko zlato a Derick sa musel zase vydať do hôr. Prosila som ho, aby som mohla ísť s ním. Súhlasil, pretože som vedela dobre jazdiť na koni a strieľať. Prišli sme k Deviľs Headu, a tam nás prepadli. Etters a Thibaut nás tajne pozorovali, predpokladajúc, že brat pôjde zase po zlato. Stopovali nás a Etters zastrelil Dericka. Mňa - od úľaku zbavenú duchaprítomnosti -- odzbrojili a spútali. Vrahovia sa domnievali, že sme boli už pri placere a že nájdu u nás zlato. Rozzúrení nad tým, že nič nenašli, rozhodli sa, že ma nezabijú, ale nechajú ma pomaly zahynúť hladom a smädom. Zakopali môjho brata pod skalou do zeme a mňa položili zviazanú tak, že som sa nemohla ani pohnúť, na jeho hrob. Ležala som tam tri dni a tri noci. Bola som už blízko šialenstva, cítila som smrť, keď prišli Indiáni a oslobodili ma. - Ku ktorému kmeňu patrili? - Boli to Utahovia kmeňa Kapota. - Ach! Zaujímavé! Ďalej! - Utahovia mi dali jesť a piť a vzali ma so sebou. Bol medzi nimi aj mladý bojovník Tusahga Sarič, ktorý ma chcel urobiť svojou squaw. Keď som nechcela privoliť, chcel ma prinútiť. Ja som však už medzitým nadobudla stratené sily, zápasila som s ním a premohla som ho. Zriekol sa ma potom rád a neuchádzal sa o mňa ani nik iný z bojovníkov, lebo nemali záujem o ženu, ktorá by ich premohla. - Ako je to teraz medzi vami a Utahmi? - Sú mojimi priateľmi. Tusahga Sarič ma ľúbi ešte dnes, hoci sa ma ako ženy musel zriecť. Môžem od neho žiadať, čo chcem. Slobodu mi však hneď vtedy nedali. Iba o dva roky nato som musela prisahať na medicínu, že sa budem vždy pokladať za bojovníka Utahov Potom som sa ponáhľala do Denveru. Moje deti však zmizli. Etters a Thibaut prišli k lekárovi a hrozbami si vynútili, aby im vydal Tokbelu a Freda, bez ktorého by moja sestra nebola s nimi šla Aj bankár zmizol s mojím druhým synom Leom. Pátrala som po ňom a u šerifa som zistila, že niekoľko dní po jeho zmiznutí prišli policajti, aby ho zatkli pre oslobodenie jedného väzňa. - Nepochybne ho Etters a Thibaut udali anonymne, jeho však niekto varoval. Utiekol a zahladil svoju stopu? - Áno, takže som roky po ňom márne pátrala, práve tak ako po svojej úbohej sestre. - Môžem vám však na vaše uspokojenie povedať, že si zmenil meno a vášho syna starostlivo vychoval. On, či azda jeho syn, býva v Jefferson City. - Naozaj? Viete to, sir? - Áno; bol som uňho. Ale rozprávajte ďalej! - Hneď skončím. Pátrala som po svojich deťoch, no bolo to márne. Precestovala som všetky mestá i sídla Indiánov, prešla som všetky savany a údolia, ale svoje deti som nenašla. Ako žena by som to nebola mohla vykonať, tak som sa preobliekla za muža a ostala som ním až dodnes. Keď bolo všetko, všetko márne, takmer zúfalá som sa vrátila k Deviľs Headu. Božia ruka ženie vraha vždy na miesto jeho zločinu; to som vedela, a preto sa stala obloha tohto parku mojím stanom. Vrah dosiaľ neprišiel, ale príde, iste príde! Som o tom presvedčená. Potom beda mu! Zomrieť ešte nemohol, ba nesmel, lebo boh je spravodlivý. Privedie mi ho. aby som sa mohla s ním porátať a potrestať ho! - A poznali by ste ho, keby prišiel? - Áno. - Ale veď odvtedy prešlo už toľko rokov, pani Benderová! - Poznám ho, poznám! Aj keby sa bol veľmi zmenil, poznám ho podľa zubov - Podľa dvoch medzier v hornom rade zubov? - Ako? Vy aj to viete? Vy ho poznáte? - Nepoznám ho. Vlastne myslím, že ho predsa poznám! To o tých medzerách v zuboch mi rozprával váš syn Leo. - Leo? On žije? Naozaj ste s ním hovorili? - Áno. - Tak povedzte, rýchlo, rýchlo, kde sa nachádza? - Tu v parku SaintLouis. Uvidíte ho, ak nie dnes, tak zajtra alebo pozajtra. A ak sa nemýlim, tak teda práve teraz privádza vám ruka večného pomstiteľa vraha na miesto zločinu. Aj Thibaut s Tokbelou sa tu nachádzajú. A Etters tu bol už pred nimi. Konečne by som vám mohol povedať, kade tí dvaja lapaji šli s Tokbelou a Leom z Denveru. - Aj to ste sa dozvedeli? Od koho? - Od Winnetoua a Šahko Matta. - Povedzte mi to, Mr.Shatterhand; povedzte mi to! - Prišli k Osagom, ktorých nielen okradli o výťažok celoročnej práce, ale ešte im aj niekoľko bojovníkov úkladne zavraždili. Potom sa rozišli a Thibaut s vašou sestrou a chlapcom sa uchýlili ku Komančom kmeňa Naiinov. Tam sa skryl, lebo jeho zločiny boli zjavné. Na ceste k nim by bol takmer zahynul hladom a smädom, keby ho Winnetouov otec nenašiel a nezachránil. Našiel ich pri Llane Estacade. - Ach, to sa musím dozvedieť do podrobností! Musia mi to obaja porozprávať. Vyskočila a chcela sa vzdialiť. - Počkajte, pani. - zadržal som ju. - To vám rozpoviem aj cestou. Nesmieme stratiť ani chvíľku; musíme ísť hore k Deviľs Headu. Či sa chcete od nás oddeliť a ísť sama? - Ó, nie! Ostanem s vami. - Tak zavolám svojich druhov. Hneď sa vydáme na cestu.

O niekoľko minút sme vyrazili. Kolma Puši poznala cestu ešte lepšie ako Winnetou, a preto šla na čele s Apanačkom a Osagom. Winnetou sa pridružil k nim. Za mnou šli dvojčatá Dick a Pitt s Treskowom. Hammerdull bol celý bez seba, že statočný Indián je vlastne Indiánka. Počúval som, ako za mnou hovoril: - Či to už niekto zažil, že muž bol vlastne ženou? Z toho Kolma Pušiho, ktorého sme tak obdivovali pre jeho odvahu a ľstivosť, sa naraz stala žena, a tú musíme obdivovať ešte viacej, ako keď bola mužom. Čo myslíš, Pitt Holbers, starý medveď? - Nič, - zamrmlal dlháň. - To je vlastne najsprávnejšie. Na to nemožno nič povedať. Odteraz pokladám všetko za možné. Vôbec sa nezľaknem, keď sa aj môj starý Pitt Holbers zmení na ženu! - To mi ani na um nepríde, starý Dick! - Ale hovorme radšej o niečom lepšom. Napríklad o tom, čo urobíme s generálom, keď ho dostaneme do rúk! - Nie je nič ľahšieho, ako to! - Nuž čo? - Splatíme mu rovnakou mierou. Zaklinime ho do stromu. Podľa môjho názoru si to plne zaslúži. - V tom ti dám celkom za pravdu. Budem pri tom pomáhať s takou rozkošou a pripravím mu taký strom, že v ňom bude spievať lepšie ako Old Wabble, úbožiak, v tom svojom. Zaklinime ho, ostaneme pri tom! Zmysel pre spravodlivosť dospel u mojich druhov na tú úroveň ako zákon púšte mohamedánskych beduínov, ktorý požaduje: Oko za oko, zub za zub, krv za krv. Nebolo medzi nami okrem Hammerdulla a Holbersa nikoho, u koho by generál nemal niečo na rováši. Šahko Matto žaloval naňho pre niekoľkonásobnú vraždu a podvod, Treskow ho hľadal pre množstvo iných zločinov. O Winnetouovi nebudem ani hovoriť. A Apanačka a Kolma Puši! Na tých sa previnil najviacej. Ak nemal štrbiny medzi zubami, ktoré boli najvýraznejším zvláštnym znamením u Ettersa, to nemenilo na veci. Falošné zuby vedeli robiť už starí Egypťania, tým skôr si ich mohol zaobstarať v Severnej Amerike. Vedel som teraz už i tak, že generál nie je nik iný ako Etters. Po celé popoludnie bolo na pretrase toľko otázok, že sme sa ani nenazdali, a začalo sa stmievať. No nezastali sme, pretože by nás to veľmi zdržalo. Na šťastie svietil mesiac a pokračovali sme v ceste, kým nezašiel. Dorazili sme do jedného z početných údolí, ktoré prerývajú rovinu parku. Zazreli sme čerstvú stopu. Viedla tým smerom, kade sme sa uberali my. Preskúmali sme ju a zistili, sme, že je asi hodinu stará a že tade klusali tri kone. Hneď mi prišlo na um, že to bol iste medicinman so svojou squaw a nákladným koňom. Winnetou na mňa významne pozrel a videl som, že i on myslel to isté. Blížila sa teda dojemná chvíľa stretnutia! Popohnali sme kone a klusali mlčky napred. Winnetou nachýlený cez koňa pozoroval stopu, aby sme sa od nej azda neodchýlili. Zanedlho však mesiac zašiel, a to sťažilo stopovanie. Zmizol posledný odlesk mesiaca a nastala úplná tma. Uvažovali sme, či by nebolo lepšie zliezť z koní a prenocovať tu a ráno sa vydať znovu na cestu. Vtom sme zacítili dym, ktorý k nám slabý vetrík privanul. Oheň asi nedávno zapálili, inak by sme ho boli skôr zacítili. Požiadali sme druhov, aby na nás počkali, kone sme tu nechali a sami sme šli opatrne vpred. O chvíľu sme prišli k lúčke, obklopenej zo všetkých strán stromami. Naprostred lúčky horel ohník. Priplížili sme sa bližšie a zbadali sme tri kone a pri ohni sediace dve osoby. Spoznali sme ich. Winnetou mi zašepkal: - Uff! Medicinman so svojou squaw. - Áno, sú to oni; celkom tak, ako som predpokladal. - Zajmeme ich hneď? - Ako chce môj brat. - Keď ich chytíme hneď, budeme ich musieť vliecť so sebou. Keď ich však necháme bežať, je možné, že nám zase ujdú. Bude teda lepšie, keď ich zajmeme. - Súhlasím. Nemali by sme najprv priviesť ostatných? - Nie. S medicinmanom si poradíme aj sami, ani sa nebude môcť brániť. Priplížili sme sa nepozorovane skoro až k ohňu. Squaw jedla a medicinman sa lenivo vyvaľoval v tráve. - Teraz! - povedal Winnetou potichu. Vyskočili sme a vrhli sme sa naňho. Vykríkol, no dostal dva razy päsťou a stíchol. Zviazali sme ho jeho vlastným lasom. Potom šiel Winnetou zavolať ostatných, lebo bolo pohodlné prenocovať tu. Prišli a zostúpili z koní. Squaw sa o nás nestarala. Nič nám nepovedala, ani keď sme medicinmana zajali. Apanačka chytil matku za ruku, viedol ju k ohňu a ukázal na squaw: - To je Tibo-vete Elen! Elen bolo totiž Tokbelino krstné meno. Kolma Puši pozerala chvíľku mlčky na ženu sediacu tupo na zemi, a potom povedala s hlbokým, veľmi hlbokým smútkom: - To by mala byť moja rozkošná, moja pekná Tokbela? - Ona je to, - prisvedčil som. - Bože môj, bože môj, čo sa stalo z najkrajšej dcéry nášho národa! Ako som sa musela zmeniť aj ja! Áno, obe boli veľmi krásne, ale život v pustatine, útrapy a šialenstvo zmenilo Tokbelinu tvár ešte väčšmi ako tvár jej sestry, ktorá si zachovala aspoň zdravý rozum vo svojom nešťastí. Kolma Puši si chcela kľaknúť k sestre na zem, ale Winnetou ju zadržal a povedal: - Moja sestra ešte nepozrela na tohto muža; nech sa teraz na chvíľku skryje, aby nevidel hneď, kto tu je, až sa preberie z omráčenia. Aj ostatní sa schovali za stromy, len ja s Winnetouom sme stáli pri ňom, aby nás zbadal, až sa zobudí. Nebolo treba dlho čakať. Pretiahol sa, otvoril oči, a uvidiac Winnetoua, zvolal: - Apač a Shatterhand! Uff, uff, uff! Čo chcete odo mňa? Čo som vám urobil, že ste ma prepadli a zviazali? - Chceli ste azda povedať, že sme vás zase zviazali? - povedal som mu. - Konáme podľa svojho starého zvyku, keď dravca, ktorý nám nesmie ujsť, zväzujeme. - Prečo dravca? Veď som vám neublížil! - Nie? Ani raz? - Ale teraz nie! - Nám priamo nie, ale zato nepriamo. - Priamo-nepriamo, čo to má znamenať? Uff! - Prestaňte s tým uff a nerobte sa Indiánom, keď ním nie ste! Kaukliar Thibaut predsa musí rozumieť, čo je priamo a čo nepriamo! Či nie? -Prekliaty! Kaukliar? - Áno. kaukliar, falšovateľ peňazí a dokumentov, zlodej, lupič, niekoľkonásobný vrah a neviem, čo ešte. Ak ho nechcete poznať, my ho poznáme a to nám stačí, lebo všetky tieto krásne mená patria vám! - Alebo skôr vám! - Pshaw! Chceli ste predovšetkým vedieť, prečo sme vás zase zviazali. Poviem vám to: Aby ste neprišli priskoro na stretnutie. - Na stretnutie? Čo to trepete? - Veď vy viete! - Kde to má byť? - Na Deviľs Heade. - Kedy? - Dvadsiateho šiesteho septembra. - Rád hovoríte v hádankách, ako som si už neraz všimol, ale tentoraz tej hádanke nerozumiem. - Tak vám teda poviem, že je to na deň svätého Cypriána. Tomu už asi rozumiete! - Cyprián? Čo ma do toho svätého? - Máte sa dostaviť na Deviľs Head na deň jeho narodenín. - Kto vám to povedal? . - Dan Etters. - Do čerta! - zvolal, ale hneď sa spamätal. - Nepoznám nijakého Dana Ettersa. - Tým lepšie pozná on vás. - Nie. - Že nie? Prečo vám teda píše listy? - Mne? O tom nemám ani potuchy. - Listy na vypracovanej koži. Písmo zafarbené rumelkou. či to nie je pravda? - Nič neviem o takom liste! Aby vás čert zobral! - Neklamte! Máte ho v brašne pri sedle. - Vy smrad! Tak ste sa opovážili prezerať mi veci! - Pravdaže! - A kedy? - Kedy? Keď sa mi zapáčilo! Podľa môjho výpočtu prišli by ste na Deviľs Head o deň skôr, a preto sme vás trocha zviazali, aby ste sa nestrkali. Čo tam chcete tak skoro? Váš milý priateľ Etters ta príde až na Cypriána. - Radšej ste mali zostať aj s tým svojím Cypriánom dakde trčať. - Verím, že by ste tomu boli radšej, ale teraz nemám čas. Musím sa ešte niekam ponáhľať. - Mal by som sa vás opýtať kam? - Netreba. Pôjdete totiž odteraz aj vy s nami. - Ani nápad. - Vaše nápady nás nezaujímajú, lebo teraz sa budete podriaďovať nám. Povedzte mi, kto je Vava Derick, o ktorom táto chudera, ktorá nie je vašou ženou, často rozpráva? Mohli by ste mi to povedať? - Spýtajte sa jej! - Nie je to potrebné! Vava je slovo v reči Mokuiov. Ona pochádza z toho kmeňa a myslí tým svojho brata. - Nemám nič proti tomu! - Ale ja práve myslím, že ste proti tomu bratovi niečo mali. - Myslite si, čo chcete! - Proti nemu a proti celej rodine Benderovej! - Doparoma! - vykríkol zdesene. - Prosím, nerozčuľujte sa! Čo viete o tej rodine? Hľadajú totiž akéhosi Freda Bendera. Tak sa pritom zdesil, že nevládal ani odpovedať. - Toho Freda Bendera ste totiž vy odvliekli k Osagom, u ktorých máte nevyrovnaný účet. - Účet? Neviem naozaj o ničom! - Založili ste si s akýmsi povestným generálom obchod s kožušinami a kožami, ktorý vás môže stáť hlavu. - Nepoznám nijakého generála! - A pri tej príležitosti ste zabili aj niekoľko Osagov. - Máte úžasnú fantáziu, Mr.Shatterhand! - Ó, nie! Ako viete, Šahko Matto je tu so mnou. Už vás aj videl, len nič nepovedal, aby nám nepokazil žart. - Teda si len ďalej žartujte, ale mňa nechajte na pokoji! Nemám s vami nič do činenia! - Prosím, prosím! Lenže keď si chceme urobiť žart, ani vy pri tom nesmiete chýbať. Hráte v ňom dokonca najhlavnejšiu úlohu. - Tak mi, do čerta, povedzte, čo vlastne odo mňa chcete? - Vôbec nič nechcem od vás. Chcem vám iba niekoho ukázať. - Koho? - Jedného Indiána. Som zvedavý, či ho poznáte. Pozrite naňho. Kývol som na Kolma Puši. Prišla a postavila sa pred neho. - Pozrite naňho poriadne! - nabádal som Thibauta. - Poznáte ho? Upreli na seba pohľady. V Thibautovi vzniklo akési tušenie; nepreriekol však slova. - Možno ma spoznáte, keď ma počujete hovoriť, - povedala Kolma Puši. - Tisíc diablov! - zvolal, - Kto... kto to len môže byť? - Nespomínaš si? - Nie... nie... nie! - Spomeň si na Deviľs Head! Tam si sa so mnou rozišiel, ty vrah! - Uff, uff! Či azda mŕtvi vstávajú z hrobov? To nie je možné! - Áno, mŕtvi vstávajú z hrobov! Ja nie som muž, som žena. - To nie je možné! To nie je možné! To nesmie byť! To nedopustím! - Už to tak je! Som Tehua Benderová. - Tehua, Tehua Bend...! Thibaut zavrel oči a ticho ležal. - Vy ste ho poznali? - pýtal som sa potichu Kolma Puši. - Hneď! - povedala. - Chcete sa s ním rozprávať ďalej? - Nie; teraz nie. - Ale so svojou sestrou? - Áno. Chytil som teda medicinmana pod pazuchy, zdvihol som ho a priviazal tvárou k stromu. Nepovedal už ani slovo. Mal toho asi dosť. Kolma Puši si potom sadla ku svojej sestre. Bol som zvedavý, ako sa k nej zachová choromyseľná. Či ju azda spozná? - Tokbela, milá Tokbela! - povedala Kolma Puši a chytila sestru za ruku. - Poznáš ma? Či ma už nepoznávaš? Squaw neodpovedala. - Tokbela, som tvoja sestra Tehua! - Tehua! - vydýchla šialená, ale celkom bezvýrazne. - Pozri na mňa! Pozri na mňa! Veď ma musíš poznať! Avšak Tokbela na ňu nepozrela. - Povedzte jej meno svojho mladšieho syna! - šepkal som Kolma Puši. - Tokbela, počuj! - povedala. - Fred je tu. Fred Bender je tu! Iba teraz chorá zdvihla k nej oči, pozerala na ňu dlho, dlho, avšak nechápavo, a pritom opakovala: - Fred Bender.,. Fred Bender! - Poznáš Ettersa, Daniela Ettersa? Striasla sa a povedala: - Etters... Etters... zlý muž - veľmi zlý muž! - Zavraždil nášho Vava Dericka? Počuješ? Vava Dericka t - Vava Derick! Kde je môj myrtový venček, môj myrtový venček? -Ten je preč, preč; ale ja som tu, tvoja sestra Tehua Benderová. Vtom akoby jej oči trocha zažiarili. Pýtala sa: - Tehua Benderová, Tehua Benderová? To... to je moja sestra. - Áno, tvoja sestra! Pozri na mňa! Pozri dobre, či ma poznáš! - Tehua... Tehua... Tokbela, Tokbela, to som ja, ja... ja! - Áno, to si ty! Poznáš Freda Bendera a Lea Bendera, mojich synov? - Fred Bender... Leo Bender... Fred je môj, je môj... môj! - Áno, je tvoj. Ty ho ľúbiš. - Rada... veľmi rada! - prikývla a vľúdne sa usmievala. - Fred je môj chlapec. Fred... v mojom náručí... v mojom srdci! - Spievala si mu uspávanku. - Uspávanku... áno, áno, uspávanku...! - Potom ťa náš Vava Derick priviedol s ním a s Leom do Denveru! Toto meno vzbudilo v jej duši nepríjemné spomienky. Smutne potriasla hlavou, priložila si k nej ruku a povedala: - Denver... Denver... tam zostal môj myrtový venček... v Denveri. - Rozpamätaj sa, rozpamätaj sa! Pozri na mňa, ved' na mňa pozri! Chytila jej oboma rukami hlavu a obrátila tak, že chorá musela na ňu pozerať: - Pozri na mňa a povedz moje meno! Povedz mi, kto som! - Kto som...! Som Tokbela, Tibo-vete Elen! - Kto si ty...? - Kto si ty... ty... ty...? - Vtom pozrela na svoju sestru pohľadom, v ktorom sa zračilo povedomie a vôľa; potom odvetila: - Ty si... ty si muž... si muž. - Bože môj, nepozná ma, nepozná ma! - nariekala Tehua. - Žiadate od nej naraz priveľa, - povedal som. - Treba vyčkať, až jej príde jasná chvíľa; potom je väčšia nádej, že si spomenie; teraz je každé slovo márne. - Úbohá Tehua, úbohá, úbohá sestra! Privinula hlavu šialenej na svoju hruď a hladkala jej zvráskavenú tvár. Toto lichotenie bolo pre nešťastnicu takou zriedkavosťou, že zatvorila opäť oči a usmievala sa. Netrvalo to však dlho. Pozornosť sa rýchlo stratila a opäť sa jej zračila na tvári prázdnota a bezduchosť. Vtedy sa Apanačka sklonil ku svojej matke a pýtal sa: - Tokbela bola pekná, keď bola mladá? - Veľmi, veľmi pekná! - A duša bola vtedy stále pri nej? - Áno. - A bola šťastná? - Taká, bola šťastná ako kvetinka v prérii, keď slnko bozkáva rosu na jej tvári. Bola miláčikom kmeňa. - A kto jej teda zobral šťastie, dušu? - Henten, čo je teraz pripútaný k stromu. - To nie je pravda! - zvolal Thibaut, pretože zaiste počul každé slovo. - Ja som nezavinil jej šialenstvo, ale váš brat, ktorý nám prekazil svadbu. Jemu môžete robiť výčitky, nie mne! Vtom Šahko Matto vstal, pristúpil k nemu a povedal: - Pes, ešte sa odvažuješ luhať! Neviem, ako cítia belosi a ako sa milujú, ale keby si nebol nikdy stretol túto squaw, nebola by stratila dušu a bola by ostala šťastná, ako bola predtým. Bolí ma, keď pozriem na jej oči a tvár. Ona ťa nemôže obžalovať, ani od teba požadovať zúčtovanie; urobím to za ňu. Priznávaš sa, že si podviedol vtedy náš kmeň, hoci sme ťa prijali ako hosťa? - Nie! - A že si zavraždil našich bojovníkov? - Nie! - Uff! Hneď dostaneš moju odpoveď na tieto lži! Osag sa obrátil teraz k nám a pýtal sa: - Prečo chcú moji bratia zobrať tohto človeka hore k Devil's Headu? Potrebujú ho tam hore? - Nie, - odvetil Winnetou. - Potrebujú ho azda na niečo iného? - Nie. - Tak teda počujte, čo vám chce Šahko Matto povedať! Klusal som s vami až sem, aby som pomstil to, čo bolo vtedy spáchané na nás. Dochytili sme Tibo-taku a dostaneme aj generála. Doteraz som mlčal. Teraz už viem, že generála nedostanem, pretože pomsta iných je väčšia ako pomsta Osagov. Preto chcem mať tohto Tibo-taku; áno, chcem a musím ho mať, dnes, hneď teraz! Nechcem ho usmrtiť, tak ako sa zabíja pes. Videl som, ako konáte, a že tomu, čo si zaslúži smrť, dávate príležitosť, aby bojoval o svoj život. Patrí mne; ale hovorím vám; nech má možnosť a smie sa brániť! Poraďte sa o tom! Ak mi ho prenecháte, budeme spolu bojovať; ak by ste s tým nesúhlasili a chceli by ste ho chrániť, tak ho zastrelím, ani sa nikoho nebudem pýtať. Dám vám na to štvrť hodiny času. Robte, čo chcete; dodržím však slovo! Ak nebude so mnou bojovať, zastrelím ho! Dohovoril som. Howgh! Potom odstúpil kúsok nabok a sadol si. Jeho návrh prišiel celkom neočakávane. Museli sme o ňom veľmi vážne uvažovať, lebo sme boli presvedčení, že splní svoje slovo. Prípad bol veľmi jednoduchý: Ak súboj nedovolíme, bude Thibaut o štvrť hodiny mŕtvolou; ak súhlasíme, tak sa môže brániť a možno si zachráni život. Naša porada bola teda krátka; trvala sotva päť minút; boj sa mal uskutočniť. Thibaut sa, pravdaže, zdráhal; keď však zbadal, že Osag to so zastrelením myslí naozaj, súhlasil so súbojom. Keď prišla reč na voľbu zbraní, tak Šahko Matto hrdo dovolil protivníkovi, aby si ju zvolil sám. Thibaut sa rozhodol pre pušku. Na Winnetouov povel bude mať každý tri výstrely, nie viacej. Vystrelí sa vždy súčasne, zo vzdialenosti päťdesiatich krokov. Odmeral som v údolí vzdialenosti a zapálili sme dva ohne, každý na jednom konci, aby bol viditeľný cieľ. Rozviazali sme Thibautovi ruky; na nohách sme ho však zviazali remeňom, ktorý mu dovoľoval pohodlne stáť aj pomaly chodiť, no nedovoľoval mu utiecť. Potom sme mu dali pušku a tri guľky, a doviedli sme ho na jeho stanovisko. Všetci sme šli na bojisko; len squaw ostala sedieť pri ohni. Keď dal Winnetou znamenie, vystrelili obaja takmer súčasne; ani jeden netrafil. Thibaut sa posmešne usmial. - Nesmejte sa! - vystríhal som ho. - Nepoznáte Osaga! Máte pre prípad svojej smrti dajaké želanie? Máte dajaký návrh, ktorý máme uskutočniť? - Prajem si, aby aj vás všetkých, ak budem zastrelený, zobral čert! - Pamätajte na svoju squaw! - Pamätajte na ňu vy; čo ma je už po nej! - Well! Teraz ešte jedna otázka: Generál je Dan Etters? - Spýtajte sa jeho, nie mňa! Zase si priložil pušku k lícu; Winnetou dal znamenie, a výstrely zahrmeli. Thibaut sa zatackal, chytil sa rukou za prsia a klesol na zem. Winnetou sa schýlil nad neho a prezrel mu ranu. - Ako z dvoch krokov bol trafený, presne do srdca; je mŕtvy, - povedal. Osag pristúpil pomalým krokom k nemu, pozrel na mŕtveho, nepovedal slova, šiel k táborovému ohňu a sadol si k nemu. Thibaut ho ani druhý raz netrafil; pripravili sme mu hrob, na čom sa podieľali Hammerdull a Holbers. Squaw netušila, že je už vdovou; no strata, ktorá ju teraz stihla, bola pre ňu skôr ziskom. Noc uplynula pokojne. Skoro ráno sme vstali, tak ako včera, a vydali sa na ďalšiu cestu. Apanačka klusal vedľa svojej matky a obaja boli pohrúžení do rozhovoru. No Apanačka bol akýsi skľúčený. Predsa mu nebolo ľahostajné, že Tibo-taka, ktorého pokladal za otca, takou smrťou zišiel zo sveta. Táto skľúčenosť mu však bola iba na česť! Ocitli sme sa teraz už podľa mienky všetkých na začiatku konca svojej cesty, a čím sme šli ďalej, tým bola nebezpečnejšia. Dalo sa predpokladať, že nám generál pripravil všelijaké nástrahy. Bolo tu toľko miest, ktoré mu mohli slúžiť za úkryt a z ktorých mohli na nás strieľať; nestalo sa však nič podobného. Buď si generál myslel, že tak skoro neprídeme alebo si pre nás necháva dajaké prekvapenie, až prídeme hore k Šumiacemu vodopádu alebo k Deviľs Headu. Kvôli stručnosti by som chcel iba poznamenať, že okolo večera sme prišli do blízkosti Šumiaceho vodopádu. Prírodné krásy týchto miest Saintlouiského parku sotva možno opísať. Pred nami potok rútiaci sa zo skaly a rozprašujúci vodu. vysoko hore skaly obrúbené mohutným lesom a dolu hlboká priepasť, pokrytá balvanmi a lesom. Bola to hŕba zrúcanín, nad ktorou sa klenula nepreniknuteľná zelená strecha. Keď sme vošli pod túto strechu, ocitli sme sa v šere. - Kadiaľ vedie cesta k Deviľs Headu? - pýtal som sa Kolma Puši. - Tam nájdeme Utahov. - Tu vľavo cez les a potom cez tie strmé skaly hore, - odpovedala. - Znepokojujete sa pre nich? - Nie; ale musíme vedieť, kde sú. - Patrím ešte aj dnes k nim a porozprávam sa s nimi. Keď som s vami, nemáte sa ich čo obávať. Rozpovedali sme jej všetko o našom stretnutí s Tusahga Saričom a jeho bojovníkmi. - Nebojíme sa ich, ale nechcel by som sa spoliehať na vaše sprostredkovanie, - povedal som. - Prečo nie? - Sľúbili nám pomstu a okrem toho sľúbili pomoc generálovi proti nám. To sú dve veci proti nám, no vy nám môžete ponúknuť iba jedno, svoj vplyv. V najlepšom prípade nastane dlhé vyjednávanie a medzitým nám generál môže ujsť. Nie, nie; radšej sa spoľahneme celkom na seba! - Nuž tak poďte! Poznám les a každú skalu, povediem vás.

Klusala napred a my za ňou indiánskym pochodom, asi pol hodiny, kým sa celkom nezotmelo. Potom sme zoskočili z koní a museli sme ich viesť. Vonku sa ešte len zvečerievalo, ale tu v hlbokom lese bola už tmavá noc. Tak sme šli a šli, a videlo sa nám to večnosťou. Napokon sme začuli pred sebou zaerdžanie koňa a zastali sme. Komu patril ten kôň? To sme museli zistiť. Naši druhovia ostali na mieste, a my, Winnetou a ja, sme šli ďalej. O chvíľu sa pred nami začalo rozjasnievať; les sa končil a niekoľko krokov odtiaľ sa otvárala skalná stena, ktorej trhlinou viedol strmo hore úzky chodníček. Bol to zaiste chodník k Deviľs Headu. Na čistine medzi ním a lesom ležali Utahovia a strážili skalnú cestu. Keď pôjdeme k Deviľs Headu, musíme ísť popri nich; oni to vedeli, a preto sa tu utáborili, aby nás pochytali. Krátkozrakí ľudia! Nepomysleli si, že im nevletíme priamo do rúk, ale že si to rozmyslíme! Generál nebol s nimi; zato sme zbadali niekoho, kto k nim nepatril, totiž nášho Surehanda! Teda sa splnilo, čo sme mu predpovedali, a zase ho chytili! Prečo nás opustil, nemohol už ostať tú jednu noc s nami? Teraz som sa naňho hneval. - Tam stojí zase priviazaný k stromu ako zajatec, celkom tak ako predtým! - povedal som. - Nech na mňa môj brat počká! - Kam chce ísť Old Shatterhand? - Chcem priviesť našich druhov. - Aby sme ho oslobodili? - Áno. A keď mi náčelník Apačov nepomôže, tak skočím sám medzi tých červených lapajov. Tento príbeh sa musí už raz skončiť. Mám už dosť toho večného prikrádania a plíženia! - Uff! Winnetou pôjde s tebou veľmi rád! - Tak si teda schováme kone do úkrytu a potom pôjdeme, chvíľu zostaň tu! Ponáhľal som sa späť, lebo sa nesmel strácať čas. Čo sme chceli vykonať, muselo sa stať, pokým bolo ešte svetlo. Nájsť úkryt pre kone v tomto teréne nebolo ťažké. Treskowa sme nechali pri koňoch ako strážcu a šli sme za Winnetouom, ktorý zatiaľ uvažoval o pláne nášho postupu. Ostatní sa rozostavili ďaleko od seba v polkruhu okolo ľndiánov a keď dostanú rozkaz, ako si majú počínať, začneme útok. Stratil som už všetku trpezlivosť a začal vo mne prekypovať hnev. Winnetou, zhovievavý ako vždy, bol taký opatrný, že ma ani odvrávaním nedráždil. Náčelník Utahov sedel, prirodzene, tak, aby mal zajatca na očiach, celkom blízko neho. Indiáni boli ticho; nik nepreriekol ani slovo. Vtom sme náhle obaja vrazili medzi nich. Winnetou bleskurýchle prerezal Old Surehandovi putá, ja som chytil náčelníka a omráčil som ho päsťou, takže sa zrútil na zem. Indiáni vyskočili, chytili zbrane a zarevali bojový pokrik. Namieril som hlaveň pušky na hlavu náčelníka a prekričal som ich: - Ak hneď nebudete ticho, strelím Tusahgu Sariča do hlavy! Zmĺkli. - Nehýbte sa! - pokračoval som: - Ak len jeden jediný na nás namieri zbraň, bude náčelník mŕtvy. Nič sa však nestane ani jemu, ani vám, ak zachováte pokoj. Ste v našom obkľúčení a mohli by sme vás postrielať; že to naozaj nechceme urobiť, to vám hneď povie Kolma Puši! Menovaná vystúpila spod stromov. Jej pohľadom sa Utahovia upokojili. Prehovorila k nim, ako to situácia dovoľovala, a na našu radosť docielila to, že Utahovia zložili zbrane. Jej vplyv bol naozaj väčší, ako som si myslel. Náčelníka sme poviazali. Prvé, čo bolo, pýtali sme sa na generála. Vraj šiel k Deviľs Headu a zajtra sa má vrátiť. Ale aj tak sme poslali Osaga na stráž k cestičke vedúcej hore, aby sa staral o našu ochranu pred Ettersovým čiže Douglasovým prepadnutím. Bude sa vracať iba úzkym chodníkom, pretože inej cesty nemá, ako povedala Kolma Puši. Môžete si myslieť, ako náčelník pozeral, keď precitol a videl Old Surehanda zase slobodného a seba zviazaného! Snažil som sa získať ho pre naše záujmy. Kolma Puši sedela pri ňom a rozprávala mu, čím sa generál proti nej previnil. Povedala mu tiež, že to bol on, čo vtedy zastrelil jej brata a na jeho hrobe ju spútal. Tým ho už napoly získala pre nás. Keď mu ale potom na môj návrh povedala, že sme vlastne prišli preto, aby sme vykonali pomstu na Utahoch za hroznú smrť Old Wabbla a trampov, ale že od tejto pomsty upustíme, ak sa od generála odvrátia a priklonia k nám, odpovedal tak hlasno, že sme to všetci počuli: - Ak nám sľúbite, čo som počul, nebudeme ho už ďalej chrániť; my sme s ním vyfajčili fajku mieru, preto je nám zakázané byť mu nepriateľmi. Môžeme urobiť iba to, čo vám poviem: Teraz odtiaľto odídeme a pôjdeme lesom späť do parku; ráno sa potom poberieme ďalej. Ste teda pánmi tejto cesty, po ktorej musí prísť. Môžete ho chytiť a robiť s ním, čo sa vám páči. Tusahga Sarič dohovoril. Howgh! Winnetou a ja sme náčelníkovi veľmi nedôverovali, ale Kolma Puši sa ho zastala, a tak sme prijali jeho návrh. Neprešla ani polhodina a Utahovia odchádzali, vedúc svoje kone, s fakľami v rukách, cez tmavý les. Dali sme im Kolma Puši ako sprievodcu. Keď sa vrátila, hlásila, že Utahovia naozaj odtiahli a že nemajú proti nám nijaké ľstivé úmysly. Zahasili sme oheň a ľahli sme si spať; úzku horskú cestičku sme však strážili celú noc. Videlo sa nám, že Old Surehand nám sám od seba neporozpráva, ako sa znovu dostal do rúk Utahom; nechceli sme ho trápiť otázkami, a tak sme o tom mlčali. Čakali sme celé dopoludnie, ale generál neprišiel; začali sme podozrievať Utahov, že nás oklamali. Bolo možné, že nešiel k Deviľs Headu. Neostávalo nám nič iné ako ísť. Na koni to bola mimoriadne ťažká cesta. Harbour mal pravdu, keď nám ju tak opisoval. Viedla úzkym priechodom medzi skalnými stenami alebo nad priepasťou. Kolma Puši bola ako vodca vpredu. Už sme asi dve hodiny takto šli, keď Kolma Puši povedala, že ešte pôjdeme asi pol hodiny. Sotva to povedala, začuli sme pred sebou výkrik. Zbadali sme jazdca, ktorý oproti nám zahol za skalu; bol to generál. Vykríkol od zdesenia, keď zbadal našu vodkyňu. Videl aj mňa za ňou. - Tisíc hrmených, Old Shatterhand! - zvolal. Ešte stihol obrátiť koňa a zmizol. - Za ním! Rezko, rýchlo! Koľko len môže kôň bežať! - volal som na Kolma Puši. - Keď nám teraz ujde, nikdy viac ho neuvidíme! Pobodla koňa a začala sa krkolomná naháňačka, že mi ešte aj dnes dupkom vlasy vstávajú, keď si na to pomyslím. Boli sme za ním; on však hnal koňa šialene napred. Hneď sme ho videli a hneď zase nie, podľa toho, či bola cesta rovná alebo sa zatáčala. Winnetou cválal za mnou. Honba netrvala ešte ani štvrť hodiny, keď sa úzky priesmyk začal rozširovať a deliť. Generál zabočil vpravo. Kolma Puši sa hnala za ním, ale sa obrátila a volala: -Nadbehnite mu zľava! Zabočil som teda tým smerom a skríkol na Winnetoua: - Ty choď zase vpravo! Podľa slov Kolma Puši som si domyslel, že obe cesty sa zase niekde spájajú, a tak musíme utečenca dostať medzi seba. Cválal som rýchlo, ako mi len cesta dovoľovala, medzi skalami, ktoré boli vždy vyššie a vyššie, a aby som bol pre každý prípad vyzbrojený, vzal som si do ruky pušku. Naraz som došiel k miestu, kde zľava zívala hlboká priepasť a vpravo tvorila skalná stena prirodzený výklenok, či skôr obrovský žľab. Vtom som začul dupot koňa, ktorý mi šiel v ústrety. Zjavil sa na ohybe predo mnou; jazdec bol generál. Naboku videl priepasť a mňa s puškou pred sebou. Hrozne zaklial. Takmer ešte v cvale zoskočil z koňa a skočil do žľabu. Mohol som ho zastreliť, ale chcel som ho dostať živého. Hneď potom sa zjavil Winnetou a za ním Kolma Puši a zastavili kone. - Tu hore je! - zvolal som. - Poďte za ním, poďte za ním! - To je Deviľs Head, - odvetila Kolma Puši. - Tu niet inej cesty, iba táto. Je náš! Teraz nastalo lezenie, akému sa ani poľovačka na kamzíky nevyrovná. Generál bol iba málo pred nami. Puška mu prekážala; odhodil ju. Prehodil som si cez plece iba henryovku, ťažkú guľovnicu som nechal dolu. Šli sme stále vyššie a vyššie. Úžľabina bola stále užšia a užšia, až tu bola celkom zvislá, rovná stena, z ktorej vychádzala iba akási prirodzená skalná rímsa. Po nej liezol generál ďalej; ja som šiel za ním. Takmer ma chytal závrat. Na rímse bola medzera; bolo treba skočiť asi na vzdialenosť dĺžky muža. Utečenec sa na ten skok v strachu odvážil; dosiahol druhý kameň. Ten však nebol pevne spojený so skalnou stenou; vylomil sa a spadol i s generálom do hĺbky. Obrátil som sa späť. - Vráťte sa; zrútil sa dolu! - skríkol som na oboch. Teraz sme sa zase ponáhľali naspäť tou istou cestou, ktorou sme vyliezli hore. Keď sme boli dolu, vyskočili sme na kone a hnali sa nazad. O chvíľu sme prišli k svojim kamarátom. Stáli pri kope balvanov, čo sa práve zrútili. Kameň zrazil so sebou oveľa väčšie balvany a pod najväčším z nich ležal generál. Hornú časť tela, počínajúc rebrami, mal voľnú; dolná časť bola pod balvanom celkom rozmliaždená. Necítil však teraz nič; bol v bezvedomí. - Nebesá! - zvolal som. - Presne tak ako Old Wabble! Dolnú časť tela má primliaždenú! Aká odplata! - A tu! Pozrite sem! - povedala Kolma Puši a ukazovala na skalnú stenu. - Čo tu vidíte? Čo tu vidíte skryté, vyryté do skaly mojou rukou? Videli sme postavy, medzi nimi kríž a pod ním sa dalo čítať: Na tomto mieste bol zabitý padre Diterico od J.B. z pomsty za brata E.B. Pod nápisom bolo slnce s písmenami E.B. Mráz mi prešiel po chrbte. Spýtal som sa Kolma Puši: - To je ten skalný hrob? - Áno. Toto E.B. dolu je môj podpis. Emily je totiž moje krstné meno. Ten muž tu leží na hrobe môjho brata, na tom istom mieste, kde ma vtedy spútal, pričom som stratila svoj snubný prsteň. - Snubný prsteň? Je to azda tento? Stiahol som prsteň z prsta a podal som jej ho. Pozrela naň, prečítala na ňom vyryté písmená a zajasala: - E.B. 5.VIII.1842. Je to on! Je to on! Zase mám svoj prsteň, svoj prsteň! Ale kde ste ho našli, Mr.Shatterhand? - Stiahli sme ho generálovi z prsta, keď na okraji Llana Estacade v Helmers Home dostal päťdesiat úderov palicou. - Aká náhoda... aká náhoda! - Nie je to veru náhoda, - povedal Old Surehand. - Je to zaslúžená odmena za všetky chvíle hľadania! Ako dávno už tomu, ako mi môj opatrovník Wallace rozprával, čo stihlo moju rodinu. Od tej doby hľadám matku, jej brata a sestra. - A prečo ste teraz prišli sem hore? - U Wallacea mi doručili list, ktorý ma vyzýval, aby som sa dvadsiateho šiesteho septembra dostavil na Devil's Head; nesmel som však o tom nikomu nič povedať. - List bol od tohto generála. Poznal vás vtedy v Llane Estacade a sliedil po vás. Chcel vás zniesť zo sveta; preto vás sem vylákal. - Tento generál? Čo má on s tým spoločného? - Tento generál je Dan Etters, ktorého hľadáte. - Dan Etters...?! Panebože, je to možné? - Áno. Hneď vám to aj dokážem. Pozrite mu do úst! Má ich naširoko otvorené, a tu...! Siahol som rozmliaždenému do úst a vytiahol umelý chrup s dvoma hornými zubmi. - Sú to umelé zuby, - pokračoval som. - A teraz pozrite na štrbiny v zuboch, vidíte ich? Všetkých sa zmocnil úžas. Nepripustil som ich však k slovu a pokračoval som: - Povedal som vám, že odmena za obrátenie sa vám už dostala. Voláte sa Leo Bender a tu stojí vaša matka. Nedá sa opísať scéna, ktorá teraz nasledovala. Zasypávali ma otázkami, vypytovaniu nebolo konca; ušiel som stadiaľ a zostal som obďaleč, kým som nezačul dlhý, strašný rev, ktorý ma prihnal späť. Ettersovi sa vrátilo vedomie a začal tak zavýjať, že rev Old Wabbla bol proti tomu jemný. Nebolo s ním možné rozprávať. Nepočul, iba reval ako stádo divých šeliem; Nedalo sa to počúvať. Museli sme sa vzdialiť. Nebolo mu pomoci, pretože pohnúť balvanom a vytiahnuť ho spod neho sa nedalo. Musel teda zomrieť na mieste, tak ako tam ležal, práve na dejisku svojej vraždy. Neskôr, keď utíchol, vrátili sme sa zase k nemu. Zuby mal pevne stisnuté a meravo hľadel na nás divým, zvieracím pohľadom. - Dan Etters, počujete ma? - pýtal som sa ho. - Old Shatterhand! Buď prekliaty! - odpovedal mi. - Máte dajaké želanie? - Buď naveky prekliaty, ty pes! - Smrť vás drží v náručí, spamätajte sa! Aj druhí sa ho pýtali, napomínali ho a vystríhali. Na odpoveď mal iba kliatby a rúhanie. Aby sme nemuseli počúvať to najhoršie, šli sme preč. Potom začal znovu revať. Musel mať ukrutné bolesti, keď tak strašne zavýjal. Ani to ho nepriviedlo k ľútosti; ba stával sa ešte zatvrdilejším. Utáborili sme sa tak ďaleko od neho, že sme jeho rev počuli ako vzdialené zavýjanie vetra. Tam sme potom sedeli ešte dlho do večera, ba celú noc. Bolo ešte veľa otázok a veľa záhad; ale ten, čo ich mohol vyriešiť a zodpovedať, Dan Etters, odoprel nám všetkým vysvetlenie. Počas večera a noci sme ho viac ráz navštívili. On nás však iba preklínal a vysmieval sa. Ani vodou sa nechcel nechať ovlažiť, napľul mi do tváre. Potom reval a zavýjal ešte dlho, až sme ho ráno našli mŕtveho. Old Wabble bol proti nemu anjel. Nechali sme ho tak, ako ležal, iba sme nahrnuli naňho hromadu kamenia. A teraz koniec, milý čitateľ? Viem, že by si chcel mať podrobné zprávy o jednotlivých hrdinoch, ale keby som ti ich dal, pripravil by som sa o potešenie povedať ti o nich v ďalšom zväzku ešte viacej. Iba pokiaľ ide o Tokbelu, musím ťa uspokojiť. Jej šialenstvo prešlo do tichej melanchólie, ktorá jej nebránila podieľať sa vnútorne na tom, čo sa okolo, nej dialo. Aj o Dickovi Hammerdullovi a Pittovi Holbersovi sa ešte všeličo dozvieš. Obaja títo dobrí chlapíci sú totiž... či však sú, alebo nie sú, to je celkom fuk, len keď ešte sú!...