KAREL MAY

Ostrov šperků 1.

KAPITOLA PRVNÍ

V MOŘSKÝCH LÁZNÍCH

Zátoka, v níž leží známé lázeňské městečko Kass, je vpravo ohraničena daleko vystupujícím skalnatým pobřežím, vlevo zase do moře se zakusujícím zemským jazykem. Tento trčel do moře jako obrovský zahnutý roh a jeho nejzazší cíp byl porostlý hustým bukovým a dubovým lesem. Jen několik úzkých cestiček umožňovalo lázeňským hostům navštívit tato místa s nádhernou a čistou přírodou, když zatoužili na chvíli opustit ruch a shon lázeňského městečka.

Tento pobřežní jazyk zadržoval vysoké vlny stejně dobře, jako les silné větry od zálivu moře. To byla okolnost, která dovolovala některým váhavějším povahám se svěřit oslabeným vlnám při koupání, nebo vyjet na loďce.

Jednoho krásného červencového odpoledne se procházely po jedné z úzkých cestiček tři dámy. Tvořily zajímavou, dalo by se říci nápadnou skupinku. Bez ohledu na jejich žluté kloboučky, byla jedna oblečena v zelených, druhá ve žlutých a třetí v purpurově červených šatech. Žlutá, velice dlouhá hubená postava držela v náručí trojbarevnou kyperskou kočku, zelená, stejně hubená, ale malá postava nesla morce a ta purpurově červená, krátké a velice silné postavy, tiskla k prsům veverku. Rozkošné zvířátko mělo kolem krku vodítko, připevněné zlatým řetízkem k hrudi dámy.

Šaty těch tří byly zhotoveny z látky, podle které bylo ihned patrno, že patří k dobře situovaným vrstvám. Nikdo by netušil, že tyto tři od přírody rozlišně obdařené dámy jsou sestry, ale přece tomu tak bylo, což jasně vyplývalo z jejich rozhovoru.

„Ano, má milá sestro Zillo,” vzdechla žlutá, „náš milý bratr Emil je vůči cizím dámám, a dokonce i ke svým odporným psům ohledu

8

plnější, než vůči nám! Tito muži jsou a zůstanou barbary, které ani tou největší trpělivostí a ústupností nikdo nezmění.”

„Oni v žádném případě nepochopí, má milá Freyo, že jsme nekonečně jinak založeny než oni,” vpadla do toho zelená, „a tak nemůže mít člověk žádné dívce za zlé, když se nerozhodne spojit svůj celý život s tímto rodem vandalů.”

„Ano!” pískala ta purpurová tučným hlasem. „Zmínily jsme se o lepší ženské polovině lidstva, třebaže právě pro mne by bylo velice snadné uzavřít odpovídající a skvělou svatbu.”

„Právě pro tebe?” ptala se nositelka kočky kousavě. „Slyšíš to Vanko, to zní jako urážka proti nám dvěma! Sestra Zilla míní, když je z nás nejmladší, že jí patří lepší partneři, než nám. Ale dámy nejsou přece nikdy staré! Mých čtyřiatřicet let je —”

„Promiň, Freyo,” vpadla jí do řeči tlustá, „devětatřicet ti bylo v listopadu!”

„Devětatřicet? Zdá se, že se více staráš o stáří jiných, než o svůj věk!”

„Ó ne, ale mohu si lehce zapamatovat tvůj věk, neboť jsme od sebe přesně deset let, tobě je devětatřicet a mně devětadvacet.”

„A podívej se na to, sestro Vanko! Jak stará je Zilla?”

„Pětatřicet.”

„A ty osmatřicet!” pomstila se Zilla.

„Ne, šestatřicet!”

„Osmatřicet, nemám pravdu, Freyo?”

„Samozřejmě! Ale nehádejme se o takových maličkostech. Při takovém manželském spojení zůstává hlavní předností, vedle duševních vlastností, každopádně vzhled postavy, a v této souvislosti musíte přiznat, že vás obě předčím a dokáži imponovat každému muži!”

„Je dost pánů, kteří se více zajímají o jemnou štíhlou postavu, než o velkou délku!” bránila se Vaňka.

„Stejně já mohu potvrdit, že šťastné zaoblení nachází u většiny mužů stále větší zalíbení,” doplnila Zilla. „To mi dokonce říkal nadporučík von Wolff, jehož, jak víte, mohu počítat ke svým nejnovějším a nejlepším úlovkům.”

„Ty?” zvolala dlouhá. „Teprve předevčírem mi přiznal, že se mu o mně zdálo!”

9

… svou pozornost věnoval desetileté dívence…

„A já,” vpadla do toho malá, „jsem s ním nedávno hrála partii šedesát šest, kterou prohrál, protože ho, jak se omluvil, popletla má roztomilá blízkost. Je velice milý, tento pan nadporučík von Wolff.”

„Ano, velmi, velmi!” souhlasila dlouhá s jemnou ironií. „Ale myslím si, že, podívejte se na tento malý hezký obrázek.”

„Obrázek? A kde?”

„Hned tady u vody. Ale Bože, to je přece naše Magdalénka!”

„Skutečně, naše dívka!” souhlasily ostatní a pospíchaly rychle kupředu.

Cesta, kterou sledovaly, končila na úzkém, ze třech stran hustým roštím obklopeném zářezu moře. Tam byla přivázaná loďka s položeným plachetním stožárem. Na zádi seděl chlapec v námořnickém obleku ze šedého plátna. Blonďaté kadeře se valily zpod klobouku přes jeho ramena. Mohl být starý snad čtrnáct let a celou svou pozornost věnoval desetileté dívence, která seděla na přední lavici a zabývala se pruty. Dívenka byla velmi krásná a její výraz při rybaření ukazoval, že netouží po tom, aby chytila něco velikého.

„Takže, jak se jmenuješ?” zeptala se malá. „Já jsem tvé jméno zase zapomněla.”

10*

„Kurt.”

„A jak dál?”

„Schubert.”

„Tak tedy Kurt Schubert. Poslouchej, líbíš se mi. Máš tak světlé vlasy a přitom tak černé oči. A silný a mocný jsi skoro jako můj tatínek.”

„Kdo je tvůj tatínek?”

„Můj tatínek? To je ten odvážný generál Helbig, který nedávno dobyl celý Súderland. Tak si tedy můžeš pomyslet, že je velice silný a musí mít mimořádné vlohy.”

„Ano, ale umí taky řídit loď?”

„Samozřejmě. Ještě jsem to sice neviděla, ale on umí všechno!”

„A taky plachtit?”

„Taky! Ještě lépe to však umějí mé tety.”

„Tvé tety? U vás se musí učit i tety plachtit?”

„Každopádně, protože tatínek velice často říká, když jdou na procházku: ,Buď chvála a dík Bohu, že zase plachtí pryč!’, takže musejí plachtění rozumět. Už jsi je někdy viděl?”

„To nevím, vždyť je ani neznám.”

„Ó, ty poznáš velice snadno, ta jedna je dlouhá a nosí kočku, druhá je malá a tenká a nosí morce, a ta třetí je tlustá a má veverku.”

„Ach tak, to jsou tedy tvé tety. Já už jsem je viděl, vždyť jsou známé po celém městečku. Jmenují se Helbigovy, jako tvůj tatínek?”

„Ano, protože jsou to jeho sestry. Mimochodem se jmenují Freya, Vaňka a Zilla. Kunz jim ale místo toho říká Schreia, Křikla, Zanka, Hádalka a Brálla, Řvalka.”

„A kdo je ten Kunz? “

„To je náš osobní sluha. Mám ho velice ráda, i tatínka. Tety se s ním však stále hádají, a potom je naštvaný, vyřítí se na ně a potom, potom zase uteče.”

„Ach, takže tedy nemá žádnou správnou odvahu?”

„Odvahu? Té má alespoň tolik, jako tatínek sám. Ale nemůže se přece dopustit násilí na sestrách svého pána! Jen proto vždy uteče. Máš taky tatínka, tři tety a osobního sluhu?”

„Mám matku a otčíma. Potom ještě čtyři sestry a sluha, to jsem

• 11

„Ty? Proč?”

„Protože musím všechno dělat. A za to dostávám jen samé bití a jídla ještě méně, než ostatní/’

„Bití?*’ ptala se dívka napůl překvapeně a napůl pohrdavě.

„Já. Musím pokládat sítě, vozit panstvo a když nachytám málo, nebo málo vydělám, dostanu výprask.”

„Ty chudáku. Kolik ran dostaneš?”

„Já je nepočítám,” odpověděl hrdě. „Když přijdu domů, je otčím vždy opilý a mohl bych se bránit. Nebo bych taky mohl jít pryč, ale potom by matka plakala a to já nechci. Vlastně to bití zasloužím, protože nedám otci vše, co vydělám. Vždycky dám něco stranou pro matku, jinak by musela hladovět.”

„Můj Bože! Milá Vanko, slyšíš to? Není to krkavčí otec?”

Toto zvolání zaznělo za nejbližšími křovinami, kde tři sestry zaslechly poslední díl dětského rozhovoru.

„Jo, pravý krkavčí otec, má dobrá Freyo,” odpověděla tázaná.

„Ne!” vpadla do toho purpurová. „Nejen krkavčí otec, dokonce krkavčí otčím! Ale moje sladká Magdo, jak ses dostala na tohle místo sama?”

„Kurt mě sem dovezl, tetičko.”

„Přes celou zátoku?”

„Ano, chtěli jsme chytat ryby.”

„Ale dítě, kdyby se bylo stalo neštěstí! Mohla jsi být mokrá, mohla jsi prochladnout, mohli jste se převrátit a mohla ses utopit!”

„Ale ne tetičko, nic z toho neudělám, když mne veze Kurt. On mi slíbil, že si mohu být úplně jistá.”

„Takže se jmenuje Kurt?”

„Ano, Kurt, to další jméno jsem zase zapomněla.”

„Kurt Schubert,” vylepšil to chlapec, který stál v poníženém postoji v loďce, klobouk v ruce.

Tři sestry se dívaly s viditelným uspokojením na jeho silnou postavu a do jeho upřímné, sluncem opálené tváře.

„Skutečně dokážeš tu loď bezpečně řídit?” zeptala se žlutá.

„Nemusíte mít žádný strach, milostivá slečno! Nechcete to jednou zkusit? Mám tu dost místa.”

„Ano, to bych ráda. Velice ráda se vozím, ale sestry mají strach, a má kočička nesnáší vodu. Snad by dostala mořskou nemoc.”

12*

„Kočka mořskou nemoc nikdy nemůže dostat, slečno/’ usmíval se chlapec a současně přebrala slovo Zílla:

„My a bát se? Víš, Freyo, že je to neslýchané osočení? Vždyť já jsem panu nadporučíkovi von Wolff slíbila, že mě jednou může povozit v loďce.”

„Já taky!” vysvětlovala Vaňka.

„I já!” potvrdila Freya. „Nenastoupíme?”

„Hm, mé morce, hm, má veverka,” zaznělo v pochybovačném dvojhlasu.

„Ta zvířátka z toho neonemocní,” ujistil je Kurt.

„Zaručeně?”

„Zaručeně!”

„Tak se odvážíme. Pojďte!”

Nastupování bylo pro tyto nešikovné dámy spojeno s jistými obtížemi, ale s Kurtovou pomocí se jim to podařilo vcelku dobře a bez nehody. Chlapec skutečně prokazoval mužskou jistotu, která posilnila důvěru slečen.

„Kam?” ptal se, když se dala loď do pohybu, „Do města, nebo ven?”

„Ven, ale jen kousek,” rozhodla Freya.

„Tak tedy můžeme vztyčit plachtu.”

Postavil stěžeň a vytáhl plachtu. Okamžitě se do ní opřel vánek a loď, trochu nakloněná na stranu, vyplula zátokou. Tři sestry sice zpočátku projevily strach z vody, ale později ho ovládly. Dobré vedení a jistý chod lodě jejich obavy potlačil, a rozproudil se živý rozhovor mezi nimi a chlapcem. Malý lodník stál směle a starostlivě u kormidla a otevřeným pohledem bez bázně se rozhlížel po okolí. Rozumně a slušně odpovídal na otázky tetiček.

Nádherné počasí vylákalo ven bezpočet dalších lodí, takže na vlnách zátoky panoval čilý ruch a shon. Jedna z nich byla velice zvláštní stavby a oba muži na její palubě si zřejmě dali za úkol co nejvíce obtěžovat ostatní výletníky.

„Komu ta loď patří?” ptala se Vaňka.

„Patří jednomu z lázeňských hostů,” odpověděl Kurt.

„Komu?”

„Neznám jeho jméno, ale musí to být velice vznešený muž, když může dělat takovéto neřesti, aniž by mu to policie zakázala. Pokaz

13

dé, když přijde na vodu, provádí to samé, co teď. Pádluje do směru ostatních, aby je vylekal, cáká po dámách vodu, hází po nich shnilé ovoce a dokonce se stalo, že převrátil menší lodě. Já ho nenávidím.**

Jeho tvář dostala při posledních slovech tak nepřátelský výraz, jaký by u něho člověk nikdy nečekal.

„Udělal ti něco zvláštního?”

„Ano.”

„Co?”

„Šel jsem s matkou z pláže a potkali jsme ho. Nesli jsme takové velké a těžké vědro s ulovenými rybami, a museli jsme se mu vyhnout, třebaže tam bylo dost místa i pro sto lidí. Neuhnuli jsme s naším těžkým nákladem včas a on matku třikrát uhodil hůlkou.”

„Jak hanebné, nemám pravdu, milá Vanko?”

„Brutální!” odpověděla tato. „Nemám pravdu, má milá sestro Zillo?”

„To je ještě více! To je doslova barbarství a vandalství! Co jste udělali potom, můj milý mladíku? Zaručeně jste ho udali?*’

„Ne, na to je příliš vznešený. Nedostalo by se nám žádné pomoci. Chtěl jsem ho uchopit, ale matka mě zadržela. Pokud mi však udělá ještě jednou něco podobného, nic mě neudrží, abych ho nepotrestal!”

Vypadal skutečně výhružně a hrdě, když tu tak stál s kormidlem v pravici a s provazem od plachty v levici. Působil dojmem, že i přes jeho mládí není radno s ním o některých věcech špásovat.

Tak jezdili sem a tam, a tímto způsobem se ocitli uvnitř zátoky. V této chvíli se otočila uvedená loď velkým obloukem a rychle se k nim přibližovala. Freya držela ruku nad očima, aby je ochránila před odrazem paprsků slunce od vodní hladiny, a zvolala:

„Už vím, kdo to je!”

„Kdo?” ptala se Vaňka.

„Hugo von Sůderland!” •

„Je to možné? ,Pomatený princ’? A přijíždí přímo k nám! Mladíku, vyhni se mu.”

„Proč?”

„Nemá nás rád a jistě nám chce způsobit nějakou lotrovinu!”

„Ať to zkusí! Vyhýbat se mu nebudu.”

„A proč?” ptaly se dámy ustrašeně.

14*

„Protože mám protivítr a jsem u vesel sám, zatímco oni jsou dva muži.

„Můj Bože, co z toho bude?” hořekovala Zilla. „Já zemřu strachy!”

„Vždyť vám nic neudělá,” pokyvoval chlapec hlavou.

„A přece! Dávej pozor mladíku, vždyť veslují přímo na nás a mají něco zlého v úmyslu!”

Princ přijížděl skutečně způsobem, který potvrzoval jejich podezření. Když dámy poznal, zaslechly tyto odporný smích a zvolání:

„Haló, kdo je to tam? Nejsou to ti tři papoušci? Chachachacha!”

Poté zašeptal několik slov příteli a nyní se blížilo plavidlo do směru Kurta takovým způsobem, že bylo patrné, že se chtějí s jeho lodí srazit. Tři dámy ze sebe hlasitě vyrazily volání o pomoc.

„Držte se pevně sedadel!” zvolal Kurt. „Vyhnout se nemůžu, když se na nás tak zaměřili, ale udělám vše pro to, aby byl náraz co nejmenší/4

Jeho tmavé oči sršely zlobou nad těmi dvěma provokatéry.

„Otočte vpravo!” nařídil jim.

„Ty odjed’ vlevo, hloupý kluku!” smál se princ.

Jeho loď musela v několika okamžicích narazit do středu Kurtova plavidla. V tom okamžiku trhnul hoch kormidlem a zároveň pustil lano od plachty, která se ihned sklopila. Loď se proto napůl zastavila a obrátila se trochu stranou. Náraz princovy lodě nebyl proto přímý, nýbrž zavadil jen kose o příď lodice a minul ji kolem. Ženy, které neměly s námořní plavbou žádné zkušenosti, pocítily i tento náraz velice citelně. Nejvíce byla postižena Magda, neboť seděla úplně vpředu na zobákovém sedadle. Marně se snažila udržet rovnováhu a spadla přes palubu do vody.

„Hele, kuchyňka plave! Vytáhněte ji ven!” zvolal princ a smějíce se pádloval dále.

Tři sestry seděly úplně ztuhlé a jakoby ochrnuté leknutím. Výletníci z ostatních lodí pozorně sledovali děj a připluli blíže, aby pomohli. Naštěstí již nebylo jejích pomoci zapotřebí. Kurt skočil ihned do vody za dívenkou, uchopil ji pravicí a zvedl ji, zatímco se levou rukou přidržoval okraje lodě. Konečně ji přehoupl dovnitř. Během minuty byli obklopeni všemi přítomnými plavidly a kolem bylo slyšet slova největšího rozčilení a zároveň nejhlubšího soucitu.

\5

Magda … spadla přes palubu do vody.

Sám Kurt zůstal úplně klidný.

„Není mrtvá!” zvolal. „Je jen mokrá. Sousede Klassene, vy tam máte místo. Vezměte ty tři dámy na vaši palubu a odvezte je domů.”

„Ale jak, mladíku?‘4 ‘

„To vám hned ukážu.”

„No tak tedy ano.”

Více rukou se napřáhlo a i přes velkou obavu dam se podařilo je přeložit na druhou loď. Sotva se tak stalo, zachytil Kurt znovu vítr do plachty a uchopil kormidlo.

„Hej, to snad ne, mladíku!”

„Ano, ano, to tedy jo, sousede Klassene.”

„Hodný chlapec, tak se tedy drž!”

Loď prince mířila směrem k výjezdu ze zálivu, Kurt udělal to samé. Pečlivě pozoroval plachtu, zkušeným pohledem zkoumal jazykem tlumené vlnobití a jeho oči ostře spočívaly na protivnících. Nyní měl tento odvážný chlapec vítr na své straně, znal svou loď a věděl, že se mu podaří potrestat provokatéry. Nevadilo mu, že proti chudému rybářskému chlapci stojí sám princ, musel pomstít , matku a také Magdu. Tato jediná myšlenka ho hnala stále vpřed.

16 Karel May, OSTROV ŠPERKU

Princ byl příliš málo zkušený na vodě, aby hned od začátku pochopil chlapcův úmysl. Stále více ale pozoroval, že mu hrozí nebezpečí. Neudělal však nic, aby mu unikl. Považoval za zcela nemožné, že by se tento chlapec odvážil proti němu nějak vystoupit. Nyní jeli paralelně vedle sebe ke skalnatému pobřeží, které uzavíralo zátoku po pravé straně. Bylo zde několik pro prince neznámých mělčin, Kurt je však znal velice dobře.

„Haló, dávejte pozor!” zvolal chlapec a otočil příď svého plavidla na ně.

„Haló, kluku, zastav!” zaznělo mu naproti.

„Nemohu, jinak vjedu na útesy!”

„Hrome, nech tedy padnout plachtu!”

„To nejde, jinak bych se od těch útesů nedostal.”

Chytrý chlapec se skutečně dostal do situace, kdy pro něho bylo nemožné zastavit, nebo změnit kurz. Jeho loď byla větší a plachtila, kdežto princova byla menší a byla hnána pouze dvěma nezkušenými veslaři. Ostatně bylo na nich, aby uhnuli mohutnější lodi. Konečně se o to princ pokusil, ale bylo již příliš pozdě. Kurtova loď se přiblížila jako krahujec.

„Héééj, otočte na záď!” zvolal Kurt.

To se stalo s přesným výpočtem. Už jasně viděl, že se oba otočí na levobok, a jeho zvolání muselo mít ten výsledek, že se mu jejich loď postaví stranou.

„Héééj, málo, příliš málo! Držte se, chlapci!”

Po tomto zvolání vyrazil, rychle nechal padnout plachtu, aby pod plnou silou větru nerozbil svou loď a nepotopil ji. Tento náraz byl zcela jiný, než předešlý. Příď lodě narazila plnou silou přímo na střed princova plavidla. Prkna zapraskala, loď se vyzdvihla zádí z vody, a příď zmizela pod vlnami.

Princ se svým přítelem byl vymrštěn daleko do vody, což se neobešlo bez patřičného křiku. Oba byli špatnými plavci a když zahlédli blízké útesy, rychle k nim plavali, neboť zničená loď jim nebyla k ničemu.

I Kurt křičel a byl hozen do vody, ale jen tak naoko. Námořník, nebo pečlivý pozorovatel by si všiml, že jeho výkřiky jsou voláním radosti, a že jeho skok do vody byl zcela dobrovolný. Chlapec byl i přes své mládí velice ostrovtípný a včas si uvědomil možné násled

• 17

ky svého počínání. Kdyby ho princ totiž udal, musel by se Kurt plně hájit. Proto se plácal hodnou chvíli ve vodě a na palubu své lodě vylezl až tehdy, když stáli oba muži na útesu, po pás ve vodě.

„Zastav mladíku a vezmi nás s sebou!” nařídil princ přísným hlasem.

„To nejde, muži. Má loď má hluboký ponor a já se tam nemohu přiblížit. Kdybyste včas uhnuli, nemuseli jste tam teď takhle sedět.”

„Ale můžeš přijet blíž!”

„Při takových vlnách?! Tomu vy nerozumíte.”

„Hrome, kluku, víš ty, koho máš před sebou?”

„A vy snad víte, koho máte před sebou?”

„Já jsem princ ze Sůderlandu!”

„A já jsem zase hodný námořnický synek. Kdo má teď tady na moři větší cenu, já nebo vy?”

„To se ještě ukáže, ty budižkničemu! Přivez k nám alespoň co nejrychleji naši loď!”

„Abyste mohli nastoupit?” /

„Ano.”

„To zase nejde! Prkna jsou proražena a já sám to neotočím. Vždyť vidíte, že se loď už potápí, podívejte, už je pod vodou!”

Skutečně se pod rozbitou lodicí vytvořil trychtýřovitý vír, který ji stáhl do hlubiny. Kurt vylovil svůj klobouk a chopil se kormidla.

„Zastav! Počkej!” nařizoval princ. „Půjdeme k tobě!”

„Ani to nejde,” smál se chlapec, „neboť mám v přídi lodě díru a nabírám vodu! Nemohu si dovolit přibrat na palubu ještě dva muže. Ale řeknu těm vzadu na pláži, aby vás vyzvedli. Nevím ale, jestli se tam najde někdo, kdo nabídne svou loď muži, který se tváří jako vznešený, a přece bije staré paní holí, převrací plavidla, stříká na ženy vodu a hází děti do vody! Takové lotroviny si tu nesmí dovolit žádný chlapec, jinak se mu dostane výprasku od učitele. A ještě navíc by mohl být veřejně zatčen policií. Ať vám jde koupel k duhu a nyní, adieu!”

Odplachtil pryč a s radostí pozoroval, že se všechna plavidla obrátila, aby mu jejich osazenstvo nepokazilo legraci. Když dorazil ke břehu, žádal přítomné, aby prince vyzvedli.

„To nás ani nenapadne, mladíku,” odpověděl jeden starý mořský medvěd a bodře mu podával pravici. „Jsi prima chlap a my se

18 •

postaráme, aby se ti nic nestalo, kdyby tě chtěl ten namočený chytit. Aleje vyzvednout, ne, začíná příliv, hladina rychle stoupne a on, ať vychutná trochu dobré vody! Pokud ho někdo vezme na vlečné lano, nestane se to nijak brzy a už vůbec ne nějakým jemným způsobem. Nemáme vůči němu žádné povinnosti a přece mu nebudeme bránit v koupání. Hlídková loď je daleko na moři a záchranáři chytají ryby za zátokou. Jen ať se tak klidně chvíli plácají!”

*

V jedné z nejhezčích ulic lázeňského městečka stála malebná vila, obklopená dobře pěstěnými stromy a vonícími květinovými záhony. Nájemné za tento byt během sezóny nebylo jistě nijak malé. V současné době byla obydlena norlandským generálem Emilem von Helbigem a jeho rodinou.

Helbig byl zasloužilým důstojníkem a těšil se ze získané přízně u svého krále. Proto měl i nemalý vliv u dvora. Příliš rád se tam však neobjevoval. Jeho jadrné, občas mrzuté, nebo dokonce drsné jednání mu dávalo jasný pocit nevolnosti v kruzích, kde bylo osobní jednání a jeho úroveň velice hodnocena. Nejlépe se cítil ve svém domově a také se staral o to, aby se v jeho okolí pohybovali lidé, kteří jsou mu podobní. Jeho služebnictvo bylo sestaveno pouze z dlouhosloužících vojáků, a hlavně jeho osobní sluha Kunz, jemuž se říkalo ,pravý železožrouť, nemohl žít bez svého pána, ale ani pán bez něho. V dřívějších dobách se poznali na bitevním poli a do dnešního dne byli sobě věrni, jak v dobách mírových, tak i v bitevní vřavě. Kunz znal svého pána a naučil se mu přizpůsobovat. Následkem toho se stal pravým zrcadlovým odrazem svého generála a z tohoto důvodu si k němu mohl dovolit více, než by bylo trpěno někomu druhému.

Generál seděl ve světnici naplněné hustým tabákovým dýmem. Na podlaze, pohovce i židlích leželo jedenáct psů různých ras a velikostí, a zdálo se, že jim uvedený dým dělá velice dobře. Před mužem ležel svazek od generála Klausewitze, který on pilně studoval. Tu se otevřely dveře a hlučným krokem vstoupil muž, jehož by si mohl člověk snadno splést s generálem. Oba měli stejný šedý, vojensky střižený oblek; generálův byl pouze zhotoven z daleko jemnější

• 19

látky. Oba byli stejně staří, byli stejně vysocí a krátce střižené vlasy byly u obou stejně učesány. Také knír obou mužů byl stejný, takže jediným rozdílem bylo, že příchozí měl už jen pravé oko. O levé ho připravil jeden výstřel z pistole. Muž hlasitě srazil podpatky, postavil se do pozoru, položil své krátké prsty na šev kalhot a čekal.

„Kunzi?”

„Pane generále!‘4

Před mužem ležel svazek od generála Klausewitze, který ort pilně studoval.

„Co chceš?”

20*

„Kunzi, nařídil jsem ti, abys ji nikdy nenechával chodit samotnou na taková místa!”

„Buďte milostivý, pane generále! Musíme vychovávat mladou slečnu tak, aby se naučila nemít před ničím strach. V lese nejsou ani tygři, ani chřestýši, srozuměno?”

„Hm a kde jsou mé sestry?”

„Na přední stráži.”

„Jak to?”

„Zaručeně opustily hlavní stan, aby zaútočily na mládence.”

„Pssst, Kunzi, to se tě netýká!”

„Buďte milostivý, pane generále! Skutečně se mě to netýká. Křikla říká, že se nevdá, Hádalka říká, že nemá ráda žádného muže a Řvalka říká, že zemře jako stará panna. Stále se však všechny pídí po špičkách knírů, a když nic neuloví, přijdou domů, strouhají útočné obličeje a křičí, řvou a rámusí s každým, hlavně se mnou. Já dostanu tu zlou z první ruky a proto je mi vlastně cosi po tom, jestli jdou na výzvědy, srozuměno?”

Helbig se smál. On sám trpěl nemálo zvláštnostmi svých sester a tak mu bylo občas velice milé, že měl v Kunzovi skutečně odvážného spojence.

„Kde je Hektor?” ptal se opět. „Je zde jenom jedenáct psů.”

„Excellence, to je zase takový žert od té žlutočervenozelené trojice. Všiml jsem si, že Hektor chybí, a hledal jsem ho. Když jsem procházel kolem dámských komnat, slyšel jsem uvnitř hrozné kňučení, hýkání, kašlání a kvičení. Zavolal jsem psa a rámus se ještě zvětšil. Byl to on, ale dveře byly zamčené. Donutil jsem tedy komornou, aby odemkla a co jsem neviděl?”

„No?”

„Pes trčel v cestovním koši. Bibi, Lili a Mimi si s ním chtěly hrát, ale on strpí pouze veverku. Proto zřejmě Bibi a Lili semtam kousnul a štípnul, a ty vznešené dámy mu za to přivázaly pod nos kornout šňupavého tabáku a zavřely ho do koše.”

„K čertu! Takové zlomyslnosti si budou muset odpustit.”

„Já taky, Excellence. Mám těm dámám taky přivázat pod nos nějaký ten tabák, aby samy viděly, jak tomu zvířeti při tom je?”

„Kde je pes?”

21

„Když jsem ho osvobodil z koše i od tabáku, odskákal pryč. Asi se zotavuje venku na čerstvém vzduchu, srozuměno?”

„On se zase vrátí. Za hodinu půjdeme na procházku, připrav se. Čelem vzad a odchod!”

Kunz vyhověl rozkazu a dupal ze dveří. Za nimi na chvíli zastavil a přemýšlel. Potom pospíchal po schodech dolů do zahrady, kde pracoval u záhonů zahradník.

„Heinrichu, máš čas?”

„Kčemu?”

„Měl bys mi rychle něco přinést.”

„Co?”

„Potřebuju nutně žáby a ropuchy.”

„Žáby a ropuchy?” ptal se zahradník se zjevným úžasem. „A na co, prosím tě?”

„Hm, umíš mlčet?”

„Podle toho —”

„Potřebuju ten zvěřinec pro naše slečny.”

„Ach, nádherné, úchvatné! To tedy hned běžím!”

„Bude to dlouho trvat?”

„Za čtvrt hodiny toho mám plný pytel. Tohle maso je tu dobře k sehnání. Neměl bych ještě přinést několik krabů a mořských pavouků?”

„Kolik můžeš!”

„Dobře, už běžím!”

Velice spokojeně se vrátil Kunz do domu, a postaral se o to, aby nikoho nic nerušilo. Netrvalo dlouho a zahradník přinesl velkou hromadu objednaných živočichů. Oba se plížili k místnosti, ve které byl zajat Hektor. Vysypali pytel do cestovního koše a nepozorovaně se vzdálili. Když šlo o to, aby se něco vyvedlo sestrám, nikdo se takovému konání nebránil.

Generál dosud seděl nad svým Klausewitzem. Tu zazněly venku rychlé kroky. Dveře se prudce otevřely a v největším spěchu vstoupila dlouhá Freya. Její tvář svědčila o velkém rozčilení.

„Emile, bratře!”

„Co je?” . v _

„Ach, nech mě nejdřív vydechnout! Já jsem tak běžela a skákala, že musím nabrat dech do všech končetin.”

22*

„Hrome, a co se stalo?”

„Co se stalo? Co jiného, než ten ďábel, nebo, což je to samé, ,Pomatený princ’!”

„Ach ten; už zase?”

„Zase! Bože, co je to za člověka! Kdybych byla muž, důstojník nebo kavalír, vyzvala bych ho jak —”

Při těch slovech zvedla zaťatou pěst a švihla jí před sebou na znamení potrestání, a udeřila do pohovky, na kterou si mezitím sedla. Nešťastnou náhodou však uhodila vší silou svou kočku a ta, neboť nebyla zvyklá na podobné jednání, s kvílívým mňoukáním vystřelila přes celou místnost a vylétla ven otevřeným oknem. Freya vyskočila a běžela k oknu.

„Pryč! Bratře, Emile, generále, hrome, nevidíš, že Bibi už je taky mrtvá? Mrtvá, rozdrcená, rozlámaná, rozválcovaná, rozmačkaná, rozpolcená! Všechno jenom kvůli tomu hroznému princi!”

„Taky mrtvá, říkáš? A kdo je ještě mrtvý?”

„Můj Bože, ty to nevíš? On ji hodil do vody a —”

Znovu se otevřely dveře a objevila se malá Vaňka.

„Už jsi tady, Freyo? Ano, tvé nohy jsou delší než mé. Oh, já umírám, já mizím, já se rozpadám a rozpouštím se! Udělejte mi místo!”

Sedla si na pohovku a zavřela oči. Nyní začal mít generál skutečně strach.

„Tak už mluvte! Kdo je mrtvý?”

„Mrtvý ne,” zvolala Vaňka, která ještě tedy nebyla úplně rozpuštěná, protože našla tu sílu, aby opět otevřela oči, „nýbrž do vody

„Ó ano, mrtvá, úplně mrtvá, moje sladká Bibi!” zvolala Freya, „Při takovém hrozném pádu přece nemohla přistát živá!”

„Tak hrome!” zahalekal generál. „Chci vědět, kdo spadl do vody! To chci vědět!”

V tom okamžiku to venku zahoukalo, jako kdyby se blížila lokomotiva, a potřetí se otevřely dveře. Vstoupila tlustá Zilla. Nemohla popadnout dech a její obličej byl temně rudý.

„Ach, oh, uh, uuuuh! Oh, oooh!”

Během tohoto kvílivého jekotu jí stékaly z čela a tváří velké kapky potu. Chtěla je setřít, ale v tom velkém rozčilení udělala velice

*23

zvláštní záměnu. Přitiskla svůj kapesník k hluboce se nadzvedávajícím prsům a pot z tváří si setřela svým miláčkem Mimi, veverkou. To malé zvířátko se bránilo ze všech sil proti této hluboké urážce a její vládkyně konečně našla ztracený dech.

„Emile, ty už to víš?”

„Já? Ani slovo! Co se vlastně stalo?”

„Zde, zde už jde sama!”

Skutečně, nyní vstoupila Magda. Pospíšila si ke svému otci a objala ho.

„Nezlobíš se na mě, táti?” .

„Proč bych se na tebe měl zlobit?”

„No, protože mě ten ,Pomatený princ4 hodil do vody.”

„Tebe? Je to možné! Jistě ale jenom omylem!”

„Ne, ale úmyslně. Nesmíš se však na mě zlobit, že jsem utekla tetám. Běžela jsem hned domů napřed, abych se převlékla. Vůbec mi to neuškodilo/’

„To je štěstí! Vyprávěj!”

Jeho nařízení vyhovělo ihned čtvero hlasů a sestry projevily takovou výřečnost, která přiváděla generála na pokraj zoufalství. On však dobře věděl, že tento nezadržitelný proud řeči nesmí přerušit, a proto odevzdaně poslouchal, než byla zpráva dokončena.

„Kam jel princ?” zeptal se potom.

„To nevíme, on pádloval dál.”

„Ke břehu?”

“Ne\

„Takže ještě není doma? A jak se jmenoval ten hodný a milý

chlapec?”

„Kurt Schubert. On má otčíma,” odpověděla Freya.

„Dalo by se říci, že krkavčího otčíma, který ho každodenně bije a nakládá s ním velice zle,” dodala k tomu Zilla. „Kdyby se nezachoval tak šikovně a statečně, byly bychom se utopily.”

„To je pravda,” potvrdila Vaňka. „Musíme mu ukázat naši vděčnost.”

„To hned zařídím,” rozhodl se generál. „Můžete jít.”

Odešly do svých komnat. Když tam dorazily, padl jim do očí nejdříve cestovní koš.

24

F

… žáby, ropuchy a mloci z blízkého rybníku…

„Oh, na toho psa jsme úplně zapomněly!” vzpomněla si Freya. „Pustíme ho ven?”

„Ano, už je dost potrestán a bratr Emil by ho mohl postrádat.”

Nadzvedly víko a ve stejném okamžiku zazněl z jejich rtů trojitý výkřik hrůzy. Jejich pohled padl na obsah koše. Rychle chtěly utéci, ale žlutý oděv Freyi se zachytil o koš, tento se převrhl a vyprázdnil. Veškeré společenství, žáby, ropuchy a mloci z blízkého rybníka, k tomu ještě brouci s obrovskými tykadly a jiné záhadné tvorstvo, které je každým dnem dvakrát vynášeno přílivem na břeh a sbíráno dětmi, aby bylo prodáno cizincům, nyní to vše tedy ťapkalo, cupitalo, hrabalo se, točilo, skákalo, plížilo se a hopsalo, a pospíchalo přes podlahu místnosti, takže po několika okamžicích nebylo na podlaze místečka, kde by mohl člověk bezpečně stát. Žlutá se vrhla na divan, zelená vyskočila na nejbližší židli a červená se vyhrabala nahoru na stůl a dokonce se tam snažila umístit i své nohy.

Během tohoto ne obzvláště estetického sezení, procházel kolem generál s Magdou. Oba chtěli co nejdříve vyhledat malého zachránce. V jejich patách šel, jako za každé Helbigovy vycházky, sluha Kunz. První dva nepřikládali žádnou důležitost křiku, který se vinul z dámských komnat, protože to považovali za pokračování rozhovoru, započatého u generála. Kunz však rychle a nepozorovaně otevřel dveře, a vrhnul rychlý pohled na uvnitř panující situaci. S výrazem vnitřního uspokojení dveře opět tiše uzavřel. Otočil klí

• 25

čem a uschoval ho k sobě do kapsy. Potom pospíchal za svým panstvem.

Generál nejdříve zamířil k pobřeží. Když tam dorazil, právě se otáčela hlídková loď kolem výběžku pevniny a zpozorovala prince i s jeho doprovodem. Rychle ho pospíchala vzít na palubu. Po chvíli přivezla oba úplně mokré muže na pevninu. Pohled na prince v žádném případě neskýtal úctyhodný dojem. Není divu, že oči všech, kteří stáli kolem, na něm spočívaly pohledem plným zadostiučinění a tajných úsměšků. První, kdo mu přicházel naproti, byl generál.

„Výsosti!”

„Excellence!”

»Vy jste si udělal to povyražení, že jste se bavil útokem na loď mých sester?”

„Nesmysl! Loď byla špatně řízena jedním klukem.”

„Tento chlapec umí loď řídit lépe, než leckterý muž. Chcete snad tvrdit, že ten náraz nebyl z vaší strany úmyslný?”

„Já nikdy nelžu!”

„Vy to tedy přiznáváte?”

„Ano.”

„Jste ničema!”

„Dobrá! To je mínění, za které se se mnou budete muset bít.”

„To mě ani nenapadne! Počestný důstojník neposkvrní svůj meč dotekem člověka, který nemá ani trochu vzdělání a cti, a už byl poznamenán jako lotr.”

„Chlape!” hřměl princ.

„Žvásty! Můžete snad zapřít rány prutem, které vám kdysi uštědřil kapitán von Sternburg, protože jste přepadl počestnou dámu? Stopy těch ran jsou ještě dnes patrný ve vašem obličeji. Urozený nebo počestný člověk se s vámi nikdy nemůže bít, aniž by se sám zbavil své cti. Přesto však od vás budu žádat zadostiučinění, nikoliv však zbraní, ale před soudem. To, co jste udělal, není nepozornost ani omyl, nýbrž zločin, spáchaný na mírumilovných lidech. Všichni se snadno mohli stát obětí vaší hrubosti. Člověk může ukázat i princi, proti jakým kriminálním paragrafům jsou tyto zločiny postaveny.”

Princ ho chtěl přerušit, ale nedostal se k tomu. Nyní však odpověděl s výhružnou tváří:

/

26’

„Člověče, mluvíte se mnou takovým způsobem, že se musím domnívat, že jste sešlý věkem a nebo blázen! Budu vás umět přinutit, abyste se se mnou bil, a co se týče paragrafů, mám právě já právo brát je v úvahu. Hlídejte si pořádně vaše sestry i toho mladíka, jinak bych mohl přijít na myšlenku, zeje nechám zavřít!”

Šel a následovaly ho pouze temné pohledy. Tu vystoupil jeden z lodníků a váhavé držel mezi prsty svůj klobouk, když se otočil k Helbigovi. Byl to soused Klassen.

„Vy jste pan generál, a toto malé plavidlo je vaší dcerušky, pokud se nepletu?”

„Ano. Co si přejete?”

„Chtěl bych prosit za toho odvážného mladíka, Kurta!”

„Ach, Kurt Schubert?”

„Ano. On vytáhl z vody milostivou slečnu a tak byste mu mohl udělat něco k vůli.”

„A co?”

„Hra! Už má dlouho pifku na prince, protože on urazil jeho matku. Dnes to bylo něco jako odplata. Princ chtěl totiž přejet vaši slečnu dceru, ale to se mu nepodařilo, protože Kurt velice dobře rozumí svému řemeslu. Potom však mladík udělal lov na prince a potopil jeho plavidlo. Princ musel zůstat ve vodě a čekat, až bude vyloven. Nyní podá na mladíka žalobu, jak jste sám slyšel, a bylo by dobré, kdyby nějaký vlivný muž se za Kurta postavil. Že si to zaslouží, o tom vás každý může ujistit.”

„Skutečně? Kde žijí jeho rodiče?”

„Tam, v předposlední chatě. Ta žena je vzorná, ale muž je hráč a pijan. V obchodě nehne ani prstem. Mladík musí vydělávat a živit celou rodinu. Za to dostane dostatečný výprask a o to méně jídla. Jeho matka pochází daleko odtud a musela být kdysi velice krásná, ale dostala se do špatných rukou. Byla kdysi zasnoubena s kormidelníkem jménem Schubert, ten se však ale zřejmě potopil v nějakém dalekém moři, neboť se již nikdy nevrátil. Tento chlapec je jeho syn. Matka se nechtěla vdávat, ale byla k tomu donucena, a přišla sem i se svým novým mužem. Lepšího chlapce, než je Kurt, nenajdete, a on si zaslouží, aby byl vzat do ochrany proti princi. Také my všichni ostatní uděláme své, až ho bude žalovat.”

Generál podal muži svou ruku.

• 27

„Ten chlapec zachránil mé dceři život a rozumí se samosebou, že jsem mu patřičně vděčný. I vám děkuji, jednáte tak, jak by měl jednat správný soused. Takže se tento Kurt princi hned pomstil?”

„Ano, a to tak dobře a podle všech pravidel, že by to nikdo z nás lodníků neuměl udělat lépe.”

„To mě velice těší!”

„Ale říkat se to nesmí. Před soudem je pochopitelně na havárii vinen sám princ. Ten mladík manévroval tak šikovně, že to bude snadné dokázat každému odborníkovi.”

„Takže chlapec nemá jen odvahu a duchapřítomnost, ale také rozvahu a chytrost?”

„Tolik, kolik potřebuje! Nejednou řídil záchranný člun a ve volných chvílích leží v knihách, které si vypůjčuje. Je to báječný chlapík! Je mezi námi dost zcestovalých námořníků, rozumějících do základů lodnímu provozu a znajících i cizí řečí a vše ostatní k tomu. Chlapec se od nich učí, ale tajně, aby nebyl potrestán, protože jeho otčím to nemá rád.”

„Hezké, já se podle toho zařídím! Je tu muž, který přivezl na břeh mé sestry?”

„To jsem já sám.”

„Bylo zapomenuto vám zaplatit. Zde máte!”

Soused Klassen poděkoval za bohatý dar a potom šel s generálem a Magdou k obydlí Kurta.

Když tam dorazili, nikoho neviděli, ale z chaty se ozýval potlačovaný pláč. Generál vstoupil dovnitř, ale málem ucouvl před pohledem, jaký se mu naskytl.

U zdi stál, nebo víceméně visel, Kurt. Jeho obě ruce byly svázány silným řemenem a smyčkou připevněny k silnému hřebíku takovým způsobem, že chlapec nemohl téměř dosáhnout na zemi ani špičkami nohou. Kurtova vrchní část těla byla obnažena a krvavé pruhy svědčily o tom jak surově a nehorázně s ním bylo zacházeno. Také podlaha byla zkropena krví. V této pozici visel i nyní, ale jeho ústa již nevydala ani hlásku, jeho oči byly podlité krví a kolem jeho úst mohli vidět bílou pěnu. Vedle něho ležely hole, jimiž byl trest vykonán. ? ?

V nejzazším rohu seděla matka se zavázanou hlavou. Dostala přes ni několik ran, ale nezdálo se, že by byla vážně zraněna. Na podlá

28

ze v její blízkosti ležely tiše plačící čtyři malé děti a na pryčně seděl muž, který spáchal tyto ohavnosti. Jeho kostnatá postava a nepříjemné rysy obličeje vyvolávaly nanejvýš odporný dojem, a na první pohled bylo poznat, že se nachází v podnapilém stavu. Vůbec se nestaral o nečekané hosty.

Když Magda spatřila chlapce, jehož si tak rychle oblíbila, vyrazila ze sebe výkřik bolesti a přiběhla k němu.

„Ach, Bože, táti, to je on! Pomoz mu táti, rychle, rychle!4’

Generál přistoupil blíže a napřáhl svou ruku k chlapci. Tu opilec rychle vstal a uchopil ho za paži.

„Stát! Co tu chcete?”

„Nejdříve osvobodit chlapce, člověče!”

„Ten dům patří mně a ten kluk taky! Vypadněte pryč!”

„Jen pomalu! My odejdeme, ale ne dříve, dokud nevykonáme svou povinnost.”

„Ven s vámi! Nemáte tady co rozkazovat a já nic takového ani nestrpím.”

Sevřel pevně generálovu paži, ale tento ho odstrčil.

„Chlape, opovaž se mě ještě jednou dotknout, a uvidíš, co se stane! Je toto váš otec, děti?”

Jedno z těch malých přikývlo.

„A je toto vaše matka?”

„Ano.”

„Kunzi, sundej toho chlapce!”

„Jen to zkuste!” vyhrožoval lodník a vzal do ruky hůl.

„Kunzi!”

Sluha dostal pokyn, kterému hned rozuměl. Vyběhl ven a brzy se vrátil s policií a několika lodníky. S jejich pomocí byl muž spoután. Nyní bylo možné Kurta osvobodit. Ten byl natolik zbit, že téměř pozbyl vědomí a nemohl kolemstojící poznat. Aby potlačil bolest a nekřičel, kousal se do rtů a do jazyka. Také matka byla následkem úderů do hlavy jako omámená, a mohla jen trhanými slovy vysvětlit, co se stalo. Chlapec přišel domů bez peněz, a když jeho otčím slyšel, jak jednal s princem, od kterého mohl třeba i něco vydělat, nemohl udržet svůj vztek a napadl matku i chlapce tímto nelidským způsobem. Policie ho odvedla.

r

• 29

Přítomní sousedé ošetřili jejich rány octem a potom je zavázali. Kurt se mohl opět obléknout. „Ubohý chlapec!14 mínil generál. „Nechceš pryč z tohoto domu?*’

NeC

„Proč ne.”

„Zůstanu s mou matkou.”

„Ach, hodný chlapec! A kdyby šla pryč i ona?’*

„A sestřičky taky?”

„Ano.”

„A otec ne?”

„Ne.”

„Tak tedy půjdu, milostivý pane; ale kam půjdeme?”

„Ke mně. Postarám se o vás. Musím nyní domů. Doprovodíš mě, nebo tě to příliš bolí?”

Chlapec se usmál, ale současně se zdálo, že se stydí.

„Už vícekrát jsem takto vypadal, a musel jsem hned potom pracovat.”

„Tak pojď!”

Generál položil matce, která stále seděla na svém místě jako ochrnutá, peněženku do klína a opustil dům. Magda chytila chlapce s dětskou láskou za ruku.

„Chudáku Kurte! Jsi tak hodný a odvážný, že jsi mě vytáhl z vody, a musíš se za to ještě nechat bít. Bolí to moc, viď?”

Jeho mladistvý obličej se rozjasnil.

„Už ani trochu.”

„A je to pravda?”

„Ano.”

Dívenka nemohla tušit, jaký vliv má jedno jediné slovo, jediný pohled, nebo stisknutí ruky. Nepustila chlapce, dokud nedošli do domu generála.

Zde se jim naskytl zvláštní pohled. Na chodbě stál veškerý služební personál a domlouval se přes zavřené dveře se třemi ženskými hlasy, které prosily, nařizovaly, volaly, kňouraly a hekaly.

„Co se děje?” ptal se generál.

Odpovědět chtěli všichni najednou, ale nakonec zvítězil ječivý hlas komorné.

30

„Co se děje, Excellence? Neštěstí, velké, hrozné, nečekané a nehorázné neštěstí!”

„Jaké?”

„Jo, to my nevíme.”

„Otevřete!”

„To nemůžeme, klíč je pryč!”

„Tak počkejte!”

Přistoupil ke dveřím a zaklepal.

„Kdo je uvnitř?”

„My!” odpověděly vřeštivě tři sesterské hlasy.

»Vy jste se zamkly?”

„Ne,” zaznělo trojhlasně.

„A co se tedy stalo?”

„Otevřete a přiveďte pomoc! Místnost se hemží —”

„Nestvůrami —” řval druhý hlas.

„Hady —” dodal třetí.

„Mloky a draky —” ozval se opět první.

A začalo to zase vřeštit ve všech možných i nemožných tóninách:

„Saně, roupi, tasemnice, chameleóni, ó pojďte, padám ze stolu, já ze židle a já z divanu. Pomoc, pomóóc!”

Nyní pokynul Kunz zahradníkovi, který byl přirozeně také přítomen a podíval se dolů.

„Ach,” mínil, „to jste špatně hledali! Klíč leží tady dole na zemi!”

„Sem s ním!” nařídil generál.

Otevřel dveře a tu se naskytl pohled, jenž nejen pána, ale i služebnictvo přivedl k hurónskému smíchu.

„Kdo to udělal?” ptal se pán.

„Já ne,” odpověděli všichni.

„Tak! Odkud se tu tedy vzali ti živočichové?”

„Tady z toho koše,” oznamovala Freya.

„Ach,” prohlásil generál a krátce pohlédl na svého osobního sluhu. „Takže se můj Hektor proměnil v tuto havěť! Výtečné; dělejte, ať jsou z baráku pryč!”

Odešel.

„Tak pryč s tím! Chopte se toho!” nařídila Freya a její sestry s tím živě souhlasily.

Zahradník pokýval vážně hlavou.

‘31

w

*

„Hektor se proměnil v tuto havěť? Hm, nebezpečné! Můj sluha tady není, ale je v zahradě!”

Odešel. Také Kunz protáhl svůj obličej.

„Hektor? Hm, to byl vždycky nějaký podivný tvor, který měl Čerta v těle. Ale já nemohu sloužit dámám, jsem osobní sluha pana generála!”

I on odešel. Ani Magda, ani jiná služebná si netroufly pochytat tyto odporné živočichy. Konečně se ke dveřím dostavil Kurt, který se zatím ze skromnosti držel zpět. Slečny ho spatřily a začaly jásat.

„Zde přichází zachránce! Kurte, milý Kurte, odstraň tuto havěť!”

„Kam?”

„Kam chceš, hlavně pryč odtud!”

Viděl otevřený převrácený koš. Opět ho postavil a uzavřel do něho všechny ty hrozné tvory, když je v rychlosti pochytal.

„Tak, mé milostivé slečny, nyní je můžete nechat odnést.”

Dámy opustily své pozice, v nichž byly obléhány.

„Děkujeme ti, mladíku!” zvolala Zilla. „Už od nás nesmíš nikam odejít!”

„Ne, ty zůstaneš u nás!” souhlasila Vaňka.

„Přirozeně,” potvrdila i Freya, „on zůstane tady! Musí především najít mou ubohou Mimi, která se ztratila. A potom musí zjistit, kdo nám zahrál tento zlomyslný kousek, protože my se musíme pomstít!”

„Pomsta!” zvolala také Vaňka.

„Pomsta!” vykřikla i Zilla. „Trojitá pomsta a pan nadporučík von Wolff nás podpoří všemi silami!”

KAPITOLA DRUHÁ

Nebe a peklo

Uprostřed daleké roviny se zvedal rozeklaný vrchol z mohutných čedičových skal. Svou špicí se dotýkal mraků a své nohy táhl daleko po zemi, jako z nebe spadlý titan, nebo z nitra země prudce vymrštěný Kyklop, který již několik tisíciletí dřímá, aby se zotavil z gigantických bojů, jimiž byl svrhnut z Olympu, nebo vyhnán z Orkánu na denní světlo.

Na jeho špici stál odpradávna hrad, nazývaný Himmelstein, Nebeský kámen. Nebyl nikdy dobyt ani zničen, neboť jeho poloha to zcela vylučovala. Zub času však nepřetržitě nahlodá val jeho zdi, a když přišel do majetku královského domu, bylo nutné ho od základů opravit. Také jeho zařízení a vybavení bylo přizpůsobeno nárokům nové doby. Nyní patřil jako soukromý majetek princi Hugovi, zvanému ,Pomatený princ’.

Zhruba v polovině tohoto kopce, na severní straně, ležel mnišský klášter. Na straně jižní se nacházel klášter jeptišek. Tato dvě duchovní zařízení byla téměř stejně stará jako hrad a byla mu i velice podobná. Když se člověk podíval zdola na jejich obvodové zdivo, působily dojmem pevností, ale uvnitř byly i kláštery přizpůsobeny požadavkům současnosti a nabízely svým obyvatelům a obyvatelkám veškeré pohodlí, které ,Pastýři Krista’ a ,Nevěsty nebe’ vyžadovali.

Hluboko dole na patě kopce leželo mezi plodnými poli a zelenými háji, táhnoucími se pomalu do svahu, malé rozkošné městečko. To bývalo rejdištěm rytířů a hrdinů, a dnes je podřízeno starému zámeckému pánovi. Svými poddanými byl však spíše nenáviděn a obáván, než ctěn a milován.

NEBE A PEKLO

•33

Když kráčíme východně od městečka, dostaneme se do hluboké úzké rokle. Skrz ni prorazila voda cestu a poháněla kolo mlýna, který visel jako vlaštovčí hnízdo na příkrých skalách.

Okolí tohoto opuštěného mlýna bylo více, než romantické; bylo hrůzné. Rokle se nazývá Pekelná rokle, a tak se nikdo nesmí divit, že se mlýn jmenoval Pekelný mlýn. Hrad se nazýval Himmelstein, Nebeský kámen, a v obou klášterech byly připravovány po nebi a blahu prahnoucí a žíznící duše. Proto říkával městský člověk, nebo venkovan z okolí, když chtěl vylézt na kopec, že chce nahoru k nebi. Naopak, když zamýšlel odnést zrno do mlýna, prohlásil: „Jdu do pekla.” Nahoře tedy nebe a dole peklo. Mělo toto označení své oprávnění v souvislosti s obyvateli obou, i s jejich konáním?

Pekelný mlýn platil již dlouhou, dlouhou dobu v širém okolí za hrůzostrašné místo, z něhož by měl Člověk spíše utíkat, než ho vyhledávat. Byl dějištěm tragédií, jejichž průběh nikdo přesně neznal, a právě z toho důvodu měl jazyk příležitost to temné vyšperkovat ještě vetší hrůzou, takže vznikla řada hrůzných pověstí, které se rozšířily daleko za hranice okresu.

Starý rodokmen pekelných mlynářů se v rodinném životě, ale i ve vnějších záležitostech vyznačoval různými nehodami. Poslední se utopil v šumícím mlýnském proudu, jeho vdova musela prodat majetek a potom odešla a zmizela beze stopy.

Skutečně nebylo snadné sehnat kupce a jen velkým přičiněním agenta se podařilo prodat mlýn alespoň za polovici skutečné ceny. Nový majitel byl vysoké postavy, s jakou se na jihu setkáme jen vzácně. Pocházel z Norlandu a nebyl to katolík, proto se duchovní otcové i matky, bydlející nad ním, na něho nedívali příliš přátelsky. Opustil svou vlast, a třebaže nebyl příliš majetný, mohl se zde za ušetřené peníze stát majitelem něčeho, čemu se říká výhodná koupě.

Bylo to na počátku podzimu. Mlýnská kola stála, neboť majitel měl mnoho práce s odvozem a ukládáním skutečně bohaté úrody. Už byl přivezen zase další vůz, naplněný žitnými snopy, před už tak plnou kůlnu. Mlynář se svou rodinou, čeledíny a služebníky se usadili pod stromem, aby snědli svačinu po dlouhé práci.

Mlynářka byla jedna z těch žen, které, třebaže se potýkají s každodenní prací a dřinou, nikdy nestárnou. Stále dobrá a veselá mysl měla vliv na postavu i rysy tváře a léta šla kolem, jako bouře kolem

34

Nejzvláštnějšími osobami v tomto kruhu byli bezesporu oba chasnícl

dubu; třesou a klepou, ale dokážou pouze to, že se jeho kořeny zavrtávají stále hlouběji do půdy. Vedle ní seděla její dcera, věrný obraz matky, silná a veselá dívenka, jejíž povaha a krása by dokázala spoutat muže, jenž by pomýšlel i výše, než na obyčejnou dceru mlynáře.

Nejzvláštnějšími osobami v tomto kruhu byli bezesporu oba chasníci. Ten první měl nejlepší léta již za sebou. Byl dlouhý a silně stavěný a jeho nosu by se mohl člověk snadno polekat. Výraz jestřábí nos’ neříkal nic, ale vůbec nic tomuto dílu obličeje, který při správném postavení majitele v souladu se správnou polohou slunce na obloze mohl vytvořit až pět metrů dlouhý stín. Vůbec nejzajímavější na tom nose bylo, že s každým pohybem, slovem a myšlenkou chasníka měnil svou barvu, postavení a byl schopen doslova tančit ve tváři.

NEBE A PEKLO

•35

Dokonalým protikladem byl druhý chasník, který nos neměl vůbec žádný. Asi ho při nějaké nehodě ztratil a nyní měl jeho hlas takový zvláštní tón, jaký je u beznosých lidí nevyhnutelný. Levou nohu měl amputovánu pod kolenem a proto používal dřevěnou protézu, která byla kvůli větší trvanlivosti okována silnými železnými pásy.

„Tak jak to vypadá, Klausi?” ptal se mlynář dlouhonosého. „Uskladníme ještě dnes nějaké to žito?”

„To se rozumí samosebou, mistře Uhligu.”

Během těchto slov přikývl a zároveň se špička jeho nosu zvedla, potom hned klesla a konečně se vrátila do svého, status quo. Nikomu to nebylo nápadné, protože si na pohyblivost tohoto velkého zvláštního orgánu již dávno zvykli.

„Jestli nepřijde bouřka!”

„To ji ani nenapadne.”

Aniž by pohnul hlavou, šmejdil nos sem a tam, aby potvrdil majitelova slova.

„Ale Brendel už ti dnes nepomůže.”

„Já?” ptala se dřevěná noha překvapeně. „A proč ne, smímli se zeptat?”

„Hnědák je chromý, musíš s ním odjet ke zvěrolékaři.”

Na všech tvářích se rozlil úsměv plný očekávání. Každý věděl, že Brendel nemá k ničemu větší odpor, než k jízdě na koni, a když teď udělal mistr takovou poznámku, aby mu nahnal strach, chtěl ho vyprovokovat, aby vyprávěl opět svou historku, kterou již sice všichni znali, ale on ji při každé příležitosti vždy opět vyhrabal.

„Jet na koni? A ke zvěrolékařovi? Proč? Nemůžu běžet?”

„Ne, je to příliš daleko.”

„Tak pojedu.”

„Pojedeš na bělouši, už se musí zase jednou pořádně proběhnout.”

„Ať jede raději Klaus. Byl strážným u kyrysníků a rozumí tomu tedy lépe než já. On nechá bělouše pěkně řádit.” „Klaus musí zůstat u vozu. Snad nemáš strach?” „Já mít strach? Proč? Já ale na koni nejezdím a taky nikdy nepojedu!”

„A když ti to nařídím?”

‘

36

„Hm, to je zlé,”

„Proč?”

„Já nesmím jet na koni.”

„Proč? Ven s tím!”

„Vždyť to už všichni víte.”

„Víme? A co?”

„O tom slibu.”

„Žvásty! Jaký slib?”

„Že po celý život nepojedu nikdy na koni.”

„Jo, k čertu! A proč vlastně?”

„No, když to nevíte, tak vám to musím vyprávět, protože byste si jinak mohli myslet, že nechci poslechnout.”

„No, !”

„To bylo tehdy, když jsem byl chasníkem v Nedělním mlýně. Jednoho krásného dne přišel koňský handlíř a nabídl nám koně, jablečňáka. Zvíře nebylo příliš vysoké, ale dobře stavěné a udržované. Navíc bylo označené, že sloužilo v armádě, u husarů. Potom ho koupil majitel půjčovny koní a protože kůň byl pobožný a nosil trubače, dostal se občas do divadla. Stává se, ano, že v některých kusech musí herec přijet na skutečném koni. Potom se musí zadní schody v divadle upravit tak, aby po nich kůň vyjel a vstoupil přímo na jeviště. Když bylo zvíře ještě starší, prodal ho majitel koňskému handlíři a od něho jsme ho koupili my.”

„Byl skutečně ještě užitečný?”

„I ano. Byl jen trochu líný na hubu,*) jak se to stává koním i lidem. Čím je člověk starší, tím více pozbývá jemný cit v hubě. Když ho jednou chytil rapi, museli jsme ho nechat jít, protože se nedal vůbec řídit.”

„A ty jsi na něm taky jezdil?”

„Samozřejmě, tehdy jsem ještě nesložil žádný slib. Jednoho dne odpoledne jsem musel do města. Sedl jsem si na jablečňáka a jel. Dokonce jsem se tam dostal velice dobře. Protože jsem měl k obstarání velice mnoho věcí, mohl jsem pomýšlet na pozdní návrat. Musel jsem jet přes Divadelní náměstí, které můj kůň dobře znal. Naneštěstí hráli kus, který jsem tehdy ještě vůbec neznal, i když jsem ho

*) Jankovitý (pozn. překl.)

NEBE A PEKLO *37

později viděl a hrozně dobře si ho zapamatoval. Tak se to stalo a přivedlo mě to k slibu, který jsem potom složil.”

„Jak se ten kus jmenuje?”

„Jmenuje se ,Němá z Portici’. Tam vystupuje chlap, jistý Masanielo. Je to rybář, který udělá rebelii a přijede na jeviště na živém koni. Právě k tomu používali dříve mého koně a on neznal jen ten kus a hudbu, ale i cestu z ulice až nahoru na pódium a to velice dobře.”

„Aha!”

„Ano! A nyní přichází to neštěstí. Já tedy na něm jedu přes Divadelní náměstí a uvnitř začali právě hrát na tympány, bubny a trumpety a spustila muzika, mému koni velice známá. A ať je to jak je to, najednou naspicoval uší, začal funět, vzpínal se a zamyšleně kýval hlavou. Hudba znovu zazněla, hřměla a burácela uvnitř a národ neapolský zpíval slova, jenž jsem se potom naučil zpaměti, protože zavinila mou smůlu:

Ctěn a chválen

budiž hrdina slávou ověnčen,

mír nám dal vítěz

svou hrdinnou slávou ověšen

Vypadalo to zrovna tak, jako by i ten kůň znal ta slova zpaměti. Často tam nahoře stál jako ,hrdina a vítěz4, svou ,hrdinnou slávou ověšen’, a už nebyl k udržení. Mohl jsem křičet, volat, nadávat, klít, dupat, bouchat rukama i nohama, jak jsem chtěl, nic nepomohlo, Ať je to jak je to, když chce být taková kreatura hanebná, tak je hanebná!”

„Takže se splašil?”

„Přirozeně! Mílovými skoky se rozběhl k divadlu. Já jsem byl v té době v posledním učňovském roce a abych se vytáhl, šlohl jsem starému mlynáři jeho dýmku z mořské pěny a jeho velké kanonýrské boty, které čvachtaly kolem mých nohou asi tak, jako dvě staré roury od kamen kolem zrnka hrachu. Bílé moučné kalhoty, bílý moučný kabát a k tomu bílá moučná čepíce, tak jsem seděl na tom bílém oři. Ten znal svou cestu velmi dobře. Jako opice vyšplhal po schodech nahoru, potom to šlo dozadu úzkou chodbou, kde svítilo

38”

pouze jedno jediné světlo a byl jsem proto otloukán o všechny

strany, a když jsme konečně dorazili do lepšího světla, viděl jsem

jeviště a kulisy. Byla tam spousta lidí, mezi nimi i Masanielo na

novém šimlovi a vítězný pochod měl začít. Ó, běda!”

„Snad jsi nevjel na jeviště?” ‘

„A kam jinam, když byl tak líný na hubu! Levicí jsem musel držet dýmku z mořské pěny a pravicí jsem se z plných sil tiskl k tomu dobytku, když už se mnou nechtěl kamarádit. Teď začal uvnitř zpívat Chór pomsty, podle stejné melodie jako před tím:

Ještě dnes hrdý bude litovat přísahám, i když je slávou ověnčen, nepřátelská ocel zničí vítěze i když svatozáří je ověšen

Tu udělal můj šiml obrovský skok, kterému se říká ,langade’ a v příštím okamžiku letím doprostřed neapolského národa. Má dýmka z mořské pěny vletí do obličeje rebelovi Masanielovi, má pravá vysoká bota se otáčí vlevo, levá zase vpravo, dolů z nohou. Jedna letí mezi muzikanty, druhá dokonce mezi diváky, protože ať je to jak je to, byly mi příliš velké a široké. Ten pravý šiml potom kousal toho falešného, falešný zase začal proti pravému vyhazovat. Byl z toho pohanský skandál a vražedné divadlo. Celý národ neapolský s celým Chórem pomsty se na mě vrhnul, strhnul mě z koně, opona padá přímo před očima publika, diváci sedí a řvou smíchy, ale já jsem byl valchován šedesáti pěstmi, až mi praskala kůže, a když jsem opět přišel k vědomí, ležel jsem venku před divadlem. Byl jsem celý roztrhaný a špinavý, kanonýrské boty se přede mnou kroutily, jako by měly koliku nebo bolení těla, mou dýmku zabalili do trojcípé čepice, ale troubel nebyla vůbec k nalezení. Vedle mě stál šiml s výrazem, jako by spolkl chór pomsty a nemohl se ho zbavit a vlevo stál četník, který čekal jen na to, až popadnu dech, aby mě mohl potom zavřít.”

„To si tě vzal skutečně s sebou?”

„Přirozeně. Dokonce i s šimlem. Musel jsem na policejní strážnici, kde jsem dostal příšernou důtku. Šiml si z ní nic nedělal, ale já o to více. Potom jsem se odporoučel pryč. Venku za městem jsem nechal

NEBE A PEKLO *39

šimla zastavit, roztáhnul jsem všech deset prstů, i kanonýrské boty nahoru ke hvězdám a složil zlostnou přísahu, že nikdy v životě už nevsednu na takovou bestii, protože ať je to jak je to, měl jsem toho tentokrát víc než dost/’

„Ale jak to bylo potom, u vojska?”

„Byl jsem přijat k jezdectvu a nastoupil jsem k husarům. Potom mě ale přeřadili k infanteríi. To byly zlé časy, na které nikdy nezapomenu!”

„Proč tě přeřadili?”

„Protože mě nikdo nedostal na koně! A když mě chtěli vysadit z druhé strany, rychle jsem zase slezl na protější. Koni se přitom vedlo dobře, neboť, jak se to taky občas stává, má záda byla vždy tmavě modrá a ve věznici jsem si zařídil stálý hlavní stan.”

„A jaké to bylo u infanterie?”

„Lepší, alespoň do té doby, než přišla válka. Byl jsem vždycky dobrosrdečný chlap a nemohl jsem jen tak zastřelit člověka, nebo mu dokonce projet bajonetem skrz tělo! A tak, když začaly brumlat kanóny a měl jsem taky jít zabíjet, dělal jsem, jako by mě trefila kulka a lehl jsem si do příkopu. Potom ale přijela kavalerie, byli to kyrysníci, a kůň jednoho strážmistra mi šlápl na koleno, ať to vezme čert! Naštěstí byli odraženi, a když jsem chtěl nakonec utéct, několik nepřátelských pacholků mě napadlo. Měl jsem jít s nimi, ale nechtěl jsem. Tak se jeden rozpřáhl šavlí a protože jsem se v tom okamžiku otočil, nezasáhlo ostří záda, ale tak těsně mi zasvištělo kolem tváře, že mi useklo nos! Už jsem ho nikdy nenašel a na tom celém neštěstí má vinu tady dlouhý Klaus. On byl tím strážmistrem, jehož kůň mi přišlápl koleno, takže jsem nemohl vzít do zaječích. Nohu mi potom uřízli, protože, ať je to jak je to, dostal se do ní zánět.”

„Ale nech to být, starouši!” prohlásil druhý chasník. „Já jsem za to nemohl. Neříkal jsem ti, že si máš lehat do příkopu. A když už jsme se takhle jednou našli, už tě nikdy neopustím.”

Podal mu ruku a Brendel ji pohnutě stiskl. Starý strážmistr mu již mnoho let byl věrný a držel se ho. Vždy se k němu choval tak, aby mu ulehčil ztrátu nohy i nosu.

Jídlo bylo u konce a lidé se zvedli, aby šli opět po své práci. Anně, dcera, se zabývala úklidem, když roklí projel jezdec a při pohledu na hezké děvče se zarazil. Potom popohnal svého koně do rychlejšího

40*

cvalu. Před stolem zastavil a seskočil. Viděla, že to musí být vznešený pán.

„Dobrý den, mé hezké dítě!” pozdravil. „Mohu se zeptat, kdo jsi?”

„Jsem dcera mlynáře,” odpověděla.

„To není pravda, mlynář nemá dceru!”

„Ano, ale ten předešlý.”

„Ach ták!” protáhl a zamyslel se. „On je tu vlastně nový mlynář! A odkud přišel?”

„Odnaproti, z Norlandu.”

„Ach, jak se jmenuje?”

„Uhlig.”

„A ty?”

„Anně.”

„Hezké jméno, mé dítě. Mohu u vás dostat sklenici mléka?”

„Kolik si přejete.”

„Tak mi ho přines tam do té besídky.”

Přivázal svého koně k nejbližšímu stromu a kráčel k besídce. Po nějaké době Anně přinesla žádaný nápoj. Hleděl na dívku pohledem, při němž se začervenala, a uchopil ji za ruku.

„Řekni, máš už nějaký poklad?”

„Jsou zde takové otázky zvykem?” odpověděla.

„Nejen zde, ale všude. Musím vědět, jestli máš nějakého milého.”

„Proč?”

„Jsi roztomilá dívka a pokud jsi ještě svobodná, musíš být mou!”

„Děkuji. Raději vám hned řeknu, že už jsem zadaná.”

„Ach! Komu?”

„To je moje věc.”

„Taky dobře! Ale polibek máš snad i pro někoho jiného?”

„Ne!”

Pokusil se ji k sobě přitáhnout, ale nepodařilo se mu to. Stejně málo však mohla ona osvobodit svou ruku z jeho pevného sevření.

„Ne? Tedy si ho vezmu!”

„To neuděláte!”

„Proč?”

„Protože to nestrpím!”

„Uvidíme.”

NEBE A PEKLO *41

Chytil ji i druhou rukou, ale ona ho odstrčila plnou silou zpět.

„Nechtě mě jít! Mám ještě hodně práce a nemohu se tady prát s cizinci!”

„Ale já se peru rád a hlavně, když se jedná o tak hezké děvče, jako jsi ty!44

„Ale zdá se, že se vám při tom vždy nedaří.”

„Jakto?44

„Je to vidět na vašem obličeji. Zůstaly tam jizvy a jsou dosud velice dobře patrné. Pusťte mě, nebo budu vědět, jak se bránit!4’

„Žvásty! Polibek!”

Skutečně ji objal a našpulil rty. Ona se však rozpřáhla a dala mu takovou facku, že ji ihned pustil. Vyběhla ven z besídky.

„Hrome!44 zvolal. „Toho budeš litovat!44

Pospíchal za ní a podařilo se mu ji dohonit.

„Pusťte mne, vy drzoune, nebo budu volat o pomoc!44 vyhrožovala.

„Tak volej!44 odpověděl a pevně ji k sobě přitiskl.

„Pomoc!44

Ani nemusela volat, neboť mezitím vyhlédl mlynář ze dveří a nyní rychle přiběhl.

„Pane, co chcete? Pusťte ji!44

„Ne dřív, než dostanu svůj polibek!44

„To si počkáš, chlapečku!44

S těmito slovy ho mlynář chytil silně za ruce a cizinec ihned bolestí dívku pustil.

„Pse! Dovoluješ si mě napadnout?44

„Mluv se mnou slušně, chlapče, nebo ti ukážu, jak se máš chovat k poctivým lidem! Zde stojíš na mém pozemku!4’

„Nebo ty na mém! Víš, kdo já jsem? Znáš mě?44

„Ne, a ani po tom nijak netoužím. Vystřel odtud!44

„Až se mi bude chtít! Poslouchej, já jsem princ Hugo, jemuž patří ten hrad!44

Mlynář se při těchto slovech trochu lekl, ale přece jenom se ještě ovládl.

„Tomu věří, kdo chce, ale ne já! Královský princ se nevnucuje žádné slušné měšťanské dívce!”

1

42

Vyskočil na koně a odjel. Jeho cesta vedla nahoru hradní ulicí…

„Občas přece, když se mu zlíbí! Já žádám svůj polibek! Pokud ho dostanu, jsem připraven ti odpustit.”

„Má dcera nebude líbat nikoho, kromě toho, který má na její lásku právo. A kromě toho mi nemáte co odpouštět, ani to nejmenší. Jsteli skutečně princ Hugo, projevím vám dlužnou úctu, ale nemohu za to, že se chováte tak, že jakákoliv úcta není možná.”

„Ohó! Jsem tvůj pán a ukážu ti, jak se ke mně máš chovat!”

„To já dobře vím! Mám úctu před Bohem, poctivě pracuju a platím své daně. Nikdo nemůže žádat víc. Nenechám urážet své dítě a sobě nadávat.”

„Urážet? Nadávat? Člověče, může být pro tebe i tvou dceru větší čest, než že se mi líbí?”

i

NEBE A PEKLO *43

„Za takovou čest děkuju! Vypijte slušně své mléko, královská Výsosti, a budete mi vždy vítán. Jinak bych si musel vaši přítomnost zakázat!”

„Dobrá, jak chceš! Budeš na mne vzpomínat!”

Vyskočil na koně a odjel. Jeho cesta vedla nahoru hradní ulicí, která stoupala v četných zatáčkách a zákrutech k výšinám. Procházela nejdříve kolem ženského, poté kolem mužského kláštera. Několik set kroků za tím posledním stála malá kaplička. Uvnitř byl obraz Madonny, známé svými zázraky a proto se tento boží stánek stával dvakrát ročně cílovou zastávkou mimořádného procesí. To potom bylo na kopci velice živo a celé místo se změnilo v obrovské poutní a rozjařené shromaždiště. Páni faráři dali Svaté Matce Boží pokyn, aby vykonala nějaký mimořádný zázrak, prodávali růžence a obrázky, a měnili své požehnání za cinkající kov, který jim v těchto dnech tekl do kapsy silným proudem.

Nyní byla ulice i kaplička prázdná a za ní se ozýval hlas, který, jak se zdálo, vydával nějaké rozkazy. Princ objel na koni budovu a zpozoroval asi šestnáctiletého chlapce. Ten se snažil naučit před ním sedícího psa nějaké triky. Přitom ale konal ještě jednu činnost, která se dala každopádně nazvat zvláštní.

Pes spatřil prince a zavrčel. Chlapec se otočil, uviděl jezdce, ale ve své práci se nenechal vůbec rušit. Nebyla to jen ta práce, ale ještě něco jiného, co prince rozzlobilo. Přijel blíže a ptal se ostrým hlasem:

„Co tu děláš, kluku?”

Tázaný se nenamáhal ani zvednout. Bezstarostně se podíval nahoru a odpověděl velice vzdorným hlasem:

„To přece vidíte! Natírám si vysoké boty.”

„Ale čím?”

„Olejem.”

„Ten je přece z věčného světla zde v kapličce!”

„Ano, ale je pro mé vysoké boty velice vhodný.”

„Jak jsi se sem dostal z Kassu, chlapečku?”

„Z Kassu? Kde to je?”

Nyní se princ zarazil. Zpozoroval zvláštní a nanejvýš nápadnou podobu tváře, se kterou se nedávno setkal. Po podrobnějším zkoumání chlapcova obličeje se zeptal:

44* Karel May, OSTROV ŠPERKU

„Nejmenuješ se Schubert?”

„Ne.”

„A nejsi nevlastní syn rybáře z mořských lázní Kass?”

„Vždyť jste slyšel, že ani nevím, kde ten Kass leží!”

„Jak se tedy jmenuješ?”

„Franz Geissler.”

„Geissler? Tak se přece jmenuje zámecký správce.”

„To je můj strýc, já jsem teď u něj.”

„Na návštěvě?”

„Navždy! Můj otec, který byl jeho bratrem zemřel, a tak si mě vzal ksobě.”

Tato slova byla vyřčena tónem, z něhož bylo zřejmé, že otcova smrt byla pro chlapce nanejvýš lhostejnou událostí.

„A co u něho děláš?”

„Já? Nic!”

„Přece musíš něco dělat a učit se?”

„To není zapotřebí. Já budu sluhou nebo podkoním u pomateného prince’/4

„Ach! Kdo to říkal?”

„Můj strýc. Až princ přijede, vše bude domluveno.”

„Tak tedy dostane sluhu, z něhož se velice zaraduje, když maže své boty olejem z věčného světla! To by měli vidět ti pobožní otcové!”

„Pobožní? Ať mi nadávají! Pojď, Tiras, já jsem hotov!”

Vstal, odnesl lampu do kapličky a zmizel i se svým psem mezi stromy, rostoucími po obou stranách silnice.

„Hm,” bručel princ, „vzácně drzý neotesanec! Ale takoví jsou

velice často ti nejúčelnější, které může člověk najít. Ale takovou

podobnost jsem ještě neviděl! Skutečně jsem ho měl za lodnického

kluka z Kassu, který si na mě jednou vzpomene! Kdoví, jak té po

doby budu moci jednou využít/’ ,

Pokračoval dál svou cestou a dostal se k hradu. Vrata byla široce otevřená, neboť zpozorovali jeho příjezd. Správce Geissler stál připraven ho přivítat a za ním ti obyvatelé zámku, které v rychlosti sehnal dohromady.

„Královská Výsosti, jaké je to překvapení! Kdybych byl tušil, že nás obšťastníte svou přítomností, jistě bych byl —”

NEBE A PEKLO

•45

„To stačí! Víte, že chci vystupovat jako soukromá osoba, kdykoliv zavítám na hrad Himmelstein. Jsou mé pokoje v pořádku?”

„Stále, milostivý pane!”

„Tedy vpřed!”

Seskočil z koně, otěže hodil čeledínovi a kráčel přes hradní nádvoří ke schodům, které vedly do jeho komnat. Byly to stejné místnosti, v nichž bydleli staří obyvatelé; pouze zmizelo staré bukové zařízení a nábytek, aby udělal místo zcela novému vybavení. Také místo starých kulatých oken byly vsazeny nové broušené tabule, které svítily při západu slunce jako roztavené zlato daleko do okolí. Z tohoto místa vyjížděli staří rytíři za svým řemeslem, lupičstvím, a z tohoto místa pokračoval i princ v této ušlechtilé a aristokratické zábavě, ačkoliv odlišným způsobem, přiměřeným k přítomné době.

Vešel do svého obyčejného obývacího pokoje a usedl na pohovku.

„Stalo se něco?” „Nic zvláštního, Výsosti.”

„Vaše rodina se rozrostla?”

„O jednoho synovce, jehož jsem se musel ujmout, když jeho otec zemřel.”

„Potkal jsem ho a myslím, že je to dobře vychovaný chlapec.”

Obličej správce se zatemnil.

„Ten chlapec je venku se svým psem. Doufám, že si nevysloužil nevoli milostivého pána nějakým nevhodným jednáním?”

„Ani v nejmenším! Naopak, dobře jsem se s ním pobavil. Seděl se psem za kapličkou, ze které vytáhl věčné světlo a mazal si boty jeho olejem. Byl bych zvědav na obličej zbožného pátera, kdyby ho při této činnosti přistihl.”

„Promiňte mu, Výsosti, tento zlomyslný kousek! Ten mladík * nemá skutečně pojem o těžkém hříchu, kterého se tak dopustil.”

„Nesmysl! To ať si vyřídí se Svatou Matkou Boží! Takovým chlapcům bychom neměli podobné kousky příliš vyčítat, jinak z nich vychováme slabochy, nebo ustrašené myši. Jinak jsem se divil mimořádné podobnosti s jedním chlapcem, za něhož jsem ho málem považoval. Čtete noviny?”

„Tak trochu.”

1

46 •

„Našel jste tam zmínku o mém dobrodružství s generálem von Helbigem?”

„Pochopitelně. Vůbec nechápu tu obrovskou bezohlednost ta

mějších úřadů, s jakou tento případ vyřešily. Princ ze Súderlandu

proti špinavému lodnickému klukovi, potom je tu ještě otevřené

jednání a dokonce se vynášejí tresty! Takoví soudci by měli být vy

mrskáni ze země!” ‘.

„Tak trochu zvláštní to bylo. Já jsem udal mladíka a generál zase udal mě. Byl jsem odsouzen k několikaměsíčnímu trestu ve věznici a osvobodil jsem se od něho jen díky milosti krále. Chlapce neodsoudili a já musel uhradit i soudní výlohy! To jsou zvláštní norlandské způsoby, chachacha! Od té doby, co se stal syn kováře korunním princem a cikánský parchant vévodou von Raumburg, není královská krev ničím jiným, než šťávou z vagabundů. A takovému pochybnému pronárodu dají za ženu mou sestru Astu!”

„Je pravda, že generál Helbig toho rybářského chlapce adoptoval?”

„Adoptoval, to ne, ale téměř! Vzal ho i s matkou k sobě a chce se postarat o jeho výchovu. Jednoho dne, ale přijde doba, kdy s tímto pronárodem zúčtuji! Jak to ale vypadá s komtesou?”

„Je zdráva, jeli však povolnější, to nemohu říci.”

„Kde je?”

„V zahrádce.”

„Stýká se s ní někdo?”

„Jenom já a moje žena, jak ráčila Výsost se vší přísností nařídit.”

„Půjdu za ní, ale abych nezapomněl, teď mě napadá, že v Pekelném mlýně je nový majitel.”

„Ano, muž z Norlandu jménem Uhlig.”

„Co je to za lidi?”

„Jak se říká, jsou to takoví tišší a pracovití lidé. Od základu rozumí svému řemeslu a jsou výtečnými zemědělci, alespoň to tak vypadá. Lepší chléb a mouku, než dělá on, jsem ještě neviděl.”

„Takže nakupujete stále v ,pekle’?”

„Ano.”

„A faráři?”

„Ne. Mlynář je protestant, proto s ním nechce mít vedoucí proviantu bratrů nic společného.”

NEBH A PEKLO

•47

„Má Uhlig děti?”

„Jednu dceru.”

„Svobodnou?”

„Zasnoubenou.”

„S kým?”

„Náhodou jsem to slyšel: s jedním domácím učitelem ze své země, který za ní co nejdříve přijede na návštěvu.”

„Jen, aby ji našel!”

Tato slova byla vyřčena zvláštním tónem. Správce na něho pohlédl, ale žádný výraz překvapení nedal najevo.

„Ach, milostivý pán už dívku viděl?”

„Ano, když jsem přijížděl.”

„Znám vkus Jeho Výsosti a proto jsem si předsevzal, že vás na hezkou dceru mlynáře upozorním.”

„Je ještě místo.”

„Hm, ti dva jsou nebezpeční a věc by se mohla prozradit.”

„Dostat je nepozorovaně nahoru by přece neměl být takový problém?”

„To ne, ale setkala by se s komtesou, čemuž bychom nemohli zabránit. To by mohlo být nebezpečné! Výsost by ji musela uzavřít do nějakého vězení, kdyby se snad zdráhala.”

„Zdráhat se bude, to jsem už zjistil.”

„Milostivý pán s ní již mluvil?”

„S ní i s jejím otcem. Chtěl jsem od ní polibek, byl jsem však velice ostudným způsobem odmítnut. Kdybych byl zůstal ještě chvíli déle, myslím, že by mně vypráskali!”

„Takovým způsobem s vámi jednali?! Jsem vám k službám, Výsosti!”

„To se rozumí samosebou. Než se však rozhodnu k nějakému kroku, musím promluvit s komtesou. Především si zapamatujte, že se nikdo nesmí dozvědět o mé přítomnosti zde. Chci zůstat nevyrušován!”

Tam, kde padaly mohutné čedičové skály do hloubky od hradních zdí, byla malá zahrádka. Tady pěstovaly urozené ženy minulých dob nejnutnější kuchyňské rostliny. Princ to místo nechal předělat na hezkou květinovou zahradu. Třebaže ji obklopovaly silné

48 • Karel May, OSTROV ŠPERKO

zdi, opírající se o hranu skal, několik střílnám podobných otvorů dovolovalo výhled na překrásné okolí.

Před jedním takovým otvorem stála měkkým mechem pokrytá lavice, schovaná v hlubokém stínu břečťanu. Nyní zde seděla mladá dáma, snad dvaadvacetiletá. Na sobě měla bílé negližé, oblečení podobné noční košili, které zdůrazňovalo její kypré mladistvé půvaby. Modrý hedvábný pásek prozrazoval útlost jejích boků. Bohaté světlé vlasy padaly v malebném nepořádku z jejího temene dolů na měkká ramena, jejichž čistá bělost svůdně prosvítala průhlednou látkou. Šíji i krk měla nepokryty a také rukávy byly pouze krátké, takže nádherně formované paže byly až k rameni obnažené. Jemná látka obepínala těsně boky a nohy a malé jemné nožky vězely v tureckých pantoflíčcích. Vše působilo tak, že dáma mohla být jednou z Frýnií, které dokážou vhodnou toaletou zdvojnásobit své vnady a spoutat nepřekonatelně své oběti jako had, jenž okouzlí svým pohledem nevinného ptáka, takže mu není schopen uletět.

Když se však člověk zahleděl do krásného obličeje, do věrných a dětsky čistých očí, bylo téměř nemožné si myslet, že by tohle sladké stvoření bylo schopné takové vypočítavosti. Dalo by se spíše předpokládat, že to oblečení á la Kleopatra na sebe nevzala z vlastního volného rozhodnutí, ale byla k tomu donucena z rozličných jiných důvodů. Na jejím čistém jasném čele se utvořila hluboká vráska zármutku a koutky jejích malých úst byly pokleslé. Ve své trudnomyslnosti hleděla do dálek, kde se zhušťovala modř do stále větší hloubky. Tuto modř, tuto hlubokou vlhkou modř měly i oči, ze kterých vyzařovala touha nespoutaná beznadějí.

Zazněly kroky. Otočila se a zahlédla prince. Najednou se její obličej rozzářil jasným slunečním třpytem, vyskočila, rozpřáhla paže a rychlými kroky mu spěchala vstříc se zjevnou radostí.

„Hugo, můj Hugo! Konečně, konečně!”

Objal ji a pevně k sobě přivinul. Ležela na jeho srdci a trpěla žhavé polibky, jimiž pokrýval její ústa i tváře.

„Tosko, má sladká, báječná Tosko! Konečně je mi zase dopřáno být s tebou!”

Posadil ji vedle sebe na lavici a ještě těsněji ji přivinul. Také ona ho objala svými pažemi kolem krku. Tu si uvědomila, jak nedostatečně je zahalena a její mysl se vrátila k otázce, která ji už mnoho

~lt*

NEBE A PEKLO

•49

měsíců pobuřovala. Silně červenajíc se mu rychle vytrhla, o krok ustoupila a co nejvíce se zahalila do nedostatečných šatů,

„Co je? Co se ti najednou stalo?” zeptal se.

„Hugo, kde je mé oblečení? Nechtějí mi dát nic z toho, co jsem si s sebou přivezla a nutí mě, abych se odívala do těchto šatů. Vždyť by mně to mohlo zabít!”

„Znám jenom jeden šat, který by tě mohl zabít, totiž šat Herkula, který byl otráven.”

„Ó, také tyto šaty jsou plné jedu, hrozného jedu! Dej příkaz, aby mi vrátili zase ty mé, jinak se sama sebe bojím!”

„Dostaneš je za předpokladu, že budeš poslušná.”

„A jak si tu poslušnost představuješ?”

„Budeš plná lásky!”

„Nebyla jsem snad stále plná citu? Nejsem dnes zrovna taková?”

„Myslím tu lásku, kterou dává žena muži.”

„I té se dočkáš, ale nejdříve se musím stát tvou ženou. Mám svou čest a tu jsem dala v sázku. Obětovala jsem ti veškerou svou svobodu i radosti, protože sis to tak přál. Měla jsem údajně odjet, abychom svedli pohledy, které chtěly naši lásku objevit. Tebou určený čas již dávno uplynul a stále jsem ještě zajatá, nesmím s nikým mluvit, a když jednou přijdeš za mnou ty, musím se s tebou dohadovat kvůli lásce, která není hodná tebe ani mě! Už mě nemiluješ!”

„Víc, než kdy jindy, to ti přísahám! Proč se však dohaduješ s mou láskou?”

„Nemohu ti ji zatím dát!”

„Tedy nemůžeš. Myslíš na korunu, kterou snad budu jednou nosit, ale ne na štěstí, jenž u tebe hledám, ale nenacházím!”

„Proč se musím stále schovávat? Proč mi bereš mou výbavu a dáváš mi šaty, ve kterých by se styděla i tanečnice?”

„Protože láska slaví své vítězství právě v takových překrásných a vzrušujících šatech, které dokážou přitáhnout mou touhu a podpořit tvou nádheru. Pojď a sedni do mého klína, rád bych si s tebou zalaškoval.”

Její pohled se zatemnil a snažila se ještě více zahalit.

„Takže stále ještě jako dosud. Já jsem doufala a vytrvala, já jsem se modlila a plakala, marně! Déle čekat nebudu. Učiň mě svou ženou, otevřeně, nebo prozatím tajně, jinak mě nech odejít pryč.”

50

„Nemůžeš dosud opustit hrad Himmelstein, Tosko, okolnosti to nedovolují. Ví se, že jsi neodjela, dokonce se tuší, kde te schovávám. Tvůj návrat není možný, dokud se nestaneš mou manželkou.”

„Tak ji ze mne učiň!”

„Ještě to nejde. Překážky, které vyvstaly už dříve, nebyly ještě dosud odstraněny, naopak se spíše zvětšily. Než je překonám, uplyne dlouhá doba.”

„Dal jsi mi své slovo!”

„Dodržím ho. Pojď!”

Vzal ji za ruku a táhl ji opět k sobě. Váhavě se poddala.

Mezitím vydal zámecký správce své rozkazy a vyhledal svou ženu, která byla v kuchyni.

„Kde je princ?” ptala se.

„V zahradě.”

„Není tam i komtesa?”

„Ano. Jenom doufám, že už zmoudřela!”

„Co myslíš tím ,zmoudřela’?”

„Že odhodí svůj vzdor proti němu.”

„Jo, vy muži jste velice chytří, ale často jste politováníhodní. Poslušnost vůči princi by byla největší pošetilostí!”

„Jak to?”

„A to ti ještě musím všechno vysvětlovat! Miluje ji, ne?”

„Hm, on miluje všechny.”

„Dobře, řeknu raději, zeje vzrušen její krásou, protože hezká je. Dá se říci, že jsem ještě hezčí dívku neviděla. Slíbil jí, že si ji vezme. Zatím ale chce jenom využívat její krásy. Ona to však tuší. Prozradil se tím, že ji dal obléknout do těch neslušných šatů. Pokud ho uposlechne, bude ztracená, neboť on se jí nasytí a zapomene na ni. Potom zemře tady na hradě, nebo dole v ženském klášteře. On se zaručeně postará o to, aby zmizela. Tím, že mu ale odpírá jeho přání, ho nakonec přivede tak daleko, že nakonec udělá tu nerozvážnost, že si ji vezme. Ale k tomu je zřejmě zapotřebí více talentu, než má ona, k tomu je potřebný přesný rozpočet, jemná taktika, která se dá nalézt jen u skutečně zkušených žen.”

„Žvásty! Vy ženské jste všechny zkušené ažaž! I ten nejmladší pulec dokáže v dnešní době přelstít a překonat každého muže.”

„Ták! Ty ses snad taky nechal přelstít od nějakého pulce?”

NEBE A PEKLO

•51

„Ne, ale od tresky!”

„A co myslíš tím slovem, snad ne mě, he?”

„Koho tím myslím, to si snad můžeš, poslouchej, co to bylo za výkřik? Nevolal někdo o pomoc?”

„Málem to tak znělo! Ale kdo by tady volal o pomoc?”

„Bylo to v zahradě, poslouchej, ještě jednou a, potřetí! Přichází to blíže. Ještě vyvolá skandál svou neopatrností! Musím dolů!”

Správce pospíchal do zadního dvora, odkud vedla malá vrátka do zahrady. Toska měla přístup jen do tohoto dvora, a pokud se tam objevila, bylo postaráno o to, aby tam nebyl nikdo ze služebnictva. Byla zajatkyní v každém slova smyslu a všichni se snažili co nejvíce utajit její přítomnost.

Když přišel správce dolů, přibíhala mu vstříc Toska s vlajícími vlasy, pronásledovaná princem. Geissler ji chtěl zadržet, ale unikla mu. Oba muži ji hned pronásledovali po schodech nahoru a podél chodby do rohové komnaty, která byla Toskou obývána. Dveří dosáhla ve stejném okamžiku s princem. On ji vstrčil do místnosti, rychle vstoupil za ní a zavřel dveře. Zatímco k ní byl otočen zády, sebrala ze stolu nůž a schovala ho k sobě pod šaty.

„Tak, můj poklade!” smál se. „Takový malý lov je zajímavý, hlavně, když mi nemůžeš uniknout.”

„Myslíš?” odpověděla udýchána s dmoucí se hrudí. „Teprve teď tě poznávám! Teprve teď je můj pohled jasný a prohlédl zvrhlost tvé ničemné duše! Opusťte mne, pane, už spolu nemáme co do činění!”

„Skutečně? Myslím si, že než se rozejdeme, užijeme si ještě něžné rozloučení. Pojď na mé srdce, má sladká, spanilá holčičko!”

Sehnul se, aby ji objal. Tu vytáhla nožem ozbrojenou ruku ze záhybu šatů a vykřikla:

„Opovažte se na mě sáhnout!”

Při jejím důrazném výkřiku přece jenom ucouvl.

„Á, zajímavé! Stejně jako na jevišti. Prozrazujete velký divadelní talent!”

„Možná, ale nebudu jen hrát, ale ihned jednat! Opusťte mou místnost, nebo zavolám všechno služebnictvo!”

„To by vám stejně nepomohlo, komteso! Tito lidé jsou v mých službách a jenom mne poslouchají. Chcete mě vyslechnout?”

i

APDF MERGER DEMO

52*

„Opovažte se na mě sáhnout!9

„Tak mluvte, ale zkraťte to a nepokoušejte se ke mně přiblížit, jinak použiji svou zbraň! Znáte mě!”

„Skutečně vás znám! Vím, že jste byla jedináček a dostalo se vám spíše chlapecké výchovy. Jezdíte na koni, cvičíte, střílíte a šermujete, to všechno vím. Ale ten nůž mi žádný strach nenažene!”

„Nevěřte tomu, klidně ho použiji a s jakým úspěchem, to se teprve ukáže.”

Zdálo se, že princ mírně vystřízlivěl. Ještě ucouvl a dodal:

„Úspěch znám už předem! Nejste první ptáček, kterého zkrotím. Buďme otevření/’

„Ó, nebojte se, že se vám budu podbízet!”

NEBE A PEKLO

•53

„Tedy poslouchejte, komteso! Hrad Himmelstein je častěji obydlen dámami, které s sebou pnvezly krásu a lásku. Když se podvolíte mým rozkazům, prožijete rozkoš všech blažeností a ještě vás později bohatě odměním. Pokud se ale nepodvolíte, zemřete po letech ve vězení, z něhož se nikdy nedostanete. Tak si vyberte!”

Zbledla, příšerně zbledla.

»Vy jste ďábel!” vydechla konečně. „Takového satana jsem já milovala.”

„Ano. Milovala jste mne a následovala, stejně, jako všechny vaše předchůdkyně,” usmíval se. „Skutečně si myslíte, že vás pozvednu po mém boku? Byla jste stydlivá, po čertech stydlivá a zdrženlivá a já jsem se snažil tento směšný pocit ve vašem nitru umrtvit tím, že jsem vám dal příslušné šaty. Ale nepomohlo to. Buď mi ale budete patřit, nebo nikdy neopustíte tyto zdi. Vyberte si!”

Její oči se zaleskly.

„Vybrala jsem!”

„Jak?”

„Jste mi odpornější, než ten nejhnusnější červ, plazící se po zemi!”

„Dobrá, váš osud je zpečetěn! Odvedu vás do vězení!”

„Ještě nejsme tak daleko, mám dosud svůj nůž!”

„Nečiňte se směšnou! Je zde dost rukou, které vám ho mohou vyrvat!”

„Zemřu tedy jako zajatec, ale s vědomím, že jste se mě nesměl dotknout!”

„To vědomí vám rád ponechám, i když bych ještě mohl dostat myšlenku, abych vás získal jako spoutanou a zneškodněnou.”

„Zbabělý, hnusný darebáku!”

„Děkuji, ale pro všechny případy vám musím říci: jakmile se dostanete do vězení, stanete se majetkem sluhy, jenž vás bude krmit. On bude šťastnější než já!”

„Obludo!”

„Ještě jednou, vyberte si!”

„Zvolila jsem si, a zabiji se na místě! Doufám ale ve spravedlnost Boha. On mě neopustí a vás potrestá!”

„I tohle vědomí vám ponechám. Jsme hotovi. Adieu!”

54

Opustil místnost a uzamkl ji zvenčí, aby nemohla ven. Když přišel do svých komnat, zazvonil. Objevil se zámecký správce.

„Všiml si někdo něčeho?”

„Ne.”

„Zůstane nepolepšitelná a já se jí vzdám.”

„Co nařizuje Vaše Výsost ohledně komtesy?”

„Půjde do vězení!”

„Promiňte, to nepůjde.”

„Proč?”

„Jsou zde pouze dvě bezpečné kamenné kobky a jsou obě obsazeny. Ty dvě poslední dosud nezemřely.”

„Ještě ne?! Zřejmě žijí příliš přepychově!”

„To ne, ale obě byly jadrně zdravé a já nemohu své svědomí zatížit vraždou.”

Princ se cynicky zasmál.

„Ano, vím, že jste majitelem velice jemného svědomí. Vaše žena o těch dvou ví?”

„Přirozeně ví, že tady obě byly, ale neví, kam se poděly. Nikdy jsem nepovažoval za nutné ji zasvětit do všech mých tajemství a činů.”

„To je pochopitelné. Jinak byste se mohl dočkat příchodu takových zajímavých citů, které jsou nazývány žárlivost. Nyní mi taky došlo, proč ty dvě ještě žijí. Byly hezké, jak ta zpěvačka, tak ta guvernantka.”

„Snad si nemyslíte, Výsosti, že—” zakoktal správce rozpačitě.

„Hlouposti! Známe se, ale nebudu se hádat! Takže pro komtesu není dole místo. Co si myslíte, jak by to vypadalo u jeptišek?”

„To by bylo praktické! Tam bude dobře uložena a navždy uschována pro Jeho Výsost. Vsadím se, že bude v krátké době převychována tak, že bude vaše návštěvy toužebně očekávat!”

„Myslíte, že mají tyto sestry tak dobré výchovné metody?”

„Zajisté!”

„Přísné?”

„Ó ne, ale příkladné! A příklad je stejně mocný v lásce, jako ve strachu, v obavě, zlobě nebo v nenávistí. Příklad vychovává lépe, než hrozba nebo trest. Promluvte si o tom s opatem!”

?

NEBE A PEKLO 55

„Vím, že by ji klidně převzal, ale to nebezpečí! Bude mluvit proti jeptiškám.”

„Žvásty, to nevadí. Nikdo neřekne ani slovo dále, a ony seji spíše pokusí přemluvit. Mají v klášterním kostelním dvoře takový roh, ve kterém, kdyby se tam kopalo, se nenajde nic jiného, než pozůstatky novorozených dětí.”

„To není možné! Kdo by byli otcové?”

„Mniši, kdo jiný!”

„U všech čertů!”

„Ano, tito pobožní otcové a matky se mají navzájem velice rádi a tato čedičová skála nemá nadarmo tak hluboké rozsedliny a podzemní chodby.”

„Ledacos se mi již doneslo, ale o takových stycích mezi oběma kláštery jsem nikdy neslyšel. Jste si naprosto jistý?”

„Páter Philippus, kuchyňský mistr, je mým osobním přítelem a nemáme před sebou žádná tajemství.”

„Potom jste mne tedy přesvědčil a půjdu hned za opatem. Komtesa musí pryč už jen proto, aby uvolnila místo pro mlynářovu dceru.”

„Ach, to ještě dnes ?”

„Uvidíme.”

„Dovolí mi Výsost podotknout, že je nebezpečné zmocnit se osoby bydlící poblíž hradu. A pokud by se to mělo stát ještě dnes, nebezpečí vzroste! Při takových věcech je dobré trpělivě vyčkat na příhodný okamžik.”

„Nemohu tady čekat, dokud se nenaskytne příhodný okamžik.”

„Ale Výsost by se mohla znovu vrátit.”

„Myslíte, že našinec je pánem svého času, jako kdejaký obyčejný člověk?”

„Jsem přesvědčen o opaku. Vaše Výsost rozhodne a já poslechnu!”

„Mimo jiné, mám pro vás ještě jeden úkol, jehož vyřešení pro vás nebude vůbec snadné. Znáte prince von Raumburg?”

„Kterého?”

„Generála, který se při posledním spiknutí v Norlandu kompromitoval a byl odsouzen k doživotnímu trestu.”

„Znám ho.”

56* Karel May ? ? OSTROV ŠPERKŮ

„Dokázal mi odeslat tajným

způsobem několik řádek. Přiro

zeně touží po svobodě, ale já pro

něho nemohu nic udělat, ales

poň ne oficiálně. Navíc ani ne

mám sympatie královských ro

din z Norlandu. Ten trapný pří

pad z mořských lázní Kass ještě

zvětšil tuto trhlinu. Ale nejsem

proti, udělat Norlandským něja

ký dobrý trik, který by je pozlo

bil. A právě největší rozpaky by

chom jim jistě nachystali, kdyby

se princi von Raumburg podaři

lo utéci. K tomu však potřebuje

Opat pomoc zvenčí a já jsem připra

ven mu ji v plné míře poskytnout, přičemž se každopádně velice rád spolehnu i na vás.”

„Jsem vám k službám! Jakým způsobem bych se na té věci měl podílet?” ‘

„Raumburg musí přirozeně přes moře, ale ne hned, to by bylo velice neopatrné. Není jenom politickým zajatcem, ale byli ještě té dobroty, že ho zažalovali z trestných kriminálních činů a on by musel být vydán zpět i z ciziny. Na moře se může odvážit, a to ještě pod cizím jménem teprve tehdy, až se přežene roztrpčení nad jeho útěkem. Proto potřebuje získat azyl, kde najde do té doby bezpečí. Bude to na hradě Himmelstein! Bude u vás bydlet jako váš příbuzný. To je pasivní účast, kterou po vás žádám. Okolnosti ukážou, jestli zůstane při tom, a nebo ještě potom budete muset zasáhnout aktivně. Nyní mi přinesete něco k zakousnutí a potom vyrazím za opatem.”

Za půl hodiny již kráčel dolů po hradní cestě, směrem ke klášteru. Zde uvedl do pohybu obrovské železné klepadlo a konečně se objevil bratr vrátný, aby si prohlédl žadatele o vstup. Samozřejmě poznal prince, který na tomto místě dost často pobýval, a ihned roztáhl obě křídla vrat, aby ho s hlubokou poklonou přivítal a zasypal ho žehnajícími slovy. Poté zatáhl za zvonec, který visel na zdi a po několika

NEBE A PEKLO «57

okamžicích se shromáždili všichni obyvatelé tohoto Bohem požehnaného místa.

Přistoupil opat. Byl to člověk obdařený plností těla, takže jeho průměr dosahoval téměř jeho délky. Obličej muže se blyštil tukem, mastnotou a oddaností a jeho řeč voněla nebeským kadidlem a božskou ambrózií. Nejdříve doprovodil prince do refektáře a potom do jídelny, kde bratr mistr kuchařský s pomocí bratra sklepníka předložili rychle a uctivě čestný pokrm. Třebaže k tomu neměli moc času, nebylo téměř ničeho, co by si ještě mohl člověk přát. To dávalo jasný důkaz, že tito pobožní bratři se od světa odloučili duševně, ale tělesně s ním zůstali ve velmi úzkém spojení.

Na konci hostiny projevil princ své uznání a požádal opata o procházku místnostmi kláštera. Zakázal si ale jakýkoliv další doprovod. Byl veden kostelem, kuchyní, sklepy, všemi celami až ven, do klášterní zahrady. Ta nebyla rovná, neboť to nedovoloval terén, ale táhla se pomalu nahoru do kopce, směrem k hradu. Byla obestavěna kolem dokola vysokou a dobře udržovanou zdí a v nejvyšších místech se nalézal klášterní hřbitov, kde odpočívala těla bývalých obyvatel, zatímco jejich majitelé se nyní procházeli v nebeském světle. Každý kříž označoval místo, kde se tělo změnilo v prach. Princ s opatem kráčeli mezi těmito hroby, na nichž zasadily pobožné ruce různé vonící kvítí.

„Zde odpočívají otcové kláštera?” ptal se Hugo.

„Kteří vešli do domu blahoslavených,” odpověděl opat.

„A matky tam dole mají svůj vlastní hřbitov?”

„Ne. Oba kláštery byly založeny pobožným rytířem Theobaldem von Himmelstein ve stejnou dobu a on rozhodl, že otcové i matky jsou z toho samého řádu a proto budou odpočívat na stejném místě při věčném spánku. Mír budiž s jeho i jejich popelem!”

„Otcové leží odděleně od matek?”

„Ne, i když za jiných okolností to nebývá zvykem. Ale stojí psáno: ,Nebudou se oddávat a oddaní nebudou!’ Andělé a blahoslavení nemají žádné pohlaví a žádnou jinou radost, než radost v Pánu. Proto mohou ti v Kristu zesnulí bez pohoršení ležet vedle sebe. Jejich duše krouží kolem božího trůnu, jsou očištěni od veškeré špíny tohoto života.”

„Smí se navštívit i klášter pobožných matek?”

58

„Je to dovoleno pouze vyvoleným.”

„Mohu se i já mezi ně počítat?”

„Poníženě vás o to žádám.”

„Musím se přiznat, že v duchovních věcech jsem trochu neznalý. Jejich klášter není přece v úředních vztazích s tímto?”

„Přece ano. Ani abatyše, ani jiná ze sester nemá právo vést kostelní obřad, to smíme jenom my.”

„Takže se v důsledku vašich kazatelských poct s pobožnými sestrami stýkáte dost často?”

„Velice často, protože musím provádět i hlavní dohled nad sesterským domem. Máli být celebrovaná mše, udělen svatý sakrament, nebo provedena jakákoliv jiná mše svatá, musím tam jít já, nebo jiný z bratrů.”

V tomto okamžiku se princ sehnul, sáhl mezi výhonky keře a vytáhl předmět, který si pozorné prohlížel. Také opat ho zahlédl a mírně zbledl.

„Jste fyziolog, Velebnosti?”

„Ne příliš.”

„Ale přece dost k tomu, abyste mohl zjistit, co je to za předmět. Prosím, podívejte se na něj ještě jednou pořádně.”

„Hm, dutá kost nějaké husy, alespoň se domnívám.”

„Ano, kost je dutá, ale tvor, na jehož noze se nacházel, byl ještě velice mladý, protože tvorba kostí jen málo pokročila, takže oba klouby jsou celé chrupavčité. Možná to bylo jehně, ale jeho kosti přece nepohřbíme ve svěcené zemi?”

„Tato kost nebyla zahrabaná, ale ležela tam volně.”

„Ale před tím ležela snad několik let zahrabaná v zemi.”

Schoval pečlivě kost na stejném místě a potom pokračoval: „Musí to být něco neopakovatelného, tedy úřad duchovního pastýře. Žádný kníže ani král nemá tu moc, která je dána jemu.”

„Ano, Pán svým sluhům propůjčuje tu největší moc! Mohou odepřít věčnou blaženost, ale na druhou stranu dokážou otevřít nebeské brány.”

„Jaké to musí být sebevědomí, stát na místě Boha a být zástupcem toho, k němuž se každý přibližuje v důvěřivé úctě. Nebývá tato moc někdy zneužita, velebný pane?”

NEBE A PEKLO 59

„To by byl hřích proti Svatému Duchu, který by ho nikdy neodpustil!”

„Nikdy?”

„Nikdy.”

„Takže by nebyl odpuštěn ani občanskou spravedlností.”

„VaŠe Výsost se mýlí. Zde ne

má občanský zákon právo spo

lurozhodovat, neboť takový pří ^ Tat0 kos[ nebyla zahrabaná>

pad patří výhradně jen disciplí ale ležela tam volně/’

ně kněžského stavu.”

„Chci vám vyprávět jeden případ: král, vyznavač samospasitelné církve, aby od sebe odvrátil velké nebezpečí, uzavřel tajnou smlouvu s protestantským vládcem sousedního státu. Ještě před uzavřením této smlouvy věděl, že svá ustanovení nedodrží a žádal o radu svého zpovědníka. Ten mu odpustil a poznamenal, že jeho jednání je správné, protože druhá smluvní strana patří ke kacířům. Ten zpovědník byl, jak jsem se následně dozvěděl z jistých okolností, pod vlivem jedné staré cikánky, tudíž pohanky. Ta se jmenovala Zarba a on jí oznámil, nevím, zda dobrovolně nebo pod nátlakem, sdělení krále.”

„Nemožné! Cikánka!” zvolal opat, ale jeho dříve červení zářící obličej pojednou zbledl.

„Ano, cikánka. I já ji znám a mám tuhle zprávu přímo z jejich úst. Každopádně tím sledovala nějaký úmysl, který jsem bohužel nedokázal prokouknout.”

„Králův zpovědník? Nebyla to jen pekelná pomluva?”

„Ne. Ona vyhledala faráře v jeho bytě a dostala jeho přiznání, sepsané dokonce ve dvou exemplářích. Jeden opis dala nedávno mně a druhý schovala pro mého otce krále.”

„Ach, zvláštní!”

Obrovské krůpěje potu stály na jeho Čele. Díval se tupě před sebe a nedokázal k princi pozvednout svůj zrak. Princ na něj hleděl s úsměvem.

„Ano, velice zvláštní! Nyní je tento zpovědník opatem a dostal od krále uznání za věrné plnění úřadu.”

60*

„Co udělá Excellence s opisem, který se nalézá v jeho rukách?”

„O tom jsem dosud nerozhodl. Přiznám se však, že nejsem pomstychtivý a snad se mi podaří dokonce zneškodnit i druhý exemplář.”

„Vy znáte jméno toho faráře?”

„Jistě! Vždyť se tam podepsal a dokonce otiskl i svou úřední pečeť. Ale to byla jen taková historka, kterou jsem vyprávěl bokem, když nás přivedla naše řeč na tohle téma. Je ještě dost času k návštěvě pobožných sester?”

„Ten dům je vám stále otevřen, Výsosti!”

„Jsem v postavení, kdy musím leccos vyzvědět.”

„Jsem vám k službám/’

„Jsou oba kláštery propojeny tajnými chodbami?”

„Královská Výsosti !”

„Pravdu, nic víc, velebný pane!” nařídil princ přísným hlasem.

„Podle povahy těchto skal by to bylo možné. Snad bez našeho

vědomí “

„S možnostmi mi neposloužíte!” přerušil ho rychle princ. „Mu

sím vyřešit jeden případ, o němž mohu mluvit jen s vámi, ale nemo

hu počítat s možnostmi, ale se skutečnostmi. Tak tedy ?”

„Je zde spojení,” přiznal se konečně opat.

„A používá se?”

„Občas, ale jedině z důvodů, o kterých mohu prohlásit, že —”

„V pořádku, velebný pane. Jsem spokojen a neptám se na důvody, třebaže je možné, že právě podobný důvod mě k tomuto dotazu přinutil.”

„Ach,” nabral opat hluboce dech.

„Ano, a nemám přitom žádný duchovní, ale světský, řekl bych tělesný, důvod na mysli.”

„Mohu vás požádat o jeho prozrazení, královská Výsosti?”

„Nejdříve se budu ptát dále já. Je zapotřebí k rychlému přijetí novicky zvláštní souhlas?*’

„Normálně ano, ale jsouli zde vážné ohledy spojené s duševním uzdravením, pak může, nebo spíše musí církev svatá použít v ní složenou moc a nařídit vstup.”

„Dobrá, to je můj případ. Chce se ptát církev svatá po jménu novicky?”

NEBE A PEKLO 61

„Její nejvyšší sluha je tím povinován, ale zamlčí ho a navíc se postará, že nebude řečeno ani ostatním sestrám.”

„Nesmysl! Nejvyšší sluha může být mlčenlivý asi tak, jako zpovědník, o kterém jsem před chvílí mluvil.”

„Možná je v jeho možnostech, podat vám záruky o své mlčenlivosti.”

„To by mi bylo milé. Jak by ta záruka vypadala?”

„To zatím bohužel nemohu říci. Mohu o tom rozhodnout teprve tehdy, až se s tímto případem seznámím.”

„Tedy vám vše povím. Víte, že nejvyšší moc církve svaté je v lásce a jejím nejvyšším cílem je blaženost, ke které láskou dojdeme. Muž poznal jednu hezkou mladou dívku. Měli se rádi a on ji přemluvil, aby se stáhla do ústraní. Zmizela. Její láska ale byla příliš přízemní a egoistická. Toužila po statcích a poctách milovaného, které jí ale přece nikdy nemohly patřit. Proto ji odmítl a nyní se změnila láska v nenávist, jenž brání k vytouženému spojení duší a dovádí ji k návratu do hříšného světa. Musel jí tuto cestu uzavřít, ale protože nemá v ruce prostředek, aby jí vrátil zpět nebeskou lásku, chce to hříšné dítě předat církvi svaté. Ta může použít svou uzdravující moc a zavést zbloudilou ovci, zpět na své srdce. On vlastní pozemské statky v dostatečné míře, aby mohl církev svatou za její snahy hojně a bohatě odměnit. To je ten případ a teď mluvte vy, velebný pane.”

„Církev svatá, pokud se nemýlím, už tu ovečku zná, a je připravena ji přivést zpět k dobrému pastýři.”

„A záruka, o níž jste prve mluvil?”

„Dám jí úplně celou, ale nejdříve se musím o něčem zmínit. V takových těžkých případech se cítí církev svatá povinna položit své požadavky.”

„Rád bych je slyšel.”

„Jste připraven svěřit církvi onen spis, který vám předala cikánka Zarba?”

„Ano.”

„Kdy?”

„Nosím ten dokument s sebou, ale nerozloučím se s ním dříve, než mi nabídnete vaše záruky.” „Dáma, o níž mluvíte, patří k nějakému vznešenému domu?” „Ano.”

62* Karel May OSTROV ŠPERKŮ

„Nalézá se v blízkosti?”

„Snad.”

„Kolik osob zná místo jejího nynějšího pobytu?”

„Dva lidé.”

„Můžete umožnit církvi svaté, aby při prvním kroku nepoužila násilí?”

„V to doufám.”

„Jsem tedy připraven dopro?::^^^^^^p^g^^ ™~ vázet Vaši Výsost: k pobožným

sestrám.”

…víno ve zlatém čestném pohám…. „Obyčejnou cestou,, nebo

podzemím na zapřenou?”

„Tou první. Ta druhá je známa pouze vyvoleným a naše zmizení by bylo nápadné. Za chvíli bude noc a potom vám budu moci složit jakoukoliv záruku.”

„Do té doby vám přirozeně už nebudu podávat žádné další informace.”

„Všimla si Výsost zde těchto vrátek ve zdi? Slouží zahradníkům a bratrům laikům, kteří nejsou postiženi přísnou klauzurou. Tento klíč je otevře zvenčí i zevnitř. Asi ho budete potřebovat, až nastane tma. Prosím, vezměte si ho k sobě.”

Vrátili se zpět a prošli klášterní budovou na cestu, při níž ležel ženský klášter. I sestry znaly prince a přijaly ho s pobožnou úctou. Pohoštění nedostal, ale nabídly mu staré, velice dobré víno ve zlatém čestném poháru, který pocházel ještě z dob pěstního práva. Možná nesloužil jen k vítání čestných hostů; snad popíjely i klášterní sestry z jeho zlaté hloubky nápoj lásky, pravdy a nadšení. Nepůsobily dojmem, že by opak mohl být pravdou.

Abatyše byla rovnocenná opatovi v objemu těla a všechny sestry se radovaly z jejího statného zevnějšku.

„Má snad některá ze sester potřebu svaté zpovědi?” zeptal se opat, když s abatyší osaměl v refektáři.

„Asi vícero. Jeho Velebnost již delší dobu nic nového nekázala.”

„Snad jsou tedy mezi nimi některé, jenž by potřebovaly svatou penitenci.”

NEBE A PEKLO

•63

Slova ,svatá penitence’, rozhřešení, zdůraznil zvláštním přízvukem. Abatyše při nich vrhla polekaný pohled na prince, že on ihned uhádl jakou příbuznost mají s pokáním.

„Je to možné/’ odpověděla téměř váhavě. „Mám se zeptat sester?”

„Zeptejte se,” požádal ji.

Vzdálila se. Kolem rtů opata hrál jemný chytrácký úsměv.

„Uhádla Výsost, co zde je příbuzné svaté penitenci?”

„Tuším to, ale raději bych to neuhádl.”

„Vysvětlení najdete. Křesťanská církev má tolik báječných darů, že rozsévá odpuštění a milost plnými dlaněmi a nabízí každému věřícímu to, co potřebuje k současnému i věčnému blahu.”

Abatyše se vrátila zpět a hlásila, že šest sester žádá o možnost se vyzpovídat tomuto pobožnému a velebnému otci.

„Přinesu jim útěchu naší nejsvětější církve,” odpověděl. „Omluvte mě na čtvrt hodiny, královská Výsosti. Ctěná sestra vás mezitím provede klášterem a opět se setkáme v kostele.”

Když vkročili po půlhodině do chrámové lodě, všiml si princ čtyř jeptišek, klečících u hlavního oltáře. Byly to samé mladé sestry, které zde setrvávaly v tichém rozjímání. Vedle na lavici seděla pátá. V jejím krásném obličeji byla patrná rozmrzelost, hraničící téměř s trucovitostí. Na zpovědní lavici klečela Šestá s uchem u otvoru. Opat k ní mluvil s vážným obličejem. Ona mu odpovídala, a princ viděl, že jeho rysy byly skutečně plné zloby. Zdálo se, že vyřkl nějakou výhružku a poté ji propustil, aniž by jí dal své požehnání. Ta trucovitá na něho vrhla posměšný pohled.

Ta šestá byla velice krásná. Její postava byla zahalena v ošklivém klášterním hávu, ale její tvář byla plná čistoty. Její pohyby prozrazovaly, že nepochází z obyčejných vrstev. Opat opustil zpovědní lavici a přistoupil k nim. Abatyše se na něj tázavě podívala.

„Těmto čtyřem kajícným sestrám jsem penitenci povolil,” oznamoval, „ale pátou jsem odmítl. Její duši není dána jemnost prosby, která může doufat ve vyplnění. Ta šestá je vzdorovitá a přijde do cely trestu, kde se, s pomocí boží, obrátí na správnou cestu. Nyní vás ctěné sestry opustíme. Bůh s vámi i s tímto zbožným domem, nyní i navěky věků, amen!”

Zvedl ruce a rozdal jim své požehnání.

64*

„Povede velebný pán penitenci osobně?” zeptala se, zatímco lehký ruměnec přelétl po její tváři.

„Samozřejmě! Sluha na vinici boží nesmí být liknavý, nesmí se bát žádné práce ani námahy, a potom požehnání boží bude jeho i své provázet po všech cestách. Žijte blaze!*’

Opustili klášter.

Venku zatím nastala noc. Hrad se dal ještě trochu rozpoznat, ale údolí pod nimi již leželo v hluboké tmě. Opat kráčel vpřed jen velmi pomalu. Bylo vidět, že si přeje, aby už nastala úplná tma, než dorazí k mužskému klášteru.

„Nyní je čas, abych dal Vaší Výsosti slíbené záruky.”

„V čem spočívají?”

„Ve zjevení našeho nejdůležitějšího tajemství.”

„Kterého?4’

„Výsosti, cesta k dokonalosti není rovná a hladká, ale je poseta silnými a bolestivými trny. Již slovo boží říká, že branka, kterou dosáhne člověk spasení, je malá a úzká. I po spasení a blaženosti toužící duše klopýtá, ale oko milosti nad ní bdí a řídí její cestu. Duse touží po nebeských darech, ale tělo je občas slabé. Přání a radosti těla se velice těžko umrtvují, a když už si myslím, že konečně uhynuly, opět se náhle pozvednou jako obrněný muž, kterému není možno odolat. Pak utíkají tyto zbožné sestry tam, kde najdou spásu, do náruče odpuštění. Já jim dodávám prostředek, abych je posílil proti námahám, které musejí překonat na té hrubé a osamělé cestě. Hříšné myšlenky těla jsou překonány silou svaté penitence.”

„A v čem spočívá, velebný pane? Jsem skutečně zvědavý.”

„V mrskání a umrtvování vzdorného masa a v přivykání ve větší chladnokrevnost a lhostejnost proti hříchu, který vzrušuje tělo a naplňuje ducha zničující touhou. Svatá penitence se koná ve zvlášť k tomu připravených celách sesterského domu. Ty místnosti jsou schovány ve sklepem’ a propojeny s bratrským domem podzemní chodbou.”

„Ach! Mrskání a umrtvování masa tedy vykonávají pobožní otcové a bratři!”

„Ano, protože žádná sestra není povolána k takovému kazatelskému jednání. Kajícnicejsou uzavřeny v jednotlivých celách a jakmile k nim vejde bratr, jsou uzamčeni. Ten je léčí šviháním prutu

NKBKA PEKLO

•65

a zbožnými slovy docílí potlačení hříšných přání a pohnutek. Tepr

ve, když vše odezní, dostane se sestře rozhřešení a odpuštění, a bratr

může opustit celu; na znamení mu otevřou.” ;

„Zajímavé, nanejvýš zajímavé! Ta zbožná a světská snaha o dobro duše!”

„Ano. Ta snaha ale slouží i k cvičení samotného bratra. I on je jenom slabý člověk a jen milost ho může posílit. I on zná okamžiky, kdy musí jeho duch bojovat s tělem a potom žádá sestru, aby ho vymrskala stejným způsobem. Ve dveřích penitenčních místností jsou malá okénka, jimiž mohu já a abatyše sledovat kajícníky.”

„Jak jste prve řekl, stává se taky, že pokání odmítnou?”

„Ano, když je žádáno od nějaké nehodné. Očista těla i duše od bahna hříchů je velký dar milosti, která se nemůže u svaté církve vynutit ani vytrucovat. Musí o ni být žádáno pokornými slovy. Nemohu vám, Výsosti, zamlčet, že se občas objeví duše, která po mrskání touží jenom tělem. Takové vzdorné maso musí být potrestáno přísným odříkáním.”

„A ta Šestá sestra?”

„Přijde do nápravné cely. Nařídil jsem jí svatou penitenci, ale ona se zdráhala jít cestou milosti. Je to naše nejmladší sestra, zasvěcená teprve před krátkou dobou. Ohleduplnost na zdraví její duše nás nutí ji připravovat na přísný řád kláštera.”

„Jak funguje ta nápravná cela, Velebnosti?”

„Je v ní zabudováno zařízení, které donutí zdráhající se osobu ke svaté penitenci, a musím podotknout, že tyto donucovací prostředky byly vždy plodné a ani v jednom případě nedošlo k recidivě. Ale už jsme u kláštera. Odloučíme se zde od sebe před očima bratrů vrátných. Běžte vzadu kolem zdi, ale tak, aby vás nikdo neviděl a vstoupíte vrátky ve zdi do zahrady. Já si vás tam za několik okamžiků vyzvednu.”

„A potom?”

„Odvedu vás na místo, odkud budete moci dobře penitenci pozorovat, aniž byste byl sám viděn. Nikdo vás nespatří a právě to je ta záruka, kterou vám chci nabídnout. Jste s tím spokojen?”

„Ano.”

„A trváte na svém rozhodnutí svěřit svaté církvi zbloudilou ovečku?”

66’

„Jistě.”

„Přivedete ji tedy?”

„Ještě dnes, pokud jste připraveni ji přijmout.”

„Promluvím o tom se sestrou abatyší a o všem ji vyrozumím. Přeji si však, jak už jsem podotkl, aby bylo vyloučeno veškeré násilí a rozruch. Sluhové církve mají občas důvod být stejně lstiví, jako bývají děti země.”

„To se dá snadno zařídit. Má i sesterský klášter nějaká vrátka, jimiž může být zajištěn nepozorovaný vstup?”

„Ano.”

„Nevidím tedy žádný problém. Opatříte mi k nim klíč. Ale musím poznamenat ještě jedno: nepřeji si, aby kajícnice, kterou přivedu, byla někým nucena ke svaté penitenci.”

„Díváte se tedy na tu zbloudilou duši jako na váš stálý majetek?”

„Ano, alespoň tak dlouho, než vám ji vysloveně přenechám.”

„Co když bude žádat pokání sama?”

„Tak mě o tom musíte vyrozumět. Svatá církev neoplývá nebeskými statky, ale nemůže existovat bez pozemského majetku. My knížata máme moc jí dát lesk, který jí patří, a uděláme to vždy rádi, když se k nám sluhové Boží budou stavět přátelsky a nápomocně.”

„Výsosti, jsem vám k dispozici. Ale ten opis “

„Dostanete ho ihned, jakmile bude přijata zmíněná dáma mezi pobožné sestry. Už nastala naprostá tma ajá půjdu. Doufám, že mě nenecháte dlouho čekat.”

Zatímco opat prosel vraty, kráčel Hugo podél cesty ke kapličce, za kterou dnes nachytal synovce zámeckého správce. Obešel ji a dosáhl zdi u zmíněných vrátek, jimiž měl vstoupit. Klíč souhlasil, dveře se otevřely a byly zevnitř opět uzamčeny. Princ byl přesvědčen, že kráčí vstříc nanejvýš zajímavému dobrodružství.

*

Po celou dobu seděla Toska v místnosti, aniž by někdo otevřel nebo vstoupil. Začalo se stmívat a nastal večer. Neměla žádnou lampu, aby si mohla pokoj osvětlit, ale tma jí nevadila. Seděla se zavřenýma očima a nechala všechny své obavy a srdcebol, všechny své naděje a přání kráčet svou myslí. Měla pocit, jako by její duši

NEBE A PEKLO *67

zavalilo vše ničící těžké kolo, ale ne duši samotnou, nýbrž lásku, která dosud duši naplňovala a byla nyní zničena. Cítila v sobě sílu k obraně a svírala pevně ve své malé dlani rukojeť nože, který ještě dosud neodložila. Byla i přes svou jemnost připravena vést podle okolností smrtící zbraň.

Ubíhala hodina za hodinou. Měla pocit, že ještě dnes bude proti ní něco podniknuto. Neslyšela však žádné kroky, nikdo nepřicházel a hradní hodiny odbily půlnoc, aniž by se cokoliv pohnulo venku nebo na chodbě. Až konečně! Nebyly to zvuky, jako by se někdo tiše a tajně přibližoval? Naslouchala. Zajistila své dveře závorou zevnitř, aby nemohl nikdo vstoupit. Tu se pohnula klika, a když dveře nepovolily, bylo slyšet opatrné klepání.

„Kdo je tam?” ptala se Toska.

„To jsem já, komteso, prosím, otevřete!”

„Kdo?”

„Kastelánka,” šeptala.

„V noci nikomu neotevřu.”

„Budete tedy ztracena! Důvěřujete mi?”

„A co chcete?”

„Chci vás zachránit.”

Toska byla překvapena. Kastelánka jí nikdy nepřipadala jako žena, ke které by člověk mohl mít důvěru. Chtěla ji snad vylákat ven a obyčejnou lstí dokázat, aby otevřela dveře? Kdyby to ale byla záchrana, jediná záchrana z rukou tohoto bezohledného a hanebného člověka, bylo by moudřeji odmítnout? Podobná příležitost by se mohla jen těžko znovu opakovat!

„Chcete mě zachránit? Jak?”

„Vyvedu vás tajně z hradu.”

„Skutečně? Kdo mi dá záruku, že to myslíte poctivě?”

„Dávám vám své slovo. Už dlouho vás lituju, mé ubohé mladé dítě, a proto jsem si dnes předsevzala, že vás zachráním. Důvěřujte mi!”

Tato slova zněla dobře a hezky, ale měla kastelánka skutečně tak dobré, poctivé a odvážné srdce, aby vsadila postavení svého muže i její vlastní bezpečnost tím? že osvobodí zajatkyni, která jí vlastně dosud ani nic nenabídla?

„Mluvíte skutečně pravdu?”

?

68*

„Slíbila jsem to Svaté Matce Boží.”

„Přísahejte!”

„Přísahám při všech svatých! Už jsem vám přinesla i vaše šaty. Oblečte si je a potom mě tiše následujte.”

„Tedy vstupte.”

Otevřela dveře v rozměru jedné osoby a cítila se skutečně uvolněná, když zjistila, že kastelánka je sama. Ihned za ní dveře opět uzavřela.

„Tedy myslíte to skutečně vážně, že mě odtud dostanete?”

„Ano, smrtelně vážně. Vím, jaké nebezpečí tím podstupuju, můj muž asi ztratí své místo, ale já si myslím, že milostivá komtesa se nás tak trochu ujme.”

„Ano, to udělám, vy dobrá ženo. Tímto vám to slibuji, nejen podáním ruky, ale i srdcem. Žádám vás o prominutí za nedostatek přátelství a důvěry, který jsem k vám zatím cítila.”

„Ach, na tom jsem sama vinna. Nesměla jsem ukázat, jak vás mám ráda a s jakou radostí bych vám pomohla.”

„Hodná, dobrá ženo! Ale nezpozorují nás a nechytí?”

„Ne, už jsem vše zařídila. Prosím, oblečte se, nemáme příliš mnoho času. Světlo s sebou bohužel nemůžeme vzít.”

„Ó, půjde to dobře i bez světla!” a zatímco se oblékala do přinesených šatů, ptala se:

„Kam mě odvedete? Zřejmě jen na cestu? Přece nemůžete opustit hrad na delší dobu.”

„Pochopitelně, a to mi právě dělá starosti.”

„Proč?”

„Přece nemůžete odejít úplně sama. Jednak vás budou pronásledovat a navíc jste dlužná svému jménu a stavu, aby vás nikdo neviděl tak bezbrannou na ulici. Mohu vám učinit návrh?”

„Jaký?”

„Jen několik set kroků níže stojí klášter pobožných sester. Velmi často k nim chodím a paní abatyše je mi přátelsky nakloněna. Když jsem dnes zjistila, jaké vám hrozí nebezpečí, chtěla jsem zachránit svou duši a šla jsem tam. Vše jsem vyprávěla abatyši. Ona nesmí nic z toho prozradit, a chce vám pomoci. Nařídila mi, abych vás tam přivedla. Zůstanete pod jejich ochranou a po dvou až třech dnech,

NEBE A PEKLO

•69

až se princ unaví hledáním, vám pomohou, abyste se dostala do bezpečí.”

Při této zprávě se Toska hluboce a radostně nadechla.

„Je skutečně pravda všechno, co mi zde říkáte?”

„Ano. Zde, cítíte ten klíč, který mi abatyše dala? Je od vedlejší branky kláštera. Ani tam byste se neměla příliš dlouho ukazovat, sestry jsou mlčenlivé a neznají vás, ale člověk musí být vždy opatrný. Paní abatyše říkala, že je nutné udělat vše pro to, aby se nikdo nedozvěděl, že takto urozená dáma bydlela dlouhý čas úplně sama u prince.”

„Budu vděčná vám i abatyši po celý svůj život. A co když nás zpozorují a chytí?”

„To je nemožné! Uzamkla jsem všechny vchody a dveře, a pootevřela jsem trochu bránu. Nikdo nemůže k nám, ale my můžeme ven velice snadno. Budete už hotová?”

„Ještě tento šátek. Tak a jsem připravena.”

„Tak prosím, pojďte.”

Správcová šla napřed. V návalu strachu popadla Toska znovu nůž, který předtím odložila na stůl a ukryla ho. Poté následovala kastelánku.

Cesta vedla několika neosvětlenými chodbami. Konečně dorazily do předního hradního dvora, kde byla Toska dosud jen jedinkrát, totiž, když přijela na hrad. Od té doby sem nebyla nikdy povolána. Vrata byla skutečně trochu pootevřená a šla lehce a bez lomozu otevřít. Proklouzly ven. Před branou se Toska hluboce nadechla a uchopila obě ruce své průvodkyně.

„Bůh vám zaplať! Cítím se svobodná a tento okamžik vám nikdy, nikdy v životě nezapomenu! Znáte mé jméno a víte, kde mne můžete najít. Nyní se vám nemohu odměnit, ale přijďte ke mně a odplatím vám vše, co jste pro mne nyní udělala.”

„Jsem o tom přesvědčena, milostivá komteso, ale pojďte, nesmíme ztrácet čas! Někdo by se mohl probudit a pojmout podezření, a paní abatyše už čeká.”

Pospíchaly vpřed. Toska si nevšimla, že jsou následovány dvěma mužskými postavami, které se otočily teprve tehdy, když zmizela za vrátky ženského kláštera. Přemístili ji z nory lišky do nory hyen a měla se stát obětí všech.

KAPITOLA TŘETÍ

Ve vězení

Lokomotiva vyrazila několik hlasitých zapísknutí, pod tlakem utažených brzd zaskřípala kola a osobní vlak vjel do nádraží. Vozy se zastavily a několik kupé se otevřelo.

„Stanice Hochberg! Zastávka pět minuti”, zaznělo volání průvodčího.

„Vaše zastávka bude trvat trochu déle/’ ohlásil jeden pasažér, který seděl ještě s druhým v kupé třetí třídy a vyřkl tato slova ostrým tónem.

Byl oděn v uniformě dozorčího úřadu a levou ruku měl v pásce.

„To nikoho nezajímá,” odpověděl ten druhý hrubě. „To už se stalo i jiným, kteří se tu vytahovali, že zde zakotvili na delší dobu. Myslím, že to byli i dozorčí, kteří zde zůstali, dozorčí, všiml jste si!?”

Mluvčí byl silnější podsadité postavy a měl na sobě obnošený oblek, pod kterým bylo vidět hrubě tkanou košili. Jeho obličej byl umytý a vlasy učesané, ale čistota mu prostě neslušela. Vypadalo to, jako by pro něj byla nepříliš běžná nebo vynucená. Co bylo ale nejvíce nápadné, že byl ,uzavřen’. Jeho ruce byly spojeny železnými pouty, a ta byla pro větší bezpečnost připojena řetízkem ke koženému pásu, obtočenému kolem jeho těla. Ten muž byl zajisté zatčený.

„Tak dobře! Nyní vystupte!” odpověděl dozorčí.

„Ne, ne, jen pomalu! Vystoupím, až se mi bude chtít!” zaznělo mu jako odpověď.

„Pro mě, za mě, ale rychle!”

Dozorčí ho vystrčil z vozu. Zajatec zpozoroval valící se tlačenici a myslel, že v ní najde svou záchranu. Rychlým skokem se dostal do davu vystupujících pasažérů a pokoušel se mezi nimi protlačit.

VE VĚZENÍ *71

„Mám vám pomoci při transportu?”

„Zastavte ho!” zvolal dozorčí.

Jeho volání bylo vlastně zbytečné. Cestující v muži ihned poznali zajatce a rychle ho obklíčili a zadrželi.

„Zde je. Vezměte si ho!”

„Děkuji, pánové! Byl to doslova směšný pokus, jakým se pokusil mi uniknout.”

Přistoupil Četník, konající službu na nádraží.

„Mám vám pomoci při transportu?” ptal se.

„Mockrát děkuji! Mám ho zajištěného dobře, ale ještě ho trochu přitáhnu.”

Vytáhl ze své kapsy provaz, obtočil ho kolem paží zajatého a tímto způsobem ho vedl vedle sebe. Jeho cesta mířila k nejzazší a nejvyšší části města, kde za nezvykle vysokými zdmi trčely věže a budovy, zámku podobné stavby. Byl to zámek Hochberg a v jeho zdech se ukrývalo několik set těch nešťastníků, kteří se protivili zákonu a byli nyní donuceni pykat odnětím svobody. Hochberg byl norIandským vězením.

Ulice končila před širokými, masivními, železem okovanými vraty, na nichž bylo připevněno velké klepadlo. Vězňův průvodce ho

72

použil a nechal ho zaznít. Jak se musel tento zvuk dotýkat každého ne necitlivého člověka, který byl donucen rozloučit se s dosud prožitým dílem svého života!

Otevřelo se malé okénko a objevil se vousatý obličej.

„Kdo je tam?”

„Doprovod s přírůstkem.”

„Vstupte!”

Vrata se otevřela. Oba příchozí vstoupili do tmavé, tunelu podobné chodby. Vojenská stráž, která otevřela, nejprve uzavřela vrata, než je pustila dalšími dveřmi do malého dvora.

„Jděte přímo!”

Doprovod přikývl. Nebyl zde dnes poprvé a dobře znal rozmístění těchto domů, alespoň do té míry, kam mu bylo dovoleno vstoupit. Vedl svého zajatce přes dvůr do malé místnůstky, jejíž jediné malé okno bylo zajištěno silným železným křížem. Zde seděl dozorčí stráže u brány a mohl odtud přehlédnout veškerý provoz na dvoře a tedy ho snadno kontrolovat. Musel zaznamenat do knihy každou vstupující nebo odcházející osobu.

„Dobrý den, pane dozorčí!”

„Dobrý den, pane úřední dozorčí! Opět jednoho?”

„Jak vidíte.”

„Prosím, zapište se.”

Doprovod napsal své jméno do knihy a zeptal se:

„Je zde pan vládní rada?”

„Ano, zazvoním.”

Zatáhl za šňůru. V dáli se ozval zvonec a po chvíli vstoupil další dozorce.

„Příjem,” oznámil mu dozorce brány.

„Pojďte!” vybídl ho příchozí.

Vyšli z místnosti a kráčeli dlouhou chodbou ke dveřím, za nimiž muž zmizel, aby ho ohlásil. Po několika okamžicích se opět objevil.

„Vstupte!”

Muž vstoupil, zavřel za sebou dveře a zůstal u nich stát v předepsaném vojenském postoji, aniž by zdravil. Věděl, že smí promluvit, až bude osloven ředitelem. Tento, jak už bylo poznamenáno, měl postavení vládního rady. Byl to vysoký a silně stavěný muž. Byl oblečen v uniformě vyšších úředníků ústavu a měl výložky na ráme

VE VĚZENÍ 73

nou a u pasu dlouhý kord. Hustý knír mu trčel podle maďarského způsobu, na obou stranách daleko dolů a celý jeho vzhled působil dojmem, že není radno s ním vtipkovat. Dokud neodložil pero, příchozího si nevšiml a když byl konečně hotov, zeptal se ho krátce, aniž by se přestal přehrabovat v papírech:

„Kdo jste?”

„Dozorčí úřadu Haller z Kassu, pane vládní rado.”

„Co nesete?”

„Mužský přírůstek, jednoho.”

„Jméno!”

„Heinrich Hartig z Kassu.”

„Stav?”

„Rybář nebo lodník.”

„Přijímací doklady!”

Doprovod mu předal akta, která již měl nachystána v ruce.

„Dobrá, máte nějaké osobní poznámky?”

„Rozkaz, pane vládní rado!” ‘

„Jaké? Ale krátce!”

„Hartig byl obžalován, že neustále týral svou ženu a svého nevlastního syna, a snad je ohrožoval i na životě. Dostal jsem ho ke střežení, on se pokusil o útěk a při tom mi zasadil tři bodné rány nožem zde do ruky a do paže. Je to pijan, zlý, bezcitný a drzý chlap, který se dokonce vzpouzel i během dnešního transportu. Mimo jiné si myslel, že musí ještě něco vykonat, než dojdeme do věznice a pokusil se na nádraží o útěk. Byl však ihned zastaven cestujícími.”

„Konec!”

„Rozkaz!”

„My už si ho pohlídáme! Ihned dostane třetí disciplinární třídu a dvacet dní odnětí potravy jako milé přivítání. Zde je potvrzení o příjmu, pane nadporučíku! Adieu!”

Zatímco se ředitel díval do papírů nového vězně, vrátil se dozorce do místnosti dozorčího brány a vzal si zde odloženou pokrývku hlavy.

„Žijte blaze, Hartigu!” poznamenal k zadrženému a připravil se k odchodu. „Chcete něco vyřídit ženě nebo dětem? Je to naposledy, co se to může stát tímto způsobem…”

»Vypadněte!” zněla vděčná odpověď.

74*

„Dobrá. Adieu, pane dozorce!”

„Adieu, pane dozorčí!”

Odešel. Zajatec byl od tohoto okamžiku oddělen od venkovního světa. Nebyl už osobou, nýbrž věcí, na kterou se zaměřilo tělesné úsilí jeho nadřízených; přestal rozhodovat sám o sobě a ztratil svou vlastní vůli. Po chvíli se otevřely dveře a ještě jednou vstoupil dozorce.

„Pojď!” řekl poté, co ho krátce prohlédl.

„Oho! Tady si snad tykáme?”

Dozorce vrátnice, který zde dosud seděl mlčky se obrátil na svého kolegu;

„Je to docela obstojně drzý a nestydatý lump! Musí se držet zkrátka!”

„To ještě pocítí. Vpřed!”

Chytil ho a vystrčil ven ze dveří. Šel stejnou chodbou, jakou před tím procházel s dozorčím, poté se však otočil vpravo, až došli k železným vratům. Zde vrátný odemkl dva silné visací zámky a odstranil tři mohutné závory a za vraty se objevila úzká krátká chodba bez oken, osvětlená malou lampou. Po obou stranách se nalézalo po osmi stejným způsobem zabezpečených dveří, které uzavíraly sedm stop vysokou, čtyři stopy dlouhou a pět stop širokou kobku. V cele nebylo nic jiného, než jedna topná roura pro zimní období, jeden džbán na vodu, malá stolička k sezení a železný řetěz, pevně přichycený u zdi. Jeden a půl Čtvereční stopy velké okénko bylo zevnitř zajištěno železnou deskou s otvory a zvenčí dvojitou mříží. Odtud by se nedostal ani lev.

To byly cely pro příchozí a odcházející, nejhorší z celého Hochbergu. Nově příchozímu zločinci bylo nutné zpočátku jasně zdůraznit jeho postavení v tomto odporném ústavu, a ty vězně, kteří přežili výkon svého trestu, měly ještě v poslední chvíli odstrašit od návratu zpět. Každý vězeň prožil své první a poslední dny v těchto hrozných celách.

Dozorce otevřel jednu z nich.

„Tak dovnitř!”

„Co, sem? To nemáte lepší?”

„Ne.” ‘

„Tak to tedy bylo v Kassu hezcí!”

VE VĚZENÍ *75

„V hotelu de Sax je to ještě hezčí, ale také to tam stojí deset až dvacet marek denně. Ukaž své kapsy!”

„Hrome, já si nenechám tykat!”

„Ale budeš muset. Ukaž kapsy!” zaznělo nyní ještě přísněji.

„Já v nich nic nemám!”

„O tom se taky chci přesvědčit. Tak bude to, nebo ti mám pomoct?”

Dozorčí si s sebou odnesl pouta, takže zajatec mohl volně pohybovat pažemi. Trochu zakřiknut přísným hlasem dozorce obrátil své kapsy. Stejně byl poté ještě velice podrobně prohledán od hlavy až k patě.

„Jak ses jmenoval?”

„Hartig.”

. „Co jsi byl?”

„Lodník.”

„Co jsi provedl?”

„Musíte to vědět?”

„To si přečtu později, takže mi to říkat nemusíš. Ale chci tě ještě v dobrém na něco upozornit: bude pro tebe lepší, když tady budeš vstřícný a poslušný vůči nadřízeným. Nejsi zde ještě ani půl hodiny a už jsi byl potrestán dvaceti dny snížené stravy.”

„Já? Chtěl bych vědět proč!”

„Protože jsi byl hrubý vůči úřednímu dozorčímu a chtěl jsi utéci. Zde v ústavu se každý i sebemenší přestupek přísně trestá. Jste zde z důvodu trestu a polepšení. Kdo je ochotný a pracovitý, nemůže si stěžovat. Kdo však klade odpor, tomu se příliš dobře nevede. Zapamatuj si to! Takže, jak dlouhý trest jsi dostal?”

„Čtyři roky.”

„Proč?”

„Protože jsem údajně mlátil svou ženu a nevlastního syna a pobodal nožem dozorčího.”

„Údajně? Tak to řekni rovnou: mlátil jsem a bodal jsem, vždyť jsi to přece udělal. Umíš číst?”

„Trochu, když je to vytištěno velkými písmeny.”

„Zde na dveřích je přilepena listina s pokyny, jak se máte všeobecně chovat. Je zde dostatečně vidět, proto si to přečti, a vezmi si to k srdci, než opět přijdu!”

76*

Opustil celu. Zazvonily zámky, zachrastily závory a nastalo ticho. To hrozné okolí se neminulo na vězni účinkem. Cítil se, jako by ho udeřili do hlavy. Usedl na starou rozvrzanou stoličku a složil obličej do dlaní. Jeho oči však zůstaly suché a ani slza úlevy nebo lítosti nebrázdila po jeho lících. Seděl tak dlouhou, dlouhou dobu, dokud opět nezazněly zámky a nezařinčely závory. Dozorce otevřel podruhé.

Poslušně ho následoval ven z cely a po několika chodbách do větší, parou zaplněné místnosti, která byla rozdělena nízkými dřevěnými stěnami do několika oddělení. V každém z nich stála vana a malá stolička. Na jedné z těchto stoliček leželo několik částí oděvu a poblíž stál muž, držící v ruce hřeben a nůžky. Byl oděn v kabátu a kalhotech z hrubého, silného sukna, na nohách měl obuty kožené boty. Měl krátce střižené vlasy a bylo na něm vidět, že poznal dříve lepší časy a nosil vkusnější oděv.

„Číslo dvě, přírůstek!” prohlásil dozorce. „Oblékni ho! Mám prozatím jinou práci, ale za půl hodiny se vrátím. Nedělej žádné hlouposti!”

Odešel a zamkl za sebou. Ti dva se v celé místnosti nacházeli úplně sami.

„Sedmdesát čtyři, sedni si!” nařídil muž.

„Kdo?”

„Ty! Nyní už nemáš žádné jméno jenom číslo, sedmdesát čtyři. A jenom tímto číslem se budeš hlásit.”

„Hrome, to je hezký!”

„Nesmíš klít!” šeptal muž. Potom dodal hlasitěji: „Řekl jsem ti, že si máš sednout! Nebo snad špatně slyšíš?”

Hartig se posadil na stoličku. Druhý vzal do ruky hřeben a nůžky.

„Co to zase má znamenat, he?” ptal se Hartig.

„Vlasy musí dolů. Pak se vykoupeš a oblíkneš si ústavní oblečení. To tvé přijde do tohoto pytle s tvým číslem a vyzvedneš si ho, až budeš propuštěn.”

„No tak dělej, když to jinak nejde!”

Začalo stříhání vlasů. Přitom Šeptal číslo dvě tiše:

„Když budeš mluvit, nepohybuj rty. Jsme ostře sledováni.”

„Jak?”

VEVĚZENf 77

„Těmi malými otvory nad vanami. Co jsi zač?”

„Lodník.”

„Odkud?”

„Z Kassu.”

„Ach, mořské lázně Kass?”

„Ano. Znáš je?”

„Byl jsem tam častěji. Nevíš snad, jestli princ Hugo von Súderland navštívil lázně v současné sezóně?”

„Před šesti týdny tam ještě byl. Od té doby jsem byl zatčen. Ty ho znáš?”

„Velice dobře.”

„Kdo vlastně jsi?”

„To je vedlejší!” Přesto zvítězila v hloubi duše zabydlená ješitnost, bující i v nejhlubším ponížení, takže ještě dodal:

„Nebyl jsem nic obyčejného. Princ byl mým přítelem”

„Ach!” zvolal Hartig překvapeně.

„Tiše! Provdala se už jeho sestra princezna Asta?”

„Ano, za korunního prince Maxe, který byl dříve kovářem. Já jsem tady kvůli ,Pomatenému princi’.’*

„To není možné, jak to?”

„Jel na lodi a shodil do vody dceru generála Helbiga. Můj syn shodil zase do vody jeho; tak jsem kluka potrestal, dá se říct, tak trochu drsněji. Byl jsem za to udán a zavřen. Pokusil jsem se o útěk a přitom jsem bodnul dozorčího nožem do ruky. Za všechno jsem dostal čtyři roky.”

„A ten mladík?”

„Nic. Princ musel dokonce zaplatit soudní výdaje.”

„Jo, to jsou ty nové časy. Dřív, za staré vlády to bylo lepší.”

„Myslíš dobu, kdy byli u vesla ještě Raumburgové? Jo, to se nedělaly tak krátký procesy jako se mnou. Tehdy šlo všechno tak pěkně pomalu a jistě bych tu dosud neseděl. Starý vévoda ale zahynul bídnou smrtí a jeho syn, princ von Raumburg, je snad dokonce ve vězení!”

Mluvčí nemohl v žádném případě předpokládat, že právě tento princ stojí před ním.

„Byly v lázních i tři sestry generála von Helbig?” ptal se tento.

„Ano.”

78*

„Myslel jsem si to. Jezdí tam každý rok. Ale nyní jsem hotov! Vysvlékni se a vlez do vody. Musím sklidit tvé oblečení.”

„A co ty tady vlastně děláš?’*

„Hlídače van.”

„Co za to dostáváš?”

„Šest feniků denně.”

„K čertu, to je ale hodně!”

„Ano, je to hodně! Ty nedostaneš nic celé tři měsíce a potom jen tři feniky, a to jen tehdy, když dokážeš splnit každý den své pensum.”

„Co je to pensum?”

„Množství práce, kterou musíš udělat. Když to nedokážeš, budeš potrestán zpřísněním vazby, odnětím jídla, nebo dokonce výpraskem. A protože máš třetí disciplinární třídu, strhnou ti každý den za trest jeden z těch tří feniků. Dostaneš tedy jenom dva.”

„Jak je to s tou třídou?”

„Kdo se špatně uvede, nebo je zde potrestán, dostane třetí, kdo je uveden dobře, druhou, a kdo se chová dobře po dlouhou dobu, dostane první třídu. První třída nosí lesklé, druhá třída žluté a třetí třída černé knoflíky.”

„Takže ty máš první třídu?”

„Ano. Ne však kvůli tomu, že bych se dlouho choval dobře. Nejsem tu ještě dlouho, ale ředitel na mě bral ohledy, protože tam venku jsem byl vznešeným mužem. Dělat hlídače van je nezanedbatelná přednost. Je to důvěryhodné postavení, neboť tak mohu mluvit s každým vězněm. To znamená, že jim mohu být velice prospěšný. Nechceš mi udělat něco k vůli?”

„Ano, ale co?”

„Předal bys druhému trestanci několik řádek?”

„Ty je teprve napíšeš?”

„Ne, k tomu není čas. Už je mám napsané pro případ, že najdu někoho vhodného, kdo to zařídí.”

„A jak se s ním sejdu?”

„Půjdeš odtud přímo k ústavnímu lékaři k prohlídce. U něho sedí jeden vězeň a dělá mu písaře. Jemu ten papírek předáš.”

„Nevšimne si toho někdo?”

VE VĚZENÍ «79

„Ne. Zná mé znamení a dívá se na každého velmi pozorně. Až si budeš svlékat kabát, kýchneš, a potom si utřeš levou rukou pravé oko a pravicí oko levé. Hned k tobě přijde a bude ti pomáhat se svlékáním. Při tom si vezme papírek, který ti dám pod krční šátek. Bude ti to ku prospěchu. Kdo chce kávu nebo něco mimořádného, musí žádat lékaře a ten dá rozhodnutí svému písaři. A co ten napíše, to platí a není to více kontrolováno! Tak se může stát, že toho napíše víc, než vlastně měl, nebo si dokonce zaznamená něco, oč vůbec nikdo nežádal. Pokud tedy někdy něco dostaneš, řekni jen dozorci, žes o to požádal lékaře.”

„To si zapamatuju. Jakou práci dostanu?”

„To ještě nevím. Během dne by to měl rozhodnout pracovní inspektor věznice.”

Mezitím byl vězeň vykoupán a začal se oblékat. Hlídač van mu pomáhal a dal mu kolem krku šátek.

„Zapomněl jsi na dopis!” šeptal Hartig.

„Nestarej se. Byl bych velice nešikovný, kdyby sis toho všiml. To by si toho mohl všimnout i dozorce venku.”

„Takže nás skutečně poslouchá?”

„Ano. To poznáš i podle toho, že vstoupí v okamžiku, kdy budeme hotoví. Tito lidé si myslí, že jsou chytří a moudří, a přitom jsou nejhloupější z hloupých.”

Skutečně. Sotva oblékl Hartig kabát, vstoupil dozorce.

„Hotov?”

„Hned, pane dozorce!”

„Zase jste pilně kecali?”

„Ani slovo! Nebo si snad myslíte, že našinec má zapotřebí svěřovat se takovýmto lidem?”

„Taky doufám, že ne! Tak tedy opět vpřed!”

Hartig byl odveden do vedlejší budovy, kde ho dozorce strčil do místnosti, v níž seděl u psacího stolu muž v civilu. Naproti němu seděl tlustý muž v trestaneckém oděvu a psal, aniž by zvedl zrak od papíru. První byl hlavní ústavní lékař. Chvíli si prohlížel příchozího a potom se zeptal strohým úřednickým způsobem:

„Kdo jsi?”

„Lodník,”

„Kolik let?”

80*

Á*. íí

„Padesát.’

„Byl jsi někdy nemocen?” Ne.’*

„Chybí ti něco?”

„Ne, ale mám stále hlad!”

„Ach tááák!” smál se lékař. „Páni zadržení během vazby neutrácejí příliš za jídlo a tady by se chtěli nechat vykrmit. Zůstaňte venku a nedělejte žádné hlouposti, pokud nechcete trpět ve vězení! Svlékni se!”

Opět se sklonil ke stolu. Hartig pomalu sundával kabát a kýchnul. Poté si udaným způsobem otřel oči., Tlustý písař se ihned zvedl a přistoupil k němu.

„No, zas jeden takový nešika. Jak dlouho má ještě pan vrchní lékař čekat, he? Dolů s tím!”

Rozvázal mu krční šátek a hodil ho na zem. Pomohl mu i při sundávání dalších částí oděvů. Když byl muž vysvlečen, lékař se

zvedl a prohlédl ho velice podrobně. Měl k tomu dost času, neboť žádný jiný vězeň dnes nebyl dodán. Během této procedury Hartig zjistil, že písař za stolem přečetl malý lístek a rychle napsal druhý. Když skončila lékařská prohlídka, přistoupil opět k Hartigovi a pomáhal mu i při oblékání. Přitom zastrčil druhý lístek, ale ne vzadu, nýbrž vpředu za krční šátek a zašeptal:

„U pracovního inspektora opět kýchni.”

Procedura skončila a Hartig byl propuštěn. Přede dveřmi ho opět převzal dozorce, který ho odvedl do cely a uzamkl. Nyní se zajatec odvážil vytáhnout lístek a otevřít ho, i když bylo možné, že je pozorován. Vzkaz byl napsán cizí řečí. Bylo patrno, že ten, komu byl lístek určen, i ten, kdo ho psal, nemohli být obyčejní lidé.

Trvalo několik hodin, než byly opět odtaženy závory a dozorce otevřel dveře. Přinesl vodu a chléb.

„Ty jsi žádal u lékaře dvojitou porci chleba?”

„Ano.”

„To jsi skutečně tak velký jedlík?”

„Námořník má vždycky hlad.”

„Tady ale moře končí! Každý nováček dostává denně půl libry chleba a teprve později, když o to opakovaně žádá, celou libru a výjimečně i půl druhé. Tobě byly hned připsány dvě libry a to

VE VĚZENÍ *8I

Přinesl vodu a chléb.

znamená, že musíš být hodně pilný, aby ti tohle zvýhodnění nebylo odňato. Zřejmě je dnes vrchní lékař ve velice dobré náladě. Ale nyní pojď!”

Takže se slib hlídače van už dnes a tak nečekaně splnil. Tlustý lékařův písař z vlastního popudu a z vlastní moci předepsal trestanci dvě libry chleba. A ústavní úředníci říkají, že vězeň nemá žádnou vůli a jednají s ním jako s předmětem k polepšení!

Prošli několika dvory až před jedny dveře.

„Toho pána uvnitř musíš titulovat ,pane pracovní inspektore4!” upozornil ho dozorce a poté ho vstrčil do místnosti.

Zaměstnanec byl ještě mladý a měl příjemnou tvář. Uniforma mu slušela a zdálo se, že si je toho také vědom. I zde zůstal dozorce přede dveřmi, aby venku čekal na svého chovance.

„Co jsi zač?” zeptal se inspektor.

„Lodník.”

„Lodník, tedy silák.” Listoval přitom v papírech. „Zde jsem našel, že jsi dostal od lékaře dvě libry chleba. To znamená, že budeš také dobře pracovat. Jsi zdráv?”

„Ano.”

„Mimo svého povolání jsi neprovozoval žádné vedlejší řemeslo?”

„Ne,” odpověděl a přitom kýchnul a utíral si své oči.

„Co jsi však dělal v zimě, když mají lodníci a rybáři volno?”

„Hm,” zachrčel vězeň rozpačitě, zatímco písař dosud zaměstnaný u vedlejšího stolu pozoroval celou scénu s napětím.

„Ach tak, rozumím! Nedělal jsi nic! Hrál jsi, viď?”

„Jenom po večerech,” omlouval se Hartig.

„A ve dne?”

„Spal jsem.”

82*

„Hezké! To znamená, že jsi od večera do rána hrál a potom celý den prospal. MáŠ ženu a dítě?*’

„Ano.”

„Tedy rodinu, a k tomu tak nezřízený život! Připadáš mi jako pěkný ptáček! Dám ti práci, u které mi jen tak neusneš, to ti garantuji! Pensum je velice náročné a pokud ho nestihneš, nepomůže ti ani dvojitá dávka chleba. Ale nepochybuj o tom, že bych ti hned nenechal pořádně snížit příděl jídla/’

Při těchto slovech se dostal inspektor skutečně do ráže, stejně tak písař, který se jako by rozčílil a přistoupil blíže.

„A je taky nepořádný/’ prohlásil. Musel znát velice dobře svého nadřízeného, když si dovolil zúčastnit se jeho rozhovoru. „Zde má rozepnutý knoflík a krční šátek mu trčí do výše přes límec. Páni dozorci si toho nevšímají a já vždy musím vše vylepšit, aby lidé vypadali před panem inspektorem dobře.”

Při těch slovech mu zapínal kabátec a pilně se zabýval jeho krčním šátkem. Když byl hotov, ustoupil zpět a sedl si na své místo se spokojeným výrazem.

„To je správné,” podotkl inspektor. „Vždy, když přijde nový přírůstek, musí ho můj písař upravit. Budu si asi muset stěžovat. Jakou ti tedy dáme práci?” Chvíli přemýšlel a poté se obrátil na svého písaře:

„Zapište ho mezi kuchaře a zařiďte všechno ostatní. Já si musím pospíšit, abych nezmeškal vlak. Ty ale můžeš jít!”

Hartig opustil místnost a byl svým dozorcem odveden zpět do cely. Zde však nezůstal dlouho opuštěný; po chvíli se opět otevřely dveře a vstoupil dozorce v doprovodu vězeňského kuchaře.

„Takže to je ten muž?” zeptal se kuchař a pečlivě si vězně prohlížel.

„Ano, má nesmírné štěstí,” odpověděl dozorce. „Byl sem dodán s dvacetidenním snížením krmné dávky a hned se mu dostalo dvojitého chleba a práce v kuchyni, zatímco druzí si léta žádají o takovou práci a jsou vždy odmítáni. Jsem zvědav, jak pan ředitel zrýmuje snížení stravy s prací v kuchyni a zvýšenou dávkou chleba…”

,,To není naše věc,” prohlásil kuchař. „Zaručeně zde došlo k nějakému omylu, ale já se musím řídit pokynem pana pracovního inspektora a musím tohoto muže informovat, že má zítra ráno na

VE VĚZENÍ *83

stoupit v kuchyni. Zatím mu zajistěte bílou zástěru a kuchařskou čepici.

Mezitím stál písař pracovního inspektora u okna a díval se ven na dvůr. Byl sám, neboť jeho nadřízený opustil ústav, a podle jeho dřívějších slov se vydal na cestu. Písař byl postižen těkajícím neklidem a neustále z kapsy vytahoval lístek, který nasel pod krčním šátkem Hartiga. Slova byla psána francouzským jazykem a zněla:

Raumburg mi oznámil, ie konečně nastal čas. Čekej na nás ve své expedici!

V té chvíli kráčel samotný vězeň bez doprovodu dozorce přes dvůr. Byl to písař vrchního lékaře. Vstoupil. Oba muži se znali vehce dobře. Jeden byl ředitel a ten druhý vrchní lékař blázince, kteří se během své služby provinili takovými přečiny, že za ně byli odsouzeni k doživotnímu vězení. „Inspektor je pryč?” zeptal se tlustý dřívější ředitel blázince. „Ano,” odpověděl jeho dřívější podřízený. „Odkud víš, že by tu neměl být?” „Byl dnes dopoledne u lékaře a zmínil se o tom. Jsi připraven?” „Přirozeně, budu riskovat i život, pokud to musí být. Ale jak?” „To ještě sám nevím. Raumburg mi napsal, že mám být dnes v noci u tebe.”

„On tedy přijde taky?” „V každém případě.”

„Jak je to dobré, že v první disciplinární třídě mohou chodit vězni za svou prací bez dozoru. Kdyby nás tu náhodou nachytali, můžeme se vymluvit, že tady projednáváme něco o našem písemnictví. A odměnil jsi ty přinesené řádky?”

„Ano, nechal jsem mu předepsat dvojitý chleba.”

„Myslel jsem si, že to může být jedině tvoje práce!” „A ty?”

„Neodpustil jsem si tu legraci, abych ho nenapsal na kuchyňskou práci. My jdeme pryč, takže nečekám žádné těžkosti; ale podívej se, támhle přichází Raumburg.”

Přes dvůr kráčel vězeň číslo dvě a vstoupil do jejich místnosti.

„Dobře, že jste pohromadě! Dostali jste mou zprávu?”

84* Karel May, OSTROV SPERKO

„Ano.”

„Půjdete se mnou?”

„To je samozřejmé; jaké jste udělal přípravy?”

„Já dosud ještě žádné, ale jsme očekáváni zvenčí.”

„Kým?”

„To bych rád zatím zamlčel. V hostinci v nedaleké vsi se ubytoval kočí a má neustále zapražené koně. Pokud se tam dostaneme, v příštím okamžiku můžeme už jet pryč.”

„To by nebylo špatné! Ale jak se dostaneme ven z ústavu?”

„Velice jednoduše, převlékneme se za dozorce, a tím pádem nás stráž nezastaví.”

„U všech čertů, to je odvážné! Jen tak si projít ven za bílého dne! Ale co uniformy?”

„Ty dostaneme od stráže na bráně.”

„Ten se bude mít na pozoru!”

„No to víte, že nám je nevydá dobrovolně. My mu je prostě sebereme!”

„Potom ale dojde k boji, který by mohl způsobit rozruch.”

„To už bych měl zvládnout. Každý dozorce, který přichází z domova a vstoupí do ústavu, musí u hlídače brány odložit čepici nebo kapuci. Tyto věci visí v šatně, hned vedle strážnice. To nám stačí, aby si nás spletli s dozorci.”

„Ale vždyť nás poznají?”

„Proč?”

„Jsme oholeni jako každý vězeň, a všichni dozorci nosí vousy.”

„Už jsem se na všechno připravil. Při mé práci dostanu do ruky ty nejlepší vousy, které musím odstřihnout. No, a z nich jsem udělal ty nejhezčí falešné vousy. Tady, zkus si jedny!”

Z kabátu vytáhl v papíru zabalený balíček a otevřel ho. Ty troje vousy, které byly uvnitř, sedly jako ulité a bylo by zapotřebí velice bystrého zraku, aby si někdo všiml, že se jedná o vousy falešné.

„To je báječné!” zvolal bývalý ředitel. „Ale přece nemůžeme schovat naše kalhoty a boty.”

„Pod bránou je tma.”

„Co když nás někdo potká nahoře? I kdybychom měli na sobě kompletní uniformu, každý dozorce, jehož bychom potkali, by si všiml našich cizích obličejů a zaručeně by nás zadržel.”

VE VĚZENÍ *85

„Postarám se o to, aby nás nikdo nepotkal.”

„Jak to chcete zařídit?”

„Jistě víte, že velmi často roznáším velitelovy příkazy různým úředníkům. Nechám tedy vyhlásit okamžité zasedání v jídelním sále.”

„To je nebezpečné!”

„Vůbec ne, protože ředitel není nyní v ústavu. Stačí, když dám tento příkaz oběma vrchním dozorcům a během pěti minut budou všichni, kromě strážných u cel a hlídačů brány, shromážděni v jídelním sále. Tedy ještě jednou, jasně a zřetelně: utečete také?”

„Ano. Raději smrt, než tu ještě déle zůstat.”

„Dobře, nyní jdu. Dvě minuty poté, co mně spatříte jít kolem, přijdete ke strážci brány. Ale jednotlivě a pokud možno nenápadně!”

Odešel.

„Odvážný chlap!” prohlásil pracovní písař. „On má vlohy být tím samým, čím byl dříve jeho otec. Akorát bych rád věděl, proč se tolik zajímá o nás dva a proč nás chce vidět na svobodě?”

„Tak za prvé, věrně jsme sloužili jeho otci, vévodovi von Raumburg a právě díky těmto službám jsme se dostali do vězení, a za druhé, myslí si, že náš vděk a kladný vztah k němu mu bude později prospěšný. Jeho starosti o nás si klidně můžeme nechat líbit, protože bez něj by se nám útěk jen těžko podařil. Až budeme na svobodě, budeme mít při jeho stycích jistotu, že budeme v bezpečí a nedostaneme se do rukou našim pronásledovatelům. Je jisté, že náš útěk vyvolá velký rozruch a oni udělají všechno pro to, aby nás dostali opět do rukou.”

„Kdyby se jim to mělo podařit, raději bych se zabil.”

„Já taky, ale nejdříve bych se bránil ze všech sil. Kdyby mě měli chytit, několik z nich by na to šeredně doplatilo. Sebral jsem několik nožů z výbavy lékaře a dokázal bych je v pravém okamžiku dobře použít. Nechceš jeden?”

„Ano, dej ho sem!”

V této chvíli kráčelo kolem rychle několik dozorců.

„Podívej, jeho finta začíná účinkovat. Všichni rychle pospíchají do jídelního sálu.”

86*

„Tato jeho myšlenka byla výborná. Nyní budeme mít volnou cestu!”

Po nějaké chvíli kráčel přes dvůr hlídač van a dal jim nepatrné, pro jiné lidi nepozorovatelné znamení, zeje vše v pořádku. Odebral se do strážnice, kde seděl hlídač brány úplně sám.

„Pane dozorce!”

„Co chceš?”

„Posílá mě dozorce kuchyně. Zapomněl si své mýdlo, má ho v kapse pláště. Máte být tak hodný a poslat mu ho.”

„Hned, počkej tady!”

Vstoupil do vedlejší šatny a hledal. Po krátké chvíli zvolal:

„Žádné mýdlo tu není. Pojď sem a zkus ho najít sám!”

Hlídač van rychle vyhlédl z okna a spatřil právě přicházejícího pracovního písaře. V širokém okolí nebylo vidět nikoho jiného. Nastal pravý čas! Přistoupil k dozorci.

„Zde jsou ty kapsy,” prohlásil muž.

„Dobrá, ukážu vám, že jsem šikovnější než vy, můj milý!”

S těmito slovy chytil dozorcův krk a pevně ho stiskl. Přepadený ze sebe nevydal ani hlásku. Pokoušel se osvobodit, ale byl schopen jen několika křečovitých pohybů.

Ve stejném okamžiku vstoupil písař a přispěchal.

„Vezměte ten kapesník a vražte mu ho do úst!” nařídil Raumburg.

Písař uposlechl, ale nejdřív musel svým nožem roztáhnout pevně sevřené zuby dozorce.

„V mé kapse je provaz. Svažte mu ruce za zády a nohy.”

Stalo se tak, a zde už mohl pomoci i nemocniční písař, který mezitím přišel. Odtáhli svázaného muže s roubíkem v ústech do rohu místnosti.

„Zde visí jeho kord,” prohlásil Raumburg. „Připnu si ho, protože jsem jediný z nás, kdo s ním umí dobře zacházet. Hoďte na sebe rychle kabáty a čepice a jde se pryč!”

Oba muži dýchali velice hlasitě. V takových okamžicích nezůstane ani nejodvážnější bez jistého rozrušení. Když se připravili, opustili místnost. Hlídač van uzamkl a klíč si vzal k sobě.

„A nyní přímo přes dvůr vzorovým vojenským krokem!”

Bez potíží se dostali k vnitřní bráně vchodu a zaklepali.

VE VĚZENÍ , 87

Zde našli úzkou pěšinu, která vedla do nejbližší vesnice…

„Kdo je tam?” zazněl hlas strážného v temném klenutí brány.

„Tři dozorci na odchodu/’ odpověděl Raumburg pevně.

„Můžete projít!”

Nejprve se otevřela vnitřní a potom vnější brána. Raumburg sám za nimi zavřel, aby strážného nenapadlo je sledovat.

„Díky Bohu, zdá se, že se to povede! Nyní rychle podél zdi a potom volnou krajinou, protože běžnou cestu nemůžeme použít.”

Ne příliš rychle, neboť to by mohlo být podezřelé, ale jistým tempem kráčeli podél zdi a dostali se do otevřené krajiny nedaleko pole. Zde našli úzkou pěšinu, která vedla do nejbližší vesnice, a jak se odtud zdálo, nebyla nyní používána. Vydali se po ní.

„Konečně byste nám mohl prozradit, jakým způsobem jste získal spojení s venkovním světem,” řekl dřívější ředitel blázince Raumburgovi.

„Nebylo to tak těžké, jak jsem se nejdříve domníval,” odpověděl šlechtic. „Jako hlídač van jsem se častěji dostal do kuchyně, když jsem tam chodil pro horkou vodu. Každý den ráno v časných hodinách přicházel řezník, který zde odevzdával tu trochu masa, která se občas objevila v ústavní stravě. Ten tedy patřil k těm několika neúředním osobám, jenž mají do věznice přístup povolen bez nějakého předchozího hlášení. Když jsem ho viděl poprvé, poznal jsem

88* Kare! May, OSTROV ŠPERKŮ

v něm jednoho bývalého huJána, křerý^ode mnou sloužil kdyžjsem

byí ještě rytmístrem. On byl v té době mým pomocníkem. Býval to takový věrný a ochotný mladík a já jsem ho podpořil při odchodu do civilu, když se chtěl oženit a založit si řeznictví. Když mě poznal, velmi se lekl, přece jen se cítil mi být zavázán. Z těch několika slov, která prohodil ke kuchaři jsem zjistil, že mě chce vidět i druhý den. Tak jsem si to zařídil, abych se tam mohl ve stejnou dobu zase objevit. Druhý den nechal na zem padnout malý papírek, a já jsem si na něj rychle stoupl, abych ho později zvedl. V několika řádcích se mě ptal, jestli by mi mohl nějak pomoci a vyjádřil se, že je ochoten udělat všechno, cokoliv od něj budu požadovat. Tímto způsobem jsem s ním udržoval styk a díky jemu se mi podařilo odeslat dopis princi Hugovi von Siiderland.”

„ ,Pomatenému princi’?”

„Ano. On mi odpověděl, že rád a podle svých možností začne jednat a pokusí se mi pomoci. Poslal také jednoho ze svých důvěrníků a ten nás právě očekává v hostinci s vozem. Převeze nás přes hranici a nějaký čas strávíme v dočasném azylu.”

„A budeme vítáni i my princi?”

„To vám zaručuji!”

„Dovolil bych si ale několik námitek v souvislosti s naší cestou přes hranici.”

„Jaké?”

„Cesta vozem není příliš jistá, jak jsme se o tom dříve přesvědčili.”

„Ach, já vím! Vy jste tam byli zajati?”

„Ano. Železnici z pochopitelných důvodů použít nemůžeme, ale tento vůz nám neskýtá o nic větší bezpečnost. Musíme projet pohořím, jedním z těch několika průsmyků. Při zprávě o našem útěku budou tyto průsmyky jistě obsazeny a žádnému vozu se nepodaří projet, aniž by byl prohledán.”

„Hm, to je pravda! Bylo by tedy výhodnější, kdybychom se vydali na pěší pochod. To se člověk může snadněji vyhnout, je hůře zpozorovatelný a nevázaný ve všech pohybech. Už jsem se pro to téměř rozhodl. Co tomu říkáte?”

„To bych radil.”

VE VĚZENI 89

„Dobrá, rozhodnuto. Ale dnes nebo zítra se do hor ještě nedosta

neme. Vezeme si zatím ten vůz, támhle už je vesnice. Ale nejde

proti nám nějaký muž?” ‘

„Někdo na procházce.”

„Vypadá to tak, neboť se loudá, jako by se chtěl jen projít. Ale nenese něco v ruce?”

„Mám také takový dojem. Vypadá to jako bič nebo něco podobného.”

„Jestli je to bič, bude to ten náš muž. Je ujednáno, že se bude co nejvíce pohybovat ve směru věznice a bič je poznávacím znamením. Vidíte, už nás spatřil a zastavil! Každopádně je to on.”

Přišli blíže. Muž sundal čepici a uctivě pozdravil. Raumburg mu poděkoval a zeptal se:

„Řekněte mi, milý muži, vy jste z této vesnice?”

„Ne.”

„A odkud tedy?”

„Zdaleka.”

„Co tu děláte?”

„Čekám.”

„Ach, správně! Vy jste z Himmelsteinu?”

Muž radostně přikývl. Nyní věděl, že nečekal zbytečně.

„Ano, pánové.” /

„Princův zámecký správce?”

„Osobně. Který z pánů pojede se mnou?”

„Všichni tři.”

„Ach, ale já vím pouze o jednom.”

„To nic neznamená! Já jsem ten, pro něhož jste byl poslán, mé jméno je von Raumburg. Tito muži jsou mí přátelé, které vašemu pánovi doporučím. Jak dlouhý čas potřebujete, abyste nás mohl přijmout?”

„Ani ne deset minut, počítaje od této chvíle. Potřebuji pouze koně, které mám stále připraveny, vytáhnout ze stáje a pripřáhnout je k vozu.”

„Tak pojďme!”

„Do vesnice? Ne pánové, to není nutné. Kdyby vás tam někdo spatřil, hned by to prozradilo vaši stopu. Už si mě stejně začali nějak všímat, hlavně proto, že jsem měl stále připravené koně, a pořád

90*

jsem chodil na procházku do těchto míst. Jděte vpravo kolem vesnice a běžte dál podél silnice. Já za vámi přijedu a potom můžete nastoupit.”

„Máte s sebou vše potřebné?”

„Jenom pro vás oblečení a jen na krátkou chvíli, neboť jsem nevěděl, jestli se vám to podaří. Takové věci se však dají koupit v každém krámu, ale teď je nejdůležitější, abychom tuto oblast nechali daleko za sebou.”

„A peníze?”

„Dostatečné množství k cestě na hrad Himmelstein. Jeho Výsost mi dala peněženku a tuto náprsní tašku, abych vám obojí předal.”

„Děkuji! Běžte tedy rychle zapřáhnout, abychom na vás nemuseli dlouho čekat!”

Správce pospíchal do vesnice a ti tři kráčeli kolem ní. Když ji obešli, dostali se opět k cestě. Protože neviděli nikde ani živáčka, pomalu po ní kráčeli vpřed. Brzy měli poznat, jak velké neopatrnosti se dopustili tímto jednáním. Když dorazili k místu, kde silnice zatáčela, a její pokračování bylo ukryto za křovím, Raumburg sebou zděšeně trhnul.

„U všech čertů, četník!”

„Skutečně!” zvolal také nemocniční písař. „Co budeme dělat?”

„Utíkat,” mínil dřívější vrchní lékař. „Schováme se do tohoto křoví po straně.”

„Ne, to nejde. Už si nás všiml a proto uděláme nejlépe, když půjdeme přímo k němu!” rozhodl Raumburg.

„Ale on má karabinu!”

„A my šest rukou. Máte snad strach?”

Četník se pomalu blížil, karabinu zavěšenou na rameni. Považoval je za vězeňské úředníky, a již zvedal ruku k čepici, aby je pozdravil, ale tu ji nechal překvapením opět klesnout. Zpozorněl.

„Dobrý den, pánové! Kampak?”

„Na procházku,” odpověděl Raumburg.

„Máte volno?”

„Ano, měli jsme noční službu. Poté máme vždy přes den volno.”

„Ještě jsem vás nikdy neviděl a své kamarády znám dobře. Zřejmě zde ještě nejste zaměstnáni příliš dlouho?”

„Už delší dobu, ale teprve nedávno nás sem přeřadili.”

VE VĚZENÍ 91

„Zdá se mi, že vás ještě nevybavili vším potřebným? Nebo jste snad na svém dřívějším místě nosili kalhoty z vězeňské látky a trestanecké boty?’*

„Jasně.”

„Také máte místo vázanky vězeňský krční šátek? Ach, vy chytráci, zavřete huby, nebo vám do nich spadnou vaše vousy! Doufám, pánové, že budete té dobroty a vrátíte se se mnou do vesnice!”

„Proč?”

„Zdáte se mi podezřelí.”

„Podezřelí? Vězeňští dozorci? To je opravdu nanejvýš legrační!”

„Zdaleka to není tak legrační jako ta maškaráda, do níž jste se navlékli, i když není čas karnevalu. Prosím, obraťte se, budete mne doprovázet!”

„Pro mě, za mě,” odpověděl Raumburg lhostejně. „Zašpásujeme si tedy společně. Nemám nic proti tomu, když má četník chuť nechat se vysmát od všech sedláků!”

„No, s tím vysmáním se ještě uvidí. A copak je tohle?”

Pevný, hluboce dunivý zvuk zazněl ze směru města. Četník naslouchaje zastavil a nechal padnout karabinu z ramene dolů.

„Výstřel z děla ještě jeden a nyní ještě třetí! Holá,

utekli jim tři vězni, a to jste vy! Vpřed, marš zpátky!”

„Velice rádi, pane četníku!” odpověděl Raumburg.

Spatřil už přijíždět svůj vůz, tažený dvěma výtečnými hnědáky. Na kozlíku seděl hradní správce. Spatřil četníka u těch tří a ihned zastavil koně. Seskočení, rychlé otevření dvířek a zpětné naskočení byla pro něj otázka jediného okamžiku. Věděl, že nyní vše záleží na něm.

„Pane četníku!” zvolal, když tento přicházel se svým doprovodem. „Slyšel jste ty tři výstřely? To znamená, že utekli tři vězni!”

„Už jsem je chytil. Tady jsou!”

„Hrome! Hned mě něco takového napadlo, když jsem vás uviděl. Ale jen tak pro jistotu: nechcete použít můj vůz? Už jsem vám otevřel. Tam budete mít ty lumpy bezpečně zajištěné.”

„Myslíte to vážně?”

„Samozřejmě! Promeškám nanejvýš půl hodiny a zase to rychle doženu. Snad mi zaplatíte alespoň sklenici piva?”

„Tu, a ještě víc! Přijímám vaši nabídku.”

92

„Kde je vyložím?”

„Před branou věznice. Otočte to!”

„Na to je čas, až budou sedět uvnitř. Není radno nechat stát takové lotry na silnici.”

„Dobře!”

Správce držel připravený bič, pevně přitáhl koním otěže a čekal klidně na rozhodující okamžik, který musel v nejbližší chvíli nastat. Nejdřív nastoupili oba písaři a po nich následoval Raumburg. Konečně položil i četník ruku na dvířka.

„Pane četníku!” zvolal kočí.

„Co?”

„Nakonec budete mít opravdu ty nepravé! Nejsou ti uprchlí vězni tamhle ti tři muži, kteří běží přes louku?”

„Kde?”

„Vpravo vzadu!”

Kočár stál mezí četníkem a směrem, kam hradní správce ukazoval. Úředník proto stáhl ruku z dvířek a šel dozadu, aby lépe viděl. Tu zasvištěl bič nad koňskými hřbety. Koně se vzepřeli a vyrazili prudkým trhnutím

„Adieu, pane četníku, jsou to přece jen ti správní!” zaznělo se smíchem z kozlíku.

Přelstěný četník se rychle vzpamatoval. Zvedl karabinu do výše a zvolal:

„Stůj, nebo střelím!”

Jeho nařízení nebylo vyslyšeno. Zazněl výstřel, po nem druhý, obě kulky se zavrtaly do vozu a ten ujížděl v překotném trysku dál. Výtečníci unikli již podruhé.

*

Příštího dne odpoledne jeli po horské silnici chlapec s dívkou na malých skotských ponících. Chlapci bylo něco přes čtrnáct let a dívka mohla mít něco kolem deseti. V ježdění však byla každopádně zkušenější než on.

„S tebou je to vlastně zvláštní,” prohlásila dívka. „Ty máš tri otce.”

„Jak to, Magdo?”

VE VĚZENÍ 93

„No, to je jednoduché. Máš otce, jehož jsi ještě nikdy neviděl, potom máš otce, který je tvým otčímem, a nakonec máš ještě třetího otce, to je můj tatínek.”

„Ano, musím mu říkat tatínku, ale má mě skutečně taky tak rád, jako mívá otec své děti?”

„Tatínek? Má tě hrozně moc rád, to mi můžeš věřit. Byla jsem u toho, když o tobě mluvil s panem Waltherem.”

„Co říkal?”

„Jo, to bych ti vlastně neměla ani prozradit, Kurte. Nakonec by ses mohl stát příliš hrdým a víš dobře, že takové lidí nemám ráda.”

„Slibuju ti, že nebudu hrdý, a mimo jiné, nemám k tomu ani vlohy.”

„On totiž řekl následující…” A při těchto slovech ta hezká dívka na poníkovi zaujmula důstojnou pozici, aby napodobila držení a vzezření, které měl otec, když vyřknul tato slova: „ ,Můj milý pane Walthere! Vy jste vychovatelem mé dcery, a jsem rád, že vám mohu říci, že jsem s vámi velmi spokojen. Přidám vám nyní ještě svého opatrovnického syna. Je to chudý lodnický chlapec a dosud se mu dostalo pouze takového vzdělání, jaké je zvykem v obyčejné škole. Chlapec má však zvláštní vlohy a radost z učení a to mu pomůže překonat i větší těžkosti. Má dobré srdce a je za všech okolností upřímný a čestný. Každý ho musí mít rád a já si přeji, aby dostal i vaši lásku. Chci, aby se stal námořním důstojníkem. Buďte tedy té dobroty a zařiďte vyučování podle tohoto plánu!4 Vidíš, takhle tatínek mluvil a ještě hodně dalších slov. Všechna byla velice hezká a zněla nádherně.”

„To mě velice těší. Měla by to slyšet moje matka, byla by velice šťastná. Sama mi nařídila, abych dělal všechno tak, aby byl tvůj tatínek co nejvíce spokojen.”

„Už jsem jí sama všechno vyprávěla. Ale Kurte, ty nesmíš říkat ,tvůj tatínek*, je to taky tvůj otec. Já jsem tedy tvá sestra a jsem neskonale ráda, že mám bratra. Je to o hodně lepší, než dřív. Dokonce i tety tě mají rády, a ty nemají ve zvyku hned tak si někoho oblíbit. Víš ale, čím sis je naklonil a získal?”

„No?“v

„Tím, že jsi vystupoval tak chytře a odvážně proti ,Pomatenému princi’, ale ještě více tím, že jsi tenkrát odstranil ty žáby a mloky.

94

Dokonce i náš starý dobrý Kunz tě má rád. Když o tobě mluví, neřekne nikdy nic jiného, než ,náš mladý’, nebo ,náš Kurť.”

„Jo, proti dřívějšku se máme u vás jako v nebi. Z celého svého srdce to přeji mé matce, kterou velice mrzí, že můj nynější otčím musel jít do, do —”

„Klidně to slovo řekni, milý Kurte, vždyť na tom neneseš žádnou vinu!”

„Do vězení se dostal, chtěl jsem říci.”

„Oh, jak hrozné to tam musí být! Nikdo se nemůže divit, když chce odtamtud někdo utéci, jak včera vyprávěl ten kočí. Ale jak to vlastně bylo? Vždyť jsi byl u toho.”

„No, musel jsem doprovodit tatínka a Kunze na stanici, když odjížděli. V čekárně jsme viděli jednoho pána v uniformě. Ten byl, jak tatínek vyprávěl, pracovním inspektorem ve vězení, a přijel posledním vlakem, aby se dohodl s nějakým obchodníkem, který nechal zhotovit několik zakázek ve věznici. A během této doby jsme slyšeli, že na sebe něco volali železniční zaměstnanci. Právě přišel telegram do všech stanic země. Stálo v něm, že utekli tři velice urozené, důležité a nebezpečné osoby, totiž princ von Raumburg a dva lékaři. Jeden z nich byl ředitel a druhý vrchní lékař v blázinci. Můžeš si myslet, jak se ten pracovní inspektor polekal. Ten dřívější vrchní lékař byl totiž ve věznici jeho písařem. V tu ránu ukončil jednání a vrátil se hned zpátečním vlakem, s nímž jel i tatínek, zpět do ústavu.”

„To jsou každopádně tři velice nebezpečné osoby. Princ se svým otcem, který je už mrtev, vyvolal povstání proti našemu dobrému králi a okradl zemi o nesmírné částky peněz. Jak se později zjistilo, dokonce i vraždil, tajně i veřejně. Také nechal odvést jako blázny do blázince mnoho nevinných lidí, kteří mu stáli v cestě. Ty chudáky tam tak mučili, že se nakonec skutečně zbláznili a museli zemřít.”

„To je skutečně hrozné! Odkud ses to dozvěděla?”

„Tatínek i tety o tom často vyprávěli. Starý vévoda taky vyprovokoval tu válku a zradil zemi králi ze Súderlandu. Národ mel povstat a on se při tom měl stát králem. Vůbec se mu to však nepovedlo. ,Pomatený princ’ přišel skutečně se svými vojáky na hranici, ale generál von Sternburg ho obklíčil a tatínek se svými vojsky vpadl nečekaně do Súderlandu a dobyl hlavní město. Proto ho ,Pomatený

VE VĚZENf *95

princ* nemůže vystát. Oba ti lékaři, kteří utekli, jsou zaručeně ti samí, o nichž tatínek dříve vyprávěl. Pomáhali Raumburgovi v odstranění nepřátel a nechávali je zbláznit. Bylo by dobře, kdyby je zase chytili a vrátili do vězení.”

„Oni už je chytí! Celá policie je na nohách, všechny silnice jsou obsazené, aby se jich zmocnili. V telegramu stálo, že jedou ve voze taženém dvěma hnědáky po silnici k hranici.”

„To je hrozné! Kdybychom je tady tak potkali.”

„Oh, mohli by si zkusit nám něco udělat. Nebál jsem se ,Pomateného prince’, a jich už vůbec ne! Nemohl bych je zadržet, protože jsem příliš malý, ale kdyby se na tebe jenom zle podívali, to bych si tedy vyprosil!”

„Co když přijedou do Helbigsdorfu? Tatínek s Kunzem odjeli a tety šly na návštěvu k baronům a vrátí se až zítra ráno.”

„Do Helbigsdorfu by neměli vůbec přijít.”

„A náš pan Walther je také pryč, jel na dovolenou ke své nevěstě do Himmelsteinu.”

„To nevadí! Tatínek má ve své skříni se zbraněmi velkou spoustu kordů a pistolí. Všechny tři bych zapíchl a odstřelil! Teď se to učím.”

„Ale stejně mám strach. Ale podívej, kdo to tam sedí pod stromem? Mám strach. Pojď, jdeme na druhou stranu!”

Cesta vedla lesem. Na jejím okraji, pod rozsochatou jedlí stála stará žena. Byla bosá, oděna v červené sukni, křiklavé barvy. Přes ramena jí splýval žlutý špinavý přehoz a kolem hlavy měla uvázaný kus modré látky na způsob turbanu. Její pleť byla temně hnědá, četné vrásky brázdily její obličej, kterému trůnil ostrý nos a špičatá brada. Její ohnutá postava se opírala oběma rukama o hůl. Svýma tmavýma očima si pozorně prohlížela obě děti, které se vracely domů z projížďky. Když se přiblížily, natáhla prosebně svou pravici a vystoupila ze stínu stromu.

„Dejte něco chudé cikánce, líbezné děti!”

Magda chtěla strachy rychle odjet, ale Kurt zastavil svého poníka a přidržel i jejího.

„Ty jsi cikánka? Ještě nikdy v životě jsem takovou neviděl.”

Jeho poctivá tvář a otevřený pohled se staré velice zalíbily.

„Tak se na mě pořádně a pozorně podívej!” prohlásila s úsměvem a s přátelským výrazem v očích, jaký by v nich nikdo nehledal. Díky

96 •

Svýma tmavýma očima si pozorně prohlížela obě děti, které se vracely…

tomuto pohledu a následkem Kurtovy odvahy, dostala kuráž i Magda.

„Už jsi toho dnes asi hodně ušla?” ptala se.

„Ne, ale jsem stará a člověk se rychleji unaví, než v mládí.”

„Takže jsi unavená? A taky určitě hladová a žíznivá?”

„Od každého trochu.”

„Tak jsi na tom skutečně špatně. Kurte, zapomněla jsem svůj váček. Dej jí prosím tě i něco za mě, aby si mohla koupit jídlo a pití!”

„Ano,” odpověděl chlapec rozpačitě, „ale nemám bohužel také žádné peníze. Co teď uděláme?”

Dívenka hleděla zamyšleně před sebe. Cikánka na ni přátelsky kývla.

„Když s sebou nic nemáte, tak mi taky nemůžete nic dát. To je v pořádku, cítím se, jako byste mě obdarovali. Jste hodné děti, Bůh vám žehnej!”

VE VĚZENÍ 97

Tu pozvedla Magda rozhodně hlavu.

„Ne, musíš od nás něco dostat! Ale nejdříve mi prosím řekni, jestli jsou cikáni špatní lidé? Tety říkají, že dokonce kradou děti?”

„Ne, to není pravda. Cikáni jsou tak chudí, že jsou rádi, když sami děti nemají. A když někdo udělá něco zlého, ti ostatní na tom přece nenesou vinu.”

„Ano, tomu bych ráda věřila. Vypadáš tak mile a přátelsky s těma tvýma velkýma očima a konáš pro všechny jistě jen dobro. Byla bych ráda, kdyby sis mohla koupit jídlo a pití a dobře si odpočinout. Nechceš jít s námi?”

„Kam?”

„Do Helbigsdorfu. Byli bychom tam za necelou čtvrthodinu.”

„Vy jste z Helbigsdorfu?”

„Ano, Helbigsdorf je náš,” odpověděla Magda s jistým sebevědomím.

„To místo patří generálovi von Helbig.”

„To je náš tatínek. Chceš jít s námi? Můžeš u nás jíst a pít, kolik budeš chtít a taky spát v nádherné posteli. Velice rádi ti vše poskytneme.”

Stará souhlasně přikývla a přelezla silniční příkop.

„Ano, půjdu s vámi, mé dobré děti.”

Kurt s obavami sledoval její pohyby.

„Jsi velmi unavená a zřejmě nebudeš stačit našim koním.”

„Jeďte tedy napřed, nebo jeďte pomaleji.”

„To nejde, poníci neumějí běžet pomalu. Nechceme tě tady ale nechat. Kdyby sis tak mohla sednout na mého poníka. Já bych sesedl a vedl ho, abys nespadla.”

„Myslíš to vážně, můj dobrý chlapče?”

„Ano, jinak bych ti to nenabízel! Chceš to zkusit?”

„Ráda, pokud to skutečně dovolíš.”

„Tak pojď!”

Seskočil a chtěl jí pomoci. K jeho překvapení však žena vyskočila obratně na koně; ještě s větší obratností, než které byl on sám schopen.

,;Ach, to šlo rychle! Vypadá to, že jsi na koni jezdila často.”

„To je pravda, mé dítě.”

98

Vzala mu uzdu z ruky a vydali se na cestu. Cikánka první přerušila mlčení:

„Takže vy jste děti generála Helbiga? Myslela jsem, že má jenom jednu dceru…”

„To je vlastně pravda,” odpověděla Magda, jejíž důvěru si již cikánka získala. „Dostala jsem Kurta za bratra celkem nedávno.41

„Jak to?”

„Byli jsme Kass. Tam jsme se poznali a vzali jsme ho s sebou do Helbigsdorfu. Jeho matka šla s námi taky. On mi zachránil život a přejel lodí ,Pomateného prince’. Proto se nym stal mým bratrem.*’

„ ,Pomateného prince’? Ach!”

„Ty ho znáš?”

„Ano.”

„Zdá se mi, že toho víš dost o mnoha věcech. Například to, že tatínek má dceru, jsi věděla taky! Je pravda, že cikáni umí předpovídat budoucnost a vědí věci, jaké nikdo jiný netuší?”

„Někteří z nich mají dary, o kterých mluvíš.”

„Ó, takže ty je más taky?”

„Ano,” odpověděla stará jednoduše.

„Předpověz mi něco, prosím tě.”

„K tomu jsi ještě příliš malá, mé dítě. Rysy tvého obličeje a linie tvé dlaně nejsou vyvinuté a vyzrálé. Později ti budu ráda věstit.”

„A nemůžeš mi říct alespoň něco?”

„Možná,” usmívala se cikánka. „Jak se jmenuje tvůj bratříček?”

„Kurt.”

„Tak dobře. Kurt je teď pouze tvým bratrem, ale jednou se stane tvým mužem.”

Magda vesele spráskla ruce a zvolala:

„To je báječné! Vždyť já bych ani jiného muže nechtěla. Je to ale pravda? Je skutečně jisté, že se nepleteš?”

„Je to tak,” potvrdila stará napůl žertem a napůl vážně. „Ale nejmenuje se přece jenom Kurt, musí mít ještě nějaké jiné jméno?”

„Kurt Schubert.”

„Schubert? Kdo je vlastně tvůj pravý otec?”

Místo chlapce i nyní odpověděla Magda:

VE VĚZENÍ • 99

„Ano, to je něco, kde bys mohla dokázat, že víš více, než ostatní lidé. Kurt svého otce nikdy neviděl a je to velice smutná historie. Jeho otec byl kormidelníkem a projel se svou lodí celý svět. Nikdy se už ale nevrátil. Jeho matka si musela vzít zlého otčíma, který byl stále opilý a nyní sedí ve vězení.”

„Takže byl kormidelníkem a jmenoval se Schubert?” zeptala se cikánka, přemýšlejíc. „Snad Balduin Schubert?”

„Ano, Balduin!” zvolal Kurt rychle. „Oh, ty znáš jeho jméno? Co o něm ještě víš?”

„Nic kromě toho, že má bratra, který se jmenuje Thomas a je tovaryšem v jedné dvorní kovárně?” vpadla do toho Magda.

„Dokážu vám tedy, že vím víc, než ostatní lidé. Budu vyprávět tvé matce o tvém otci. Znám ho a ještě nedávno jsem s ním mluvila.”

„Je to možné? Je to pravda?”

„Ano. Tvůj otec je teď hlavním kormidelníkem na slavné bitevní lodi Tiger. Mám totiž bratra, který je na stejné lodi vyšším poddůstojníkem.”

„Ó, jaké štěstí! Jak se bude matka radovat! Pojď, pojedeme rychleji.”

„Cikáni jsou skutečně chytřejší než my,” prohlásila Magda zamyšleně. „Jak se vlastně jmenuješ? Přece taky musíš mít nějaké jméno!?”

„Jmenuju se Zarba.”

„Zarba?” zvolala dívka překvapeně. „Tatínek nám hodně vyprávěl o jedné královně cikánů, která se jmenuje právě tak. Je přítelkyní krále a korunního prince, jehož vlastně ona sama dostala do jeho postavení. Je taky přítelkyní generála a komodora von Sternburg a dokonce příbuzná obou nynějších vévodů von Raumburg. Dřívějšího vévodu úplně sama zbavila jeho moci. Musí to být mimořádně mocná žena. Jsi skutečně tato Zarba?”

„Ano, jsem to já.”

„Skutečně? Jak je tedy dobré, že jsme tě k nám pozvali. Akorát je škoda, že tatínek není doma. Budeš ale přivítána, jako by doma byl, na to se můžeš spolehnout!”

„Ano, má matka je totiž hospodyní na Helbigově dvoře,” prohlásil Kurt vážně. „Můžeš tedy očekávat, že budeš obsloužena velmi dobře.”

100 •

Po nedlouhé chvíli se objevila vesnice, na konci které se vypínaly mohutné budovy pánova sídla. Když projížděli mezi dobře udržovanými domky, vyhlíželi jejich obyvatelé dost překvapeně na projíždějící. Jezdkyně jim připadala nějak zvláštní.

Projeli vraty do dvora. Zde je přivítal správce a postaral se o poníky. Přitom vrhl na cikánku překvapený a rozmrzelý pohled.

„Co je to tady za společnost, cikánka! To kdyby viděl pán!”

„Proč?” ptala se Magda.

„Protože to není doprovod pro vás, milostivá slečno!”

Malá desetiletá generálova dcera na něho zlostně pohlédla.

„Jaký doprovod je pro mne vhodný, musím vědět nejlépe sama, pane správce! Vy byste se měl starat jen o to, co vám bylo uloženo!”

„Nyní tady ale není váš otec, ani jedna z milostivých slečen a ani vychovatel. Tedy mám nad vámi já, i když jsem jen správce, jistý dohled.”

„A kdo vám řekl, že my dva potřebujeme dohled a ještě k tomu ten váš? Snad ne tatínek? Když mu budu vyprávět, co jste řekl, zajisté vám vynadá. Já vám ale vše prominu. Vy se zde staráte a vedete hospodářství, a jak vím, nikdo z nás nepatří ani k čeledínům, ani ke zvířatům. Odveďte koně do stáje! Pojď, Zarbo!”

Vzala cikánku za ruku a vedla ji do portálu obytného domu. Kurt je následoval. Správce za nimi hleděl velice polekaně.

„Zarba? A hrome, to jsem zase jednou trefil kozla! To byla Zarba, ta slavná vajdzina*) všech cikánů z Norlandu a Súderlandu. Koho by to jen napadlo! Ona jedná s knížaty a panovníky a sem přijde bosá a v hadrech! Tuto chybu musím co nejrychleji napravit! A v té malé slečně už teď vězí pěkný čertík. Jedná jako dospělá a neměl bych jí křížit cestu. Už dnes mluví jako profesor! Jak hezky a noblesně mi dala najevo, zeje tak milostivá a vše mi promine. Už se nikdy nepokusím tvrdit, zeji mám hlídat!”

*

Zatímco se v panském sídle udaly tyto skutečnosti, vešel druhou stranou do vesnice muž. Zašel do hostince a nechal si nalít sklenici piva.

*) Královna, náčelnice

VE VĚZENÍ 101

„Tohle místo se jmenuje Helbigsdorf, pokud se nepletu?” zeptal se hostinského. „Ano.” „Majitelem tohoto panství nahoře je sám pan generál von Hel

big?”

„Ano.”

„On není doma?”

„Ne, odjel.”

„Ale jeho tři sestry jsou snad doma?”

„Taky ne! Jsou na návštěvě u sousedů.”

„Tak? Koho tam tedy může člověk potkat?”

„Správce a novou hospodyni.”

„Hospodyni? Co je to za madam? Jak se jmenuje?”

„Jmenuje se Hartigová.”

„Hartigová? Hm, ta asi není v Helbigsdorfu dlouho?”

„Ne, teprve krátkou dobu. Pan generál si ji přivezl i s jejím synem z mořských lázní, kde je oba poznal.”

„Z mořských lázní? To souhlasí, jsem tedy na správném místě.”

Zaplatil své pivo a šel k panství.

*

Slunce se naklonilo k obzoru a loučilo se. Pozlatilo štíty, cimbuří a okna panství a les stojící na druhé straně se již ponořil do polostínu. Zde stáli tři muži a bedlivě si prohlíželi okolí.

„Podle ukazatele to musí být Helbigsdorf, bydliště generála Helbiga, jak si dobře vzpomínám. V lese spát nebudu, ale Helbig mne zná. Musíme tedy dál, ale je otázkou, jakým směrem.”

Mluvčí byl z trojice nejmladší. Ten druhý, velice silný muž prohlásil:

„Taky nemám chuť spát v lese a chytit revma. Taky ale nemám příliš chuti jít dál. Od té doby, co jsme opustili vůz jsem tak unaven, že bych padl.”

„Já taky,” souhlasil třetí. „Ty lesní cesty jsou po čertech namáhavé!”

„Hm,” povzdechl první, „Helbig je bohatý a má mnoho usedlostí. Proč by měl být přítomen zrovna zde? Kdybych zjistil, že tu není,

APDF MERGER DEMO

102

Támhle jde nahoru úvozem listonoš,

rozhodl bych se přenocovat na zámku. V hostinci je to příliš nebezpecne.

„To můžeme zjistit. Támhle jde nahoru úvozem listonos. Tito lidé většinou vědí všechno a zaručeně měl co dělat v panství.”

„Ano, přichází sem. Stoupněte si 2a stromy, ať vás nevidí. Zařídím to tak3 že ho náhodně potkám a budu se ho nenápadně vyptávat.”

Oba muži zalezli do křoví, mluvci se však vrátil zpět do lesa? otočil se a kráčel zpět. Provedl to tak, že na pošťáka narazil právě na okraji lesa. Uctivě ho pozdravil

„Dobrý večer!” odpověděl zřízenec.

„Tato vesnice je Helbigsdorf?”

VE VĚZENÍ 103

„Ano.”

„A ta usedlost patří generálovi von Helbig?”

„Samozřejmě.”

„Nevíte, jestli je přítomen?”

„Není, odjel do rezidence.”

„Jeho sestry jsou zde?”

„Vlastně ano, ale odjely do zítřka na návštěvu.”

„Víte to jistě?”

„Měl jsem pro každou z nich dopis a dostal jsem tyto informace.”

„Kdo tam tedy vlastně je?”

„Správce a hospodyně, pokud nepočítám mladou slečnu.”

„Jak je stará?”

„Snad deset let.”

„Děkuju vám.”

Pošťák sledoval dál svou cestu a muž vyhledal své kumpány.

Ti tři muži byli uprchlí vězni, ale jejich vzhled se podstatně změnil. Měli na sobě jemné cestovní oblečení a každý měl přes rameno zavěšenou botanickou dózu.

„Jsme v bezpečí,” prohlásil Raumburg. „Generál není přítomen a jeho sestry taky nejsou doma. Ty ostatní lidi neznám a proto si dopřejeme té rozkoše, že tu přenocujeme. Potom generálovi napíšu, že mi při útěku přišla jeho pohostinnost vhod. Ten se pomine zlostí! Pojďte, obejdeme vesnici. Jsme turisté, botanici a geologové, a nebude tedy nápadné, když půjdeme přes pole.”

„A nechají nás tam?”

„To je jisté. Tuto starost nechtě na mně a jednejte podle mých pokynů.”

Kráčeli nahoru k usedlosti, jejíž okna již byla zčásti osvětlená.

Cikánka byla v usedlosti přátelsky přivítána hospodyní. Obě děti nemohly zamlčet to, co se od ní dozvěděly.

„Víte, koho jsme to přivedli, milá paní Hartigová?” zeptala se Magda.

„No?”

„To je ta slavná Zarba, o které tatínek tak často mluvil.”

„Skutečně?” zvolala paní a uctivě si vajdzinu prohlédla.

„Ano. Umí předpovídat a všechno ví. Už mi dokonce věštila.”

„Ták? A co, jestli to smím vědět?”

104 •

„Že bude jednou Kurt mým manželem.”

„Ach!** usmívala se hospodyně. „To bych potom byla tvou tchyní.”

„Samozřejmě a to mě velice těší. Lepší tchyni bych v Životě nikde nenašla! Ale teď přijde ta nejdůležitější věc pro vás: Zarba zná totiž vašeho ženicha a ví, kde se nalézá.”

„Mého ženicha? Vždyť já žádného nemám. Koho tím myslíš, mé dítě?*1

„Kurtova otce.”

„Je to možné?! Ne, ten je mrtvý, jinak by se byl vrátil!”

„Ba ne, právě naopak, žije! Nemám pravdu, Zarbo?”

„Ano, žije, a já jsem s ním mluvila.”

Hospodyně zbledla radostným leknutím.

„Můj Bože, kdyby to tak byla skutečně pravda! Rychle, rychle, mluvte!”

„Nejdřív mi řekněte vse, co o něm víte.’*

„Jmenuje se Balduin Schubert a byl kormidelníkem na kupecké lodi, alespoň v době, kdy jsem ho poznala. Příbuzné neměl, jenom mi vyprávěl o bratrovi, který se učil u kováře Brandauera v rezidenci. Později tam snad zůstal jako tovaryš. Balduin šel potom na moře a už se nikdy neozval. Nebo přišel, ale nenašel mě, protože jsem byla donucena provdat se za jiného, s nímž jsem nakonec musela opustit vlast.”

„A to jste se nikdy neobrátila na jeho bratra?”

„Chtěla jsem mu jednou napsat, i když jsem nevěděla, jestli je stále ještě u Brandauera. Přišel však můj muž a dopis si přečetl. Od té doby se mnou jednal takovým způsobem, že jsem se nikdy neodvážila jiný dopis napsat. Snad se obával, že ztratí Kurta, který sám nás vlastně všechny živil. Takže, žije ještě?’*

„Ano. Je vrchním kormidelníkem na Tigeru, který pluje pod velením komodora Artura von Sternburg. Ale ten je spíše jeho přítel, než nadřízený a můžu vás ujistit, že se mu vede velmi dobře.”

„Kde jste s ním mluvila?”

„Nahoře v horách, během poslední války.”

„A jak vypadal? Byl zdravý?”

„Nebylo na něm vidět, že by byl nemocný.”

„Mluvil o mně?*4

VE VĚZENÍ • 105

„Ne, na to tehdy nebyl čas, ani příležitost.”

„Zaručeně na mě zapomněl, tím jsem si jistá. Kdybych ho mohla

alespoň ještě jednou vidět.” ?

„K tomu určitě dojde. Třeba ne hned, ale zaručeně později,” prohlásila Zarba. „Kdo to tu ale přichází přes dvůr?”

Přistoupily k oknu a spatřily muže, který se tak podrobně vyptával v hostinci. Přes tvář cikánky přelétl lehký úsměv, musela ho znát. Hospodyně si toho všimla a zeptala se: ‘ „Kdo je to?”

„Sama se to hned dozvíte. Já se prozatím schovám.”

Stoupla si za krb. Sotva tak učinila, otevřely se dveře. Vstupující pozdravil a obrátil se k hospodyni:

„Promiňte, madam, nejmenujete se náhodou Hartigová?”

„Ano.”

„Takže jste hospodyně generála von Helbig?”

„To jsem.”

„Jste tedy ta dáma, s níž potřebuji mluvit. Jsem totiž hostinský a kovářský mistr Schubert z rezidence.”

„Schubert? Ach, právě jsme o jednom mluvili. Jste mi srdečně vítán.”

„To mě velmi těší. Vy jste o mně právě mluvili? Tedy bych vám měl být nějakým způsobem známý?”

„Ó, znám vaše jméno už patnáct let.”

„Prozradil vám ho můj bratr Balduin?”

„Ano, ale prosím vás, sedněte si.”

„Jistě si sednu rád, zřejmě si budeme mít co říct.”

„Smím se dozvědět, jak jste se dostal k mé adrese?”

„Dal mi ji pan generál von Helbig. Musíte totiž vědět: dvorní kovář Brandauer, můj dřívější mistr se vzdává své živnosti a Jeho Veličenstvo král chce udělat nového dvorního kováře ze mě. Oba tovaryši, totiž Baldrián a Heinrich budou pracovat u mě, i když jsem jim vyfoukl naši prodavačku brambor a hostinskou Barbaru Seidenmúllerovou. Stala se totiž mou ženou. Všichni páni, pro které dřív pracoval můj mistr, přicházejí teď ke mně, a včera tam byl dokonce generál von Helbig i s korunním princem Maxem. Mluvili jsme o vás a o mém bratrovi. Dozvěděl jsem se, že ten starý lump má syna a tak

106 •

jsem se hned vydal na cestu, abych našel vás i syna. Mohl bych toho chlapce alespoň jednou vidět?”

„Tady je!”

„Tento? Hrome, to je ale znamenitý chlapík! Mladíku, já jsem tvůj strýček a ty jsi můj synovec. Pojď na mé srdce a dej mi pořádného hubana!”

„Tady je!” zajásal Kurt, nadmíru šťasten, že dostal nečekaně strýčka.

„Tak, mladíku, hrozně se mi líbíš! Nechceš být kovářem? Vezmu tě do učení a u nás se nebudeš mít špatně!”

„To nejde, strýčku, protože se mám stát námořním důstojníkem.”

„Co, námořním důstojníkem? To míříš po čertech vysoko! Nemám ale nic proti tomu, i když ti musím říct, žé není nic lepšího, než být pořádným kovářem. To se bude moje Barbara radovat, až se dozví, že má takového synovce! Mladíku, musíš se mnou do rezidence, aby tě viděla!”

„Mohu jít. Mám prázdniny, protože náš pan učitel odjel. Co myslíš, matko?”

„Já nevím, jestli to pan generál dovolí.”

„Jestli to dovolí? Přirozeně, to se rozumí samosebou.”

„Ano, tatínek to dovolí,” souhlasila Magda. „Já pojedu s vámi.”

„Ty? A kdopak jsi ty, malá slečno?”

„Jsem dcera mého tatínka, generála.”

„Pana generála? A hrome, to jsi docela vznešená slečna. To bude Barbara koukat na tu poctu, když přivedu domů baronesu. Připravte se; pokud si pospíšíme, stihneme ještě noční vlak.”

„Ne, tak rychle to zase nepůjde,” smála se hospodyně. „Dnes zůstanete u nás. Musíte mi toho hodně vyprávět o vašem bratrovi.”

„O Balduinovi? To vám toho moc neřeknu, protože po dlouhá léta jsem o něm taky neslyšel.”

„Ale nyní o něm víte.”

„Pochopitelně. Taky mi o vás vyprávěl, ale to, že má chlapce, neví. Měl vás velmi rád a dodnes na vás nezapomněl. Nerad o tom však mluví. Obchodní loďař, u kterého dříve pracoval, měl v jižních mořích nehodu a Balduin našel práci na velrybárské lodi, na které

VE VĚZENÍ *107

byl celé tři roky. Nemohl tedy zpět, a když se konečně vrátil, slyšel, že jste si vzala nějakého muže a odstěhovala se.”

„Byla jsem k tomu donucena!”

„O tom nic nevěděl, proto se otočil a vrátil se na moře. Donedávna se stále zdržoval v cizině. Nyní je zase pryč na slavném Tigeru, který byl dříve pirátskou lodí, a je to snad nejlepší loď ve všech mořích.”

„Kdy se vrátí?”

„Tak to já nevím, protože mi ještě nenapsal. Dozvím se to, až přijde dopis. V něm bude i místo, kam mu máme poslat nějakou zprávu, pokud to bude třeba. Slíbil, že mě hned po návratu navštíví a přivede s sebou i svého přítele, poddůstojníka Karaveye. Hádejte, kdo to je?”

„Bratr Zarby, královny cikánů.”

„Skutečně, vy to víte! Znáte taky tu čertovskou Zarbu?”

„Ano.”

„Kde jste se s ní seznámila?”

„Zde. Byla jednou na panství Helbigsdorf.”

„Ach, co tady chtěla?”

„Chtěla mi říci, že váš bratr je dosud naživu.”

„Ach, ona je vševědoucí! Co se nikdo jiný nedozví, ona snadno zjistí. Jak se vám líbila?”

„Velice se mi zamlouvala.”

„Mně taky. Nejdříve jsem ji považoval za čarodějnici, která upsala svou duši čertu, ale potom jsem musel uznat, že je to výjimečná a báječná ženská, před níž musí mít člověk ten největší respekt. Jsem zvědav, jestli ji ještě někdy uvidím. Udělalo by mi to velkou radost!”

„To se může stát hned,” zazněl za krbem hlas.

Thomas se otočil a spatřil tu, o které právě mluvil. Lekl se a spráskl ruce.

„Tady je! Skutečně je tady a žije! Ta ošklivá ženská se schovala, aby mě mohla poslouchat. Odkud jsi vlastně přišla, Zarbo?”

„Přicházím odevšad.”

„No, tak jsi mi to přesně vysvětlila! A kam jdeš?”

„Kde je třeba.”

„To je vyjádřeno ještě přesněji. Dostala jsi dopis od svého bratra Karaveye?”

108* Karel May, OSTROV ŠPERK0

„Ne. Tiger se plavil zřejmě do Ameriky, a proto ještě nemohla žádná zpráva dorazit.”

„Jeho dopis te přece nemůže nikde zastihnout, když přicházíš odevšad a jdeš kde je třeba!”

„Je postaráno, abych dostala vše, co mám dostat.”

„Dnes zůstaneš tady?”

„Ano.”

„To je dobře. Můžeme tedy posedět a vyříkat si vše, co máme na srdci. Zde je, madam Hartigová, můj klobouk a deštník. Schovejte ty věci, ale dávejte na ně pozor, hlavně na deštník. Je to dědictví po Barbařině babičce a takové červené paraple se zlutomodrým lemem se teď stalo velkou raritou.”

„Nezůstaneme tady, ale půjdeme nahoru do mého pokoje,” prohlásila hospodyně. „Je to tam pohodlnější, než tady v salonu. Navečeříme se a potom vám ukážu vaše pokoje.”

Šli do postranního křídla panského domu, kde měla hospodyně svůj byt. Právě si začali dělat pohodlí, když přišel správce.

„Paní Hartigová, pojďte prosím rychle!”

„Co se děje?”

„Je tady návštěva.”

„Pro mě?”

„Ne, pro pana generála. Jsou to tři vznešení páni, kteří cestují a chtějí mluvit s Excellenci.”

„A hrome!” zaklel Thomas. „Nyní tedy ztratíme naší paní Hartigovou, když bude muset skákat kolem těch vznešených mužů.”

„Nedělejte si starosti! Jste mi milejší než všichni vznešení páni, kteří přicházejí za panem generálem. Já to s nimi vyřídím co nejrychleji. V případě nouze je přece mohu předat panu správci, ne?”

„Samozřejmě!” odpověděl muž a byl rád, že dostal příležitost odčinit svou chybu a vše napravit. „Rád vám pomůžu, abyste se mohla věnovat pouze svým přátelům.”

Vedl hospodyni do přijímacího pokoje, kde čekal Raumburg se svými kumpány.

„Jsem vám k službám, pánové! Co mi dává tu čest, že —”

Raumburg se ujal slova:

„Mé jméno je von Hellmann. Jsem plukovník husarů a přítel generála von Helbig. Tito dva pánové jsou mí příbuzní. Zde je pan

VE VĚZENÍ • 109

prezident a zde pan kancléřský rada von Hellmann. Vyjeli jsme si na výlet a když jsme se dostali do tohoto kraje, rozhodli jsme se navštívit mého přítele. Bohužel není přítomen, jak jsme slyšeli?”

„Odcestoval do rezidence.”

„A milostivé slečny sestry?”

„Jsou na návštěvě v sousedství.”

Hospodyně odpovídala odměřeně, protože na těch třech mužích bylo cosi, co se jí vůbec nelíbilo. Nemohla s určitostí říci, co to vlastně je, ale cítila, že těmto lidem nemůže v žádném případě důvěřovat.

„To je skutečně nepříjemné,” pokračoval Raumburg. „Mohli byste alespoň od nás pozdravovat panstvo po jejich návratu?”

„Určitě. Budou velmi litovat, že vás nemohli přijmout.”

„Ještě než půjdeme, dovolte nám jednu otázku, už je pozdě a my jsme unaveni, že nemůžeme pokračovat v cestě. Je zde ve vesnici nějaký hostinec, ve kterém najde člověk to, co potřebuje a po čem touží?”

Nyní byla hospodyně napadena tím způsobem, že musela ze slušnosti myslet na své povinnosti.

„Hostinec zde skutečně je, ale nebude vám skýtat pohodlí, na něž jste jistě zvyklí. Je mou povinností vás upozornit jménem pana generála, že naše pokoje jsou k dispozici pro vaše potřeby. Dosud jsem o tom nemluvila, neboť jsem si myslela, že jste někde poblíž zanechali svůj vůz. Mohu předpokládat, že neodmítnete mé přání?”

„Pokud vám to nebude nevhod?”

„Ani v nejmenším.”

„Dobrá, tedy přijímáme. Musím vás však upozornit, že si neděláme žádné nároky. Vyjeli jsme si, jak se tak říká, inkognito. Jedna malá večeře a jednoduchá postel na spaní je vše, co od vás žádáme, jistě nám rozumíte.”

„Ráda vyhovím vašim příkazům. Přejí si pánové zůstat ještě ve společnosti, nebo vám mám hned vykázat pokoje?”

„Ještě zůstaneme.”

„Dovolte mi tedy, abych vás doporučila zde panu správci. Bude pro něho ctí se vám věnovat.”

Rozdělila několik příkazů v kuchyni a poté se vrátila k Thomasovi a Zarbě.

110*

Obě děti šly do zahrady. Nyní se vracely a Magda prohlásila s nádechem dospělosti:

„Paní Hartigová, já jsem viděla naši návštěvu.”

„Kde?‘4

„V zahradě. Správce je tam provází. Já toho jednoho znám, ale nemohu si vybavit jeho jméno. Musela jsem ho vidět u tatínka, je to nějaký důstojník.”

„To souhlasí. Řeknu ti jeho jméno: je to plukovník von Hellmann, mé dítě. Ti druzí pánové jsou jeho příbuzní.”

„Von Hellmann? Ne, tento pán se musí jmenovat jinak. Pana plukovníka Hellmanna znám velice dobře. Je to malý hubený muž s mohutnými vousy přes celou tvář. Ne, připadá mi, že ten pán v zahradě je něco víc, nejen plukovník. Musí to být generál nebo něco takového.”

„Mýlíš se, mé dítě. Ještě jednou si ho pořádně prohlédni, právě přecházejí támhle přes dvůr.”

„Vidím je, ale plukovníka Hellmanna ne!”

Thomas vstal také a přistoupil k oknu.

„U všech čertů! Ne, to není Hellmann, to je, hm, není možné, abych se zmýlil.”

„Kdo je to tedy?” ptala se hospodyně.

„Hm, a tři jsou taky, to by souhlasilo!”

„Tak už tedy konečně řekněte, kdo to je,” prosila ho.

Při tónu Thomasova hlasu začala být skutečně starostlivá.

„Zarbo!” zvolal kovář. „Pojď sem k oknu a podívej se na toho šedého chlapa, který právě zírá do stáje.”

Následovala jeho výzvu.

„Raumburg!” zvolala překvapeně.

„Ano, princ von Raumburg, jehož jsem tehdy taky zajal!”

„Můj Bože, je to možné?” zvolala hospodyně polekaně. „Vždyť měl utéci z vězení?”

„To taky jo, má milá paní Hartigová, a ti dva vagabundi s ním. Jsou pronásledováni a do hostince se nemohou odvážit! Proto taky pnsh sem,

„Co budeme dělat?”

„Samozřejmě svou povinnost, zatkneme je!”

„Ale jak? Jsou velice nebezpeční a budou se bránit!”

VE VĚZENI *111

„Nemějte strach, Thomas Schubert si s těmi darebáky snadno poradí!”

„Proti třem?”

„Když to bude nutné. Ale takové námahy není ani zapotřebí. Už jste přidělila těm darebákům pokoje k noclehu?”

„Ještě ne. Udělám to, až budou po jídle.”

„Dobrá. Zařiďte to tak, aby si nemohli vzájemně pomoci.”

„Přidělím jim pokoje daleko od sebe.”

„Ano. Až tam půjdete, zahraju si na domácího sluhu nebo pokojového sklepníka a při té příležitosti je zajmu.”

Když to vše Magda slyšela, byla velmi polekána a ve strachu se přikrčila do rohu divanu. Kurt ale pečlivě poslouchal a nyní se plížil ven ze dveří do svého pokojíku. Zde měl schované obě své pistole, které používal při střelecké výuce. Nabil je a zastrčil je za opasek. Potom šel ven do dvora. Na schodech potkal správce v doprovodu obou bývalých lékařů z blázince. Raumburg se zdržel, aby si prohlédl koňskou stáj. Kurt za ním rychle pospíchal.

„Jak se vám líbí naši poníci?” zeptal se srdečně.

„Jsou výteční!” odpověděl Raumburg.

„A ten vraník tamhle?”

„Velice vzácný kůň! Znám ho. Jezdí na něm pan generál a hlavně tehdy, když potřebuje od koně výjimečný výkon.”

„Ano, proto je také zahrnut tou nejlepší péčí. Jste také přítelem psů, pane plukovníku?”

„Jistě.”

„Už vám správce ukázal náš psinec?”

„Ne.”

„Ten byste ale měl vidět! Prosím, pojďte se mnou.”

„Rád.”

Kurt ho zavedl ke dveřím, za nimiž se hned ozvalo radostné

kňučení.

‘ „Jen buďte zticha, už jdu.”

Když otevřel, byl okamžitě obklopen zvířaty, která na něho radostně skákala. Každé z nich bylo vzorem své rasy. Princ von Raumburg cítil vzrůstající zájem a vstoupil hlouběji do kotce.

„Nechoďte prosím příliš daleko dozadu, pane plukovníku, je to nebezpečné! Vzadu leží jeden pes a ten je horší, než tygr.”

112*

„Ach, vlčák!”

„To není tak zvláštní, ale tento je ze Sibiře! Chcete ho vidět pořádně?”

„Pokud je to bez nebezpečí možné —”

„Stoupněte si tedy stranou.”

Kurt šel do nejzazšího rohu.

„Vstávej, Vjugo!”

Na jeho zvolání se pomalu zvedlo bílé rozcuchané zvíře, které se spíše než psovi podobalo nějakému lednímu medvědovi. Kurt mu sundal řetěz a zavedl ho až ke dveřím. Raumburg zůstal uvnitř kotce.

„Vidíte, pane plukovníku, ty tlapy? Boj s ním je nemožný. Vůbec nic nemusím říkat, stačí, když mlasknu jazykem a ukážu na vás prstem a budete ležet na zemi. Pokud byste chtěl potom zůstat naživu, nesmíte se ani pohnout a jen velice tiše mluvit. První hlasitější slovo by vás stálo život, roztrhal by vás na kusy!”

„Tomu věřím!”

„Je to tak a já vám to předvedu. Dávejte pozor. Nyní mlasknu jazykem a už stojí před vámi, protože jste jediný, na koho může to znamení vztáhnout. Když zvednu prst, budete ležet okamžitě na zemi. Mám?”

„To bych si tedy každopádně vyprosil!” odpověděl Raumburg. Jednání chlapce se mu zdálo nanejvýš podivné.

„A přece to udělám, pokud budete mluvit hlasitěji, než si přeji.”

Raumburg hleděl spíše polekaně, než překvapeně.

„Proč? Já nařizuji, abyste ukončil tento nebezpečný vtip!”

„To není vtip, myslím to vážně! Ještě jednou vás ujišťuji, že při prvním hlasitějším slově budete stržen k zemi.”

„Ale proč?”

„Protože vás pošlu tam, kam patříte!”

„Ach, a kam?”

„Zpátky do vězení, pane von Raumburg!”

„U všech čer !”

Slovo se mu vzpříčilo v krku. Jeho hlas byl zlostný, a proto vycenil pes tesáky a chystal se na něho vrhnout.

„Vidíte, pane, že Vjuga nerozumí žertu? Jste zajatec! Teď zavřu a nechám vás v opatrování mých psů. Zde jste v bezpečí. Až přijdu

VE VĚZENÍ 113

zpět, budete stát na stejném místě jako teď, v opačném případě bude vaše tělo ležet roztrhané na kusy na podlaze/’

„Člověče, mladíku, chlape, ty jsi se zbláznil a pominul!”

Kurt však neodpověděl. Vyšel z psince a zabouchl dveře. Vrátil se do přijímacího pokoje, kde našel zbylé dva uprchlíky ve společnosti správce.

„Pánové,, matka vás žádá, =*r**^ <•&?*?^?*

abyste k ní ještě jednou laskavě sepomalu zved[o bmrozcuchané zvffe,

pnšll. ‘ které se spíš podobalo lednímu medvědovi.

„Kdo to je?”

„Naše dobrá hospodyně,” odpověděl nato správce.

„Dobře, chlapče, veď nás!”

„Pojďte. Pan správce půjde s námi.”

Šel napřed do místnosti matky a když přišel ke dveřím, pustil ty dva napřed. Když vešel i správce, zavřel za sebou Kurt dveře.

Překvapení těch dvou mužů bylo nepopsatelné. Poznali Zarbu a chtěli se otočit. Zde stál ale Kurt s nataženými pistolemi v každé ruce. Jeho černé oči metaly blesky, když prohlásil:

„Pokud se pánové pohnete, zastřelím vás! Svaž je, strýčku!”

Tlustý nemocniční písař se začal úlekem neskutečně potit.

„Ale dámy a pánové, vy se mýlíte! Co chcete?”

„Ne,” prohlásila Zarba, „my se nemýlíme. Vy jste ti uprchlí lotři, které hledají po celé zemi. Trčela jsem v tom vašem pekle, kde jste mě chtěli připravit o rozum, a proto vás dobře znám. Nepokoušejte se o odpor, je zbytečný!”

„Opravdu vás ujišťuji, že jste se spletla. Můj bratranec plukovník to potvrdí!”

„Váš bratranec, bývalý syn vévody von Raumburg, nemusí nic potvrzovat,” smál se Kurt. „I bez něho jsme si svou věcí jisti! Mimo to už je sám zajatý.”

„Co!” zvolal Thomas. „Kde je?”

„V psinci.”

114*

„Nemůže uniknout?”

„To je zcela nemožné. Sněžný pes by ho roztrhal na kusy.”

„Výborně! Tak sem s rukama, mí milí darebáci! Svážu vás, že se mnou budete navýsost spokojeni.”

Viděli, že odpor je nemožný. Snažili se sice o různé námitky a připomínky, ale nic jim to nepomohlo. Konečně pochopili, že jsou nuceni se odevzdat nevyhnutelnému osudu. Krátce před počátkem útěku se oba ujistili, že raději zemřou, než by se znovu nechali chytit a že jen draze prodají svůj život! Kupodivu se zde nekonala žádná obrana, natož nějaké umírání.

Oba lékaři byli spoutáni a přemístěni na bezpečné místo. Potom se všichni odebrali do psince. Když otevřeli, stál Raumburg na stejném místě, kde ho chlapec zanechal. Musel protrpět obrovský strach, ale ještě více zbledl, když spatřil Thomase a Zarbu.

„Ach, dobrý den, pane generále!” pozdravil kovář. „Tak jsme se zase setkali na jedné letní promenádě. Tak jakpak se vám líbí čerstvý vzduch?”

Raumburg skřípal zuby, ale neodpověděl ani slovo. Ani Zarba nepromluvila, stačilo jí všechno jen pozorovat.

„Zná nás a nemluví, protože vidí, že veškerý odpor k ničemu nepovede. Hm, princ a generál se nechá zajmout čtrnáctiletým klukem! Kurte, pustí mě tam ten pes?”

„Ano. Svaž toho muže!”

Raumburg byl spoután a přepraven k ostatním zajatcům, uzavřeným v bezpečné místnosti se zděnou klenbou. Všichni byli spoutáni, že nemohli na útěk ani pomyslet. Když osaměli, bylo dlouho ticho. Konečně jeden z nich přerušil mlčení:

„Co teď?”

„Hrůza!” vyhekl nemocniční písař. „Kdo by si to jen pomyslel!”

„Že jste oba tak zbabělí pitomci? Ano, to bych si nikdy nemyslel!” zvolal Raumburg.

„Zbabělí? Jak to?”

„Necháte se zajmout a máte přitom u sebe revolvery!”

„Udělal jste to vy snad lépe?”

„Mohl jsem se snad bránit? Ten kluk, ať ho vezme čert, mě vylákal do psince, kde bych byl při sebemenším pohybu roztrhán!”

VE VĚZENÍ *115

„A my jsme se mohli bránit? Nás vylákal do místnosti plné lidí, kteří by nás při sebemenším pohybu zastřelili! Co teď?”

„Co teď? Pošetilost! Budeme vráceni, dostaneme výprask a na nohy železa nebo špalky! Omezí nám stravu a budeme pod nejtvrdším dohledem. Hergot, chtěl bych, aby celé lidstvo mělo jedinou hlavu, kterou bych mohl snadno useknout!”

„To by vám taky nepomohlo! Raději přemýšlejte o naší situaci, pokud by se nám nepodařilo nějakým způsobem uprchnout!”

„Tupce!” zvolal Raumburg opovržlivě. „Ta Zarba, kterou znáte zaručeně lépe než já, se už postará o to, že budeme opět sedět. Nepochybujte o tom, že skončíme zpátky ve vězení a tak, jak jsme se tam měli dosud, se tam už nikdy mít nebudeme!”

„Já se zabiju!” zvolal nemocniční písař.

„Já taky,” souhlasil jeho společník.

„Já ne!” skřípal Raumburg. „Zůstanu raději naživu, abych se mohl pomstít!”

„Ale kdy? Nemáme žádnou naději, že nás někdy propustí.”

„Ne, ale máme naději, že se nám podaří jednou uprchnout. Potom, a to přísahám při všech ďáblech, mě nikdo více nezajme!”

„Hm, ale budeme muset dlouho vytrvat, než se naskytne nová příležitost. Rozdělí nás, takže dorozumívání bude nemožné.”

„Žvásty! Dosud jsme spolu. Známe veškeré místnosti a zařízení věznice. Můžeme se teď klidně domluvit.” . „V pořádku. Využijme tuto příležitost, abychom naplánovali útěk do všech podrobností!”

Zatímco se dole odbývala tato porada, držel v hořejším salonu Thomas svého synovce za hlavu.

„Chlape, zlíbám tvé tváře! Je mu čtrnáct let a na vlastní účet chytí tři uprchlé vězně, jak otevře moje Barbara pusu překvapením, až jí to budu vyprávět, ale ještě pověz, komu ty zajatce předáme?”

„Nejbližšímu vojenskému komandu, nebo budeme telegrafovat na ředitelství věznice, aby si je vyzvedli.”

„To poslední je to nejlepší. Nesmíme ale telegrafovat jenom tam, musíme informovat i další lidi!”

„Koho?”

„Nejdříve krále a potom i korunního prince Maxe. Oba mají největší zájem na tom, aby Raumburg bezpečně seděl.”

116 *

„A tatínkovi,” prohlásila Magda.

„Přirozeně! Kdo ty depeše obstará? V psaní perem nejsem tak šikovný, jako když držím kleště a kladivo.”

„Pan správce je napíše a odnese na stanici.”

„Dobrá. Než budou zajatci vyzvednuti, musí před dveřmi klenuté místnosti a před venkovním oknem stát dnem i nocí stráž.”

„První si beru já!” zvolal Kurt a opustil salon.

Po nějaké době přišla Magda dolů a viděla, jak stojí přede dveřmi místnosti a chodí sem a tam.

„Takže vidíš, Magdo, že přišli a já jsem je zajal.”

„Ano, ty nikdy nemáš strach a obavy. Zaručeně jednou budeš velkým hrdinou!”

„A ty mojí ženou, mou hrdinkou!”

„Přirozeně. Protože by měla žena svého muže za všechno odměnit, mohu ti teď dát pusu?”

„Ano, pojď rychle!”

KAPITOLA ČTVRTÁ

Poklad begumy

Bylo to před dlouhými dlouhými roky v zázračně zemi, Indii. Loď poháněná čtrnácti kulii*) jela nahoru proti proudu Gangy, jejíž vody jsou Indy považovány za posvátné. S vodou se dokonce běžně obchoduje. Indové věří, že ten, kdo hledá smrt ve vlnách tohoto svatého toku, nebo se nechá sežrat zde hojně žijícími krokodýly, bude přijmut Bráhmou do jeho nejvyššího nebe.

Loď měla dvě plachty z rohoží a pod stanem na palubě ležel muž, který se zde ukrýval pod žhavými slunečními paprsky. Jeho dlouhá hubená postava spočívala na červeném hedvábném divanu a jeho plíce lačně sály vůni výtečného tabáku z perského hukah,**) která byla poseta překrásnými drahokamy. V levici držel nejnovější číslo Timesů,***) které bylo posláno z Londýna do Indie a jehož obsah byl už více než hodinu středem jeho pozornosti.

Nyní je odložil před sebe.

„Taadi!”

„Sáhibe?” zaznělo zvenčí jemným hlasem.

Závěs proti moskytům, zahalující vchod stanu se odhrnul a objevila se hlava indického sluhy.

„Co nařizuješ?”

„Zeptej se kormidelpíka, jak dlouho bude trvat, než připlujeme do Aughy.”

Hlava zmizela, aby se po několika okamžicích opět objevila.

„Za hodinu dosáhneme města Rajáh.”

) Asijský nádeník *) Vodní dýmka ***) Anglické noviny

v

118*

„Potom mě tedy vzbuď!”

Zastrčil si polštář pod hlavu a tuto umístil tak, aby své tenké kotlety příliš nerozcuchal. Netrvalo ani dvě minuty a tvrdě usnul, což dokazovaly hluboké chrčivé tóny, které se začaly ozývat ze stanu.

Přesně za uvedenou dobu se opět objevil sluha.

„Sáhibe!”

Polohlasné zvolání sluhy doprovázelo tleskání jeho hnědých hubených rukou. Angličan se probudil.

„To město už je zde! Chceš vstát, sáhibe?”

„Yesr

Sluha vešel do stanu a pomáhal svému pánovi při vstávání z divánu.

„Chceš své zbraně?”

»Yesr\

Raadi přinesl křivou šavli, malajský křis a dvě vzácně vykládané pistole. Přivázal svému pánovi kolem boků perský šál a k němu zbraně připevnil. Nyní Angličan vystoupil ze stanu.

Posvátný tok se třpytil v paprscích zářícího slunce jako tekuté stříbro. Nespočet lodí křižovalo vlny a mezi nimi se pohybovali rybáři. Plavidla těchto lovců ryb byla zhotovena ze dvou spojených hliněných džbánů a z nich muži rukama obstarávali sítě.

V přístavišti zastavil průvod anglických a domorodých důstojníků. Před nimi stál Sipoy, báječně ustrojený kůň, který se zdál být připraven pro knížete.

Angličan opustil loď, přičemž ho dva kuliové zastiňovali Širokým slunečníkem. Sotva stanul nohou na pevné zemi, zazněly od města salvy z pušek a několik dělových výstřelů. Všichni přítomní Indové se pokorně poklonili k zemi. Také angličtí důstojníci ho pozdravili způsobem, který dal tušit, že je svým postavením vysoce převyšuje.

Tento muž byl generál lord Haftley, současný zplnomocněnec anglickovýchodoindické vlády. Přišel do Aughy, aby jednal s knížetem této země a poslal svou ekvipáž včetně důstojníků napřed, aby mu připravili ubytování. Přistoupil k němu bohatě ozbrojený Ind.

„Sáhibe, pane! Rajáh Madpur Sing, jemuž patří vše, co pokrývá tuto zemi, mi nařídil, abych tě přivítal.”

POKLAD BEGUMY • 119

„Ves!”

Lehkým pohybem ruky pozdravil na něj čekající důstojníky a nechal se kulii vysadit na koně. Ind se držel po jeho boku. Obočí lorda se stáhlo. Zdálo se, že nemá dobrou náladu.

„Rytmistr Mericourt!”

Na jeho zvolání se prodral jeden důstojník z doprovodu a přiřadil se po jeho levici, neboť po pravé straně jel Ind.

„Generále?”

„Vy jste Francouz?”

„K službám!”

„Francouzi jsou nejzdvořilejší národ na zemi.”

„Říká se to tak.”

„Víte tedy, co je zdvořilé?”

„Myslím si, že to vím.”

„Je tedy přijetí ze strany Rajáha zdvořilé?”

„Nezdá se mi.”

„Yes?u

„Posílá svého domovníka s hrstkou vojáků, aby přijal zástupce a vyslance všemohoucího Albionu,*) nic víc!”

„Yes!”

„Kde zůstal ten rozruch a velkolepost, které Rajáh při jiných příležitostech nezapomene předvést? Kde je řada jezdeckých slonů, leopardí a tygří klece a tisíce jiných věcí, jimiž se indičtí maharádžové vždy chlubí? Přijetí neodpovídá důstojnosti toho, kdo má být přijmut!”

„Yesr

„Musíme těm lidem ukázat, kdo jsme! Člověk se pomalu diví, že se nám dostalo alespoň té dobroty, že budeme ubytováni v palácích Rajáha.”

,>Yes!«

Ind dosud nezvedl svůj pohled upřený k zemi, každopádně nerozuměl ani slovu z jejich rozhovoru, jak se oba domnívali.

„Během vašeho jednání budete muset, Excellence, ukázat stejnou zdvořilost, jakou vám nyní prokazují oni.”

„Yes!”

*) Anglie

120

„A taky přísně trvat na splnění našich podmínek.”

„Yes.”

Nejzazší pár tohoto krátkého průvodu tvořili dva poručici. Jeden z nich byl každopádně Angličan, ten druhý se zdál být více z jihu. Mohl mít zhruba dvaadvacet let a ukazoval vedle jeho postavy Adonise otevřené a důvěryhodné rysy poněkud dětské tváře.

„Ten starý dělá zlý obličej,” prohlásil první. „Takové obyčejné přijetí se mu nebude líbit a ten Mericourt, kterým se nechá tak nápadně ovlivňovat a okecávat, dělá vše pro to, aby přilil olej do ohně.”

„Ty nemáš rytmistra rád, i když jste krajané?”

„Žvásty, on je Pařížan a já jsem Korsičan. Nemáme nic společného!”

„Ale ještě víc, vy se nenávidíte!”

„Třeba.”

„Rytmistr ti ale může škodit!”

„Žvásty, je to zbabělec, který své postavení získal chytrostí, nikoliv odvahou. Dříve doma byl snad gamin,*) flaneur**) nebo kommis voyager,***) a protože to doma nikam nedotáhl, odešel do Indie. Já ti, Harry, říkám, že ho ještě jednou dostanu před kord a pak ho už jistě nebudu šetřit!”

„To tě tedy musel skutečně mimořádně urazit?”

„Jistě!”

„A smíš mi říct něco bližšího?”

„Rád. Ty víš, že jsem v Kalkatě velice často navštěvoval dům majora Wilsona. Paní majorova mě tam ráda vídávala, protože naše rozhovory jí daly příležitost, aby se procvičila ve francouzštině. Je to kráska, ale musím potvrdit, že je dáma s nejpřísnější a nejčistší morálkou a nikdy mezi námi nepadlo jediné slovo, které by její manžel nemohl slyšet. To mi musíš věřit!”

„Věřím tomu, vždyť tě dobře znám,” potvrdil Harry přesvědčivým hlasem.

„Tu přišel i rytmistr. Viděl rozkošnou a krásnou paní majorovou a snažil se jí vnutit. Ona s ním samozřejmě jednala chladně a rezer

) Řezník *) Krejčí ***) Cestující obchodník

POKLAD BEGUMY • 121

vovaně. On na mě začal žárlit a jednal jako každý muž jeho charakteru.”

„Úskočně?”

„Ano. Jednoho dne se mě major zeptal na důvod mého intimního styku s jeho manželkou. Byl jsem překvapen. Došlo k výměně názorů a on mě vyzval. Nešlo mi vůbec o ránu, kterou bych mohl utržit, ale jednalo se mi o čest jeho nevinné manželky. Proto jsem se ho snažil uklidnit a přesvědčit ho o její nevině. Nic nepomohlo a musel jsem se s ním bít. Udělal mi díru do rukávu a já ho poznamenal křížkem v tváři. Potom už jsem do jeho domu nevkročil, ale rytmistr se tam nesměl ukázat. To byla ta kulka, kterou si sám odlil. Přijde však čas, kdy mu jí nastřelím a potom bude pro něho velice obtížné ji strávit.”

„K tomu mě ale pozvi! I já potřebuji jen to nejlepší. Hele, už jsme u paláce Rajáha a dosud nevidím žádného hodnostáře.”

Ten druhý se jemně usmíval.

„Ten nejvyšší hodnostář se už ukázal.”

„Ty myslíš hofmistra?”

„Ano, nebo spíše Rajáha osobně!”

„Ale snad nechceš říct, že —”

„Přirozeně! Chci říct, že ten Ind, který tak tiše jede vedle generála, není nikdo jiný, než Madpur Sing sám! Je úplně jiný, než byl jeho otec. Ten málem zničil svou zem marnotratností a rozhazovačností, ale jeho syn Madpur se snaží svou zem pozvednout rozumnou spořivostí a jednoduchostí. Přivítání není pompézní proto, že by si nás nevážil, ale proto, že je dobrým knížetem! Čest, že nás přivítal osobně je více, než všechno ostatní.”

„Ty ho znáš?”

„Mluvil jsem s ním v Kalkatě.”

„Ach! A to se dozvídám teprve teď?”

„Člověk se přece nemusí chlubit svými známostmi.”

„Když byl v Kalkatě, bude zřejmě mluvit trochu anglicky?”

„Mluví a rozumí dokonale.”

„Ó ne, tedy slyší každé slovo, které generál s rytmistrem promluví proti němu!”

„To je mi lhostejné. Kdyby raději otevřeli oči a zavřeli pusu, nedostali by se později do rozpaků.”

122

Malý průvod zastavil před branou zámku. Zde dosud stojící strážci se vrhli k zemi. Generál se opovržlivě usmíval, neboť se domníval, že tento projev úcty patří jemu.

„Dovol, abych tě zavedl do Rajáhových komnat,” prohlásil Ind řečí své země.

„Mě a můj doprovod!” „Přeje si tě vidět samotného.”

„Nejsem žádný pária, obchodník s koberci, abych musel jít sám! Proč mě tvůj pán přijímá jako sluhu?”

„I kdyby přišla královna tvé země, nebo všichni vladaři světa, nepřivítal by je jinak! Byl ve vašich zemích, ale nikdy se nenechal uctívat. Pojď do jeho komnat sám!”

„Přijdu se svým doprovodem, nebo vůbec ne! Oznam mu to!” „To přání vyslovil jen kvůli tobě. Jelikož nechce tvá vůle jinak, tedy vstupte.”

Vedl generála i jeho lidi několika nádhernými dvory k širokým žulovým schodům, které vedly do sloupového sálu, postaveného architektonikou dva tisíce let starou. Potkávali četné osoby, které se ihned vrhaly tiše k zemi, kde zůstaly ležet, dokud nepřešli. ff Tvůj pán jim nařídil, aby si před námi lehali na zem?” „To by jim nikdy nenařídil. Prokazují takovou úctu pouze jemu.” Zdálo se, že Angličan nepochopil, že se takové projevy úcty dějí jen v přítomnosti maharádži. Opět se opovržlivě usmál.

Podlaha sloupové síně byla pokryta drahocennými koberci. V pozadí stál trůn. Byl zhotoven ze slonoviny a sám představoval ležícího slona. Na každé straně stáli čtyři otroci a drželi vějíře z pávích per, posázené velkými perlami. Ti se starali o ochlazení knížete. „Jak si přeje tvůj pán, abychom se postavili?” „Postavte se, jak sami chcete a chovejte se podle zvyklostí své země.”

„Řekni mu, že před ním nepadneme jako jeho otroci!” „To po vás nikdo nežádá. Jak s ním chcete mluvit, v jeho, nebo ve vaší řeči?”

„On mluví anglicky?”

„Mluví anglicky a francouzsky.”

„Takže bude ze zdvořilosti vůči svým hostům mluvit anglicky.”

POKLAD BEGUMY

123

v *

„Stejně tak můžete vy mluvit jeho řečí, to ze zdvořilosti vůči němu. Bude mít ale radost, že může být zdvořilejší než vy! Můžete začít!”

„Jak začít? Vždyť tu ještě není!”

„Je tu už dávno a nyní zaujme své místo.”

Poručík Alphons Maletti.

Pak mluvčí vystoupil k trůnu a posadil se na něj. Angličané byli překvapeni a ohromeně sledovali jeho počínání. Jediný poručík Alphons věděl, že nyní je řada na něm, aby se usmíval. Generál a rytmistr zjistili teprve teď, proč je chtěl Rajáh přivítat osobně. Rozuměl jejich každému slovu a mohl je předem dobře posoudit a odhadnout. Stejně tak chtěl přijmout generála samotného jen proto, aby ho mohl šetřit před jeho lidmi.

Audience byla zaměřena jen na úvodní pozdravy a netrvala příliš dlouho. Vlastní rozhovory měly přijít později. Generál se již zvedl ze svého divanu, aby naznačil, že již nemá co říci, když mu Rajáh pokynul.

„Chci ti položit ještě jednu otázku. Smím pozdravit jednoho důstojníka, kterého znám a je nyní s tebou?”

„Povoluji mu s tebou promluvit.”

„Ach! Jsem zajatec, nebo je on tvým otrokem, že potřebuje nejdříve tvé dovolení, když s ním chce promluvit Madpur Sing, maharádža z Aughy?”

Generál si uvědomil, jakou vyřkl urážku.

„Špatně mi rozumíš! Smysl, jaký tys jim přisoudil, má slova neměla. S kým chceš mluvit?”

„Říkáš, že jsem nerozuměl tvým slovům. Mluvíš tedy tak, že tvé řeči nerozumím. Pokusím se ji tedy naučit lépe a žádám tě, abys mi

124

dal za učitele toho, s nímž chci mluvit. Je to poručík Alphons Maletti.”

„Maletti!” zvolal generál překvapeně. Ihned nařídil ostrým, téměř výhružným hlasem: „Předstupte!”

Alphons poslechl. Přistoupil k Rajáhovi, který mu přátelsky podával ruku.

„My se známe z Kalkaty. Mám tě rád a nezapomněl jsem na tebe. Budeš bydlet v mých komnatách a zkoumat, jestli znám dobře vaši řeč, či nikoliv. Dovolíš to?” zeptal se otočen ke generálovi.

„Dovolím.”

„Takže nyní můžeš jít i se svými lidmi, vaše ubytování je připraveno. Mí sluhové vás povedou.”

Sestoupil z trůnu, uchopil poručíka za paži a zmizel s ním za závěsem.

Ještě téhož večera byl Maletti předvolán ke generálovi. Ten seděl u své hukah a vedle něho stál rytmistr Mericourt. Generál mu pokynul a rytmistr začal:

„Pane poručíku, vy jste znal Rajáha?”

„Ano.”

„Kde jste ho poznal?”

„V Kalkatě. Myslím, že to poznamenal i ve vaší přítomnosti.”

„Jak často jste se s ním stýkal?”

„Celý měsíc téměř denně.”

„Proč jste nám neřekl o této, pro nás tak důležité známosti?”

„Madpur Sing přijel do Kalkaty, aby studoval. Proto tam byl na zapřenou a já jsem mu musel dát čestné slovo, že ho neprozradím.”

„Když jste se však dozvěděl cíl naší cesty, bylo vaší povinností závoj poodhalit!”

„Jak vy zacházíte se svou ctí je vaše věc. Mé svědomí mi však nařizuje, abych nikdy nezrušil své čestné slovo.”

„Pane poručíku!”

„Pane rytmistře!”

„Stojíte před svými představenými!”

„Můj představený sedí přede mnou, vy to ale nejste!4’

„Co to má znamenat?”

„To znamená, že si přeji mluvit s panem generálem a nikoliv s vámi.”

POKLAD BEGUMY • 125

„Pan generál mě pověřil vedením tohoto rozhovoru. Není to tak, Excellence?”

„Yes!“odpověděl tázaný se zamračeným pohledem upřeným na Malettiho.

?

„Tak to slyšíte!”

„Slyším. Ale protože má každý podřízený mluvit se svým nadřízeným, jeli přítomen, budu odpovídat, abych splnil všechny povinnosti k zdvořilosti. V žádném případě ne proto, abych splnil služební zásady.”

„U všech čertů! Mluvíte odvážně! Takové řeči zasluhují potrestat, nemám pravdu, pane generále?”

„Yest”

Malettiho oči se rozšířily. „Trest? Jak to myslíte? Kdo bude trestán?” „Kdo si to zasloužil.”

„Z nás dvou to zaručeně nejsem já! Tato myšlenka mě uklidňuje”

„Pane poručíku!”

„Pane rytmistře!”

„Pan generál vás předvolal, abyste se zodpovídal z toho, že jste zamlčel vaši známost s Rajáhem. Máte vinu na tom, že jsme byli přijati tak ponižujícím způsobem!”

„Já? Nesmysl! Nikomu jsem nenařídil, aby vedl s někým rozhovor před mužem, který musel slyšet každé slovo a všemu rozumět.”

„Mírněte se! Měl jste přijít ohlásit, kdo je ten muž, jenž nás přišel přivítat.”

„Nevidím žádný důvod, proč bych měl něco takového hlásit a prosím o ukončení našeho rozhovoru. Jsem na tuto dobu objednán k Rajáhovi, kterému musím bohužel dokázat, že nerozumí dobře anglickému jazyku.”

„Měl byste uvážit, že to jsme hlavně my, kdo vás teď potřebuje! Nemám snad pravdu, pane generále?”

„Yes!”

„Vaše mlčenlivost je přestupkem takového rozsahu, že dosud nemůžeme přesně říci, jaký trest vám vyměřit, aby se srovnával s vaším proviněním. Dá se říci, že se nenacházíme přímo ve službě,

126 Karel May, OSTROV ŠPERKO

a proto vás nemůžeme potrestat. Musíme si ale vyžádat váš kord, pane poručíku. Nemám pravdu, pane generále?”

„Ves!”

Maletti se skutečně chopil svého kordu, ne však aby ho odevzdal, ale instinktivně, jako by chtěl potrestat urážejícího. Korsičanům proudí tepnami horká a neklidná krev a oni jsou velice citliví na urážky a dlouho si pamatují, kdo je ponížil. Na poručíkovi bylo vidět, že se snaží svou zlost potlačit ze všech sil.

„Už jste řekl vše, co jste chtěl, pane rytmistře?”

„Ano.”

„Takže i já budu rychle hotov! Mám vám odevzdat svůj kord, protože jsem neporušil své čestné slovo. Takový rozsudek může udělit jen sama nečestnost —”

„Poručíku!”

„Nesmysl, nehrajme žádnou komedii! Dokážete pouze druhé zaplést do duelu, ale nemáte odvahu se sám bít! Vyžadujete můj kord, dobrá, máte ho mít. Ne však tak, jak si to přejete, ale tak, jak vám ho podám, rukojetí do tváře!”

„To je urážka, která musí být potrestána! Nemám pravdu, pane generále?”

„Yesí” ^

„Potrestána? Pletete si pojmy. Přečin se trestá, urážka se odčiní, pane! Vaše zbabělost by jistě dokázala dát mým slovům pečeť služebního přestupku jen proto, abyste se nedostal do situace, kdy byste se mi musel postavit se zbraní v ruce. To se vám bohužel nepodaří, protože jste sám řekl, že se nenacházíme ve službě. Vy se chováte nejen zbaběle, bezohledně a nespravedlivě, ale také velmi hloupě! Pan generál ví, že má plné moci k započetí těžkých vyjednávání s maharádžou z Aughy, pan generál ví, že rytmistr Mericourt dnes těžce Rajáha urazil, pan generál slyšel, že Rajáh řekl poručíkovi Malettimu: ,Mám tě ráď, ale pan generál právě poručíka potrestá. Ať zapřemýšlí pan generál, jak má být nazváno podobné jednání, ať si pan generál uvědomí, kdo je nejpříhodnější osoba, která by mohla přesvědčit Rajáha ku prospěchu našich plánů. Řekl jsem, co jsem chtěl a dovolte mi, abych se s vámi rozloučil.”

„Zatím jděte, ale musíte zde zanechat váš kord! Nemám pravdu, pane generále?”

POKLAD BEGUMY

•127

„Yar

„Dobře, pánové. Tento kord je mým soukromým majetkem, s nímž se rozloučím jedině tehdy, když ho daruji nebo prodám. Byl jsem k vám přidělen, pane generále, jako volontair, dobrovolník, a žádám, abyste mě propustil. Chci odejít ze služby!”

„To vám nepovolíme!”

„Tedy se vás nebudu ptát.”

„Uvědomte si, že to je dezerce! Nemám pravdu, pane generále?”

“Yes!”

„Dobře. Nechám se raději zastřelit jako dezertér, než abych se nechal odměnit za zrušení čestného slova. Prohlašuji, že má osoba vám není více v žádném případě k dispozici. Dobrou noc!”

Maletti odešel. To ti dva nepředpokládali. Poručík byl i přes své mládí odvážný, užitečný a schopný důstojník. Skutečně se mu podařilo získat Rajáhovo přátelství, stála před ním kariéra a mohl se stát pro Angličany vážnou překážkou. To si řekl i generál, a proto prohlásil:

„Nebylo to příliš ostré, rytmistře?”

„Ne! Tento člověk nám nesmírně uškodil. Jen si pomyslete, jakých výhod jsme mohli dosáhnout, kdybychom věděli, že je Rajáh v Kalkatě. Mohli jsme na něho působit dobrotou i lstí, mohli jsme ho zaplést do různých záležitostí, které by nám daly právo ho zadržet, mohli jsme, mám vyprávět skutečně vše, co jsme mohli? Jsem přesvědčen, že jsem jednal s poručíkem spravedlivě. Nemám pravdu, pane generále?”

„Yes!«

„Co budeme dělat nyní? On zpracuje Rajáha a rozhodne, které návrhy zamítnout.”

Generál se konečně zmohl k delší řeči:

„To je to, co si přejeme.”

„Ach, je to možné?”

„Znám své instrukce. Království Augha bude naše.”

„U všech čertů! Proto to tajné zbrojení, proto ta koncentrace vojska ze všech hranic podél Gangy, proto to shromažďování transportního materiálu na dolním toku?”

„Yes!”

128 •

„Měl jste jednat, abyste dokázal, že to je právě Rajáh, kdo se zaměřil na válku. Zřejmě máte svým jednáním docílit výsledku, který nám dá oprávnění k válce?’*

„Yesř<

„Nanejvýš zajímavé! Takže Maletti bude podporovat naše zájmy, aniž by o tom tušil. Ještě ho trochu urazím, ne však služebním způsobem, ale na soukromý účet. Dáte mi k tomu povolení, pane generále?”

„Yes!”

„Takže vám mohu zaručit šťastné vyřešení našeho úkolu!”

Radostí z těchto slov se nechal generál strhnout k další řečnické námaze:

„Zařiďte to tak, aby se náš odjezd rovnal vypovězení války. Maharádža není připraven na nějaké nepřátelství a nemůže nám klást žádný vážnější odpor. Pokud naše vojska vtrhnou na jeho území několik dní po našem odchodu, bude muset utéci, nebo padnout. Jiné možnosti nejsou myslitelné.”

„Kdo dostane velení nad okupační armádou? Domnívám se, že vy sám si je ponecháte pod svým dohledem. Nemám snad pravdu, pane generále?”

„Yes/”

„Mohu tedy žádat, aby mi bylo přiděleno velení nad jednou švadronou?”

„Děkuji! Každopádně budu usilovat o to, abych získal slávu a vaše uznání.”

„A těžkou kořist!” dodal generál sarkasticky. „Nyní si ale chci odpočinout. Dobrou noc, rytmistře!”

„Dobrou noc, pane generále!”

Rytmistr odcházel a v srdci si nesl vědomí, že je mužem, který dokáže řídit svého nadřízeného a ví, jak jím manipulovat. Generál hledal své měkké a bohaté lože s přesvědčením, že tento dobrodruh je velice sebevědomý a právě proto užitečný nástroj, který se může využít a potom nechat padnout.

Za palácem maharádži se rozprostírala obrovská zahrada, jejíž zadní strana byla obtékána Gangou. Byla rozdělena na dva nestejně velké díly. Menší část byla určena pro ženy královského harému.

POKLAD BEGUMY • 129

Krátce po rozhovoru v generálově komnatě si vyšli dva muži na procházku do větší části zahrady., Byl to Rajáh a jeho nejvyšší ministr.

„Mýlíš se, Tamu,” prohlásil Rajáh. „Ti Angličané nepřicházejí s přátelskými úmysly. Co chtějí na Maltě, v Gibraltaru, na Kapu,*) v Americe, Číně a Japonsku? A co chtějí v Indii? Potřebujeme je snad? Když je budeme potřebovat, tak je zavoláme. Volali jsme je snad? Kam přišli, tam tekly proudy krve. Potečou i zde!”

„Ne, žádná krev nepoteče. Přijeli, aby s tebou uzavřeli svazek proti tvým i jejich nepřátelům!”

„Nepotřebuji žádný svazek. Jsem dost mocný, abych své nepřátele porazil, pokud bych je tedy měl. Ale já žádné nemám! Vládnu svému národu s láskou a ke svým sousedům jsem přátelský a spravedlivý.”

„Angličané ti dokážou, že nepřátele máš!”

„To nemohou.”

„Řeknou ti, jaké jim dávali tví sousedé návrhy a rady.”

„Budou tedy lhát.”

„Budou tě přesvědčovat.”

„Tebe už přesvědčili?”

„Ano.”

„Jejich zlatem?”

„Sáhibe, ty víš, že jsem tvůj nejvěrnější sluha!”

„Vím, že jsi člověk a tvůj dům mnoho spotřebuje.”

„Sáhibe, vezmi svou dýku a vraž mi ji do srdce. Zemřu jako nevinný!”

„Jako nevinný nezemřeš! Ta dýka tě zasáhne jen tehdy, když se proviníš! Potom by tě ale, Tamu, zasáhla stejně dobře, jako zasáhne tuto kapradinu!”

Rozmáchl se ostrým krisem a přeťal stromovitou kapradinu, jejíž kmen měl sílu paže. Poté pokračoval:

„Ty jsi mluvil s generálem?”

„Ne s ním, ale s Francouzem.”

„Generál byl při tom?”

„Ne. Francouz byl sám.”

*) Míněna část jižní Afriky

130

„Generál je lstivý Šakal. Sám nemluví, aby mohl hodit následky na své podřízené. Ti zase neznají nebezpečí, které jim hrozí. Proč s tebou nejednal sám?”

„Ty s ním také nejednáš osobně, sáhibe! Já mluvím za tebe a jeho podřízený za něj.”

„To není správné, Tamu. Já jednám s vládou Angličanů. Generál mluví za tuto vládu a ty mluvíš za mne. Tak je to správné! Pokud ti posílá generál toho Francouze, tak mě uráží. S tím Francouzem už nikdy nesmíš jednat, generálovi to řekni. Vysloveně ti to nařizuji!”

Ministr hleděl dolů před sebe.

„Kdysi jsem měl tvou plnou důvěru, sáhibe, ale už ji nemám.”

„Tamu, já jsem měl kdysi celou tvou důvěru, ale už ji nemám. Říkám ti to, protože tě mám rád. Sloužil jsi mému otci a měl jsi sloužit i mně do tvé, nebo mé smrti. Kdybych tě neměl rád, mlčel bych. Já ti však ukazují své obavy o tebe, aby ses obrátil a opět se stal mým přítelem. Nyní jdi domů a promluv si se svým vlastním svědomím, to ti dá tu správnou radu.”

Ministr se uklonil a odešel. Právě, když chtěl vstoupit do paláce, vynořila se před ním postava. Byl to rytmistr.

„Tak jsi mluvil s Rajáhem?”

„Ano.”

„Co říkal?”

„Je smutný.”

„Proč?”

„Protože tuší, že jsem se stal vaším přítelem.”

„A ty jsi také smutný?”

„Ne. Jeho otci jsem věrně sloužil, protože věděl, jak se mi odměnit. Tento však krmí své poddané a své ministry nechá hladovět. Zdvojnásob částku, kterou jsi mi nabídl a království Augha je vaše!”

„O tom by se dalo jednat! Teď ale pojď, zde není nejvhodnější místo k projednávání takových obchodů. Tyto muškátové keře mohou mít pro nás nebezpečné uši.”

Zmizeli mezí sloupy.

Maharádža šel hlouběji do zahrady a když se vracel, obrátil se k ženské části zahrady. Dostal se k altánu, který byl postaven v arabském slohu a byl omýván vodami Gangy, přivedenými malým kanálem ze tří stran. Výpary vody chránily zde odpočívající osoby před

POKLAD ISIíCiUMY 131

„Buď vítán, bratře! Opět vidím mraky na tvém čele.”

žhavými paprsky indického slunce. Ke vchodu vedlo několik stupňů. Vystoupil nahoru a stanul u závěsu, utkaného z nejjemnějšího kašmírského hedvábí. Zde lehce zatleskal.

„Rabbadáh!”

„Kdo je tu?” zeptal se zevnitř ženský hlas.

„Tvůj bratr. Smím vstoupit?”

„Jen pojď dál, můj milý.”

Odsunul závoj stranou a vstoupil. Nalézal se v malém osmistranném prostoru, vybaveném takovým luxusem, který dokáže proměnit ve skutečnost pouze orientální kníže. Na bohatých sametových

132*

polštářích ležela bytost, která sestoupila snad z Mohamedova sedmého nebe, aby ztělesnila nejsladší a nejroztomilejší pojmy představy krásy a lásky. Ani velmistr malířských mistrů by nedokázal zachytit tuto krásu na plátno, a žádný básník a hafís*) by nedokázal dostatečně opěvovat tento božský obraz. Kdyby Rajáh nebyl jejím bratrem, jistě by před ní klesl a nabídl jí své království za její lásku.

Přijala ho s úctou a s úsměvem mu podávala ruku.

„Buď vítán, bratře! Opět vidím mraky na tvém čele.”

„Asi nikdy neodejdou.”

„Ruka tvé sestry, která ti dosud pomáhala, už ztratila svou moc?”

„Ano, když bylo mé srdce starostlivé, přišel jsem k tobě a tys mě rozradostnila lépe, než to dokázala kterákoliv z mých žen. Nedávala jsi mi jen lásku, ale i rady, které byly vždy nejlepší.”

„Už tedy nejsou mé rady tak dobré a uzdravující jako dříve, můj bratře?”

„Ještě ano, Rabbadáh, ale nebezpečí, jenž se nad námi stahují, jsou větší, než byla dříve.”

„Jaká jsou? Pověz mi o nich a já ti pomohu přemýšlet.”

„Ty víš, že přišli Angličané “

„Ach! Odtud ti hrozí nebezpečí? Neříkal jsi, že přišli jako přátelé, aby s tebou uzavřeli svazek, který ti přinese výhody?”

„To jsem řekl, protože jsem tomu věřil. Dnes jsem ale přesvědčen o opaku.”

„A kdo tě o tom přesvědčil?”

„Dragoman, překladatel, kterého jsem chtěl najmout, aby mé služebnictvo mohlo mluvit s Angličany.”

„Co říkal?”

„Vyprávěl mi, že ještě nedávno bydlel v Ladě. Tehdy k němu přišel nějaký Ind a dal mu mnoho peněz za rozhovor s jistým Angličanem. Také on mu mimořádně dobře zaplatil. Rozhovor byl tajný a vztahoval se k částce, kterou má můj ministr Tamu dostat od anglického generála lorda Haftleye. Nebylo však řečeno, za co se má tato platba uskutečnit. Zatím se nedohodli. Dragoman poznal v Indovi jednoho písaře mého ministra a v Angličanovi odhalil dnes jednoho důstojníka, který přišel s generálem. Když jsem šel s Tamu

) Pěvec

POKLAD BEGUMY • 133

do zahrady, zahlédl jsem postavu jednoho Franka, který je rytmistrem a jmenuje se Mericourt. Čekal pod muškátovými keři na návrat ministra, aby se dozvěděl o našem rozhovoru. Nikdo z nich netuší, že jsem je viděl.”

„Jaké návrhy ti Angličané dělali?”

„Dosud žádné. Budu je znát až zítra.”

„Prostřednictvím lamu?”

„Ano.”

„Odejmi mu tato jednání a ihned ho zabij!”

„Sloužil věrně mému otci, proto chci jeho život ušetřit, dokud nebudou jasné důkazy o jeho zradě. Zakážu mu, aby dále jednal s Angličany. Také já jsem pomýšlel na to, co mi radíš, ale nenechal jsem to na sobě znát.”

„Koho jmenuješ na jeho místo?”

„Žádného domorodce.”

„Žádného Inda? Koho tedy?”

„Jednoho Franka.”

„Franka? Bratře, to nedělej, Frankové jsou falešní!”

„Indové nejsou o nic lepší. Všude najdeš pobožné a neznabohy, věrné a potměšilé, dobré i zlé lidi. Tento Frank je věrný.”

„Kdo je to? Už ti někdy sloužil a prokázal svou věrnost?”

„V tom smyslu, v jakém to říkáš, ještě ne. Když ti ale řeknu jeho jméno, uvěříš, že mu mohu důvěřovat.”

„Pověz ho.”

„Alphons Maletti.”

„Ach, ten silný a odvážný poručík, který ti zachránil život, když tě přepadli thugové?”*)

„Ano, ten.”

„Kde je?”

„Přišel s generálem a bydlí v mých pokojích.”

„Smím ho vidět?”

„Uvidíš ho. Uspořádám na počest mých hostů bojovou hru, při níž budou přítomny i mé ženy v zamřížovaných lóžích. Při té příležitosti ho budeš moci vidět.”

„Řekneš mi, kde sedí?”

*) Indická zločinecká náboženská sekta

134*

„Ano. Věříš nyní, že mi bude tento Frank věrně sloužit?”

„Věřím mu. Věrně chránil tvé tajemství, třebaže z něj mohl mít obrovské výhody. Není jen silný a odvážný, ale i ušlechtilý, mlčenlivý a nesobecký.”

„Nevyprávěl jim nic ani později, když jsem Kalkatu opustil. Každý jiný by se alespoň potom pochlubil, že zachránil život mocnému králi.”

„To skutečně i potom mlčel?”

„Ano, dnes jsem o tom dostal důkaz. Když jsem ho povolal k sobě, abych ho vyznamenal, divili se všichni jeho průvodci, že ho znám. Když jsem se zmínil, že ho znám z Kalkaty, vrhl na něj generál velmi zlý pohled. To mi dává tušit, že ho bude chtít potrestat.”

„Vezmi ho tedy pod svou ochranu!”

„To udělám. Byl před tím povolán ke generálovi, kde se pravděpodobně dozví, jak se o něm rozhodlo. Jistě mi vše sdělí.”

„Kdy?”

„Ještě dnes přijde do zahrady.”

„Kde se sejdete?”

„Na lavici pod tradičními stromy.”

„Už jsi mu řekl, aby vstoupil do tvých služeb?”

„Ještě netuší ani to nejmenší o mém rozhodnutí.”

„Takže jsi skončil se svými zprávami?”

„Ty bys byla ráda, kdybych se vzdálil?”

„Ne, můj bratře. Byla bych nerada, kdyby tento muž musel na tebe dlouho čekat! Generál byl jistě velmi zlostný a vyhrožoval mu. Měl bys ho jít rychle povzbudit.”

Maharádža se usmál.

„Má sestra je zřejmě Frankovi nemálo nakloněná?”

„A nemám snad být? Nemám myslet v dobrém na muže, který zachránil život mému bratrovi, jehož miluji z celého srdce?”

„Nemysli si, že se na tebe kvůli tomu zlobím! Ale dobře, už nemám více na srdci. Zítra se toho dozvíš více. Nyní jdu.”

Políbil ji na liliově bílé čelo a zmizel za závěsem. Malou chvíli čekala a poté se zvedla. Její modrý háv se nemohl třpytit v temnotě noci. Zahalila se do šálu, který pokrýval celou její postavu, zhasla světlo a také opustila zahradní altán.

POKLAD BEGUMY • 135

Její kroky ji dovedly do větší části zahrady. Bylo to poprvé v jejím životě, kdy kvůli nějakému muži vyšla ven. Její srdce tlouklo tak zvláštně, jak tomu ještě nikdy nebylo, její tváře hořely a její čelo žhnulo. Cítila se, jako by se měla dopustit nějakého těžkého zločinu.

Zahlédla hustou skupinu dračích stromů, o nichž Rajád mluvil. Tiše, docela tiše se plížila pod ochranou hřebíčkových a pepřových keřů blíže. Byla naprosto přesvědčená, zeji nikdo neviděl. Uvelebila se za jedním ze stromů, odkud mohla pozorovat lavici. Tam byl pouze Rajáh. Frank dosud nepřišel.

Proběhlo několik minut v naprostém tichu, když náhle udělal Rajáh rychlý pohyb.

„Rabbadáh!”

Polekaně sebou hnula, jako by dostala ránu.

„Jsi tady, Rabbadáh?”

Mlčela a neodvážila se pohnout. Její pulz tepal tak hlasitě, že ho vnímala jako údery kladivem. Rajáh se tiše zasmál. Aniž by se otočil, polohlasně řekl:

„Proč jsi se ptala, kde se sejdeme a proč jsi se bála, aby na mě nemusel čekat? Teď na něj musím čekat já.”

Byla napůl mrtvá. Jak se mohla podívat bratrovi do očí?

Zazněly blížící se kroky. Objevila se vysoká postava a zastavila před Rajáhem.

„Maletti!”

„Sáhibe?”

„Přicházíš velmi pozdě. Posaď se.”

„Přicházím pozdě, protože jsem pozoroval dva hady, kteří chtějí potřísnit jedem tvé štěstí.”

„Kdo je to?”

„Budeš mi věřit?”

„Věřím ti!”

„A nebudeš mne považovat za slídila nebo vyzvědače, který přistihne druhé, protože má sám rád tmu?”

„Já sám jsem tě pozval do temnoty.”

„Tak dobře, dozvíš se všechno. Jeden z těch hadů je Tamu, tvůj ministr. Slyšel jsem jeho slova.”

„To vím.”

„Ach, ty už to víš?”

136*

„Přicházíš velmi pozdě. Posaď se.”

„Znám i toho druhého hada. Je to rytmistr Mericourt.”

„Skutečně?”

„Neznám ale jejich slova! Seznámíš mě s nimi?”

„Šel jsem od generála a chtěl jsem zajít do zahrady za tebou. Mé kroky byly velice tiché, doslova nehlučné, šel jsem po kobercích mezi sloupy. Právě jsem chtěl vykročit na volné prostranství, když jsem zahlédl ze zahrady přicházet muže. Byl to rytmistr. Z muškátových keřů před sloupem se vynořila postava a já jsem ke svému úžasu poznal rytmistra Mericourta. ,Tak co, mluvil jsi s Rajáhem?’ ptal se rytmistr., ,Ano/ odpověděl ministr., ,Co řekl?* zněla další otázka., ,Je smutný.’, ,Proč?’, ,Protože tuší, že jsem se stal vaším přítelem/, ,A ty jsi taky smutný?’, Tu Tamu odpověděv. ,Nel Já jsem sloužil jeho otc\ ve\mv Metně, ptotoie věděl, jak se mi odměnit. Tento však krmí své poddané a své ministry nechává

POKLAD BEGUMY • 137

hladovět. Zdvojnásob částku, kterou jsi mi nabídl a království Augha je vaše.’”

Rajáh vyskočil a zaťal pěsti.

„Co mu na to rytmistr odpověděl?”

„Řekl, že by se o tom dalo jednat a potom vstoupili do paláce. Nechal jsem je projít kolem a následoval je, aniž by si mě všimli. Kráčeli palácem a potom zahradou ministra do jeho bytu. Chvíli jsem tam stál, ale rytmistr se neobjevil. Protože jsem věděl, že na mě budeš čekat, nechtěl jsem více unavovat tvou trpělivost.”

„Rytmistr je podle jména Frank?”

„Ano.”

„A ty se přitom stavíš na mou stranu, místo abys držel s ním?”

„Tebe mám rád, alejím opovrhuji! Je jako červ, kterého rozšlápneš, aniž by ses ho musel dotknout. Pocházíme ze stejné země, ale je to tak, jako když roste jedovaté kvítí vedle užitečného bambusu. Tuším, že jednou zemře mou rukou!”

„Tedy tě musel velmi urazit!”

„Opovrhoval bych jím i bez urážky! Jednou pohanil vzácnou ženu, která byla mou oddanou přítelkyní. Musím ji pomstít.”

„Možná zničí on tebe.”

„To chtěl udělat už dávno a dnes mi otevřeně předhodil rukavici pomsty. Pozvedl jsem ji a toho člověka zneškodním!”

„On byl přítomen i u generála, když jsi byl k němu předvolán?”

„Ano, právě on mě místo něj přijal.”

„Co od tebe chtěl?”

„Chtěl, abych se zodpovídal z toho, že jsem v Kalkatě neprozradil tvou přítomnost. Dále mi vyčítal, že jsem dnes nehlásil, že jsi to ty, kdo generála přijmul. Chtěl omezit mou svobodu tím, že po mně žádal můj kord. Po svém návratu chce přísně potrestat mé zločinecké mlčení.”

„Skutečně jsi nikdy o mně nikomu neřekl?”

„Jak jsem mohl!” zeptal se jednoduše. „Dal jsem ti přece své slovo a to neporuším, ani kdyby mě to mělo stát více, než co mám! Tak jedná čestný muž!”

„Ale ještě máš svůj kord, jak jsem zjistil. Neodevzdal jsi mu ho tedy?”

„Můj kord odevzdám pouze se svým životem!”

138 •

„Ale tvůj nadřízený ho po tobě žádal. Co jsi mu odpověděl?’*

„Řekl jsem mu, že ho může dostat, ale pouze rukojetí do tváře. Místo toho, aby tasil, jak by to udělal hned každý odvážný muž, ignoroval má slova. Je to zbabělec, jaký jedná jen ve tmě!”

„Jaký byl konečný výsledek vašeho jednání?”

„Požádal jsem o propuštění ze služby.”

„Dostal jsi ho?”

„Ne, zamítli ho. Proto jsem jim kategoricky vysvětlil, že půjdu sám, pokud mě nepropustí.”

„Potom bys ale byl v jejich očích a podle vašich zvyků dezertérem.”

„Nesmysl! Nebojím se těch zvyků, i když mi řekli to samé, co ty. Řekl jsem jim, že raději zemřu jako dezertér, než abych byl odměněn za porušení svého slova. Ani jeden z nich mi nezabránil, abych je opustil.”

„Jak se zachováš?”

„Oba je vyzvu. Nejdříve rytmístra a potom i generála!”

„Mohl bys padnout.”

„To je možné, ale ne pravděpodobné. Domnívám se spíše, že je přemohu. Jsou oba důstojníci a nemohou mi toto zadostiučinění odmítnout.”

„Co uděláš, kdybys je porazil?”

„Kdyby mě zajali, zacházeli by se mnou jako s dezertérem. Věřím však, že se jim to nepodaří. Pojedu do Batávie a dám se do holandských služeb.”

„Proč nechceš zůstat v Indii?”

„Kde bych našel člověka, který by mi nabídl budoucnost?”

„Právě zde.”

„Zde? Jak?”

„Zůstaneš u mne.”

„U tebe? Tím bych ti akorát přinesl škodu!”

„Ne. Tvá přítomnost by pro mne byla velkou výhodou.”

„Nevím jak.”

„Jaká je tvá zbraň?”

„Nejraději jsem sloužil u artilerie.”

„To jsem rád! Vstoupíš do mých služeb, zajistíš mi děla a zorganizuješ mé dělostřelectvo podle evropského vzoru. Chceš?”

POKLAD BEGUMY • 139

„Myslíš to vážně?”

„Ano. Budeš mým ministrem války a staneš se mým bratrem. Řekni ,ano4.”

„Dobře, vezmi si mě! Přísahám ti, že od tohoto okamžiku ti bude patřit má krev, můj rozum i mé síly! Vím, že nepatříš mezi tyrany, kteří své nejvěrnější sluhy odmrští a odmění se jim hůře, než pouhým nevděkem, jen kvůli svému rozmaru.”

„Tvé síly budu potřebovat již zítra.”

„Vše udělám a poslechnu tě.”

„Odstraním svého ministra Tamu a ty budeš na jeho místě jednat s Angličany.”

„To mi nenařizuj, sáhibe.”

„Proč ne? Chceš si získat mou důvěru tím, že mi hned při prvním úkolu odmítneš poslušnost?”

„Ano, sáhibe! Podívej se, pro nízký charakter beze cti by bylo největším zadostiučiněním, kdybych mohl zítra předstoupit před generála a říci: ,Včera jste ze mě udělali zločince a žádali po mně můj kord a dnes jsem ve službách maharádži z Aughy jako ministr války. Stojím před vámi jako jeho zplnomocněnec, abych vám předepsal podmínky, za nichž je ochoten vyhovět vaším návrhům/ “

„Ale to zadostiučinění ti chci poskytnout!”

„Byla by to tvá zkáza! Řekli by, že nehodlají jednat s nějakým bezectným přeběhlíkem. Tvé jednání by brali jako urážku Anglie, prohlásili by ho za provinění proti mezinárodnímu právu, stáhli by se a pomstili by tuto urážku okamžitým vyhlášením války! Vidíš, že stále na tebe myslím a beru v úvahu dobro tvé, i vaší země.”

„Uznávám to a děkuji ti! Předám jednání někomu jinému. Bude však vedeno v mém bytě a my oba uslyšíme každé slovo. Tvé rady budou zohledněny a vyslyšeny stejně, jako by vyšly z mých úst. Slyšel jsi snad, jaké návrhy mi Angličané předloží?”

„Ne. Zná je jenom generál a rytmistr, pokud mu již byly nějaké body oznámeny.”

„Asi mu už řekl vše, neboť rytmistr je jeho pravou rukou.”

„Mýlíš se. Rytmistr u něho platí stejně jako každý jiný z jeho podřízených. Generál dobře ví, že Mericourt je dobrodruh a zákeřný zbabělec. Dělá, jako by se jím nechal řídit, ale používá ho jako vodu, která popožene kolo, ale potom musí téci dál.”

140*

Rajáh se při posledních slovech svého nového ministra války zvedl.

„Tak to Angličané dělají! Nevděčně od sebe odhazují nářadí, které již jednou využili. Stejný nevděk ukazují i nám. Tento lord Haftley přijde ke mně a řekne, že má v očích jen blaho mé země. Zároveň přináší ve svých rukou faleš a zradu. Chce otevřít mou zemi Angličanům a když to dovolím, vezmou mi ji!”

„Co mu odpovíš?”

„Znám Angličany. Mají hodně toho, co bychom mohli upotřebit, ale i my máme věci, které jsou pro ně nepostradatelné. Odchod by byl výhodný pro obě strany a nic proti němu nemám. Nevadí mi, když přijdou k nám a mí poddaní zase k nim, aby vyměnili své zboží. Musím postavit své podmínky tak, aby z toho nemohla vzejít žádná škoda.”

„Jaké jsou ty podmínky, sáhibe?”

„Smí u vás nějaký stát získat jiné země bez dovolení ostatních národů?”

„Ne. Musí si zajistit jejich souhlas, nejdříve tiše, ale potom i veřejně.”

„No dobrá. Otevřu Angličanům svou zemi, pokud mi dokážou, že mají povolení od Francouzů, Italů, Němců, Rusů, Španělů a Portugalců. A tyto národy mi musí slíbit, že v případě, pokud by chtěli Angličané ovládnout mou zemi, ji budou bránit.”

„Na takové podmínky nikdy Angličané nepřistoupí.”

„Tak ať zůstanou raději daleko od Aughy a vrátí se tam, odkud přišli!”

„Oni půjdou, ale znovu se vrátí. Ne však jako nyní, ale s ozbrojenou silou, aby tě donutili.”

„Budu tedy bojovat! Učinil jsem tě svým bratrem, abychom je mohli přivítat připraveni. Nyní ale vyhledejme klid. Zítřejší den nás musí najít bdělé a silné. Angličané jsou mocný národ. Musím s jejich vyslanci jednat úctyhodně a připravím pro ně zítra velkolepé divadlo.”

„Jaké?”

„Boj mezi slonem, medvědem a panterem. Viděl jsi už někdy něco podobného?”

Poručík se usmál a jednoduše odpověděl:

POKLAD BEGUMY ? 141

„Jsem lovec.”

„Takže to divadlo vzbudí tvou pozornost. Mám tady jednoho himalájského medvěda, který je největší, jakého jsem kdy viděl. Pantera jsem dostal darem od maharádži ze Singhy a bude medvědovi dobrým protivníkem. Teď už ale pojď!”

Opustili místo a kráčeli k paláci.

Jakmile se vzdálili, zvedla se Rabbadáh ze svého úkrytu a přišla k lavici, kterou opustili. Proč si sedla právě na místo, kde seděl Maletti? Tuto otázku si nepoložila, protože by ji neuměla zodpovědět. Prostě uposlechla okamžité pohnutí svého nitra a nejednala jinak, než čistě instinktivně.

Zářící souhvězdí jižního nebe se rozprostírala nad její hlavou. Chtěla snad v jejím srdci vzplanout hvězda jasnější, než ty nejtřpytivější stálice na jižní nebeské báni? Kolem ní snila a voněla bujná tropická příroda a bohaté rostlinstvo se pohybovalo v lehkém zefíru,*) který se proháněl korunami palem. Také v srdci této líbezné ženy rostly sny a libé vůně blížícího se štěstí, o kterém neměla dosud ani potuchy.

Najednou zaslechla blížící se kroky a dříve, než se stačila zvednout a odejít, stála před ní mužská postava.

Byl to Maletti.

Opustil své komnaty, neboť pocítil nutnost zpracovat ve svém nitru události posledního dne. Nemohl najít spánek ani klid. Táhlo ho to k místu, kde dostal jeho život nanejvýš důležitý obrat, když mu Rajáh nabídl tak uctivé postavení. Se sklopenou hlavou a zahalen v hlubokých myšlenkách kráčel zahradou a teprve když se dostal k místu jejich rozhovoru, zvedl zrak. Tu ke svému ohromení zjistil, že se nalézá před ženskou postavou, která se polekaně zvedla z lavice.

Znal přísné mravy této země a hlavně věděl, že bylo pod pohrůžkou vysokého trestu zakázáno vyhledávat v paláci i zahradě Rajáha setkání s jakoukoliv ženou. Nacházel se však v mužské části zahrady a to mu dodalo sílu ovládnout jeho ohromení.

Také ona se lekla, což prozrazoval celý její postoj. Poznala ho, zahalila se těsněji do svého hávu, ale neprojevila nijak touhu se vzdálit.

) Zefír, druh větru

142

„Promiň,” poprosil ji, „nevěděl jsem, že tu někoho potkám.‘4

Otočil se k odchodu.

„Zůstaň!” nařídila.

Tón jejího hlasu měl v sobě cosi vladařského, a přece něco milého a prostoupil uchem Malettiho až do jeho nejhlubšího srdce. Poslechl ji a otočil se opět k ní.

?,Co nařizuješ?” zeptal se,

„Usedni.”

Posadil se nedaleko od ní.

„Jak se jmenuješ?” začala.

„Alphons Maletti.”

„Ty patříš k Angličanům?”

„Jsem Francouz. Dodnes jsem k nim patřil, ale vše se dnes změnilo.”

„Proč změnilo?”

Zaváhal s odpovědí.

„Kdo jsi ty?” vyzvídal.

„Mé jméno je Rabbadáh. Ještě jsi o mně neslyšel?”

Maletti učinil gesto největšího překvapení.

„Beguma*) Rabbadáh? Sestra maharádži, královna Aughy, květina Indie? Slyšel jsem mnoho o tvé kráse, líbeznosti a dobrotě tvého srdce. Všichni vychvalovali moudrost tvého rozumu a mluvilo se o tobě ještě před tím, než jsem do této země vůbec vstoupil.”

Chvíli váhala a potom řekla:

„Ano, já jsem beguma, a proto mi můžeš klidně říci, proč už nepatříš k Angličanům.”

„Protože jsem se stal sluhou tvého bratra, maharádži z Aughy.”

„Jakým způsobem mu sloužíš?”

„Předal mi reorganizaci svého vojska.”

„Musí tedy mít k tobě velkou důvěru.”

„Mám ho rád.”

„Děkuji ti, protože i já ho miluji. Ale ne, aby tvá láska byla jako květina, která krátce voní a potom uvadá.”

Utrhla v blízkosti rostoucí růži a přitom odhalila své rámě, jehož nádherné formy mu zrychlily tep srdce.

*) Beguma, princezna, královna

?

POKLAD BEGUMY *143

„Má láska a věrnost se nepodobá květině, ale je jako železný strom, který nemůže sklátit žádná zima.”

„Žehnám tedy tomu dni, jenž tě k mému bratrovi zavedl.”

Podala mu růži a když ji přijímal, dotkl se její malé jemné teplé ručky. Tento dotyk ho doslova elektrizoval, takže si dovolil přitisknout vonící květinu na své rty.

„Děkuji ti, sáhibo!*) Tato růže mě bude následovat až do hrobu.”

„Zajisté jsi už dostal více takových květin —”

„Tato je první!”

„Mluvíš pravdu?”.

„Nikdy nelžu!”

„To vím. Nejsi schopen žádné lži ani zrady.”

Byl udiven.

„Odkud to víš?”

„Zradil jsi snad mého bratra?”

„Ne. Co však víš o něm a o mne?”

„Znala jsem tebe i tvé jméno dříve, než jsi přišel do Aughy. Vyprávěl mí o tobě. Jsem jeho důvěrnicí a říká mi vše, co cítí jeho srdce. Máš se s ním dělit o jeho starosti, smím být i tvou důvěrnicí?”

Při této tiché a váhavé otázce se zachvěl.

„Ó, kdyby to tak bylo možné, sáhibo!”

„Je to možné a já tě o to prosím,” odpověděla. „Jsou různé věci, které sloužící z lásky ke svému pánovi raději zamlčí, aby mu nedělal starosti. S tím vším by ses měl svěřit právě mně. Chceš?” . „Chci.”

„Přísahej mi na to.”

„Přísahám.”

„Od této chvíle mi nesmíš nikdy nic zamlčet, dokud tě neoprostím od tvé přísahy.”

Podala mu ruku, on ji uchopil a měl pocit, jako by jeho srdcem projel silný proud blaženosti vypuštěný z moci bohů. Zapomněl ruku pustit a ona se mu nesnažila vymanit. V těchto tropických zemích přichází každý přirozený jev s mnohem větší intenzitou než u nás. Bouře přichází nečekaně, počasí se mění bez zjevných známek, slunce protne obzor, aniž by se předem ohlásilo, den se loučí

*) Sáhiba, vládkyně

144*

bez soumraku a také lidské city ovládají život, myšlení a jednání, aniž by žádaly povolení od chladného vypočítavého rozumu.

„Nesmíš mě nikdy této přísahy zprostit, sáhibo,” šeptal rozčilením se chvějícím hlasem. „Chci ti sloužit a poslouchat tě, dokud si Bůh nevyžádá můj život. Je však zakázáno se zde stýkat se ženami.”

„Já jsem beguma a mohu nařizovat. Zákony zde vyhlašuje král a on má také právo je rušit, nebo měnit. Kdo se má dozvědět, že zde spolu mluvíme? Můj bratr Rajáh, ne, a ostatní ještě méně.”

„Kde spolu můžeme mluvit, aniž by se o tom kdokoliv dozvěděl?”

„Pojď, ukážu ti to.”

Stále se ještě drželi za ruce, když se zvedli. Vedla ho do ženské části zahrady k altánu, kde předtím přijala svého bratra.

„Umíš vydat zvuk, jaký ze spánku vydá bulbul, slavík?”

„To umím.”

„Zkus to.”

Položil obě ruce na ústa a napodobil trhavé tóny snícího slavíka,

„Umíš to,” prohlásila. „Když se mnou budeš chtít mluvit, přijď sem, aniž by ses nechal vidět a nech zaznít tento zvuk. Vždy před příchodem večera zde bude stát jedna věrná otrokyně a čekat na tebe, než se sama objevím. Ona tě zavede do domku a schová tě tam, než přijdu já. Pokud už tam budu, napodobím vrkání holuba a ty ihned vstoupíš. Pokud neuslyšíš toto znamení, raději nevstupuj; bude to znamenat, že je uvnitř bratr. To se budeš muset schovat, než odejde.”

Její slova ho naplnila neskonalým štěstím. Sklouznul jí závoj z obličeje a on cítil, jak ho okouzluje její nepopsatelná krása. V tomto okamžiku by dal tisíc životů za tuto krásnou a nesrovnatelnou bytost.

„Já přijdu, sáhibo.”

To bylo vše co dokázal v této chvíli říci.

„A skutečně mi nikdy nic nezatajíš?”

„Nikdy.”

„Nic z vaší politiky, z vašich válečných plánů a obchodů a také nic

z “

Zarazila se. Viděl, jak na něj hledí, jak se zvětšují její oči a poznal i v slabém svitu hvězd? jak zrudla a ztmavly její tváře. Zeptal se jí:

POKLAD BEGUMY M45

„O čem ještě?”

„O, o tobě samotném.*’

„Ani o sobě nic nezamlčím,” sliboval.

Byl v rozpoložení, kdy by slíbil vše, co by po něm žádala.

„Věřím ti. Nyní běž. Lejkum sáide, požehnanou noc!”

„Lejkum sáide!” odpověděl.

Znovu uchopil její ruku a přitiskl ji ke rtům. Cítila chvění jeho ruky a žár jeho dechu.

„Buď věrný jen mému bratrovi a mně. Nikomu jinému a, žádné jme.”

Tato slova zašeptala prosebným tónem, otočila se a kráčela k altánu. On šel k paláci a zpět do místností, které mu byly vyhrazeny. Nalézal se jako ve snu a nemohl najít žádný klid. Teprve s rozbřeskem nového dne ho spánek pojmul do své náruče a zahnal postavu, kterou přičarovala rozbujnělá fantazie.a vybarvila ji nejjasnějšími barvami, jaké zná pouze jih a dokáže je vnímat jen jižní zrak.

Zatímco spal, vládl na vzdáleném konci zahrady čilý noční život. Zabývali se tam stavbou, jenž se táhla kolem zahradní zdi a jejíž účel člověk jen těžko mohl ve světle pochodní odhadnout. Teprve když začalo svítat a pochodně dohořely, se dalo rozeznat, že se jedná o kulatou arénu, kolem které byly postaveny lavice pro diváky.

Směrem ke vchodu se zvedala lóže; v každém případě měla pojmout vladaře Aughy. Naproti této lóži byla další. Její dřevěné mřížoví dalo tušit, že má sloužit pro maharádžovy ženy. Dvě vyvýšené terasy po stranách čekaly na Angličany a vysoce postavené muže z Aughy.

Stranou ležela silná klec ze silných kmenů ,železného dřeva’. Její boky byly zakryty rohožemi, takže se nedalo zjistit, co se nachází uvnitř. Zaručeně to byl panter a himalájský medvěd.

Maletti dlouho nespal. Každé rozrušení duše nechává člověka usnout pozdě, ale velmi brzy ho zase budí. Jelikož ráno nebylo dosud horké, rozhodl se k procházce po okolí města tím spíš, že jeho den ještě nebyl naplněn pracovními povinnostmi.

Tu část okolí, která hraničila s řekou již dobře znal, proto se obrátil na druhou stranu.

Po překročení hranic města se ocitl mezi rozsáhlými poli rýže, manioku a pisangu. Následoval palmový háj a jím proniknul do

Í

146 •

A již byl tažen velkou rychlostí křovisky…

hustého tekového lesa. Neměl u sebe střelné zbraně, a proto se z obav před divokou zvěří připravil k návratu. Náhle to zasustilo v houštině. Rychle vytáhl dlouhý handžár, svou jedinou zbraň. Nestačil se však ani rozpřáhnout. Ještě než zpozoroval nějakého protivníka, zasvištěl vzduchem kožený řemen a ovinul se mu kolem těla. Paže byly přitaženy k tělu a on ho nemohl přetnout. A již byl tažen velkou rychlostí křovisky a po chvíli ztratil vědomí.

Když se probral, nacházel se na úzké mýtině, obklopené jako stromy vysokými kapradinami. Stále ještě ležel spoután a kolem něho sedělo dvacet divoce vyhlížejících postav. Nepříjemné tváře mu nevěstily nic dobrého. Muži byli po zuby ozbrojeni, za opasky jim visely i dlouhé železné, zvláštním způsobem zahnuté nože. Poslouchali slova muže, který seděl na vyvýšeném kameni a zrovna mluvil s hrůzným nadšením ke všem ostatním.

Alphonsovi přeběhl po zádech mráz. Jejich vzhled a kožené smyčky kolem těla ho přesvědčily, že se jedná o skupinu obávaných

POKLAD BEGUMY

•147

thugů. Padl tedy do rukou mužů, jejichž náboženstvím je vražda a kteří se svému náboženství oddávají s otřesnou energií.

Thugové jsou rozšířeni po celé Indii. K nim nepatří například vyvrhelové národa, ne, oni rekrutují své členy ze všech kast a stavů. Mezi jejich členy najdeš pohrdáníhodné parie, bíle oblečené kazatele, brahmány a dokonce žezlo třímající knížata.

Thug je ten nejhorší člověk, s nímž se lze na zemi setkat. Přepadává v neproniknutelném lese a v samotě džungle, zavraždí uprostřed města, uprostřed shromáždění, které mu nedá šanci k úniku. Vystoupíš z lodě na zem a jeho dýka ti zajede do srdce. Doprovází tě jako věrný starostlivý sluha několik let po Indii a poslední noc před odjezdem ti vrazí svůj křis do hrdla. Před ním není jistý domorodec ani cizinec, a hlavně ti druzí jsou středem jejich zájmů. Nikdo, kdo patří k této hrozné sektě, neprozradí svého druha. Ani největší muka ho nepřinutí, aby řekl jediné slovo o jejich bezectných stanovách, nebo dokonce zradil svého druha. Pouze jedno je jisté, že v této široce rozvětvené společnosti katů jsou různé stupně, které příslušníci postupně získávají. Členové jednoho stupně vraždí pouze smyčkou, jiní jedem, třetí utopením a další spálením. Někteří používají kyj, ostatní zase nůž a všechny druhy zbraní.

Nejhorší příslušník thugů je phansegar, jehož vražednou zbraní je velice ostrý, srpovitě ohnutý nůž, který je tak těžký, že stačí nejmenší pohyb zkušenou rukou a lidská hlava v okamžiku odpadne od těla. Phansegarovi neujde žádná oběť, pokud si ji jednou vyhlédl. Lze tedy snadno pochopit smrtelný úlek Malettiho, když poznal nože za opasky mužů.

Mluvčí byl starý, možná sedmdesátiletý muž. Jeho gestikulace, jíž doprovázel svá slova, byla i přes jeho věk plna energie a čilosti. Jeho šat přitom vlál kolem jeho hubeného hnědého těla, jako by byl bičován větrem.

Maletti slyšel jasně každé slovo. Ten muž neměl zaručeně obyčejné vzdělání a improvizace, jimiž se snažil zapůsobit na své společníky, vykazovaly jistý stupeň ďábelské poezie, která byla stejně překvapivá, jako hrůzná.

Po jednom z nadšených souhlasů pokračoval ve svém projevu, který by zněl v naší řeči asi takto:

148

„Tam venku v tmavé divoké džungli,

kde se plíží panter

kde se třepotají jedovaté jazyky hadů,

kde suakrong za svou obětí míří,

leží všemohoucí Bhowannie;

její tvář měsíčně bledá

ukazuje zlatý sen štěstí.

Sní o nivách Lambadánu,

kde stál kdysi její svatý chrám

ještě než její národ poznal

nepokojné tajemství kočování.

Tam ve stínu hekatomb

stála její velká říše

až na rozpadlé katakomby

se dívalo její naposledy zrozené dítě

pak se zřítily všechny sloupy,

na kterých se tříštily mraky

v požehnaných halách,

kde mluvila ke svému národu.

Když naposledy pozvedla svůj hlas

na krví zbroceném trůnu

vrhla v nevázané zlobě kletbu otroctví na svého syna “

Víc už Maletti neslyšel. Ind, který seděl v jeho blízkosti, si všiml, že se mu vrátilo vědomí a uvázal mu kolem uší starý roztrhaný šátek. Neslyšel nic jiného, než šumění rozbouřené krve.

Mohl ale vidět dost, aby se naplnil starostmi o svůj život. Během dalších slov muži vytáhli své zakřivené nože a spousta odporných grimas mu jasně napověděla, že mu budou postupně odřezány ruce i nohy.

Najednou se šátek uvolnil a on mohl slyšet ukončení řeči:

„Když na západě zdánlivě končí

její večer život dne,

tak vystoupí opět na východě

ráno vítězně korunovaná.

Na západě zapadl tvůj národ

daleko od výšin Lambadánu

a na východě opilá vítězstvím

POKLAD BHOUMY

•149

povstane ze svého popela.

Pak noc se stává dnem

tma se mění v sluneční svit

a phansegar se stane na zemi

vládcem všech pánů!”

Mluvící Ind seskočil z kamene dolů. Jeho oči byly podlité krví a zatímco se točil na jedné noze kolem své osy, zvedli se i ostatní, aby ho v jeho pohybech následovali. Mávali přitom svými noži, dokud nepadli únavou k zemi.

Nastala přestávka k vydýchání, po které řečník, každopádně vůdce této tlupy, přistoupil k zajatci a sundal mu šátek z uší.

„Ty jsi cizinec?” ”’•> ?

„Ano.”

„Z které země?”

„Z Frankistánu,” odpověděl Alphons.

„Ne, ty lžeš! Přišel jsi s Angličany!”

„Ano.”

„Jsi tedy Angličan!”

„Ne, jsem z Frankistánu, i když jsem přišel s Angličany.”

„Ty jsi k Angličanům patřil!”

„Ano, ale už k nim nepatřím.”

„Zase lžeš! Máš na sobě jejich uniformu.”

„Teprve včera večer jsem přešel do služeb maharádži z Aughy a neměl jsem Čas k opatření nových šatů.”

„Opět lžeš! Maharádža z Aughy si do svých služeb žádného Angličana nevezme. Musíš zemřít!”

„Tak mne zabte, ale rychle!”

Muž ze sebe vyrazil smích, při kterém vstávaly vlasy na hlavě hrůzou.

„Rychle? Rychlá smrt je nejlepší dar, který dává Bhowannie svým synům! Jak o tento dar může žádat Angličan? Mí žáci se budou nyní učit na tvém těle!”

Otočil se k nim hrdě.

„Přistupte blíže! Každý z vás si vybere svůj díl. Jsou to uši, rty,

jazyk, nos, jedno oko, pravá ruka, potom druhé oko a levá ruka, obě

tváře, svaly na rameni “

I

‘

150*

Zatímco jmenoval jednotlivé části těla, ukazoval na příslušného phansegara, jehož čeká zmíněný řez. Když vyjmenoval každou končetinu a každý sval, pokračoval dále:

„Ať nikdo neporuší nějakou velkou tepnu! Tento Angličan musí žít, dokud vám na něm nepředvedu své mistrovské dílo: otevřu mu hrudník a než zemře, uvidí na vlastní oči tepat své srdce!”

Zajatci hrůzou málem odcházelo vědomí. Nikdy nepocítil nejmenší strach proti lvu nebo tygrovi, ale tohle zde bylo něco úplně jiného. Vše se mu točilo před očima, hučelo mu v uších a vší silou se pokusil osvobodit ze svých pout, marně.

„Buď klidný, cizince!” šklebil se náčelník. „Přišli jste z Anglie, abyste ukrajovali z naší země jeden kus po druhém. Tohle bude jen malá část naší odplaty. Nyní bude tvé tělo Indií, z níž budeme odkrajovat noži jednu provincii za druhou a ty nebudeš cítit nic jiného a nebudeš trpět jinak, než cítí a trpí Indie! Začni, synu!”

Phansegar, jemuž tato výzva patřila, vytáhl z opaskového šálu svůj křivý nůž.

„Pomóóóc!!!” zvolal Alphons vší silou svého hlasu.

„Ticho!” nařídil vrah a poklekl na jeho tělo. „Nikdo ti nepomůže, protože jsme tu úplně sami! A i kdyby jich tu byly stovky kolem nás, nikdo by si netroufl nás rušit. Vydej mi dobrovolně svůj jazyk, jinak ti otevřu hubu nožem!”

Už nebyla žádná naděje.

Alphons zavřel oči. Ještě jedno jediné slovo musí říci! Zaznělo to jako modlitba umírajícího, když přes jeho rty přelétlo:

„Rabbadáh! “

Phansegar přiblížil nůž k ústům své oběti a ve stejném okamžiku ucítil, jak mu někdo zadržel ruku.

„Počkej!” nařídil vůdce.

„Proč?” zeptal se muž překvapeně.

Z jeho překvapení bylo jasně vidět, že náčelník ještě nikdy podobný rozkaz nevydal.

„Neptej se!”

Po těchto slovech se obrátil k ostatním:

„Ustupte, dokud si nepromluvím s tímto Angličanem!”

Ihned uposlechli jeho rozkaz. Maletti cítil, že jeho srdce oživuje malou nadějí.

POKLAD BEGUMY • 151

„Jak se jmenuješ?” zeptal se phansegar.

„Alphons Maletti.”

„Jsi skutečně z Frankistánu?”

„Ano.”

„Stejně musíš zemřít, jestli se nepletu. Ale řekl jsi jedno slovo, proč zrovna to?”

„Rabbadáh?” zeptal se zajatec.

„Ano.”

„To ti nemohu říci.”

Phansegar zavrtal svůj pohled hluboko do očí oběti.

„Ty to nemůžeš říct? A kdybys musel kvůli této mlčenlivosti zemřít?”

„Ani tehdy ne!”

„Jsi pevný a odvážný, ale já vím, proč to nechceš říct. Kde jsi byl včera o půlnoci?”

„URajáha.”

„Kde?”

„V zahradě.”

„A potom?”

„Ve svém bytě.”

„LžeŠ! Byl jsi ještě na jiném místě!”

Alphons se podivil.

„Kde jsem měl ještě být?” zeptal se.

„Tam, kde zpívá bulbul a vrká holub.”

Nyní se Maletti polekal. Ne snad kvůli sobě samotnému, ale kvůli Rabbadáh. Tento člověk se nalézal v zahradě a poslouchal je.

„Jak to myslíš?” zeptal se a napodoboval překvapený tón.

„Neboj se. Nemohl jsem vidět tvůj obličej, a proto jsem tě dnes nepoznal. Když jsi ale řekl jméno begumy, tušil jsem, že jsi to ty. Slíbil jsi Rajáhovi děla, aby mohl zahnat Angličany?”

„Ano.”

„Budeš begumě věrně sloužit?”

„Ano.”

„Jsi tedy volný! Ale při svých bozích musíš odpřísáhnout jednu věc.”

„Jakou?”

APDF MERGER DEMO

152*

„Nikdy nikomu nebudeš vyprávět, že phansegar poslouchá v zahradě, aby zachránil svůj národ. Nesmí to vědět ani beguma, ani Rajáh!”

„Snad to odpřísáhnu, když mi povíš, proč ty, vrah? chráníš maharádžu a jeho sestru*”

„Řeknu ti to, protože jsem včera večer slyšel, že umíš mlčet/’

„Kde jsi to slyšel?”

„V altánku begumy, kde s ní Rajáh mluvil. Tam jsem se dozvěděl, že jsi mu zachránil život a svým mlčením ho chránil Já jsem přešel k phansegarům, protože Tamu, ministr, mě o všechno připravil Šel jsem k vládci, otci Rajáha, ale nebyl jsem pouze odmítnut, ale byl jsem zbičován a zavřen ve vězení, kde bych zemřel, kdyby se mi nepodařilo uprchnout. Král zemřel, a v ten den, kdy usedl na trůn Rajáh, bylo mému synovi vráceno vše, o co jsem byl já připraven. Proto ho chráním, stejně jako begumu a tebe. Vy neuděláte nic co by národ bolelo. Tamu však musí zemřít a jeho konec bude pomalý a hrozný, jako měl být tvůj!”

„Už není ministrem/*

„To vím. Slyšel jsem to, když jsem ležel za vámi na zemi pří tvém rozhovoru s Rajáhem,”

„Slyšel jsi vše, co bylo řečeno?”

„Ano. Já a ještě jedna osoba.”

„Kdo?”

„Beguma.”

„Beguma nás odposlouchávala?” ptal se Alphons překvapeně,

„Ano, Seděla vedle mě, ale neviděla mne,”

„A potom byl jsi tam ještě, když jsem se vrátil?”

„Byl jsem tam a slyšel jsem každé slovo. Nemusíš se bát, já tě neprozradím. Budu tě chránit” , „Co jsi v zahradě vlastně dělal?”

„Angličané jsou tady a já jsem Rajáhův přítel Mám ti snad říct nějaký lepší důvod?”

„Ne, důvěřuji ti,”

„Přísahej, že o mně nikomu neřekneš.”

„Na to ti přísahám!”

„Při všech tvých bozích?”

„Mám jen jednoho jediného,”

POKLAD BEGUMY

153

Visel na jednoduchém provázku a jeho hrot byl obroušen zvláštním způsobem…

„Jsi tedy velice chudý muž! Přísaháš tedy při nem?”

„Přísahám!”

„Jsi volný! Slyšel jsi už někdy o sdružení thugů?”

„Ano.”

„Bojíš se jich?”

„Samozřejmě.”

„Jsou hrozní jen pro své nepřátele. Jsou horší než divoká zvířata v džungli, ale pro přítele jsou jako zářivé slunce na obloze a jako rosa v trávě. Zde si vezmi tento zub a měj ho na hrudi. V případě, že bys ještě někdy padl do rukou bratrů, ukaž jim ho. Budeš propuštěn jako přítel.”

Maletti si prohlížel vzácný dar. Byl to zub mladého krokodýla. Visel na jednoduchém provázku a jeho hrot byl obroušen zvláštním způsobem,, což zaručeně sloužilo k tomu, aby byl považován za rozpoznávací znamení.

„Děkuji ti. Budeš častěji v zahradě Rajáha?”

„To nevím. Proč?”

„Snad bych s tebou jednou chtěl mluvit.”

„Půjdeš tedy z města přesně na východ, až se dostaneš do velkého lesa. Cesta trvá asi šest hodin. Je to les Kolnah. Přímo v jeho středu najdeš zříceniny chrámu. Vezmi ostrý kámen nebo nůž a označ doprostřed prvního chrámového schodu krokodýlí zub. Já potom přijdu.”

„Ty tam bydlíš?”

„Často tam přebývám. Nyní už ale víš dost. Stal ses mým bratrem. Když budeš mlčet, budu tě chránit; pokud bys promluvil, musíš zemřít!”

„Budu mlčet!”

„Věřím ti. Pojď, doprovodím tě do města.”

154

Prošli palmovým hájem a poli. Na jejich hranici zůstal phansegar

stát. < ‘

„Jsou v tvé vlasti také hvězdy?”

„Nějaké ano.”

„Jsou tak krásné a zářivé jako naše?”

„Ne.”

„Tak se nikdy nevracej a užívej zázračných nocí této země. Jsou v tvé zemi i ženy?”

„Ano.”

„Tak krásné, jako beguma?”

„Ne.”

„Pak se nevracej do dáli a zůstaň zde, aby tvá hvězda, která ti minulé noci zasvitla na obzoru, nikdy nezhasla.”

S těmito slovy mu podal ruku a zmizel mezi poli.

Alphons Maletti se zhluboka nadechl, nejen kvůli obratu, který nastal rozloučením s tímto mužem, ale hlavně kvůli nečekané a zvláštní záchraně od hrůzného smrtelného nebezpečí. Nevěděl o nikom, kdo by se kdy ocitl ve větším nebezpečí.

Stál zde, jako kdyby se právě probudil z chaotického snu, ale věděl, že to nebyl sen, ale tvrdá skutečnost. Komu vděčil za svůj život? Každopádně phansegarovi,, ale také begumě, protože její jméno zadrželo vrahovu ruku.

Připadal si jako znovuzrozený, když kráčel městem k zámku. Když tam dorazil, zaslechl, že pro něj Rajáh poslal. Ihned se k němu odebral a v prvním okamžiku byl přivítán se srdečným přátelstvím. Potom však vyvolal živé překvapení.

„Ty jsi byl pryč, když jsem tě dal povolat?”

„Ano, sáhibe, byl jsem se projít za městem.”

„Ty jsi netušil, že tě budu shánět?”

„Ano. Netušil jsem však, že se vrátím tak pozdě.”

„Prožil jsi nějaké dobrodružství?”

„Z čeho tak soudíš, sáhibe?”

„Tvé šaty jsou roztrhané.”

Teprve nyní si Maletti všiml, že jeho oblek velmi utrpěl. Vinu na tom nesl násilný transport roštím.

„Ano, prožil jsem dobrodružství.”

„Jaké?”

POKLAD BEGUMY *155

„Nesmím o tom nikomu říci.”

„Ani mně ne?”

„Hm, budeš mi nedůvěřovat, když o tom pomlčím, sáhibe?”

„Ne, ale řekni mi, jestli jsi někomu slíbil svou mlčenlivost.”

„Ano.”

„Tak už se tě nebudu dál vyptávat. Vidím, že tě přepadli, snad kvůli tomu, že tě považovali za Angličana. Bohužel nemohu potrestat viníky, když nechceš říci, kdo to byl.”

„Odpusť jim, sáhibe, stejně, jako jsem jim odpustil já. Naše víra říká, že naším odpuštěním nasypeme viníkovi na hlavu žhavý popel.”

„Tvá víra tedy říká něco dobrého. Konej tak, když to tvá čest dovolí. Teď pojď se mnou. Začne jednání s Angličany a já ti ještě. musím dát oděv, který budeš v budoucnu nosit.”

Po dvaceti minutách seděl Maletti s Rajáhem v místnosti, jejíž střed byl pokryt koberci, zatímco kolem zdí byly rozmístěny pohovky. Jiný nábytek zde nebyl a nám známé zařízení také ne. Pouze několik hliněných nádob sloužilo k odpařování ochlazující vody.

Tyto porézní hliněné hrnce byly naplněny vodou. Ta velice rychle pronikala póry a Vypařovala se. Následkem toho bylo v místnosti velmi příjemné klima. Aby chlazení nesloužilo jen pro jednu místnost, byly často výklenky pro nádoby v předělu dvou sousedních komnat.

I místnost, kde seděl Rajáh se svým novým ministrem měla takové výklenky a jimi mohlo proniknout každé slovo, které bylo vyřčeno ve vedlejší místnosti. Tam už seděl lord Haftley a rytmistr Mericourt, aby mluvili s Rajáhovým zplnomocněncem. Hrdý Angličan se přece jen natolik ponížil, aby se objevil, ale neviděl tuto svou oběť korunovánu výsledkem. Příslib mu byl dán pouze za těch podmínek, které včera projednal Madpur s Malettim.

Lord byl přirozeně předem rozhodnut, že na podmínky nepřistoupí, ale nyní řekl, že si ještě musí celou věc promyslet. Zvedl se a dal rukou pokyn rytmistrovi, aby mluvil.

Ten se taky zvedl a jen tak naoko při chůzi prohlásil:

„Ach, potřebuji vyslovit ještě jednu otázku, na níž bych málem zapomněl.”

„Jednu?”

156* Karel May, OSTROV ŠPERKtí

„Kde bydlí poručík Alphons Maletti?”

Mluvčí Rajáha byl v tomto bodě již přesně instruován.

„U mého pána,” odpověděl. „Vždyť to ale víte?”

„Víme to,” prohlásil rytmistr, „ale poručík je mým podřízeným. Přeji si, aby bydlel u mě!”

„A Jeho Lordstvo nedalo souhlas, že pan poručík může být u mého panovníka Rajáha?”

„Generál s tím souhlasil, ale nyní se cítí povinen své rozhodnutí stáhnout zpět.”

„Můj pán pana poručíka velice ctí a má ho rád. Nemálo by ho vaše rozhodnutí zarmoutilo. Chce Jeho Lordstvo urazit mého pána, maharádžu Rajáha Madpur Singa, vládce Aughy?”

„To nemá v úmyslu.”

„Byla by to však urážka, kdybyste vyžadovali pana poručíka zpět.”

„Maharádža již zajisté projednal, co s poručíkem projednat chtěl a proto ho může propustit, aniž by se cítil uražen!”

„Maharádža s ním nechtěl pouze mluvit! Chtěl ho mít u sebe jako přítele, jemuž chce prokázat pohostinnost.”

„Poručík není takové pohostinnosti hoden!”

„A proč?”

„Je to zrádce.”

„Vůči komu?”

„Vůči svým nadřízeným!”

„Ne ale vůči Rajáhovi.”

„I vůči němu!”

„Jestli vás zradil, Rajáha se to vůbec netýká. Jestli zradil mého pána, musím tě žádat, abys to dokázal.”

„To nemám zapotřebí.”

„Máš to zapotřebí! Jsi muž, a co muž řekne, musí taky umět dokázat. Dovol mi, abych poručíka o tvých slovech informoval.”

„To ti nedovolím!”

„Svému pánovi to ale říci mohu?”

„Ano, a ať nám ihned poručíka pošle!”

„Ne, to neudělá!”

„Co jiného by chtěl dělat?”

POKLAD BEGUMY 157

„Mým prostřednictvím se tě bude ptát, jak ho poručík zradil. Pokud mu nedáš řádnou odpověď, tak tě bude považovat za lháře a poručíka za slušného a pravdomluvného muže. Dělej, jak chceš.”

„Trvám na tom, aby byl poručík vydán!”

„Říkáš, že jsi jeho nadřízený?”

„Ano.”

„On však nosí jinou uniformu než ty. Ty jsi rytmistr?”

„Ano.”

„Poručík je v tvé švadroně?”

„Ne.”

„Tedy nejsi jeho nadřízeným! On je artilerista a ty kavalerista.”

„Já jsem rytmistr a on je poručík! Stojí pode mnou a já jsem tedy jeho nadřízeným!”

„Máš vyšší hodnost a musí ti prokazovat čest. Nemůžeš mu však poroučet. Není to tak?”

„Není to tak! Velí tu Jeho Lordstvo a poručík patří do jeho divize. Může mu potom Jeho Lordstvo nařizovat?”

„Ano.”

„No tak tedy, Jeho Lordstvo nařizuje, aby byl poručík vydán!”

„Ach, to není jasné. Zatím jsi nařizoval jen ty; Jeho Lordstvo dosud neřeklo ani slovo.”

„Lordstvo nařizuje mým prostřednictvím!”

„O tom nic nevím. Musel bych nejdříve slyšet lordovu plnou

moc.”

Nyní se lord konečně rozhoupal k řeči: „Já to nařizuji!” „Co?”

„Vydat poručíka!”

„Vydat ho může pouze maharádža. Vaše Lordstvo tedy chce mému pánovi, králi z Aughy udělit rozkaz?” Haftley se dostal tímto obratem do rozpaků. „No, ne!” odpověděl s důrazem. Rytmistr převzal opět slovo.

„Jeho Lordstvo nařizuje poručíkovi, aby přišel ke mně!” „Je tomu tak?” ptal se zplnomocněnec. „ Yes/” odpověděl lord.

158 •

„Proti tomu můj pán nic nenamítá, nechť Jeho Lordstvo udělí poručíkovi rozkaz.”

„Už se tak nyní stalo.”

„Jeho Lordstvo vydává svůj rozkaz tímto způsobem?”

„Yes, tímto!” potvrdil lord Haftley.

„Jeho Lordstvo tím snad myslí, že jsem váš sluha, který musí tento rozkaz předat? Nejdřív nařizujete maharádžovi a potom mně!”

„Nařizujeme tomu, komu chceme!” prohlásil rytmistr. „Nemám pravdu, Excellence?”

„Yest”

„Tak se schválně dívejte, jak budou vaše rozkazy splněny.”

„Musí být splněny! Nemám pravdu, pane generále?”

„Yesl”

S tímto důrazným slovem kráčel lord k východu a rytmistr ho

následoval s přesvědčením, že hrdosti a velikosti staré Anglie nezůstal dlužen ani to nejmenší.

Krátce po této zvláštní konferenci byla otevřena hlavní dvorní vrata paláce a mužské obyvatelstvo se nahrnulo dovnitř, aby přihlíželo neobvyklé podívané při boji zvířat. Spodní místa byla brzy zaplněna a po chvíli byla obsazena i ostatní.

Konečně vystoupili z paláce vyšší úředníci Aughy a kráčeli k jedné z bočních lóží. Ve stejnou dobu se objevili důstojníci anglického vyslanectví a přijali místo na protilehlé straně. Přes mřížoví bylo vidět, že je obsazena i ženská lóže a po několika okamžicích vykročil z paláce i maharádža, aby usedl na své místo.

Pozdravil ho radostný jásot přítomných. Přátelským pokývnutím jim poděkoval, prošel arénou a stoupal po schodech do lóže. Více než na něm, spočívaly pohledy všech na muži, jenž kráčel po jeho levici. Tvořil jediný králův doprovod. Na sobě měl slušivý kroj válečníků z Aughy a, s tím nepříliš dobře harmonizující kord připnutý na levém boku. Byl to poručík Alphons Maletti, kterému byla udělena ta pocta, což ještě nikdo nikdy nezažil, že směl jít po boku maharádži.

„U všech čertů!” zvolal rytmistr, sedící vedle lorda. „Není to sám Maletti?”

„Yesr

„A v indickém oděvu?”

POKLAD BEGUMY • 159

„Yes!”

^Tedy přeběhlík!”

„Yesr

Poručík Harry si dovolil jednu poznámku.

„Dovolíte, pane rytmistře? Račte se podívat, že má svůj kord! Může být potom mluveno o dezerci?”

Rytmistr zamyšleně přikývl.

„Je to stejně mimořádný, jako pochybný případ. Nemám pravdu, Excellence?”

„ Yesr

„A je úplně sám s Rajáhem! To je zde zaručeně nevídané vyznamenání.”

„Yesr

„Za to se bude muset zodpovídat!”

„Yesr

„Míním tím, že jsme ho oprávnění hned z jeho sedadla

ach!”

Přerušil svou řeč tímto zvoláním a všichni ostatní vykřikli podobným způsobem. Několik domorodců, kteří seděli na klecích odstranilo rohože ze dveří a otevřelo je. Jediným obrovským skokem se vymrštil černý panter úctyhodných rozměrů a ocitl se uprostřed arény. Rozhlédl se kolem, vyrazil ze sebe zlostné zařvání a lehl si do písku.

„Překrásné zvíře, Excellence!”

„Yesr ^

„Nemyslím, že by se mu nějaký himalájský medvěd vyrovnal.

K tomu by bylo zapotřebí alespoň šedého medvěda z amerických

Skalistých hor, grizzlyho, nemyslíte, pane generále?” „Yesr

Nyní byly odstraněny rohože i z druhých dveří. Spatřili medvěda, který zůstal klidně ležet a nedal na sobě znát ani v nejmenším, že by chtěl změnit místo svého působení. Začali do něj píchat ze shora bambusovými tyčemi, vypadalo to však, že to vůbec necítí. Zapálili proto několik malých ohňostrojů a tu se začal medvěd pohybovat. Válel se po kleci, aby udusil jiskry v kožichu.

„Je to líný zbabělý chlap!” poznamenal rytmistr. „Nemám pravdu, Excellence?”

160 •

„Yes!”

„Ten se nechá od partnera zlikvidovat, aniž by ukázal nějaký vážnější odpor.”

„Yes!”

Nyní sáhli muži na kleci k nejjistějšímu prostředku: vylili na něho vědro rýžové pálenky a hned následovalo několik dalších ,žabek\ Jakmile vylétlo několik jisker, alkohol vzplanul, a medvěd se s bručením vyřítil ze svého zajetí s hořícím kožichem. Klec byla ihned zavřena.

Zvíře bylo stejně jako panter nezvyklé velikosti. Začalo se válet v písku a uhasilo oheň v kožichu.

„Konečně ho tady máme!” zajásal rytmistr. „Teď se mu povede

zle, nemám pravdu, mylorde?” >

„ Yes! Vsadíme se?”

Haftley byl Angličan. Bylo by pro něho ostudou, kdyby nevyužil takovou skvělou příležitost k sázce. Rytmistr se stáhl, ale zvedl se poručík Harry.

„Dovolíte, Excellence?”

„Yes!”

„Kolik? Snad sto liber?”

„Yes!”

„Na koho, na pantera?”

„Yes!”

„Dovolte mi tedy, abych vsadil na medvěda. Přijímáte, Excellence?”

„Yes!”

Harry se opět posadil s tváří, v níž bylo vidět očekávané vítězství. Zdálo se, že má větší důvěru v medvěda.

Panter si velmi dobře všiml svého protivníka, ale zatím váhal s útokem vzhledem k hořícímu kožichu medvěda. Když šelma uhasila jiskry, kočka se zvedla a plížila se kolem něj s nahrbeným hřbetem.

Medvěd za ním hleděl napůl překvapeně a napůl hloupě. Postavil se na zadní a začal mávat ve vzduchu předními tlapami. Náhle na něj panter ze strany skočil, vše bylo napnuté, zaznělo ,ach’ celým překvapeným shromážděním: medvěd byl chytřejší, než jeho protivník, pouze se hloupě a bezstarostně tvářil. V okamžiku, když na něj

POKLAD BEGUMY *161

… zatímco kočka letěla nad ním, učinil přední tlapou myšlenkovitě rychlý pohyb…

panter skákal, padl rychle k zemi. Skok byl tedy příliš vysoký a zatímco kočka letěla nad ním, učinil přední tlapou myšlenkovitě rychlý pohyb, zazněl chraplavý řev, do něhož se vmísilo hluboké spokojené bručení: medvěd roztrhl panterovi břicho, takže raněná kočka vláčela svá střeva po zemi do rohu, kam se rychle stáhla.

„U všech čertů! To se vůbec nedalo očekávat!” zvolal rytmistr. „Nemám pravdu, pane generále?”

„Ves!”

„Byla to jen náhoda, jak se to tomu medvědímu trouboví podařilo! Není to tak, mylorde?”

„Yes!”

162

„Ještě není konec! Panter se líže a dává si tělo do pořádku. Bude opakovat svůj útok a zaručeně zvítězí.”

„ Yes!”

Bylo to přesně tak, jak rytmistr předpověděl. Kočka se zvedla a po krátké chvíli se opět plížila, funíc a vrčíc, kolem medvěda. Ten otevřel dokořán krvavě rudý chřtán, koulel malými očky a stahoval se ke stěně arény. Každopádně si chtěl chránit záda.

„Uteče!” zajásal rytmistr. „Excellence zaručeně vyhraje svou sázku s poručíkem!”

„ Yes!«

Harry to zaslechl.

„Je to na sto librách, Excellence?”

„Yes!”

„Řekněme tedy dvě sta?”

„YesV1

„Excellence na pantera a já na medvěda?”

„Yes! Yes!”

„Mylord musí vyhrát!” ujistil ho rytmistr.

Ve stejném okamžiku se panter na medvěda vyřítil. Ten se opíral zády o stěnu a přivítal nepřítele s otevřenou náručí. Následovalo velice zajímavé divadlo. Obě mohutná zvířata se držela tesáky i prackami, svalila se k zemi a válela se v písku, takže prach utvořil husté mračno nad arénou. Kožich pantera tvořil pro medvěda neudržitelnou masu, zatímco huňatá kožešina medvěda byla výhodnější. Medvěd se však zadní prackou dostal do panterovy rány a přehazoval a drtil mu vnitřnosti. Kočka ze sebe vyrážela nepřetržitý řev, medvěd však nevydal ani hlásku. Nebylo slyšet ani jeho obvyklé bručení. Nyní se panter zkroutil, řev se ještě znásobil, zaznělo duté bublající chrochtání a najednou nastalo ticho, přerušované jen lámáním a drcením kostí: medvěd rozdrtil lebku svého poraženého protivníka, aby si pochutnal na jeho mozku.

Hlasité výkřiky odměnily vítěze za jeho statečnost. Nikdo tohle vítězství nepředvídal. Šelma se však nestarala o jásot a aplaus, a když pozřela mozek kočky, stáhla se zpět do rohu ke své kleci.

„Odporné!” poznamenal rytmistr. „To přece nemohl předvídat nikdo z nás! Nemám pravdu, mylorde?”

„Yes!”

i

POKLAD BEGUMY • 163

„Sázka šla k čertu.”

“Yef\

„Dvě stě liber!” „Yes!”

„Nesmysl! Ale najde se příležitost, jak ji vyhrajete zpět, nemám pravdu, Excellence?”

„Yes!”

Během nynější přestávky byl v zamřížované lóži veden tichý rozhovor mezi dvěma ženami.

Byla to manželka a sestra maharádži. Ten měl svou ženu natolik rád, že kromě ní nepnjal žádnou jinou, dovolil si pouze obdivovat několik otrokyň.

Královna z Aughy byla jemně stavěná Indka s mimořádně jemnými rysy obličeje, které mluvily o dobrotě a laskavosti.

„A jak se ti líbí?” zeptala se.

„Kdo?” zaznělo opatrně.

„No, kdo jiný, než ten Frank?”

„Ten lord tam naproti?”

„Ó ne, ten Frank u tvého bratra?”

„Ten?”

„No, jak?”

. „Co?” „No, jak se ti líbí?”

„Ano. Smí se mi ale líbit?”

„Proč ne? Nesmí se ti snad líbit květina, zvíře, dům nebo krajina v okolí?”

„Takže i člověk?” ‘ „Přirozeně! Tak to pověz!”

„Jako člověk se mi líbí.”

Královna trhla svými malými, do drahocenného mušelínu zahalenými rameny.

„Nic víc?”

„Proč víc?”

„Rabbadáh! Chceš mě snad rozzlobit?”

Při těchto slovech se objevil v zatím tmavých rysech begumy život. Dala ruce kolem své švagrové, pntáhla ji k sobě a políbila.

164*

„Je tak krásný, tak hrdý a věrný!” šeptala jí tiše do ucha. „Ale nezapomeň, že se nad námi pohybuje punkah*) a služebnictvo tedy není příliš vzdáleno!”

„Ty ho miluješ?”

„Miluji ho!”

„Ubohá Rabbadáh!” zvolala královna tiše.

„Proč ubohá?”

„Vždyť to není maharádža.”

„Ale je jako maharádža a má zachránit Aughu před jejími nepřáteli.”

„Chtěla bys být jeho ženou?”

„Miluji ho kvůli svému bratrovi a kvůli němu. Ale být jeho ženou

? V tom jsem ho ještě nezkoušela.”

„A jak ho chceš zkoušet?”

Beguma se tak trochu potutelně usmála.

„Vím já, jak se to má dělat?”

„Ne, jsi ještě dívka. Já ti pomohu.”

„Buď tak hodná.”

Tato prosba zněla trochu ironicky, ale královna si toho nevšimla. Odpověděla v rychlosti:

„Udělám to, ale dovol mi, abych si to nejdříve pořádně promyslela.” . „Přemýšlej, zaručeně objevíš to nejlepší.”

Nyní se otevřela brána pod lóží maharádži, která vedla přímo ven na ulici. Tímto místem byl přiveden sloní samec. Byl určen k tomu, aby bojoval s panterem, o němž se předpokládalo, že překoná medvěda.

„Jak se ti líbí náš nový hrdina?” ptal se Rajáh svého souseda.

„Překrásné zvíře!” odpověděl Maletti. „Bylo by lepší, kdyby to ale byla hrdinka.”

„Proč?”

„Nejsou slonice statečnější než sloni?”

„Ano. Je to ale můj nejlepší lovecký slon!”

„Na tygry?”

„Na tygry, pantery a leopardy.”

*) Vějíř ovládaný služebnictvem pomocí provazu

POKLAD BEGUMY • 165

„Bojoval někdy s nějakým medvědem?”

„Ne.”

„Potom si nemůže být jistý.”

„Proč?”

„Protože ještě nezná způsob boje medvěda. Každý musí znát dobře způsob boje svého protivníka, pokud ho chce překonat. To platí nejen u lidí, ale i v říši zvířat.”

„Ach, tohle zvíře je nejen odvážné, ale i chytré a opatrné.”

„Medvěd taky! Velice dobře nám to dokázal.”

„Ach, slon!” zvolal naproti rytmistr. „Je to krásný chlapík, nemám pravdu, Excellence?”

„Yesr’ ^

„Proti němu nemá medvěd šanci, mylorde!”

„Yes!’\

„Medvěd je příliš pomalý a nemotorný a je navíc vyčerpán předchozím bojem. Bude přemožen!”

„Yes!”

„Určitě!”

„ Yes! Vsadíme se?”

Poručík Harry opět ukázal odvahu a přistoupil na tuto výzvu.

„Sto liber, mylorde?” Yes!”

„Nebo třeba dvě stě?”

„Yes!”

„Excellence bude mít možnost vyrovnat svou předešlou ztrátu.”

„Yes!”

„Mylord na slona a já na medvěda?”

„Yes! Yes!”

Slon neměl žádného kornaka,*) který by mu seděl na krku, takže byl ponechán svému vlastnímu osudu, což při takové příležitosti bylo snad nejlepší. Nyní se podíval na medvěda, vyzývavě zatroubil a začal svými kly rozhazovat okolní písek.

„Ach, začíná!” zvolal rytmistr. „Medvěd je v každém případě ztracen.”

„Yes!”

*) Jezdec, vůdce slonů

166*

Slon kráčel pomalu a opatrně k medvědovi.

„Slona může porazit pouze dravé zvíře, které ho zdolá skokem. Medvěd přece skákat neumí.”

„Ves!”

„Excellence vyhraje svých dvě stě zpět!”

„Yes!”

„Excellence stále ještě slona a já medvěda?”

„Yes! Yes!”

Tento souhlas zněl tak sebevědomě, jako by měl lord ve slona bezmeznou důvěru.

Slon kráčel pomalu a opatrně k medvědovi. Huňáč skutečně nejevil velkou radost z nějakého dalšího boje. Poklusával kolem arény a bylo vidět, že je dosti těžce poraněn na zádech a na pravé pracce. Slon ho bedlivě pozoroval.

Najednou se medvěd zastavil Dosud nikdy nebojoval s takovým protivníkem a svou pochůzku vykonal jen proto, aby si ho mohl prohlédnout ze všech stran. U lidského bojovníka by se to mohlo nazývat rekognoskací. Nyní byl hotov se svým pozorováním i se svým plánem. Rozhodl se jen částečně opakovat předešlou taktiku; zvedl se na zadní.

POKLAD BEGUMY •ló?

Slon to považoval za výzvu a vyřítil se na šelmu. Chobot, který byl velice snadno zranitelný držel ve výši, zatímco své kly držel nad zemí, aby na ně nabodl svého nepřítele. Jakmile se však touto nebezpečnou zbraní přiblížil na stopu k šelmě, medvěd učinil stejný únik jako dříve. Slon přes něj přeběhl a než se stačil zastavit a otočit, zachytil medvěd jeho zadní nohu, zaťal do ní drápy a začal po ní šplhat nahoru.

Slon ze sebe vyrazil řev bolesti a naříkajíc a troubíc vztekem běžel kolem arény. Chtěl tímto pohybem odmrštit nepřítele, na něhož nemohl dosáhnout chobotem. To se mu však nepodařilo. Drápy medvěda byly příliš dlouhé a ostré a nalezly v záhybech masa příliš pevnou oporu.

Nyní přišlo bolestí sužované zvíře na myšlenku, která mu mohla přinést záchranu. Medvěd mezitím dosáhl svými předními tlapami k zadku slona a byl tedy nejvyšší čas se ho zbavit. Slon proto přitlačil zadek ke stěně arény a snažil se zmáčknout svého protivníka, aby ho rozdrtil.

Ten tlak byl tak mohutný, že se celá stavba chvěla. Dřevěné sloupy, nesoucí zamřížovanou dámskou lóži povolily, jediný výkřik hrůzy zazněl z několika set hrdel, lóže obou žen spadla dolů a rozlomila se.

Úmysl slona se podařil. Zbavil se svého protivníka, ale byl přitom tak raněn, že běsníc bolestí běhal sem a tam po aréně. Také medvěd byl zle pošramocen, ale stál na všech tlapách a díval se na trosky tribuny, pod nimiž byly téměř zavalené dvě ženy.

Znovu zazněl výkřik hrůzy, ale všichni, kromě dvou, seděli jako ochrnutí leknutím. Ti dva byli maharádža a Alphons Maletti. Běželi jako s větrem o závod dolů po schodech a do arény. První je spatřil slon a otočil se k nim s nepřátelským troubením. Zvedl proti Rajáhovi chobot ke smrtelnému úderu. Maharádža uskočil stranou, tím se zachránil, ale musel couvnout.

Malettimu se podařilo proběhnout kolem zvířete.

„Zab ho!” zvolal maharádža. „A království je tvoje!”

Nikdo téměř ani nedýchal a všude vládlo ticho, v němž bylo slyšet i nejmenší šramot. Za rozzuřeným slonem a před sebou neporazitelného medvěda, pospíchal mu Maletti vstříc, ozbrojen pouze kor

168

dem. Přitom strhnul z hlavy turban, utrhl kašmírový šál z jeho pokrývky, omotal si ho kolem paže a pravicí vytasil kord z opasku.

Medvěd se postavil na zadní, aby ho přivítal. Připravoval se k smrtícímu sevření, když se špice kordu dotkla jeho hrudi. Ve stejném okamžiku mu odvážný poručík vrazil kord do srdce a kašmírem omotanou paži do chřtánu. Oba padli, a váleli se několik okamžiků v písku.

Slon zahnal jednoho muže zpět a nyní přišel, aby vyhledal druhého. Našel ho ve chvíli, když se tento namáhavě osvobozoval z obětí medvěda. Již se připravoval k úderu chobotem, když tu padl jeho pohled na mrtvou šelmu, což ho přivedlo k rozumu. Chobot pomalu klesl, aby ohledal jeho mrtvolu, a protože sloni jsou od přírody velmi chytrá zvířata, uvědomil si, že ten člověk je jeho přítel, dokonce snad jeho zachránce. Vyrazil ze sebe vítězný ryk, jemně chytil poručíka chobotem, posadil si ho na záda, nabodl medvěda na svůj obrovský kel a oba odnášel, vítěze i poraženého, několikrát kolem arény.

Hlasitý jásot zazněl z hrdel všech přihlížejících. Maharádža přibíhal ke svým ženám, které nalezl naštěstí nezraněné, pouze mimořádně vylekané a postrašené. Nechal je odnést již nyní přítomnými sluhy domů a přistoupil ke slonovi. Ten v něm již poznal svého pána a nechal se od něho laskat.

„Nejsi zraněn?” zeptal se Malettiho.

„Na levém rameni,” odpověděl Korsičan s úsměvem. „A taky trochu žebra, ale to celkem nic není, když si člověk uvědomí, v jakém jsem se nacházel nebezpečí.”

„Prokletá náhoda!” zvolal rytmistr na tribuně. „Nemohli jsme být dole? My bychom s medvědem tolik okolků nedělali, nemám pravdu, mylorde?”

„Yes! Kdo však nyní vyhrál sázku? Které ze zvířat zvítězilo? Medvěd?”

„To nemohu posoudit, ale zřejmě medvěd?”

„ Yes!”

„A nebo slon?” . „Yes!”

„Nebo nikdo z obou?”

„Yes!”

‘

POKLAD BEGUMY • 169

„Co si myslíte vy, poručíku Hany?”

„Až do katastrofy byl medvěd každopádně ve výhodě. Nebudu egoistický, když připustím, že věc dopadla nerozhodně. Sázka by se měla anulovat. Co na to říkáte, mylorde?”

„Yes!”’

„Takže se bude jednat pouze o prvních dvě stě.”

„Yes!”

Rytmistr přerušil jejich obchodní jednání.

„Poručík Maletti sesedá. Krvácí na rameni a kráčí po čertech křivě. Asi nevyšel z celé záležitosti nejlépe. Stejně ho odnesou do paláce jako vítěze, jeho, přeběhlíka, který je vlastně naším zajatcem. Nemám pravdu, pane generále?”

n Yesr

„Neměli bychom zarazit ten vítězný průvod?”

„ Yes!”

„Pojďme tedy dolů do arény a využijme tuto příležitost, abychom se zajatce zmocnili.”

„Yesr ?

„Kdo však vydá příkaz, mylorde, já?”

„Yes!”

„Tak pojďme!”

„Yesl”

Zatímco provolávali všichni hrdinovi slávu, vstali tito dva, aby ho zajali. Ke cti ostatních důstojníků se musí přiznat, že se k těmto dvěma nepřipojili.

Když sešli dolů, přistoupil Mericourt k Malettimu.

„Pane poručíku, vyzývám vás, abyste mne následoval!”

„Kam?”

„Nejdříve do bytu Jeho Excellence.”

„A potom?”

„To se uvidí!”

„Ten výraz ,to se uvidf je pro dobrého důstojníka nepřijatelný, pane rytmistře. Jistě to sám přiznáte!”

„Jakto?”

„Dobrý taktik a stratég musí vždy počítat se známými, ne neznámými veličinami. Já jsem artilerista a musím vždy dobře propočítat svou vzdálenost. Nemohu říci žádné kouli, leť, jestli něco trefíš, to se

170”

uvidí! Mluvte tedy otevřeně o svých úmyslech, jak byste se mnou naložili, kdybych s vámi šel!”

„Máte skutečně tak málo ostrovtipu, že si neuvědomujete, že vás chci zatknout?’*

„Zatknout? Vy? Mě?”

„Ano!”

„K tomu ale přece nejste ten pravý muž! Už se vám několikrát vysvětlovalo, že vám nemusím skládat subordinaci. Zapamatujte si to už jednou!”

„Mírněte svůj tón, pane poručíku, jinak “

„Jinak co tedy?”

„Jinak vám ukážu, jak se se mnou nesmí mluvit! Nemám pravdu, pane generále?”

„Yes!”

„A jak se jedná se zrádci a přeběhlíky! Nemám pravdu, mylorde?”

„Ves!”

Alphons se usmíval, ale tento úsměv skrýval bouři.

„Snad mi tedy taky ukážete, jak se má jednat z bezectným lhářem?”

„Koho tím myslíte?!”

„Dneska jste tvrdil, že zradím maharádžu.”

„Dál!”

„Žádám vás, abyste prokázal pravdivost tohoto tvrzení!”

„Vám nemusím skládat žádné důkazy. Nemám pravdu, pane generále?”

„Yes!”

„Ach tak! Tedy vás zbavuji toho, abyste mi ukázal, jak se s vámi má mluvit. Vím to už přesně! S takovým, jako jste vy se mluví jako s každým sprostým lotrem, totiž takhle!”

Rozpřáhl se a udeřil zaťatou pěstí rytmistra do obličeje takovou silou, že se namyšlený důstojník skácel na zem. Potom dodal, obraceje se k lordovi: . „Nemám pravdu, Excellence?”

Nenásledovala žádná odpověď.

„Proč jste se právě teď zdržel s vaším pověstným ,yes’l”

„Člověče!” řval rytmistr. „Víte, čeho jste se odvážil?”

POKLAD BEGUMY 171

„Ničeho! K poznamenání zbabělce není třeba žádné odvahy.” „Dokážu ti, že to bude odvaha!” Rytmistr pěnil a tasil přitom kord.

„Ach, konečně budu mít toho člověka před svým kordem!” S těmito slovy Maletti vytrhl kord z vedle ležící mrtvoly medvěda a obrátil se proti svému protivníkovi. Ten udělal zvláštní obličej. „Nemám pravdu, mylorde, že poručík Maletti je zrádce?”

„Yesl” ?

„A se zrádcem se nesmí žádný dobrý důstojník a čestný muž bít?” „Yes!”

„To bych znesvětil svůj kord! Nemohu se jím přece dotknout tohoto zrádce!” „Yes!” „Takže ho zatkneme, Excellence?”

„Yes!”

„Slyšel jste to. Následujte mě!”

„Zbabělci, jeden jako druhý! Rytmistře, mylorde, něco vám povím: pokud budete během minuty ještě nablízku, povede se vám stejně, jako se vedlo tomuto medvědovi! Dávám na to své čestné slovo!”

Přitom vytáhl z kapsy hodinky.

„Mylorde, on běsní!” zvolal rytmistr.

„Yes!”

„Zatkneme ho tedy někdy jindy?”

„Yes!”

Otočili se a odešli do svých obydlí.

„Co říkáš těmto lidem, sáhibe?” ptal se Maletti maharádži.

„Kdyby to nebyli vyslanci Anglie,” odpověděl Rajáh, „nechal bych je vypráskat ze své země! Pojď ale nahoru, tvůj obličej bledne. Krev ti uniká z ran a s ní by mohl odejít i tvůj život!”

Odebrali se do paláce. Alphons zatnul zuby, protože začal cítit slabost následkem ztráty krve. Také na hrudi ho bolelo, medvědí obětí nebylo příliš jemné a přátelské. Když došli do paláce a vstoupili do komnaty, padl Maletti v bezvědomí na divan.

Král nechal okamžitě povolat lékaře. Ten co nejpečlivěji prohlédl zraněného.

„No?”

172 •

„Neprobudí se ani dnes, ani zítra.”

„Zemře?”

„Ne. Má zlomená dvě žebra a ztratil mnoho krve. Brzy se ale zase uzdraví.”

„Opatruj ho, jako kdybych to byl já sám!”

Sotva vykonal Madpur Sing návštěvu u své ženy a sestry, aby se přesvědčil, že nebyly poraněny, byl mu ohlášen lord a rytmistr. Za těchto okolností se rozhodl, že je přijme osobně.

„Co chceš?” ptal se generála, s nicneříkajícím výrazem v tváři.

„Našeho zajatce!” odpověděl rytmistr místo nadřízeného. „Mám pravdu, pane generále?”

„Yes!” ‘

„Jakého zajatce?”

„Poručíka Alphonse Malettiho!”

„Proč je vaším zajatcem?”

„Je to zrádce, nemám pravdu, Excellence?”

„Ves!”

„Jakou zradou se provinil?”

Rytmistr neodpověděl a podíval se tázavě na generála. Obličej tohoto dával jasné najevo, že nehodlá takovou otázku zodpovědět.

„Zradou vůči svým povinnostem!” odpověděl konečně Mericourt.

„Tvá slova mi nic neříkají. Vyprávěj mi, co vlastně poručík provedl?”

„To je služební tajemství, které nesmím prozradit!”

„Nemusíš je prozradit, já už je dávno znám. Nazýváte poručíka zrádcem, protože nezradil mě. Řekl jsem to tak správně?”

Oba mlčeli.

„Vy jste vyslanci velkého a slavného národa, ale děláte velké a slavné chyby.”

„Řekněte nám jaké,” prohlásil rytmistr. „Co říkáte, mylorde?”

„Přicházíte, abyste se mnou uzavřeli smlouvu. Jeli to jediný a poctivý důvod, měli byste se vyvarovat toho, abyste mě uráželi. Vy mě však ponižujete vším a ve všem, musím tedy uznat, že vaše úmysly jsou úplně jiné, než přátelské. Věřím tomu, že vás přivedly spíše nepřátelské myšlenky!”

POKLAD BEGUMY • 173

„Jak tě urážíme?”

„Chcete muže, jehož mám rád potrestat za jeho přátelství ke mně! Chcete mě donutit, abych porušil zákony pohostinství, které jsou u nás svatější, než u vás. Není tohle velká urážka?”

„Konáme svou povinnost, nemám pravdu, pane generále?”

„ Yesl”

„Vaší povinností bylo se mnou uzavřít smlouvu! Tím, že mě

urážíte, jednáte proti ní! Dozvěděli jste se, Že poručík Maletti je mým přítelem, jehož si vážím jako bratra. Měli jste jednat chytře a svěřit mu jednání se mnou. Kdyby se to tak stalo, byla by naše dohoda velmi snadná.”

„My si s ní taky poradíme. Nemám pravdu, Excellence?”

„Yes!”

„Ale ne tímto způsobem!”

„A právě tímto způsobem! Co říkáte, pane generále?”

„Yesl”

„Tak to zkuste!”

„Přišel jsem se zeptat, jestli otevřeš svou zemi národu Angličanů.”

„Otevřu ji, pokud mi ostatní evropské mocnosti zaručí vlastnictví mé země.”

„Dosáhnout takové záruky je nemožné!”

„Je to možné.”

„Zůstáváš při této podmínce?”

„Trvám na ní.”

„Takže náš obchod skončil a my ještě dnes opustíme Aughu. Mám pravdu, mylorde?”

„ Yes!”

„Budiž vaše cesta šťastná!”

„Nemůžeme zde nechat nikoho ze svých lidí, vydej nám poručíka!”

„Nemůže vás následovat, protože leží na smrt nemocen.”

„Tedy nám ho ukaž!”

Oči panovníka se zlostně zableskly a jeho ruka sjela k rukojeti krisu.

„Co si to troufáte? Chcete mě nazvat lhářem?”

174 •

„My tě nechceme urážet, ale musíme poručíka vidět! Není to tak, pane generále?”

„Yesl”

„Pojďte!”

V hrdém postoji, aniž by se ohlédl, kráčel před nimi k místnosti, kde Maletti ležel. Když tam došli, nalezli zraněného v bezvědomí. Dosud přítomný lékař mu ošetřoval medvědí tlapou roztržené rameno.

„Zde je, podívejte se na něj!”

„Vidíme ho. Musíme ho vzít s sebou, mrtvého, nebo živého! Nemám pravdu, mylorde?”

„Yes!”

„Je to můj host a jeho život mi leží na duši. Musí zůstat zde!”

„Uvaž, že porušíš mezinárodní právo, když nám zrádce nevydáš! Nemám pravdu, Excellence?”

„Yes!”

„A vy si uvědomte, že jedno z prvních práv národů je právo hosta. Porušil bych to právo tím, že bych vám ho vydal. U mě se uzdraví, ale u vás by musel po cestě zemřít!”

„Je to tvé poslední slovo?”

„Poslední!”

„Musíme na tebe podat stížnost, že jsi nechtěl uznat, co bylo pro tvé dobro. Nemám pravdu, mylorde?”

„Yes!”

„Musím si stěžovat na váš národ, že nemá muže, kteří by se hodili jako přátelští vyslanci do Aughy.”

„Ty nás chceš urážet?”

„Ne, nemohu urazit národ. Mohu si pouze stěžovat.”

„Jdeme. Pro tebe by bylo lepší, kdybys naše návrhy přijal, nemám pravdu, mylorde?”

„Yes!”

„Běžte a Bráhma ať řídí vaše cesty v míru!”

Opustili místnost a ještě téhož dne odešli i s doprovodem z hlavního města. Maletti zůstal.

Když se poprvé probudil, byla noc. Zdálo se, že je v místnosti sám. Závěsy jeho postele byly zataženy a skrz ně padal na jeho lože

\

POKLAD BEGUMY • 175

svit lampy. Nejdříve si musel vzpomenout, co se s ním vlastně stalo. Silná bolest na rameni a v hrudníku mu při přemýšlení pomohly.

Najednou se pohnul stín mezi ním a lampou. Závěs se pohnul a objevila se malá ručka, za kterou následovala tvář, jejíž krása ho omráčila, takže nechal opět klesnout unavená víčka.

Nevšimla si, že jeho oči byly otevřené. Domnívala se, že je stále v bezvědomí a dala mu napít posilujícího nápoje. Potom mu otřela pot z čela a tváří a on cítil její voňavý dech. Musela mít tvář velice blízko! Nemohl se udržet a otevřel oči.

Všimla si jeho pohledu a rychle uskočila s napůl radostným a napůl polekaným výkřikem.

„Rabbadáh!”

„Ty ses probudil a zase mluvíš!”

„Jak dlouho jsem spal?”

„Pět dnů/’

„Pět, dnů —!”

Zdálo se mu neuvěřitelné, že byl tak dlouhou dobu v bezvědomí, připadalo mu to, jako by zavřel oči teprve před hodinou.

„Ano, pět dnů. Byl jsi velice nemocen.”

„A, ty jsi u mě —”

Začervenala se.

„Nikdo to ale nesmí vědět! Jenom lékař, tvůj sluha a Aimala to ví.”

„Aimala? Kdo je to?”

„Žena mého bratra.”

„Která, která se zřítila s tebou?”

„Ano, ta. Už byla u tebe taky. Zachránil jsi nám život a my jsme rády, že se o tebe můžeme v noci postarat. Neříkej o tom ale Rajáhovi.”

Viděl, že její vrchní šál ležel na divanu. Byla oblečena pouze v lehkém hávu, který zdůrazňoval její krásu. Zavřel oči.

„Jsi opět unaven?” zeptala se.

„Ne,” odpověděl.

„Máš velké bolesti?” “

„Ne, teď ne. Kde je generál lord Haftley?”

„Je pryč.”

„Jak dlouho?”

176

„Ode dne, kdy jsi nás zachránil.”

„Ó, ten se ještě vrátí!”

„Myslíš si to?”

„Ano. Vrátí se s vojskem a my nebudeme připraveni! Ach, Bože, vrať mi mé zdraví a sílu!”

„Buď klidný, nesmíš se rozčilovat! Ach, vždyť nám bylo zakázáno, abychom s tebou mluvili. Musím požádat lékaře o prominutí a ihned ho k tobě dovést.”

„Zůstaň,” prosil ji naléhavým hlasem.

Pohlédla mu do očí a zjistila teprve nyní, jak nedostatečně je oblečena. Hluboce se začervenala a rychle se obrátila k divanu. Bez meškání přes sebe přehodila vrchní šál a vyběhla z komnaty ven.

Druhého dne ráno k němu vstoupil Rajáh.

„Probudil ses, jak jsem slyšel…”

„Ano, a už se cítím podstatně lépe než v noci. Brzy opustím lože.”

„Ještě dlouho ho budeš potřebovat, než budeš v naprostém pořádku. Lékař říkal, že tvůj hrudník velmi utrpěl. Jsi hrdina a já si tě musím ponechat.”

„Zůstanu u tebe až do své smrti.”

„Budu ti vděčný. Mohu tě potřebovat, třebaže jsi připoután na lůžku.”

Na jeho slovech bylo slyšet, že nebyla řečena bezdůvodně.

„Jak bych ti mohl nyní posloužit?”

„Tvou radou. Nezalekneš se?”

„Nikdy se nelekám.”

„Angličané se blíží k naší hranici.”

„Ach, už teď?”

„Proklínám je! Vše už bylo připraveno k válce dávno před tím, než ke mně přišel ten bídný lord Haftley. Tito vyslanci sem přišli jen proto, aby měli oficiální důvod k nepřátelství. Podařilo se jim to, neboť se to podařit muselo!”

„Jak jsou silní?”

„Tak silní, že se jim vyrovnám jedině s pomocí sousedů. Už jsem k nim vyslal nejrychlejší posly.”

„A tví vojáci?”

„Byli všichni svoláni do zbraně.”

„Ach, o tom jsem nic neslyšel.”

POKLAD BEGUMY • 177

„Lékař nařídil, abychom ti vše zamlčeli. Ach, kdybych tak měl nějaká děla!”

„Nějaká mít budeš!”

Rajáh překvapeně vyskočil.

„Já?! Odkud?”

„Seberu je Angličanům a dopravím sem.”

Ovládl ho oheň války. Zvedl se na loži a sáhl po svých šatech.

„Dej mi tolik bojovníků, kolik budu potřebovat a já Angličany rozdrtím i s jejich zbraněmi na jednu hromadu.”

„Kolik jich budeš potřebovat?”

„To ještě nevím, ale brzy se zorientuji. Dovol mi, abych se oblékl, nemohu už ležet. Musím se rychle uzdravit, abych mohl bojovat za tebe a, a za Aughu.”

Místo posledního slova bezděčně málem vyslovil zcela jiné jméno.

„Jsi ještě příliš slabý!”

„Ne, už nejsem slabý. Podívej se, jsem nemocen?”

Sundal ze zdi svůj kord a šermoval jím takovou silou a rychlostí, jakou by nikdo nehledal u člověka, který právě vstal z mrtvých.

„No, dobrá,” prohlásil Rajáh. „Potřebuji tě a proto poruším lékařova nařízení. Pojď ke mně, ať se zúčastníš naší porady.”

Když Maletti vstoupil do pokoje Rajáha, spatřil shromáždění

všech radních a rádců. Všichni ho s úctou pozdravili. Všiml si, že

palác se stal hlavmm válečným stanem, kde se z minuty na minutu

shromažďovaly informace a stejně rychle ho opouštěly nové rozka

zy

Všichni schopní vojáci byli již předem vysláni proti nastupujícímu

nepříteli. Z dosavadních příprav zjistili, že mohou počítat s pomocí téměř poloviny sousedních států. Maletti požádal, aby mohl ihned přejít k armádě. Chtěl se se vším seznámit a podle výsledků rozhodnout o dalších opatřeních.

Jeho přání bylo schváleno a maharádža se měl dostavit k vojskům později, aby převzal vrchní velení.

Během této porady a dalších důležitých příprav nastal večer. O půlnoci chtěl Maletti se dvěma sty nově příchozích jezdců opustit hlavní město. Když se připravoval na jízdu, dovolil si poprvé využít povolení Rabbadáh a vyhledat ji.

178 •

Když se ujistil, že ho Rajáh nebude hledat, plížil se do zahrady a šťastně se dostal až k altánu v ženském oddělení. Vydal smluvené znamení. Zevnitř ihned zazněl zvuk vrkám holuba.

S bušícím srdcem kráčel po několika schodech nahoru, odsunul závěs a vstoupil.

Půvabná dívka ležela na divanu a natáhla k němu ruku.

„Věděla jsem, že přijdeš.”

„Jak to?”

„Oknem jsem slyšela vaše veškerá jednání. Posaď se!”

Sedl si vedle ní a ona dovolila, aby si ponechal její ruku ve své.

„Nebudeme zde odhaleni?” zeptal se.

„Ne. Postavila jsem svou služebnou a ta by mi oznámila, kdyby někdo přicházel.”

„Budu mít ale dost času, abych mohl altán opustit?”

„Ne, musel bys zůstat zde.”

„Abych zde byl přistižen?”

„Zase ne. Altán má jen tuto jednu místnost, ale ukrývá několik dobrých skrýší. Byl vystavěn, aby maharádža se svou rodinou zde našel jistý útulek za každé doby a nebezpečí. A právě tady by je nikdo nenašel. Ty jdeš k vojsku?”

„O půlnoci.”

„Vždyť jsi nemocný!”

„Jsem v pořádku.**

Pokývala hlavou.

„Mýlíš se. Tvá odvaha a žádostivost boje ti nedovolují dbát na bolesti. Přece by ses měl, šetřit, pro Rajáha.”

„Šetřím se pro něj tím, že pro něho jednám.”

„Sliboval jsi mi, že ke mně budeš upřímný a bez klamu.”

„Ano.”

„Tak mi bez přetvářky řekni, jestli se o Aughu bojíš, nebo máš nějakou naději?”

„Ani jedno. Až zjistím stav věcí, tak ti odpovím. Nezmýlíme se však v našich sousedech?”

„Nemyslím,”

„ó, Angličané jsou chytří a jsou schopni penězi a hezkými sliby omámit i jinak spolehlivého spojence. Bylo by hrozné, kdybychom kráčeli proti nim, zatímco by byla Augha napadena z druhé strany.*’

POKLAD BEGUMY

•179

„Bánili bychom se.”

„Čím?”

„Vlastní silou.”

„Tomu věřím, ale museli byste zemřít, než by přišla pomoc.”

„Zemřít?” zakroutila hlavou. „Ne, tento altán by nám poskytnul jisté zázemí.”

Ostrým pohledem se rozhlédl po altánu a přece nezjistil, co bylo příčinou jejího tvrzení. Usmála se a řekla téměř žertovně:

„I kdyby byla celá Augha zničena a vyloupena, našel bys nás i s našimi poklady zde. To i tehdy, kdyby byl altán vypálen a rozbourán. Stačilo by, abys zavolal mé jméno a dal znamení bulbula.”

„Dobře, to mě uklidňuje, i když to snad nedojde tak daleko. Nyní už ale musím jít, blíží se půlnoc.”

Zvedla se zároveň s ním a odvinula šál ze svých boků.

„Bojuješ pro nás a také pro mě. Vezmi se tento šál. Ať drží tvé zbraně a je ti talismanem v každém nebezpečí, které ti bude hrozit.”

„Neprozradí nás Rajáhovi?”

„Rajáh ho nezná, můžeš ho klidně nosit.”

Obtočil si vzácný dar kolem svých boků a potom napřáhl ruku, aby se s ní rozloučil.

„Prosím, jdi a vítězně se vrať!”

Nedokázal promluvit. Stála před ním tak krásná a rozkošná, a přece tak čistá a důstojná, že by za žádnou cenu nedokázal zneuctít tento jedinečný okamžik. Uchopil její ručku, přitiskl ji na srdce a přitom mumlal:

v

„Zij blaze.”

Altán byl za jeho zády a o půl hodiny později, když se rozloučil s Rajáhem, opustil město. Jel v čele své skupiny vedle velitele směrem k východu. V jeho hrudi se dělily napůl blažené a napůl ostýchavé pocity. Silní koně tryskem letěli po širé pláni.

Během jízdy nepromluvili hlasitějšího slova, pouze v zadních řadách se občas ozval šeptající hlas.

Tu zaslechli rychlý klapot kopyt ze směru jejich cesty. Jezdci je chtěli minout.

„Stůj!” zvolal Maletti. „Kam?”

„Do Aughy,” zněla odpověď.

180* Karel May, OSTROV ŠPERKO

Tři jezdci jedoucí proti nim zjistili, že mají co dělat s celou skupinou a zastavili své koně.

„Ke komu?’

„K maharádžovi.”

„Odkud?”

„Z bitevního pole.”

„Z bitevního pole? Ach, už jste začali boj? Nebo míníš jen setkání či malou potyčku?”

„Ne, boj!”

„Jaký je výsledek?”

„Angličané zvítězili. Přišli rychleji, než jsme je čekali a navíc ze všech stran. My jsme měli jen jezdectvo bez děl a bez vůdců. Vojska Aughy jsou poražena a zničena. Muži jsou rozprášeni! Kdo jste vy?”

„Já jsem mustešár maharádži*) a jedu právě k vám.”

„Ó, sáhibe, nemysli si, že jsme byli zbabělí! Podívej se na naše rány. Bojovali jsme statečně, ale nemohli jsme jim odolat!”

„Věřím vám. Angličané nás zrádně přepadli, dříve, než jsme se mohli připravit k boji. Kde se bitva udala?”

„U Hobrahu.”

„Jak je to daleko?”

„Pojedeš tam osm hodin. My jsme to ujeli za pět, abychom zprávu co nejrychleji přivezli.”

„Kdy boj vypukl?”

„Dnes dopoledne.”

„Takže Angličané jsou od hlavního města vzdáleni asi devět hodin. Pospíchejte tam a řekněte Rajáhovi, že se pokusím shromáždit všechny rozprášené muže a krýt s nimi hlavní město. Lotři, takže zbabělý vpád bez vyhlášení války! Žijte blaze!”

Chtěl pokračovat v největší rychlosti dál, když ho zarazil výkřik hrůzy.

„Co se děje?”

„Pohlédni tam na západ, sáhibe! Hoří tam!”

Podíval se zpět a právě v místech, z nichž přicházeli, se červenal obzor. Nejdříve to byla jen malá část, ta se však každým okamžikem zvětšovala a nakonec byl celý obzor v plamenech. Velká rudá záře naháněla hrůzu.

*) Ministr války

POKLAD BEGUMY • 181

„To není meteor, je to velký požár!”

„To není oheň jedné malé vesnice, to hoří velké město!”

Uvnitř Malettiho to všechno vařilo. Před sebou měl ztracenou bitvu s vojskem rozprášeným v polích a za sebou, Bože, to přece nemohlo být nic jiného, než hořící hlavní město Aughy. Jak asi mohlo dojít k tomuto požáru? Zasadil koni ostruhy a ten řehtaje, se vztyčil na zadních.

„Otočit zpět! Augha byla přepadena a zapálena! Jeďte co nejrychleji a držte se pohromadě!”

Ujížděli, jako by se za nimi otevřely pekelné brány. Netrvalo ani dvacet minut, aby urazili cestu, kterou jeli prve dvě hodiny. Čím blíže přijížděli, tím jasněji viděli, že se nemýlili. Větší část města byla v plamenech a to nemohlo být následkem nějakého malého požáru. Brzy se k nim přidružilo několik uprchlých jezdců.

„Co se stalo?” zeptal se Alphons prvního.

„Sultán ze Symooru přepadl Aughu. A ze západu se k městu blíží maharádža z Kamoohu.”

Maletti skřípal zuby.

„Už dávno připravený a dobře utajený podraz! Kde je Madpur Sing, maharádža?”

„To nikdo neví, nikdo ho nespatřil.”

„Je nepřítel silný?”

„Několik tisíc mužů!”

„Dobrá! Kdo jde se mnou zachránit Rajáha?”

„My všichni!”

„Výborně! Utvořte širokou řadu! Každý jezdec, který se bude snažit uniknout bude zadržen a bude nám muset pomoci!”

Celá skupina ujížděla dál, a když se dostala do blízkosti města, čítala již na čtyři sta odvážných a dobře ozbrojených mužů.

„A nyní vpřed, přímo k paláci Rajáha!”

Jel napřed a za ním ostatní. Řítili se jako bouře do města.

Nepřítel se už nedržel v pevně uzavřených skupinách, ale rozdělil se po celém městě, aby plenil. Jen tu a tam padl výstřel, nebo se jim postavila skupina odvážných jezdců. Takovéto překážky byly jednoduše převálcovány. Maletti měl pod sebou nejlepšího koně z Rajáhovy stáje. Když ho poprvé spatřil, nevěřil tomu, ale nyní po jeho výkonech, se o tom přesvědčil.

182* Karel May, OSTROV ŠPERKO

Čím více se blížili k zámku, tím byl nepřítel početnější. Přímo před palácem se odehrával zuřivý boj.

„Hurá! Na ně a dovnitř!1’ zvolal Alphons, postavil koně na zadní a mával svým kordem.

Nepřítel sé překvapeně zarazil. Když zjistil, jak malý počet jezdců přirazil, započala vražedná střelba, která snižovala počet mužů v řadách hrdinů. Jak projížděli ulicemi, jejich zástup se stále snižoval a začalo se zdát, že budou úplně zničeni.

Maletti zahlédl několik sluhů, kteří, držíce se pohromadě, bojovali ve dvoře. Projel bránou jako vítr a za pomoci svého koně rozprášil nepřítele.

„ó, sáhibe, ty jsi opět tady?” zaznělo mu v ústrety.

„Kde je Rajáh?”

„Šel do zahrady.”

„A jeho harém?”

„Šel s ním.”

„Utíkejte tam také, jinde není záchrany!”

Aniž by seskočil, vyjel s koněm po schodech paláce a pokračoval chodbou, kde porazil několik nepřátel. Projel do zahrady. I zde zuřil boj a zněly hlasité výknky vzteku i radosti. Rabbadah mluvila o svém útulku v altánu. Maharádza, pokud ještě žil, musel být k nalezení v těchto místech.

Vjel do ženské části zahrady. Jednotlivé nepřátele, které potkal po cestě, buď srazil dolů, nebo je rozehnal koněm. Náhle za sebou zaslechl koňské řičení. Otočil se. Pět jeho věrných jelo za ním a doháněli ho. Aniž by dbali na krásné záhony, blížili se rychlým tempem k altánu. Tu strhnul svého koně zpět. Na zemi před ním ležely dvě mrtvoly. Byl to muž a žena, kteří se drželi v objetí. Byl to maharádza se svou ženou. Ten první byl doslova proděravěn kulkami a dalšími ranami. Co se stalo s begumou?

„Zachraňte mrtvoly a seberte je!”

Po tomto rozkazu proběhl několika křovisky a dosáhl místa, kde byl postaven altán. To co spatřil mu hrůzou postavilo vlasy na hlavě.

Na posledním schodu stála Rabbadah a křivým scirimarem*) se ze všech sil bránila. Byla raněna, i když ji šetřili. Proč, to se hned ukázalo. Dva nepřátelé ji chytili a odňali jí zbraň.

*) Krátký zahnutý meč

POKLAD BEGUMY • 183

„Kde je poklad maharádži?!” řvali.

„Hledejte ho!” odpověděla.

Ze tří hrdel zazněl křik hněvu a hrozby.

„Ty jsi beguma a víš, kde je poklad ukrytý. Řekni to, nebo zemřeš tisícerými mukami!”

„Umučte mě!”

„Dobře! Podpalte jí nejdříve turban!”

Byla držena několika muži a další právě přinášel oheň, aby splnil tuto nelidskou výhružku.

To byl okamžik v němž prorazil Malettiho kůň poslední křoviska.

„Rabbadáh!”

Vyrazil ze sebe tento jediný výkřik a vtrhnul do hloučku nepřátel, kteří polekaně couvali. Ihned využil tohoto okamžiku.

„Ke mně na koně!”

Dvě bodné rány kordem, rychlý hmat, a milovaná ležela před ním na koni. Současně se objevilo jeho pět společníků, dva z nich

měli před sebou mrtvoly.

„Za mnou přes zeď a do řeky! Vpřed!”

Divoká honba pokračovala. Alphons znal jedno nízké místo ve zdi, které mohl dobrý jezdec snadno přeskočit. Vrhl se do mužské části zahrady, kterou projel, a zamířil ke zdi. Ostatní ho následovali.

„Nelekej se, Rabbadáh, zřítíme se do řeky!”

„Nebojím se!”

„Dávej pozor. Hurá!”

Zvedl svého koně a šikovné zvíře přeletělo jako šíp přes zeď a dopadlo do vod bezprostředně za zahradou bublajícího proudu. Dalších pět šťastných skoků a šest jezdců se shromáždilo na protějším břehu řeky, jehož bez obtíží dosáhli, třebaže tři koně nesli dvojnásobnou zátěž.

„Kam nyní, sáhibe?” zeptal se jeden z mužů.

„Sestupte z koní a nechtě je chvíli vydechnout. Alespoň pro několik okamžiků jsme zde v bezpečí. Máme před sebou dlouhou cestu a musíme ještě jednou přes řeku.”

Sestoupil i s Rabbadáh dolů a ostatní ho následovali, držíce se v úctyhodné vzdálenosti od nich. Beguma byla celá mokrá, ale indické klima ji nemohlo ohrozit. Nedbala na mokré oblečení a vrh

184

Jeho poklady patří begumé a nikdy nepadnou do cizích rukou

la se k mrtvolám svého bratra a švagrové. Bez jediného slova je pokropila slzami.

Konečně přistoupila k Malettimu a podala mu ruku.

„Byl jsi pryč. Jak to, že jsi se vrátil jako zachránce v té největší nouzi?”

„Viděl jsem odraz ohně a tušil, co se stalo. Proto jsem otočil.”

„Děkuji ti. Méně za záchranu mou, ale více za to, že jsi zachránil tyto dva zde. Je vše ztraceno?”

„Všechno. Angličané nás odpoledne porazili, sultán ze Symooru ovládl Aughu a ze západu se přiřítil maharádža z Kamoohu.”

Sepjala ruce a mlčela. Po chvíli zvedla svou pravici k obloze. Stála zde ozářena plameny města a krvavým odrazem požáru od hladiny řeky jako nadpozemská bytost.

„Prokletí, trojité prokletí těmto Angličanům! Nadávají a vysmívají se, honí nás a lžou, štvou nás a podvádějí, zapalují a vypalují, ničí a vraždí! Proklínám je, tisíckrát je proklínám!”

POKLAD BEGUMY • 185

Byla to hrozná slova a Maletti dobře věděl, zda jsou pravdivá nebo ne.

„Co se vlastně seběhlo, když jsem se rozloučil?” ptal se. „Vyprávěj mi to.”

„Teď ne. Nemohu přemýšlet, nemohu vyprávět, mohu jen klít a nadávat Angličanům a ďáblům ze Symooru a Kamoohu, kteří nám slibovali pomoc, a stejně se spojili s nepřítelem, aby dostali naše poklady! Žádný mogul, žádný šáh, žádný sultán a žádný maharádža nemá takové poklady, jako maharádža z Aughy. Věděli to a chtěli tyto poklady získat. Neměli je však dostat! Maharádža z Aughy, ten vznešený a dobrý král je mrtev, zrazen Angličany a zrádně zavražděn svými přáteli! Jeho poklady patří begumě a nikdy nepadnou do cizích rukou. To přísahám při duších těchto dvou zavražděných u mých nohou!”

KAPITOLA PÁTÁ

Ještě nedávno tak známý les Kolnah se skládal z ebenového a tekového dřeva, z dračích stromů, promíchaných s obrovskými kapradinami a vysokými vějířovitými palmami uhlovými, arekovými a sagopalmami. Toto stromovité rostlinstvo bylo obtočeno a provázáno navzájem téměř neproniknutelným síťovím šplhavých a liánovitých rostlin, které byly o to bohatější a ještě více kvetly, čím více obtočily stromů, po nichž Šplhaly vzhůru a nasávaly jejich potravu a životní sílu.

Jenom úzké pěšinky vedly do středu tohoto lesa, kde ležely ruiny indického chrámu, které se svou velkolepostí mohly rovnat zbytkům oněch kyklopských chrámových staveb z Jávy.

Druhého dne po přepadení Aughy sledovalo šest jezdců úzkou, hadovitě stočenou pěšinu, která vedla z města do lesa Kolnah.

Vpředu jel Alphons Maletti, bývalý poručík v anglických službách a pozdější krátkodobý ministr války maharádži Madpur Singa. Za ním následovala na jednom, přímo pro ni odchyceném koni Rabbadáh, beguma z Aughy. Za nimi ujíždělo pět jezdců, z nichž dva měli na svých koních před sebou mrtvoly.

„Znáš tu cestu přesně?” ptala se beguma.

„Ne,” odpověděl důstojník.

„A to chceš být náš vůdce?”

„Ano,” usmíval se.

„Ty jsi tu už někdy byl?”

„Ne.”

Bylo vidět, že dívka má strach.

„A ty nám tady chceš zařídit bezpečný pobyt?”

187

Vytáhl ze záňadřízub a ukázal ho.

„Bezpečnější, než kdekoliv jinde. Mám mocného přítele v tomto lese, který obývá staré zbořeniště.” „Jestli bude také mým přítelem —” „Stal se mým přítelem, protože byl už dávno tvým.” „Kde ho najdeme?”

188

„To nevím, ale brzy to zjistíme.”

Rozhovor začal opět váznout až do doby, kdy dorazili na místo, kde se k cestě družila druhá, dvojnásobně široká. Když dorazili na toto místo, vystoupilo z křoví dvacet divoce vyhlížejících postav. Rabbadáh ze sebe vyrazila zděšený výkřik hrůzy.

„Phansegarové!” vykřikl jeden z jezdců vystrašeně.

Seskočil rychle z koně a zmizel v hustém porostu popínavých rostlin. Ostatní čtyři ihned následovali jeho příkladu a nechali koně stát napospas, jen aby se mohli co nejrychleji schovat. Jen proto, že dosud stáli na úzké pěšině, neodjeli na koních, protože by se jim je nepodařilo na tak malém prostranství otočit.

„Stůjte!” zvolal první z otrhanců. „Kdo jste?”

„Přátelé,” odpověděl Maletti klidně.

„Dokaž to!”

„Zde!”

Vytáhl ze záňadří zub a ukázal ho.

„Ty jsi přítel, ale kdo je ta žena?”

„To mohu říci jen tomu, kdo mi dal tohle znamení a k němuž právě chci dojít.”

„Jak se jmenuje?”

„Neřekl mi své jméno.”

„To tě činí podezřelým. Sestup a následuj nás! Ach, dvě mrtvoly! Co chcete s těmi mršinami?”

„Chceme je tady pohřbít.”

„K tomu jsou jiná místa. Mimo jiné, ty jsi zaručeně Angličan nebo Frank. U nás se mrtvoly nezahrabávají, ale spalují. Jsi mi čímdál tím více podezřelejší. Vpřed!”

Byli obklopeni phansegary a v jejich středu pokračovali v cestě pěšky. Konečně došli na mýtinu, kde spatřili zříceniny gigantického kolosu, který kdysi býval chrámem.

Za nimi byli vedeni i jejich koně, kteří byli nyní přivázáni.

„Pojďte dál!” nařídil vůdce.

Vedl je rozsedlinou mezi dvěma velkými kusy skal a dále ve zbytcích zdiva do úzké chodby. Dostali se do další úzké chodby, která pokračovala dále pod zemí. Museli tápat ve tmě, dokud nezastavil.

„Počkejte tady! Nevím, jestli se mi podaří brzy vrátit.”

189

Zaslechli ještě jeho tři kroky a nastalo ticho.

„Jestli nás tu nenechal, aby se už nikdy nevrátil,” šeptala Rabbadáh.

„Nestarej se, jsme v dobrých rukách.”

„Víš to tak jistě?”

„Tak jistě, že bych tisíckrát obětoval svůj život, než bych dovolil, aby ti byl zkřiven na hlavě jediný vlas.”

„Jsou to ale phansegarové!”

„To vím.”

„Od koho jsi dostal to znamení?”

„To nemohu říci, protože jsem přísahal, že to zamlčím. Poslouchej ale, něco se děje.”

Zed*, o kterou se opírali, nemohla být příliš silná, protože bylo slyšet tlumené kroky a šumění tichých hlasů. Současně byl cítit zápach, který se podobal spálené pryskyřici nebo smůle. Najednou se ozval hlasitý a jasný hlas:

Sestup dolů z posvátných výšin,

kde trůníš v úkrytu,

nech nás, ó Šivo, nech nás poznat,

že mezi námi stále žiješ.

Jestli zbledne slunce tvým jasem,

když vystoupíš z Čolamandelasu, *)

v Džahlavanu ) bledne tvá hvězda

a ve ztracení zapadá.

Maletti tento hlas ihned poznal. Patřil témuž phansegarovi, který mu věnoval znamení.

„To je přítel, který bude ochraňovat tebe i mě,” chlácholil Rabbadáh.

Hlas mezitím pokračoval:

Odstřel kamenný kryt svého hrobu, ó, Kalidáh, vystup ze své hrobky, vrať se se starou mocí a hojností,

*) Takto nazývají Indové pobřeží Koramandel **) Takto nazývají Indové pobřeží Malabar

190*

k thugovi, který tě hlasitě volá!

Má jít Bráhma spát,

se sakundalou v ruce,

nemá chápat kouzlo,

které ho vázalo na tvé stvoření?

Mocná záda Himaláje,

vystupují z kruhu oblak,

a gigantů hlavy hledí,

pokorně nahoru k Věčnému,

jehož velebil mocné vlny moře,

které se lámou na břehu Kuratčisu,

a v hlasitém sogu*) kýlu,

o něm vypráví při světle hvězd,

jeho velebí hlas suacronga, **)

který hřmí z temné džungle,

když v divokém vítězném vzteku,

své spáry noří do oběti.

Jeho velebí burácení Ohňové hory,

které hrůzou srdce plní všem,

když z hrdla bezedného,

pramení hlubiny ohnivého moře.

„Je to phansegar a vrah?” ptala se beguma. „Mluví jako básník.” „Je to phansegar a zřejmě neumí ani číst, ani psát. Přesto by to ale

nepřekonal kterýkoliv básník z ranní i večerní země v tom, jakým

dokonalým způsobem se vyjadřuje. Poslouchej!” Znělo totiž dál:

Pán je z ledové země,

kde k moři líně táhne Lena

až tam, kde na kamenitém břehu,

prchá divoch před Jehu, ***)

a Pán zůstává!

V armádě hvězd,

) Sogu, tak se nazývá hluk, vytvořený prouděním vody podél vodního kýlu *) Indický tygr ***) Jehova

• 191

vidíš jeho stopu,

jeho noha odpočívá v oceánech, a jeho zákon je příroda. Přináší také ničivé bouře, od západu, severu počasí zlé, ať se kupí mraky. Hindukoh zvládne jejich hněv: oslavené bouře krouží, chladným dechem večerního vánku, perskými vodami a šeptají hladce a jemně poli Paňdzábu. Tam almeah *) pěla, královně noci Bhowannii, tam zazní tichými ghauty ) dolů, jasný hlas polnice. Ve vonných polích thanaky, dupají koňské podkovy, phansegar prchá do lesů, před vítězným rykem nepřátel. A vlny Gangy je odnášejí k svatému obydlí Šivy, ***) a jejich ohnivé lodě ženou Bohem posvěcená zvířata v dál. Potom se s posvátným nadšením, učí o novém Bohu, a snadno oblouzněný dav, ctí muže z Palestiny. ) •—

Dále nemohli poslouchat, protože se vrátil phansegar, který je zde zanechal. Přišel však z jiné strany.

„Následujte mě dovnitř!”

Kráčeli pomalu za ním, dokud se nedostali k úzkým kamenným schodům, které vedly nahoru do další podobné chodby. Ta mírně

) Tanečnice *) Údolí ***) Míněno Benáres, poutní místo šivistú ****) Míněn Kristus

192

zatáčela a její vchod byl zaplněn hustým dýmem. Nyní vstoupili do klenutého prostoru, z něhož, když si už oči zvykly na dým, bylo možné hledět přes kamenné zábradlí do nezměřitelné hlubiny.

„Tady se posaďte. Pokud při tom všem, co uvidíte, vyrazíte jediný hlásek, svrhneme vás dolů!” vyhrožoval náčelník.

Podél zadní stěny lóže se táhla kamenná lavice, na které sedělo dvanáct až patnáct thugů, kteří byli připraveni splnit beze slova pohrůžku phansegara.

„Smíme tiše mluvit mezi sebou?”

„Ano.”

„Můžeme taky přistoupit k zábradlí, abychom mohli sledovat dění dole?”

„To byste měli. Musíte vidět, jak se vám povede, pokud nejste našimi přáteli a patříte k Angličanům.”

Maletti předstoupil a beguma ho následovala.

Oba před sebou spatřili vysokou, širokou, obrovskými kamennými masami obklopenou prostoru, v jejíž zadní části se nyní nalézali. Pod chrámovou lodí tohoto, kostelu podobného místa, klečely asi dvě stovky mužů před kamenným oltářem. Každý z nich držel v ruce pochodeň. Odtud tedy pocházel pach smůly a dým v chodbě. Podle jejich zbraní bylo snadné poznat, že se jedná o thugy a většinou phansegary. Mezi jejich zbraněmi většinou převládal křivý, hrůzný

o v

nuz.

Mezi thugy a oltářem leželo asi dvacet spoutaných osob v uniformách Angličanů. Maletti si je pozorněji prohlédl a málem se neudržel, aby ze sebe nevyrazil tak přísně zakázaný výkřik.

„Znáš ty zajatce?” zeptal se tiše begumy.

„Jsou to Angličané.”

„Znáš je?”

„Ne.”

„Podívej se dobře na ty dva vpravo, v přední řadě, ale, buď opatrná a nevykřikni!”

Tu se jí ve tváři zakmitl výraz poznání.

„Lord Haftleyr

„A rytmistr Mericourt!”

Nyní k nim přistoupil phansegar, který je přivedl.

„Vidím na vás, že jste zajatce poznali.”

i

• 193

„Ano.”

„Jste tedy ztraceni, protože patříte k nim!”

„Jsou to naši nepřátelé!”

„Dobře pro vás, jeli to pravda!”

„Jak bych mohl získat vaše znamení, kdybych byl nepřítelem?”

„Mohl jsi ho ukrást a uloupit.”

„Přišel bych k vám, kdybych byl nepřítel?”

Muž nevěřícně přikývl.

„Proč tedy prchali tví průvodci, když nás zahlédli?”

„Nevěděli, co zde hledám. Nebo bys chtěl, abych každému prozradil vaše tajemství?”

„V tom máš pravdu.”

Celkem uspokojen odpověďmi se stáhl zpět.

Dole u oltáře stál i phansegar, který dal Malettimu znamení. Jeho řeč byla u konce. Ti dva ji slyšeli tak dobře kvůli tomu, protože stáli hned před za oltářem stojící stěnou.

Náčelník dal rukou znamení a všichni thugové se zvedli.

„Učňové vpřed!” nařídil.

Tři muži přistoupili blíže k oltáři.

„Dnes máte provést poprvé svůj smrtící úder. Zkoušeli jste jej pilně na modelech?”

„Ano!” zaznělo pevně ze tří hrdel.

„Tak ukažte, co jste se naučili!”

Jeden ze zajatců byl uchopen a přiveden před oltář. Nováček k němu přistoupil a snažil se podívat do obličeje muže, jehož pevně drželi tři thugové. Tu se zableskl zakřivený nůž a hlava oběti se skutálela na zem.

Právě v tomto okamžiku uchopil Alphons Maletti begumu za paži a bylo to velice dobře vypočítáno, neboť při pohledu na tuto vraždu by se asi dívka neubránila výkřiku.

„Musím se posadit,” šeptala.

„Já vydržím zde,” odvětil Maletti. „Je to pravděpodobně poprvé, co je dovoleno zrakům Evropana spatřit oběti thugů. Jsem to dlužen civilizaci, abych později mohl vystoupit jako očividný svědek této pekelné hry.”

A vydržel.

1

194*

Trvalo asi dvě hodiny, než se opět vrátil na své sedadlo, a během té doby si nejeden smrtelný výkřik a nelidské chroptění našlo cestu do vysoké lóže. Jen díky své velice odvážné duši, byla beguma schopna tyto známky vraždění přejít mlčením. Tu se opět zvedl jejich průvodce.

„Teď má mistr čas. Pojďte!”

Vedl je chodbou, která klesala prudce dolů a konečně ústila ven. Po jedné, dřívější cestě, podobné pěšině, prošli mezi několika kamennými bloky a konečně se dostali z druhé strany ke koním.

„Proč jsi nás nenechal tady? Proč jsme museli jít do chrámu?” ptal se Maletti.

„Protože jsem se domníval, že mistr ještě nezačal, a taky proto, že jsem vás chtěl vyzkoušet. Ale, zde už přichází.”

Náčelník přicházel v doprovodu asi dvaceti svých poddaných. Na první pohled poručíka poznal.

„Ty jsi tady? Slyšel jsem, že se mnou chce mluvit nějaký muž a žena, ale vůbec jsem netušil, že bys to mohl být ty. Zapomněl jsi udělat znamení na schodech.”

„Tví lidé nás zajali dříve, než jsme se dostali k chrámu.”

„Přivádí tě nějaký úmysl?”

„Ano, chtěl bych tě o něco požádat.”

„Žádat? Phansegara? Mluv!”

„Podívej se na tyto mrtvé!”

Odstranil šátek z tváře mrtvoly. Phansegar přistoupil, ale ihned zděšeně uskočil.

„Madpur Sing, maharádža! Kdo ho zabil?! Přicházíš, abys žádal pomstu a já ti slibuji, že ji dodržím!”

„Pohlédni na druhou mrtvolu!”

„Kdo je ta krásná žena?”

„Manželka, zářící maharádžovo štěstí. Zavraždili ji po jeho boku.”

„Moje pomsta bude desateronásobná! Jaká žena to stojí vedle tebe?”

Princezna trochu poodkryla závoj, který halil její tvář.

„Jsem Rabbadáh, beguma z Aughy.”

„Beguma! Poklekněte, ó muži a líbejte lem jejího roucha! Tak! Nyní mi pověz, kdo zavraždil maharádžu a jeho manželku.”

• 195

Phansegar přistoupil, ale ihned zděšeně uskočil.

„Neznáme ty vrahy/1 odvětila Rabbadah. „Stalo se to včera večer při dobytí Aughy.”

„Při, dobytí, Aughy?!”

V každém jeho slovu se zračilo obrovské překvapení.

„Ano.”

„Augha byla dobyta?”

„Ano.*5

„Kdy?”

„Včera, nebo lépe řečeno, dnes, krátce po půlnoci.”

196*

„To je nemožné! Odpoledne se odehrála bitva u Hobrahu. Angličané přece nemohli do večera dorazit do Aughy, tím spíš, že jsem zajal jejich vůdce, abych potrestal zradu na maharádžovi!” „Nebyli to Angličané, byl to sultán ze Symooru.” „Ten se podílel na přepadení Aughy?” zeptal se mistr překvape

v

ne.

„Ano.”

„Tedy je stejným vrahem maharádži jako ten, který vedl smrtelnou ránu! Večer jsem zajal Angličany a během noci jsem je nechal dopravit na toto místo. Doufal jsem, že pomohu maharádžovi panikou, která propukla v táboře okamžitě, jakmile začali velitele postrádat. A teď je to tak, že Augha patří sultánovi ze Symooru.”

„Stejně jako Rajáhovi z Kamoohu, který se už včera večer přiblížil.”

„Ten taky?! Tedy i on je vrahem našeho maharádži! Za to budou pykat! Jakou prosbu máš ke mně?” zeptal se důstojníka, pak se obrátil k begumě a dodal: „Co nařídíš, sáhibo, to se stane!”

„Nejdříve tě žádám, aby ses ujal těchto dvou mrtvých.”

„Nechceš je spálit?”

„Můžou být teď spáleni způsobem, jehož je maharádža z Aughy hoden?”

„Můžou, a nyní lépe, než dříve nebo později.”

„Jak to? Kde a kdy?”

„To přenech mně, sáhibo! Co ještě nařizuješ?”

„Neznáš nějaké místo, kde bych se mohla na čas ukrýt i s tímto věrným úředníkem mého bratra? Nepřátelé usilují o jeho i můj život.”

„Pojďte!” odpověděl bez přemýšlení.

Vedl oba kolem chrámu a doprostřed lesa. Po deseti minutách se ocitli před druhou, ale neporovnatelně lépe zachovalou zříceninou.

„Zatím jsi byla pouze v předním domě, sáhibo,” vysvětloval, „ale zde je vlastní chrám. Mí lidé znají jednotlivé části, ale celou stavbu znám pouze já a můj syn z Aughy. Nyní mě napadá, že u mě včera nebyl! Pokud už nežije, potom běda vrahům!”

Stoupali nahoru k asi sto loket širokému portálu a poté vešli do ohromujícího pomníku stavitelského umem doby, jenž se psala tisíce let před naší současností. Připadali si jako mravenci, kteří zablou

• 197

dili v rozlehlých prostorách baalbeckých staveb; přesně takovým dojmem na ně působila mohutnost a velkolepost místností, jimiž procházeli.

Mistr neměl čas, aby jim cokoliv vysvětloval. Šel rychlým krokem a oba ho stejně mlčky následovali až k hlavnímu oltáři. Zde zadupal nohou a okamžitě se otevřely dveře, spíše kamenná deska, za níž viděli schodiště, vedoucí nahoru.

„Tam bude vaše útočiště. Hlavně si zapamatujte tuto mechaniku

— zde zadupu k otevření a zde k uzavření dveří. A na druhé straně

— první schod k otevření a druhý k uzavření. Nyní mě následujte nahoru!”

Když vstoupili na schody, zadupal mistr na druhý schod a deska ihned zapadla. Stoupali spoustou schodů nahoru, až se ocitli v chodbě, do níž ústilo dvanáct dveří. Všechny byly uzavřeny rohožemi.

„To byly zřejmě byty duchovních,” vysvětloval vůdce. „Rozkaž, sáhibo, kolik místností potřebuješ. Ostatní budou patřit tvému mustešárovi.”

„Nejdříve nahlédneme,” poprosila.

Prošli místnostmi a mohli obdivovat vytříbený vkus, s nímž byly zařízeny v čínském, malajském, v indickém i evropském stylu. Ani kníže by se nerozpakoval zde bydlet.

Beguma spráskla ruce.

„Jaká nádhera! Kdo ty místnosti takto vybavil?”

„Já,” odvětil sebevědomě mistr.

„Pro koho?”

Usmál se.

„Občas zatoužím po životě sáhibů. Jsem vlastně maharádža thugů z Aughy. Nezřídka mě navštěvují různí sidiové a sáhibové, částečně z obchodních důvodů a částečně taky jako vy, abych je ukryl. Proto musím mít byty, které by těmto lidem vyhovovaly.”

„Tedy se staráš i o posluhu?”

Opět se usmál a sebevědomě ukázal na malý kovový talíř, jenž visel i s paličkou u vchodu.

„Sáhibe, dej znamení!”

Maletti nechal udeřit paličku do talíře a v mžiku vstoupil se zkříženýma rukama čistě oblečený chlapec a uklonil se až k zemi.

198

„Sáhibe, dej dvě znamení!” Maletti mu vyhověl a v okamžiku se objevila asi dvanáctiletá dívenka, která se uklonila stejným způsobem jako chlapec. „Dej tři znamení!” Nyní se objevila žena středních let, jejíž okrouhlý obličej mohl být považován za velice důvěryhodný.

„Dej čtyři znamení, sáhibe!” Tentokrát vstoupil muž stejného stáří a uctivě pozdravil. Jeho tvář byla přátelsky vychytralá. Bylo na něm rovněž vidět, že rád a spolehlivě vyřídí i nejtěžší úkoly.

… ukázal na malý kovový talíř, jenž visel i s paličkou u vchodu.

„To je obsluha,” pravil mistr, na jehož znamení zase ti čtyři zmizeli. „Znamení znáte a můžete se nechat obsloužit podle libosti. V každé místnosti najdete psací potřeby. Pokud byste potřebovali něco mimořádného, můžete to napsat a lístek večer předat.”

„Kde s tebou můžeme hovořit?” „To se můžeš dozvědět každý den od obsluhy, sáhibo. Mé dny jsou nevypočitatelné, jako dny Bráhmy a nyní, když je země v ru , kách nepřítele, to bude ještě mnohem horší. Jaké místnosti si vezmeš?”

„My se rozdělíme; šest já a šest sáhib.” „Mně stačí jedna jediná,” prohodil Maletti. „Ani já jich nepotřebuji více,” odpověděla s úsměvem, „ale protože je jich tu dvanáct, budeme se tvářit jako sidiové.” „A můj kůň?” zeptal se Maletti.

• 199

„Sedm tvých koní stojí ve stáji dole a jsou dobře zaopatřeni, sáhibe!”

„Ptal jsi se na jména Angličanů, které jsem viděl před chvílí dole v chrámu?”

„Ano.”

„Byl mezi nimi i poručík Harry?”

„Ne.”

„To mě uklidňuje. Byl to dobrý kamarád a bylo by mi ho velice líto. Půjde dnes některý z tvých mužů do Aughy?”

„Půjde jich mnoho.”

„Nech pátrat po všem, co by nám mohlo být k užitku!”

„A,” připojila se beguma, „ať se podívají v ženské části palácové zahrady, jestli tam dosud stojí altánek. Bohatě se ti odměníme za vše, co pro nás uděláš!”

Odmítavě mávl rukou.

„Nemluv o odměně! Čin, konaný kvůli odměně nazvu prací, nikoliv dobrým skutkem! Poslechnu tvůj rozkaz a podívám se po altánku, protože —” dodal k tomu důrazně, „— to co skrývá, nesmí v žádném případě padnout do rukou nepřítele!”

Překvapeně na něj pohlédla. ? „Co se skrývá? Co tím myslíš?”

Lehký, ale hrdý úsměv přelétl přes jeho tvář.

„Phansegar ví více, než všichni ostatní. Vypátrá vše skryté u svých nepřátel i přátel. První musí padnout, ale majetek druhého ochraňuje a svým zrakem bdí nad jeho životem. I kdyby byl altán zničen, dostaneš zpět vše, co ti patří.”

Opustil místnost a odebral se již popsanou cestou k předním rozvalinám. Zde, ve stínu zdi, ležela mrtvola Madpura Singa a několik thugů u ní drželo stráž. Promluvil na jednoho z nich:

„Lubahu, byl jsi v Symooru?”

„Ano.”

„Znáš sultána?”

„Byl jsem mezi jeho jezdci a znám ho velice dobře.”

Obrátil se k druhému:

„Ty jsi byl v Kamoohu?”

„Mnoho let.”

„Znáš Rajáha, který nyní vpadl do Aughy?”

200

„Znám.”

„Tak poslouchejte, co vám povím! Zde leží kníže naší země, byl dobrý, hodný a spravedlivý. Byl zrazen svými nepřáteli a zemřel pod jejich ranami. Jeho duše musí vstoupit k bohu života i smrti, a tam mu musí sloužit duše jeho nepřátel od věcnosti do věčnosti. Zítra, až bude vycházet slunce z lůna noci, zaplane svatý oheň nad jeho tělem a s ním pozře těla zrádců, Angličanů, které jsme dnes popravili. Těla sultána ze Symooru a Rajáha z Kamoohu nesmějí chybět! Víte nyní, co vám poručím?”

„Víme!” odpověděli oba lhostejně, jako kdyby se jednalo o obyčejnou záležitost a nikoliv o odvážný a životu nebezpečný čin.

„Přineste mi sultána a Rajáha, mrtvé nebo živé!”

„To uděláme!”

„Phansegar se nebojí smrti ani muk, ale vy jste mí nejlepší synové, které bych nerad ztratil. Proto s sebou vezměte tolik bratrů, abyste tento úkol bez potíží vyřešili, aniž by vás to stálo život!”

Oči Lubaha se zaleskly odvahou.

„Nepotřebuju žádného bratra!”

„Tak jdi! Jsem si naprosto jistý, že sultána přivedeš!”

„Dej mi koně!”

„Vezmi si to nejlepší zvíře.”

„Potřebuju to nejhorší, protože o něj přijdu.”

Lubah se otočil a vešel do bývalého chrámu. V jedné nízké, ale rozlehlé místnosti stál velký počet koní, z nichž byli někteří už osedláni. Vybral si jednoho z neosedlaných, vyvedl ho ven, vyskočil na něj a odjel.

Byl výtečný jezdec, což prozradil nejen jeho dovedný výskok na hřbet zvířete, ale i to, jak dovedně vedl koně pouze tlakem stehen, protože otěže neměl. Zdálo se, jakoby pod ním starý ryzák omládnul a jezdec ujížděl klidným poklusem, jako by jízda křivolakou stezkou byla bez nejmenšího rizika.

V krátké době ležel les za ním a jízda volným polem byla ještě rychlejší. Tímto tempem se musel dostat do Aughy velice brzy. Nejel raději přímo k městu, ale rozhodl se pro okruh, který ho přivedl na druhou stranu. Uvážil, že musí nejdříve všechno pečlivě prozkoumat a teprve potom může přistoupit k rozhodnému kroku.

*

APDF MERGER DEMO

* 201

Večer téhož dne postavil sultán ze Symooru svůj hlavní stan před dosud dýmajícími troskami města a pro sebe a své nejbližší příznivce si vybral ohněm téměř zničený palác zavražděného maharádži. Nyní seděl na nepoškozeném trůnu, na stejném, kde Madpur Sing přivítal Angličany. Kolem něho stály a seděly osobnosti říše, jejíž správu předal do rukou svého vezíra a nejvyšších svého válečného vojska,

Přicházelo i odcházelo bezpočet poslů, kteří mu přinášeli zprávy a odnášeli jeho rozkazy. Ve dvoře paláce postávalo množství koní pro ty, kteří museli se svými poselstvími do vzdálenějších oblastí.

Tu vstoupil vraty muž a pomalu se přibližoval k trůnu. Byl to Lubah, phansegar, Už se otočil, aby se dostal k sultánovi, když náhle přijela malá tlupa jezdců do dvora a zastavila před schody do sloupové síně, v níž stál trůn. Uniformy prozradily, že jsou to Angličané. Jejich velitel, plukovník, seskočil z koně a blížil se k sultánovi v onom sebevědomém postoji, který byl britskými důstojníky dodržován i vůči nejvyšším indickým maharádžům a knížatům.

Sultán svraštil čelo.

„Kdo jsi?” vyjel na něho rozzlobeným hlasem.

„Mé jméno je Brighton, plukovník Brighton z armády Jejího Veličenstva Anglie a Indie.”

„Co zde chceš?”

„Přináším ti dvě důležitá poselství.”

„Mluv!”

„Nejvyšší velitel naší armády, generál lord Haftley, je spolu s ně

kolika důstojníky od střetnutí u Hobrahu nezvěstný. Naše pátrání

ukazuje na to, že museli padnout do zajetí bandy thugů “

Chtěl mluvit dále, ale sultán, jehož čelo se náhle vyjasnilo, ho přerušil v řeči slovy:

„A druhé poselství?”

„Byl jsem v táboře maharádži z Kamoohu, kde vládne velké rozrušení. Rajáh vyjel se svým sirdarem, generálem, ven z ležení, aby ho v krátkosti objel. Když se nevracel, vydali se ho hledat a tu našli na zemi v krvi ležet mrtvého sirdara. Rajáh se ale nevrátil, ani nebyl nalezen.”

V tváři sultána se objevila těžce potlačovaná radost. Bylo pro něj nesnadné ukrýt pocity, které cítil při vyslechnutí této zprávy. Jeho dva nejnebezpečnější rivalové zmizeli!

202 •

„Alláh je velký!” zvolal. „Posílá život i smrt podle své vůle. Chceš mi ještě něco říci?”

„Přicházím z pověření nejvyššího velitele. Musíš nám pomoci pochytat thugy a potrestat je!”

Sultán se rozvážně usmál.

„Musím?” zeptal se, přičemž slova silně zdůraznil. „Jsi nažrání, křesťan a neznáš náš svatý korán. Prorok říká: ,Lidská vůle je Jeho duší, kdo vůli odevzdá, ztratí i svou duši!4 Sultán ze Symooru ještě nikdy nic nemusel! Vždy dělal jen to, co se mu zlíbilo. Ale jste mí přátelé a proto vám svobodně a z vlastní vůle pomohu thugy zajmout. Nejdříve mi však řekni, kde je možné je najít.”

„To nevíme. Právě to máš zjistit ty!”

„Tvůj generál mě má snad za svého špióna a policistu? Jste cizinci v této zemi a proto se budu tvářit, jako bych tvou urážku neslyšel. Už ta slova nikdy neopakuj, nebo tě nechám svými sluhy potrestat!”

Plukovník položil ruku na rukojeť šavle.

„Jsem vyslanec své královny Viktorie a jako takový jsem nezranitelný. Navíc stojím pod ochranou mezinárodního práva!”

„Mýlíš se. Jsi vyslanec svého generála a pod ochranou mezinárodního práva stojíš pouze tak dlouho, dokud mě neurážíš. Zapamatuj si to! Maharádža z Kamoohu zmizel; víš kam?”

„Ne.”

„Já to tuším.”

„Tak to řekni!”

„To neudělám, jinak vás urazím a připravím se o ochranu toho vašeho mezinárodního práva.”

Slova byla řečena takovým tónem, který jasně přesvědčoval o tom, že Angličané nechali maharádžu zmizet sami. Plukovník podruhé položil ruku na jílec šavle.

„K urážce už došlo, protože tvůj hlas mluvil dostatečně jasně!”

„Opět se mýlíš. Neřekl jsem nic, ale bylo mi vyprávěno o několika knězích, kteří u vás nebo ve vaší blízkosti zmizeli. Proto se mi nezdá příliš dobré pobývat ve vaší společnosti.”

„S tím jsem rád srozuměn a vyvozuji z tvých slov přesvědčení, že vyplníš rozkaz, který jsem ti přednesl.”

„Rozkaz? Kdo se mohl opovážit rozkazovat sultánovi ze Symooru?”

• 203

„Já!”

„Ty?”

Sultán přelétl postavu Angličana pohledem, ve kterém byla stejná míra opovržení, jako soucitu.

„Ano, já, a to jménem svého generála!”

„Zřejmě tedy vysušilo slunce tvůj mozek stejně, jako jeho. Vy jste se oba zbláznili!”

„Ty jsi přívrženec Mohamedova učení a já vím, že toto učení blázny neopovrhuje, ale chrání je. Kdyby to nebyl tento případ, odpověděl bych ti činy, nikoliv slovy!”

„Nebojím se tvých slov ani činů. Jaký je to rozkaz, který jsem měl od tebe tak šťastně přijmout?”

„Máš vyklidit Aughu, neboť zde rozvineme svůj hlavní stan.”

„Alláh je velký a svět široký! Je tu dost místa pro vás a stejně tak pro nás! Rozviňte svůj hlavní stan, kde je vám libo, ale v království Augha jsem já a neopustím je dříve, než se mi bude chtít.”

„To je tvé pevné rozhodnutí?”

„Tys to řekl!”

„Odmítáš uposlechnout generálův rozkaz?”

„Nejsem vůči němu povinen žádnou poslušností.”

„Pomysli na svůj podpis!”

„Pomysli na váš! Já zůstanu.”

„Hřešíš proti podmínkám, které ti byly dány!”

„Sami jste ty podmínky nesplnili, protože nikoliv vy, ale já jsem dobyl Aughu!”

„Víš, jaké následky bude mít pro tebe i tvůj lid tvé odmítnutí?”

„Budu je s klidem očekávat.”

„Nechceš nám ani pomoci s vyhledáním thugů?” *

„Řekni mi, kde jsou, a já budu stát při vás, abychom je pochytali a potrestali.”

„Tedy jsem skončil a mohu jít.”

„Můžeš jít! Alláh nechť řídí tebe i tvé kroky, abys nezakopl!”

Důstojník vyskočil na koně a v nanejvýš hrdém postoji opustil i se svým doprovodem dvůr.

Lubah tento rozhovor vyslechl slovo za slovem. Vezír maharádži z Kamoohu byl zabit a Rajáh sám byl nezvěstný. Druhý phansegar

204 Karel May, OSTROV SPERKÚ

zřejmě šťastně splnil svůj úkol. Už nemohl váhat. Proto Lubah vystoupil po schodech haly a okamžitě se vrhnul k zemi.

„Kdo jsi?” zeptal se sultán přísně.

„Pane, nech zazářit svůj zrak na mou osobu a poznáš nejvěrnějšího a nejspolehlivějšího služebníka.”

Při těchto slovech trochu pozvedl hlavu, takže mu mohl sultán vidět do tváře. Okamžitě ho poznal.

„Lubah, nejlepší z mých suwarů, jezdců!” zvolal. „Měl jsem tě za mrtvého. Proč jsi mě opustil?”

„Neopustil jsem tě, pane. Byl jsem zajat tvými nepřáteli a odveden do země Usufzey.*) Tam mě Seyudové**) drželi, ale časem se mi podařilo uprchnout zpátky k tobě.”

„Věřím ti, ale proč ses nevrátil už dávno?”

„Abych se dostal do Symooru, musel jsem přes Aughu. Zde jsem onemocněl, neboť jsem v zajetí velice trpěl, a proto jsem nemohl dále. Mé srdce ti však zůstalo věrné a mé oči byly i zde pro tebe otevřené. A když jsi teď přišel do Aughy, plazím se k tobě, ó pane, abych ti dokázal, že jsem ti byl vždy věrně oddán.”

„Měl jsi pro mně otevřené oči? Chceš mi dokázat svou věrnost? Jestli ti dobře rozumím, chceš mi oznámit něco, co jsi viděl a slyšel.”

„Jsi bystrý, ó pane, a uhádneš všechny myšlenky mé duše!”

„Tak mluv!”

„Smím mluvit teprve tehdy, až pouze tvé uši budou naslouchat.”

„Vstaň a přistup ke mně!”

Lubah uposlechl a mluvil tichým hlasem, takže jen sultán slyšel tato slova:

„Pane, jsi mocný a bohatý, ale maharádža z Aughy byl ještě

bohatší než ty “

Sultánův obličej okamžitě dostal výraz nejvyššího napětí.

„Mluv dál!” pravil hlasem, který zněl tak líbezně, jako by hovořil s nejmilejším ze svých přátel.

Lubah pokračoval:

„Jenom já vím přesně, jak byl maharádža bohatý.”

„Ty jsi byl strážcem jeho pokladu?” zeptal se sultán s dobře vypočítanou ironií.

) Afghánistán *) Loupeživí Ařghánci

• 205

„Ne, neměl strážce pokladu, neboť ho nepotřeboval.”

„Proč?”

„Jeho poklady ochranu nepotřebovaly. Nikdo kromě něj a begumy nevěděl, kde je poklad ukrytý.”

„Alláh je velký a ty mluvíš pravdu! Hledal jsem všude, ale nic jsem nenašel. Mluv dál!”

Jeho oči se leskly a jeho rty se chvěly při pomyšlení na nezměrné bohatství, které bylo připisováno Madpuru Singovi a které nebylo do této chvíle nalezeno. Pochopil, že Lubahovy informace se budou týkat skrýše pokladů a třásl se touhou zjistit něco bližšího.

„Musím říci všechno?” ptal se phansegar, který se snažil co nejvíce lakomého sultána napnout.

„Všechno! Nařizuji ti to!”

„Byl jsem dlouho nemocen, a abych posílil své tělo, musel jsem se často koupat v řece. Dělal jsem to nejraději večer, neboť světlo a žár dne škodily mým očím a hlavě. Jednou kolem půlnoci jsem ležel na břehu, abych si odpočinul po námaze plavání. Tu přijela po řece velká loď a zakotvila v mé blízkosti. Nejdříve vystoupil naib, poručík s několika džuwány, sluhy a potom sáhib a žena se závojem. Ten sáhib byl Madpur Sing a ta žena byla Rabbadáh, beguma

„Alláh ill Alláh!” přerušil ho sultán, „ty jsi viděl begumu, nejkrásnější ženu na zemi, která je cennější než všechny maharádžovy poklady?”

„Viděl jsem ji nejdříve se závojem a potom i odhalenou, tak, jak vidí oko blahoslaveného krásné hurisky v ráji.”

„Byla skutečně tak krásná, jak se vypráví?” tázal se sultán zvědavě.

„Ještě tisíckrát krásnější! Když jsem spatřil její tvář, měl jsem pocit, jako bych spatřil světlo slunce, třebaže byla hluboká noc.”

„A kam to slunce zmizelo?”

„Vím, kam!”

„Vážně! Skutečně to víš!”

„Mluvím pravdu, ó pane!”

„Kde je! Když mi to řekneš, odměním tě tak, že budeš bohatý do konce svého života. Musí přijít do mých rukou, do mého harému, rozumíš?”

206*

„Rozumím, a máš ji dostat, aniž by jsi mi musel dávat nějaké bohatství.”

„Ale já ti je dám! Přísahám ti to při Alláhovi i vousu Prorokově!”

„Nepotřebuju bohatství, neboť —” a vyrazil ze sebe další slova s důležitou a sebevědomou tváří, avšak tiše šeptaje, „— neboť, kdybych chtěl, stanou se všechny maharádžovy poklady mým majetkem.”

„Jak? Tvým majetkem?” zeptal se sultán bleskurychle.

„Ano.”

„Znáš tedy místo, kde je maharádža ukryl?”

„Znám ho! A znám ho tak přesně jako to místo, na němž teď stojím.”

„Kde to je? Ty poklady nepatří tobě, nýbrž mně! Já jsem dobyl Aughu a vše, co se v této zemi nalézá, je mým právoplatným majetkem!”

„Pomysli, pane, že jsi do Aughy nepřišel sám! Jsou zde taky muži z Kamoohu a Angličani. Kdo je vlastně teď majitelem Aughy?”

„Já, protože hlavní město se nalézá v mých nikách.”

„Hlavní město snad, ale ne poklad. Ten je totiž ukryt zcela mimo město.”

„Cože? Mimo město? To by byla od maharádži velká odvaha, dokonce neomluvitelná neopatrnost! Mluvil jsi pravdu?”

„Plnou pravdu, pane! Mám ti vyprávět tu historku dále?”

„Učiň tak!”

„Když Rajáh vystoupil, odebral se s begumou na místo, o němž se snad ještě zmíním. Také ostatní je následovali a měli s sebou rýče a motyky. Vytvořili skrýš, kam schovali mnoho beden a jiných truhlic, které přivezli na lodi.

Byl to poklad krále z Aughy. Vše pečlivě uklidili, aby nebyly vidět stopy a zbytky hlíny naházeli do vody. Během této doby odešel Rajáh na loď, a já ležel dostatečně blízko, abych ho mohl pozorovat. Viděl jsem malou misku, která se jen na několik okamžiků zaleskla v jeho rukách, potom se vrátil zpět ke svým lidem. Tušil jsem co udělal. Naib i džuwánové věděli, kde je poklad ukrytý, proto museli zemřít, aby nikdy nemohli nic prozradit. Chtěl je i s lodí vyhodit do povětří. Kekni mi, pane, jestli bylo mou povinností je varovat?”

„Ne, to by ses prozradil a sám by ses ocitl ve velikém nebezpečí.”

• 207

„To jsem si myslel i já a proto jsem zůstal klidně ležet na svém místě.

,Nastupte a jeďte zpět!’ nařídil jim maharádža. Všichni ho poslechli a on s begumou zůstal stát na břehu. Sotva loď poodjela, na palubě se zablesklo, zazněla obrovská rána, k obloze vyrazil sloup ohně a slyšel jsem, jak zbytky lodi a roztrhaných těl padají zpět do řeky. Čin se podařil a maharádža si myslel, že tajemství pokladu zná pouze on a beguma.”

„Ty jsi o tom nikomu neřekl?”

„Pane, jsi první, komu to povídám.”

„Co budeš požadovat za ukázání skrýše těchto pokladů?”

„Jsem tvůj sluha, pane, a chci žít jen z tvé milosrdnosti. Dej mi co chceš, sám nic nežádám. Stačí mi, když tvoje oči přátelsky spočinou na mé osobě.”

„Lubahu, jsi nejlepší a nejvěrnější mezi všemi, kteří mi slouží. Staneš se velkým v zemích Augha a Symoor. Pověz mi ale, kde je beguma? Ona unikla mým válečníkům; prý ji zachránil nějaký odvazný muz.

„Spatříš ji a odvedeš do svého harému. Je ukryta u jednoho gurkhy, pastevce, který patří k mým přátelům. Už jsem ji u něj tajně pozoroval. Nařiď, pane, kdy ti mám ukázat místo, které ukrývá maharádžovy poklady.”

„Zítra; dnes už je příliš pozdě.”

„A Angličani?”

„Co tím míníš?”

„Nebyli tu právě kvůli tomu, aby po tobě žádali hlavní město? Tento požadavek nastolili jen proto, že vědí o maharádžově nezměrném bohatství. Snad se domnívají, že se poklad nalézá zde. Jejich vyslanci odcházeli se zlobou v očích a já myslím, že zítra se objeví jejich válečníci, aby ti Aughu vzali.”

„Ať přijdou a zkusí to!”

„Ale při tomto pokusu ti mohou odebrat poklad, i kdybys třeba zvítězil! V míru ho určitě neobjeví, ale kdyby se pak oblast změnila v bojiště, nemohu za své drahocenné tajemství v žádném případě ručit.”

Sultán musel uznat tento důvod a pokývnul souhlasně hlavou.

208

„Máš pravdu! Musím to místo vidět ještě dnes! Je to daleko odtud?”

„Z paláce tam můžeš dorazit na rychlém koni za čtvrt hodiny. Za chvíli bude večer, musíš se rychle rozhodnout!”

„Co bys mi poradil, mám poklad vyzvednout hned, nebo ho tam mám zatím nechat ležet?”

„Myslíš si, že by byl v tomto prostředí v bezpečí?”

„Ne.”

„Tak ho nech zatím ležet tam. Stačí, když budeš znát místo, abys v případě boje mohl vytvořit podmínky k tomu, aby byl nepříteli zamezen přístup do těch míst.”

„Souhlasím. Vezmi si koně, okamžitě vyrazíme!”

Lubah se otočil a šel ke koním. Ani sval v jeho tváři neprozradil radost ze štěstí, které ho při jeho nebezpečných úmyslech dosud provázelo. Že je jeho záměr nevěrný, zločinný a hrozný, mu bylo zcela lhostejné. Byl phansegar, fanatický přívrženec smrti, jehož víra mu nařizovala, aby si co největším množstvím vražd zajistil blaho nebe. Podle jeho mínění nebyl atentát na sultána nic jiného, než další velký krok na jeho hrůzné cestě k blaženosti.

Když sultán vydal rozkazy po dobu své nepřítomnosti, vyskočil na drahocenně vyšňořeného, ušlechtilého koně, který mu byl přiveden, pokynul Lubahovi a opustili dvůr. Jako ochrana je doprovázela malá skupina suwarů, kteří jen zpovzdálí následovali svého panovníka.

Cesta vedla několika ulicemi města, kde míjeli různé skupiny jezdců a pěších, a pokračovala ven do polí. Všichni kolemjdoucí se vrhali uctivě k zemi. Mezitím padl rychlý soumrak, typický pro tyto oblasti, takže suwarové zkrátili vzdálenost mezi nimi a sultánem, aby ho neztratili z očí a mohli okamžitě vyhovět jeho pokynům a rozkazům.

Lubah mířil v ostrém úhlu dolů k řece a když minula čtvrthodina, zarazil svého koně. Několik loket před nimi šuměly majestátně vody Gangy; vlny fosforeskujíce jiskřily a v ústrety jim zavanul příjemný chlad, způsobený vlhkostí v blízkosti řeky.

„Jsme téměř u cíle, sidi,” poznamenal phansegar.

„Proč zastavuješ?”

• 209

Ihned chytil sultána pod krkem, že ze sebe nedokázal vyloudit sebemenší hlásek.

„Je tvou vůlí, aby nás suwarové doprovázeli až k tajnému úkrytu pokladu?”

„Ne. Jsi opatrný, Lubahu a já musím souhlasit s tvým názorem.”

Odvrátil se a nařídil svým průvodcům zastavit a vyčkat na jeho návrat. Potom vyrazil s phansegarem pomalu za pokladem.

Lubah se tvářil, jako by hledal znamení úkrytu a pomalu se vzdalovali od suwarů. Konečně usoudil, že přišel jeho okamžik.

„Téměř se mi zdá, že jsi zapomněl místo úkrytu,” poznamenal sultán.

„Znám jej velice přesně a našel bych jej i v největší tmě.”

„Tak ho najdi!” nařídil panovník. „Je noc a Angličané jsou možná nablízku. Nemohu se více vzdalovat od Aughy, nechcili padnout do jejich rukou!”

210 •

„Alláh ill Alláh, Bůh je Bůh a my už jsme u cíle!”

„Ach! Kde je to místo?”

Lubah pokynul paží na stranu.

„Vidíš ty skály, které tak bíle září ze břehu, pane?”

„Nevidím nic!”

„Tvůj zrak směřuje příliš vpravo, dovol, abych ti to sám ukázal přesněji.

Přitlačil svého koně k sultánovu, opřel se levicí o konec sedla panovníkova koně, pozvedl pravici, takže se ocitla téměř před tváří sultána, který se marně snažil rozpoznat neexistující skály.

„Támhle jsou!”

„Stále ještě nic nevidím.”

„Hleď nyní více doprava!”

„Jsem snad raněn slepotou? Skrýš je v blízkosti těch skal?”

„Ano.”

„Proč tedy stojíme zde? Vpřed! Pojedeme až tam, Lubahu.”

„Pojedu vpřed, ty ale nikoliv!”

Svá výhružným hlasem pronesená slova hned vysvětlil svým činem: během svých slov se totiž zvedl phansegar v sedle a přeskočil rychlým švihem do sedla sultánova koně. Ihned chytil sultána pod krkem, že ze sebe nedokázal vyloudit sebemenší hlásek. Pouze krátce zachroptěl, ruce i nohy se mu křečovitě zachvěly a hlava mu poklesla. S dechem ho opustilo i vědomí.

„Dobrá práce!” pochvaloval si tiše Lubah. „Není mrtev a bude mým mistrovským kouskem, že ho do zbořeniště dostanu živého. Jeho všemohoucí Alláh ho už nezachrání!”

Vzal k sobě zbraně přemoženého, strhnul mu z hlavy turban, rozmotal ho a přivázal jím sultána ke koni, takže mu znemožnil jakýkoliv pohyb a proto i útěk. Do úst mu vrazil roubík, přeskočil zpět na svého koně, sultánova vzal za uzdu a nejrychlejším tryskem ujizdel pryč.

*

Sultánův doprovod čekal dlouho a samozřejmě marně. Přešla půlhodina, minula druhá, ale panovník se stále nevracel. Průvodci začínali mít strach a zmocňoval se jich velký neklid. Konečně se odhodlal velitel skupiny porušit sultánův rozkaz a nařídil pomalu

i

• 211

4

ujíždět směrem, kterým se panovník vydal. Přitom se muži rozestoupili, takže vytvořili dlouhou řadu, jejíž jedno křídlo se dotýkalo břehu řeky.

Ostrými pohledy sledovali okolí, ale nespatřili nic, co by jim mohlo jakkoliv pomoci.

Náhle před nimi zazněl dusot kopyt. Nebyli to dva, ale více, mnohem více jezdců! Suwarové se rychle stáhli k sobě. Mohla to být patrola Angličanů, kterým nebylo co věřit, třebaže bylo toto vojenské tažení konáno s přátelským souhlasem. Do noci zasvitly bílé kabátce a zdálo se, že rozeznávají řadu bílých turbanů.

„To nejsou ferenghiové, cizinci, jsou to přátelé!4’ poznamenal velitel suwarů. „Pojďte, sultána určitě najdeme v jejich společnosti.”

Vyjeli přijíždějícím vstříc. Ti se rychle zastavili, ale zdálo se, že se jejich obavy rozptýlily, když zjistili, že proti nim stojí jen malý počet jezdců. Jeden z jejich středu se odhodlal a vyjel suwarům v ústrety.

„Zastavte! Kdo jste?”

„Suwarové sultána ze Symooru, jemuž Alláh požehnal slávou a vznešeností.”

„Co tu děláte?”

„Nejdřív řekni, kdo jste vy!”

„Suwarové maharádži z Kamoohu, jehož Alláh zavedl do Aughy.”

„Augha náleží našemu sultánovi!”

„To víme. Co tu tedy děláte?”

„Čekáme na svého panovníka.”

„Na sultána?”

„Ano.”

„Ach! On si vyjel na noční výlet?”

„Ano. Neviděli jste dva jezdce?”

„Dva jezdce? Ano. Jak byli oblečeni?”

Suwar popsal oděvy sultána i phansegara velice pečlivě.

„Zvláštní,” prohlásil ten druhý. „Sultán jel na bělouši?”

„Ano.”

„A jeho průvodce na malém tmavém zvířeti?”

„Ano.”

„Hm! Potkali jsme dva jezdce, z nichž jeden byl spoutaný,, dokonce mám dojem, že spoutaný vlastním turbanem. Jel na bělouši,

212’

kterého vedl ten druhý za uzdu. My jsme ho potkali a zastavili, ale on nečekaně strhnul koně stranou a vrhnul se do proudu řeky.”

„Alláh akbar, Bůh je veliký! To byl náš sultán a ten druhý byl zaručeně thug!”

Tato slova byla vyřčena s největším úlekem.

„Thug? Z čeho tak soudíš?”

„Jedině thug se odváží unést sultána ze středu svých lidí živého. Normální nepřítel by jistě sultána zavraždil a uprchnul.”

„To je pravda. Hrůza, jaká je to zpráva: sultán ze Symooru je v rukách thugů a Rajáh z Kamoohu zmizel!”

„Jak? Váš maharádža taky zmizel?” zeptal se suwar překvapeně.

„Ano. Zcela jistě padnul do rukou thugů; stejně, jako váš sultán. Můžeš nám říci, jestli maharádža z Aughy uprchnul, nebo se dostal do zajetí vítězů?”

„Byl zabit, ale jeho mrtvola byla unesena.”

„Zabit? Proklatě, tato jízda nese odměnu, jak se mi zdá!”

Dal znamení svým lidem a ti tasili Šavle a v okamžiku obklopili suwary ze Symooru. Také mluvčí vytáhl šavli a pokračoval:

„Abyste věděli, nepatříme k Rajáhovi z Kamoohu. Jsme Angličané a mohli jsme vás tak snadno oklamat, protože mluvím vaší řečí stejně dobře jako vy. Jste mými zajatci! Odevzdejte své zbraně, jinak budete namístě všichni pobiti!”

Suwar poznal, že jakýkoliv odpor by byl docela šílený, neboť stál proti desateronásobné přesile. Pokusil se vyjednávat:

„Vy patříte k Angličanům? Proč nás tedy napadáte; my k nim taky patříme a jsme proto přátelé.”

„Dodnes jsme přátelé byli, ale vy jste nevyklidili Aughu a proto vzájemná smlouva padla. Z přátel se stali protivníci!”

„Augha přece patřila tomu, kdo ji dobyl první!”

„Neznám podmínky smlouvy a nemám o tom co rozhodovat. Prostě vás musím zajmout a odvézt. Odevzdejte proto zbraně, jinak budu nucen vydat rozkaz k vaší likvidaci!”

„Dobrá, jsme v tvých rukách. Alláh nechť rozhodne mezí tebou a námi!”

Odevzdal zbraně a jeho lidé ho následovali podle jeho příkladu. Odvážná noční jízda Angličanů přinesla nečekaný výsledek. Měli

213

nejen zajatce, ale získali i informace, které, jestli se potvrdí, budou mít mimořádnou důležitost.

Pokud se zmizení maharádži i sultána skutečně potvrdí, budou mít Angličané volné ruce pro své zájmy.

Mezitím se začali o sultána strachovat i ve městě. Byli vysláni poslové a patroly, aby ho našli. První se vrátili, aniž by zjistili jakoukoliv stopu po zmizelém a jeho doprovodu. Později vyslaní se už nevrátili vůbec. Tato poslední okolnost měla svůj zvláštní důvod.

Onen důstojník, který zajal suwary, se snažil co nejrychleji vrátit do hlavního stanu. Zprávy, které donesl, podnítily vrchního velitele k využití zmatku nad zmizením sultána. Rozhodl se zmocnit Aughy.

Anglické vojenské síly se daly do pohybu a přes panující hlubokou tmu, se blížily k hlavnímu městu země. Předvoj byl složen ze samých sipáhíů,*) které mohl nepřítel velice snadno považovat za vlastní lidi. Tito sipáhíové měli v čele četné vnitrozemské zvědy, kteří výtečně znali terén. Roztrousili se daleko dopředu a sebemenší podezření hlásili zpět.

Tímto způsobem se podařilo bez jakéhokoliv rozruchu zajmout patroly, které se příliš vzdálily od města. Během dalšího postupu byly dokonce obklíčeny a zneškodněny i větší skupiny vojska. Když začala obloha šednout, stáli již Angličané tak blízko před městem a v takovém počtu, že mohli ihned přejít do útoku.

Bojovníci ze Symooru, kteří měli velké obavy o svého sultána, ale ani v nejmenším netušili, co se stalo, byli velmi překvapeni, když znenadání začalo několik anglických baterií pálit na Aughu, a pod záštitou této palby se začaly formovat kolony k útoku. Nastal hrozný mumraj. Každý chtěl poroučet a nikdo nevěděl, koho má poslouchat. Oheň ničil město. Ulice byly téměř neprůchodné kvůli rozvalinám a troskám, a úder dosavadního spojence, jenž se stal tak nečekaně protivníkem, mohl slavit svůj triumf. Angličané se přiřítili silou, které nebylo možné vzdorovat. Domorodci zahazovali na hromadu zbraně a vše, co by jim mohlo bránit v rychlém útěku a ráno ještě příliš nepostoupilo, když už byli Angličané neomezenými pány Aughy. Jejich vojska pronásledovala poražené s takovou urputností, že nebylo možné, aby se opět shromáždili.

) Domorodí vojáci ve službách Angličanu

214 Karel May, OSTROV ŠPERK0

…na vodě se kolébala jakási konstrukce ověšená několika lidskými postavami.

Anglický vrchní generál se zastavil se svým štábem před městem, které se opět ocitlo v plamenech a nalézalo se v takových ruinách, že nebylo možné mezi jeho zdmi přebývat. Z jejich místa bylo dobře vidět na řeku a tak si povšiml jeden z adjunktů zvláštního plavidla, které mimořádně pomalu plulo dolů po proudu.

Nebyla snad vidět nějaká loď; na vodě se kolébala jakási konstrukce ověšená několika lidskými postavami. Uprostřed byla postavena hranice z rýžového dřeva a silných větví a na ní ležela podle všech známek mrtvola. Plavidlo se neustále otáčelo kolem své osy. Na jedné straně stál muž s planoucími pochodněmi; byl připraven hranici podpálit.

Popsané zjevení udělalo na generála obrovský dojem. Pokynul jednomu domorodému zvědovi a ptal se ho:

„Co je to za loď?”

„To nevím, sáhibe.”

„Myslím, že znáš zdejší zvyklosti.”

„To znám, ale promiň, sáhibe, takovou loď jsem nikdy neviděl.”

„Máš nějaké tušení?”

„To mám.”

„Tedy ho pověz.”

„To plavidlo není loď, nýbrž dšola, vor, na kterém se má spálit mrtvola urozeného muže.”

• 215

„To si taky myslím. Ale co je to za mrtvoly, které visí dokola na šibenicích. Co ty?”

„Mají být taky spáleny, jak se domnívám, sáhibe.”

„Jistě, ale co jsou zač? A kdo přišel na tu zvláštní myšlenku, spálit mrtvoly zde, přímo uprostřed řeky?”

„To nevím. Nařizuješ sáhibe, abych se poptal?”

„Jak?”

„Poplavu k nim a zeptám se muže s pochodní.”

„Nedostaneš se do nebezpečí?”

„Ne. Při oběti mrtvého vždy zavládne mír a proto se nemusím ničeho obávat.”

„Tak si pospěš, abych se dozvěděl, jestli se za tím neskrývá nějaká zrada!”

Zvěd se vzdálil. Na břehu ze sebe svlékl šaty, ponořil se do vody a plaval k voru. Brzy se přiblížil a vyšvihl se na plavidlo. Ve stejném okamžiku hodil muž, který ho zřejmě očekával, pochodeň na hranici a suché větvoví se okamžitě vzňalo.

„Kdo tě poslal?” zeptal se zvěda se zachmuřeným čelem.

„Generál Angličanů.”

„Ty jsi v jeho službách?”

„Ano.”

„Jako co?”

„Jako zvěd.”

„Tedy jako špión!”

Mávnul opovržlivě rukou a dodal:

„Zrazuješ svou zem, svůj národ, své ženy a děti. Zrazuješ své náboženství! Běda, proklatče, bohové tě potrestají rukou phansegara!”

Zvěd se nadřazeně zasmál.

„Nebojím se thugů, ani phansegarů! Pověz mi, co tato vaše dšola znamená? Kdo je ten mrtvý, jehož obětuješ bohyni smrti?”

„Nejdřív mi však řekni, proč se nebojíš ani thugů, ani phansegarů!”

( „Stojím pod mnohem mocnější ochranou, než je moc všech phansegarů!”

„Jakou ochranu myslíš?”

„Angličany!”

t

216*

„Blázne! Podívej se na tu hranici! Ten muž se světlými vlasy a promnutým hrdlem byl lord Haftley, mocný sirdar i sirdar*) Angličanů! Ten co visí vedle něho se jmenoval Mericourt, jeho subadar, rytmistr. Ti ostatní vpravo od něho byli anglickými důstojníky. Phansegarové vyzvedli tyto muže, tyto mocné, ze středu jejich tábora a popravili je! Nevidíš, že každý z nich je poznamenán na hrdle phansegarem?”

„Člověče, snad nejsi sám phansegar?!”

„Ano! Klidně se odvážím přijít do středu Angličanů! Nejsem odvážnější než ti, jejichž nejvyšší muže spálím?”

„Chytnou tě a zabijou!”

„Starej se o sebe a ne o mě! Vidíš toho mrtvého na hranici? Je to urozený Madpur Sing, maharádža z Aughy, kterého zavraždili zrádci! Předám jeho duši bohu nebes. Vidíš ty dva muže vedle cizího sirdara vlevo? To je sultán ze Symooru a Rajáh z Kamoohu. Oba jsme vylákali ze středu jejich bojovníků. Dosud žijí, ale jsou spoutáni, že jsou ztuhlí jako mrtvoly. Dobrotivý a spravedlivý Madpur Sing byl postižen jejich zradou a zavražděn. Phansegarové ho pomstí! Zajali jeho nejvyšší nepřátele a nyní je zaživa upálí s jeho mrtvolou. Aby celý svět poznal a viděl, jak odvážní a mocní phansegarové jsou, přivážím tuto hranici do vašeho středu. Pohleď na ty nože! Zabil bych tě, protože jsi zrádce, ale poslal tě generál a já chci, abys mu vyprávěl, co jsem ti řekl. Dávám ti povolení k návratu, ale při všech našich tajných zákonech ti slibuju, že během tří dnů ochutnáš můj nůž, i kdyby ses schoval do pekla nebo do nebe!”

Při této hrozbě se vrhnul phansegar do vln a teprve daleko od voru se vynořil. Mohutnými tempy se přibližoval k protilehlému břehu. Zvěd byl úplně ztuhlý z toho co slyšel, ale vzpamatoval se; skočil do vody, aby se vrátil ke generálovi a unikl žáru, který šířily mohutnějící plameny.

„No?” zeptal se generál, když k němu zvěd dorazil.

„Rychle nech na toho člověka střílet, sáhibe! Nesmí uniknout!”

„Proč?”

„Je to phansegar!”

„U všech čertů! Ale, už unikl z dostřelu našich zbraní!”

*) Sirdar, generál generálů, tj. generalissimus

r

217

„Tak ho nech co nejrychleji pronásledovat!”

„To nejde. Museli by vyrazit jezdci, a než by překonali řeku, bude ten muž dávno v bezpečí. Jakou to má souvislost s tím vorem?”

„Hroznou! Chvěju se po celém těle, sáhibe!”

„Nemusíš se chvět, ale mluvit! Až domluvíš, budeš mít ke chvění dostatek času! Tedy, kdo má být na tom voru spálen? Ach, už se zřítilo lešení! Oběšenci spadli do plamenů!”

„A víš, co je to za lidi?”

„To bych se rád dozvěděl od tebe. Tak už konečně mluv!”

„Přece víš, že thugové zajali generála Haftleye, rytmistra Meri

courta a další důstojníky “

„Samozřejmě. Dál!”

„To oni viseli na těch šibenicích!”

Generál se hrozně ulekl.

„Lžeš, chlape!”

„Nelžu, sáhibe! Viděl jsem ty pány velice často a dnes jsem je všechny poznal.”

„Byli zavražděni?”

„Ano, zavražděni phansegary na počest smrti Madpura Singa, maharádži.”

„Jak to?”

„Tam na hranici hořela taky schránka s mrtvolou krále Aughy.”

„Hrůza! Ty jsi toho muže na místě nezabil?!”

„Neměl jsem zbraň, neboť jsem je musel nechat na břehu. On však měl ten hrozný nůž phansegarů, proti němuž není obrany ani pomoci!”

„Co říkal?”

„Dva z mužů na šibenicích byli dosud živí. Byl to sultán ze Symooru a Rajáh z Kamoohu. Phansegarove je zajali a obětovali duši Madpura Singa. Uhořeli zaživa.”

Generál si prokrucoval špičky kníru. Jako Angličanovi mu musela být smrt obou těchto mužů vítána. Přesto ale prohlásil:

„Mimořádné! To se ale brzy musí změnit. Nyní jsem já pánem Aughy a já těm vrahům nechám pocítit svou pěst. Postarám se o to, aby byli neprodleně potrestáni.”

„Sáhibe, je možné, že jejich pěst ucítíš dříve, než oni tvou.”

„Mlč!” vyštěkl na něj Brit, který se opět otočil k řece.

218 •

Vor, který už nebyl řízen rukou phansegara, se nedržel dále středu toku, ale přiblížil se ke břehu a zde se zachytil. Generál k tomu místu pospíchal a ostatní jej následovali.

Oběť byla dokonána. Ze silných kmenů zhotovený základ voru byl chráněn vodou, takže byl plameny ušetřen. Ostatní dřevěné části přeměnily plameny v popel, z něhož vyčnívaly různé zuhelnatelé části těl a kostí. Generál se s odporem odvrátil.

„Poručíku Barrowe! Předávám vám tento vor. Postarejte se, aby pozůstatky byly s úctou pochovány! Ostatní upřesním později.”

Potom odjel. Jako nejvyšší velící důstojník měl mnoho jiných povinností, proto se nemohl touto záležitostí zatím dále zabývat. Poručík nechal několika muži z řad sipáhíů vyhrabat pozůstatky z popela a potom také opustil vor. Ten zůstal pro zbytek dne nepovšimnut.

Večer se ale všechno změnilo.

Augha lehla popelem a jen několik obyvatel se vrátilo a bloudilo tajně jako stíny mezi rozvalinami. Angličané opustili okolí a jen malý počet vojáků pronásledoval prchající bojovníky ze Symooru. Hvězdy hleděly dolů na dosud dýmající spoušť a v dáli byla vidět zář nějaké hořící vesnice. Náhle se na břehu řeky zvedla ze země postava a po ní druhá, která se k té první přiblížila.

„Všechno v pořádku?”

„Jak se zdá.”

„Žádné hlídky na řece?”

„Uvidíme.”

Obě postavy se plížily k voru a našly ho opuštěný.

„Nahoru?” zazněl první hlas.

„Ne,” odvětil druhý. „Nejdřív musíme zjistit, jestli je okolí bezpečné.”

Zmizeli, ale brzy se opět vrátili z různých stran zpět.

„Viděl jsi něco podezřelého?”

„Ne.” ^

„Ani já ne. Podíváme se, jestli vázání voru dosud drží.”

Nastoupili na vor a podrobně ho prohlédli. Největší pozornost věnovali silným, stočeným liánám, kterými byly na sobě ležící kmeny provázány.

„Ještě drží?”

• 219

„Ano.”

„Taky si to myslím. Dáme tedy znamení!”

Napodobil zvolání usínající volavky. Po krátké chvíli se shromáždilo u voru asi padesát postav. Všichni utvořili kruh a postava v jejich středu polohlasně spustila:

„Nym se dozvíte, proč jsem vás sem přivedl. Víte, že náš maharádža byl dobrým panovníkem —”

„To víme!” odpověděl jeden za všechny.

„Byl spravedlivý a dobrý, byl také chytrý. Nikdy nezabil thuga!”

„Nikdy!”

„Proto jsme ho pomstili a ještě zabijeme mnohé z jeho nepřátel. Jeho tělo bylo z rukou vrahů zachráněno, ale ne jeho majetek a poklady. Chcete mi říci, komu nyní náleží?”

„Begumě!”

„To je správné! Musíte mi pomoci je k ní dopravit. Kdo není připraven, nechť se přihlásí a opustí nás!”

Nepřihlásil se nikdo, mluvčí tedy pokračoval:

„Chtěl jsem begumu a jejího cizince nechat dlouho u nás ve zříceninách v lese Kolnah. Angličané však položí ruku na náš les a budou nás pronásledovat. Proto dojde k boji, který by mohl ohrozit bezpečnost begumy. V zájmu bezpečnosti musí opustit zem, dokud nebude možné, aby se vrátila a zaujala místo na trůně svých otců. Rozvaliny již opustila a vydává se k lodi, kterou pro ni objednám. Když jsem připravoval hranici, věděl jsem, že vor neshoří. Nechal jsem zjistit, kde leží, a nyní musí přijmout poklady princezny a odvézt je za ní. Budete sloužit jako ochrana a stráž. Jste k tomu připraveni?”

„Jsme připraveni! Nařiď, co máme dělat!”

„Hned to uslyšíte. Vidím, že se vrátí Lubah.”

Skutečně se objevil phansegar. Velitel se ho zeptal:

„Jaké neseš zprávy?”

„Mistře, v zahradě není ani noha a stánek stojí stejně jako dřív.”

„Jdi napřed, abychom nebyli překvapeni. Ostatní za mnou!”

Vytvořili řadu, která se táhla od břehu řeky až ke zdi ohraničující zahradu maharádži. Také tady zuřily těžké boje, neboť zeď byla na několika místech polorozbořena. Thugové vnikli jedním takovým otvorem snadno do zahrady a velitel je vedl k altánku.

220 •

… nesl na rameni silnou lehkou bumbusovou tyč, na jejími konci visely hliněné nádoby.

Zde ustanovil několik stráží a potom vstoupil s Lubahem do zahradního domku. Za několik okamžiků zazněl tichý skřípavý zvuk, a ti co stáli venku, zjistili ke svému úžasu, že se altánek ve svých základech otáčí. Za okamžik potom se u vchodu vynořil Lubah.

„Pojďte sem! Každý dostane balíček a odnese ho k voru.”

Nastalo pilné, ale tiché pobíhání sem a tam mezi altánkem a vorem. Teprve po dlouhé době se altánek opět otočil a vůdce phansegarů i s Lubahem vystoupili ven.

„Hotovo! Pojďme zpět!”

Všechny předměty byly naskládány na vor a členové tlupy se vzdálili. Zůstal pouze mistr s Lubahem. Nepromluvili ani slovo. Uplynula půlhodina, než zaslechli lehké kroky. Muži se vraceli. Každý z nich nesl na rameni silnou lehkou bambusovou tyč, na jejímž konci visely hliněné nádoby.

Tímto způsobem mohou obyvatelé, bydlící poblíž Indu, Gangy a jiných indických řek překonat bez námahy dlouhé vzdálenosti po vodě. Plavec se položí hrudí na příčnou tyc, kterou hliněné nádoby dobře nadnášejí a bez velkého přičinění se nechá unášet vodou.

Jeden muž přinesl dvě dlouhá pádla, kterými měl být vor řízen. Odrazili od břehu a hledali nejideálnejsí proud. Thugové, ozbrojeni

• 221

noži a šavlemi jej doprovázeli. Padesát plavců, kteří bylí zvyklí hledět smrti vstříc, vytvářelo doprovod, který by neváhal podstoupit boj i s daleko početnějším nepřítelem. Poklad begumy byl svěřen jim a vodě, a oni v té vodě byli stejně jistí, jako na pevnině.

Hlavní voj Angličanů směřoval do vnitrozemí, vojsko z Kamoohu bylo bez velitele a následkem toho sedělo nečinně daleko od rezidence. Malé skupiny nepřátelských vyzvědačů, kteří byli vysláni k prozkoumání okolí se nemusel doprovod voru obávat. Thugové neznali strach. Jejich krvežíznivá víra jim předepisovala za nejvyšší cíl být chycen jako vrah a zemřít v hrozných mukách.

*

Téhož dne ráno byl Alphons Maletti probuzen ze spánku velice zvláštním způsobem. Zdálo se mu totiž, že je účastníkem krvavé řeže. Děla duní, až se chvěje zem. Tupé výstřely mu burácely v uších ještě tehdy, když se posadil na lůžku. Otevřel oči, ale výstřely děl hřmí dále. Vyskočil z lože a přistoupil k oknu.

Na západní straně se blýskaly první známky dne, zatímco na východní už červánky zbarvily celý obzor. Poslouchal. Ano, skutečně je to kanonáda. Znal příliš dobře rachot del, než aby se mohl mýlit.

Hřmění přicházelo z okolí Aughy. Kdo tam ještě mohl bojovat? Maharádža byl přemožen a mrtev: tři mocní nepřátelé stáli v zemi se svými vojsky, proto nebylo myslitelné, že by se poražené obyvatelstvo Aughy odvážilo postavit trojnásobnému protivníkovi. Ale Maletti znal dobře politiku Britů a hned vytušil to správné. Angličané se obrátili proti svým spojencům, aby zůstali jedinými pány země. Zaskřípal zuby a mumlal:

„Jen o několik měsíců! Kdybych mohl alespoň tři měsíce spravovat svůj úřad, byli by ti kramáři přijati takovým způsobem, že by se navždy zapomněli vrátit! Teď už není na záchranu ani pomyšlení.”

Zaslechl polohlasné kroky zvenčí a otevřely se dveře. Poznal náčelníka thugů.

„Pojď dál!”

„Chtěl jsem se podívat, jestli tě nevzbudila kanonáda.”

„Vzbudila. Střílí se asi někde v okolí Aughy. Víš snad něco více?”

222*

„V této zemi se nestane nic, o čem by mě mí lidé neinformovali.”

„Komu patří ta kanonáda?”

„Angličané zase jednou dokázali svou věrnost a zaútočili na své spojence ze Symooru.”

„Jistě zvítězí, pokud sultánovi hned nepřijde na pomoc maharádža z Kamoohu.”

„To neudělá, věř mi! Zlato Angličanů je mocnější, než jejich zbraně. Chtěli dokonce podplatit i thugy, ale smrt jednoho jediného Angličana je nám vzácnější, než tuny blýskavého kovu!”

Opět zazněly tiché kroky a ve dveřích se objevila Rabbadáh.

„Slyším střelbu! Co se děje? Kdo bojuje?”

„Angličané zaútočili na muže ze Symooru,” odpověděl phansegar.

„Co říkáš? Angličané nejsou spojenci sultána ze Symooru?”

„Byli, ale ti sprosťáci neznají věrnost ani víru, jakmile jim z toho kyne nějaký zisk! Chtějí sami získat celou Aughu a nechali si ji sultánem dobýt jen proto, aby mu ji mohli zase sebrat.”

„Podaří se jim to?”

„Ano.”

„Sultán ze Symooru je však znám jako velký a odvážný vojevůdce!”

„On ale není u svého vojska a za necelé dvě hodiny bude mrtev.”

Oba se nad jeho proroctvím zarazili.

„Zemře?” zeptala se beguma. „Kdo ti to řekl?”

„Já sám. A zároveň s ním zemře maharádža z Kamoohu.”

„Maharádža? Nemožné! Jak bys to mohl předem vědět?”

„Protože jsem to já, který je nechá zemřít! Oba zemřou rukou phansegarů.”

„Nepochopitelný člověk! Chceš je nechat přepadnout a zabít?”

„Ne, už jsou v mých rukách. Nevíš, jak odvážně a mocně jednají phansegarove? Jen jediný z mých lidí unesl sultána ze Symooru ze samotného středu Aughy a taky jeden jediný postačil k tomu, aby zajal maharádžu z Kamoohu a zabil jeho sirdary.”

„Máš maharádžu i sultána zde v těchto rozvalinách?”

„Už ne. Jsou na cestě ke své smrti!”

„Kde zemřou?”

• 223

i

„Jsi moje panovnice a já plním tvé rozkazy, ještě než mi je předáš. Co se má stát s mrtvolou tvého bratra Madpura Singa?”

„Požádám tě, abys ji dnes spálil.”

„Tak ti povím, že už je postavený vor. Na něm je hranice, na které leží truhlice se zavražděným a nad ním visí sultán, Rajáh a Angličané, které jsme zabili. Vor přivede do Aughy jeden z mých nejlepších žáků a tam ho zapálí. Angličané se musí dozvědět, že maharádža z Aughy byl zavražděn a hned nato pomstěn.”

„To chceš udělat!”

„Už jsem to udělal. Vor dávno odplul a brzy dorazí do Aughy.

„Všechno se doopravdy zdaří?*4

„Zdaří. Za to mi ručí muž z voru. Ještě než ho zapálí, musí na to Angličany upozornit.”

„Děkuji za tvou pomstu a věrnost, kterou ke mně chováš. Nikdy bych nechtěla být tvou protivnicí, neboť rozhoduješ nad životem a smrtí, aniž by ses ze svých činů někomu zodpovídal.”

„Jsem mocnější než kníže a svou moc ti propůjčím, dokud neunikneš Angličanům a nebudeš v bezpečí.”

„Myslíš si, že mám Aughu opustit a prchnout před Angličany?”

„Ano.”

„Proč?”

„Augha jim bude patřit a dokonce dobudou i Symoor a Kamooh.”

„Víš to jistě?”

„Vím to. Mají dostatek peněz, aby mohli zem koupit, a taky

dostatek mužů, které mohou obětovat při dobývání cizích zemí. Co

nezískají dnes, seberou zítra. Augha je pro tebe ztracena/’ „A já?”

„Budou se snažit, aby tě dostali do rukou.”

„To se jim nepodaří, dokud budu žít!” zvolal Maletti.

Thug se téměř opovržlivě usmál.

„Zemřel bys pro svou paní, aniž bys jí pomohl!” odpověděl. „Co chceš dělat, abys ji ochránil před zajetím a zneuctěním?”

„Udělám, co mi nařídí.”

„To dokáže každý sluha nebo otrok. Ona ale potřebuje muže, který dokáže samostatně jednat a není jen odvážný, ale i chytrý, aby dokázal udržet její nepřátele v odstupu. Jak bys to chtěl zvládnout?”

224

„Utečeme.”

„Kam?”

„Pryč z této země, nejlépe na území Holanďanů.”

„To je dobré, Holanďané jsou nepřátelé Angličanů. Je to však dlouhá cesta, vedoucí různými provinciemi, kde již sídlí Angličané. Brzy bys jim padl do rukou!”

„Tak nám poraď!”

„Utečete ještě dnes. Náš les Kolnah leží tak blízko Aughy, že sem Angličané co nevidět dorazí. Mnozí z nich padnou, neboť phansegar bude těžce řádit v jejich zástupech, než jim přenechá rozvaliny chrámu. Ale než boj vypukne, musíte být dávno v bezpečí. Můžu vyslovit návrh?”

„Mluv!” nařídila beguma.

„Mám kontakty po celé zemi. Stačí jediný pokyn a mám pro vás pnpravenu loď, která vás sveze Gangou do Kalkaty. Lodníci jsou věrní muži a můžete se na ně spolehnout. V Kalkatě vás dovedou za jedním člověkem, který se zaručí životem, že vás dostane bezpečně ze země na loď, plující k Holanďanům. Mám tento pokyn vydat?”

Beguma se tázavě podívala na Malettiho. Když si všimla jeho

souhlasného výrazu, odvětila: ^

„Udělej to, ale nejdříve mi pověz, kdy bude ta loď připravena.”

„Dnes v noci.”

„To je příliš brzy!”

„Je to spíš příliš pozdě, než příliš brzy. Na lodi budeš ve větším bezpečí než zde.”

„Já musím nejdříve do Aughy.”

„Co tam chceš?”

„Je tam něco, co raději zničím, než zanechám tady!”

Usmívajíc se, souhlasně přikývl.

„Vím, co myslíš.”

„Jakže?”

„Neřekl jsem ti už, že phansegar ví všechno? Chceš vzít s sebou obsah altánku. Mimochodem, nechal jsem ho prohlédnout.”

„Ty víš skutečně všechno! Je altán zničený?”

„Ne.”

„Musíš tedy souhlasit, že ještě dnes nemohu odplout. Mám nechat nepřátelům poklady, za které by se dala koupit království?”

NA OSTROV ŠPERKtí • 225

„Přestože dnes odpluješ, odvezeš je s sebou.” . „Jak se to stane?”

„Nech mne jednat. Můj pohřební vor je vyroben tak, že nemůže shořet. To byl můj úmysl, neboť tento vor dopraví tvé poklady na loď, na níž mě budeš i s pokladem očekávat.”

Přemýšlivě se na něho podívala a pokývala hlavou.

„Nenajdeš je. Musím jít s tebou, abych ti je pomohla vyzvednout.”

Opět se usmál.

„Mám ti ještě jednou opakovat, že phansegar ví všechno? Dokážu otočit altánkem stejně dobře jako ty. Byl jsem nejednou v klenbě, kde zlato svítí jako oheň a diamanty jiskří jako hvězdy.”

„Cože? Dovolil sis odhalit naše tajemství a vstoupit do altánu? Kdyby se to dozvěděl Madpur Sing, byl bys ztracen!”

„Nic by mi neudělal,” odpověděl phansegar hrdě. „Teď mi ale pověz, jak byste sami dva chtěli vyzvednout poklad a uchránit ho před Angličany?”

„Našli bychom věrné lidi a ti by nám pomohli.”

„To by bylo nebezpečné. Zlato má větší moc než věrnost! Stejně jste ty lidi ještě nenašli a proto svěř své zlato mně. Slibuji ti při svém noži, že se neztratí ani to nejmenší!”

„To vím, ale myslela jsem, že úkryt nenajdeš. Ty rozhodni, co máme udělat, a my beze slova tvých pokynů uposlechneme.”

„Tak se připravte k odjezdu. Musíte využít chladu rána a večera, abyste mohli v parnu odpoledne odpočívat. Mí jezdci vás budou provázet a chránit před potížemi a nebezpečím.”

„Kam půjdeme?”

„Řeka Ganga zde tvoří oblouk až ke kraji Rallak. Vy tento oblouk přetnete a na hranici země budete čekat na mě a na vor, na kterém přivezu poklad maharádži Madpura Singa.”

„Budiž podle tvého rozkazu. Co se však stane, kdyby Angličané Aughu neudrželi?”

„Oni ji neztratí. Kdyby k tomu přece jen došlo, staneš se naší královnou. Povoláme tě zpět a budeme tě poslouchat.”

„Nebudeš vědět, kde nás hledat. Jak ti máme podat zprávu?”

„Řeknete to muži v Kalkatě, který vám bude zajišťovat loď; od něj se to dozvím. Pak vás mohu o všem a kdykoliv informovat.”

226 •

Během jejich rozhovoru dunění děl utichlo a dalo se předpokládat, že se boj přemístil od hlavního města do okolí. Léčka Angličanů se zdařila. Tím, že převzali hlavní město, ustanovili se pány celé země Augha.

*

Později večer, když vyzvedávali thugové poklad z altánku a postavili stráže pro svou bezpečnost, věřili, že jsou naprosto nepozorováni.

Ale nebyla to pravda.

Mezi dýmajícími rozvalinami paláce se plížili dva muži. Jedním z nich byl zvěd, kterého generál vyslal na pohřební vor thugů. Kdyby bylo více světla a daly by se rozeznat rysy druhého muže, zjistili bychom neporovnatelnou podobu, která dala tušit, že se jedná o bratry.

Dorazili na hranici mezi palácem a zahradou a zůstali stát.

„Nic,” pravil první.

„Nic,” odpověděl druhý.

„A přece musí existovat!”

„Existuje!” zvolal zvěd rázně.

„Odkud to tak přesně víš?”

„Nepamatuješ si, že jsem musel všude doprovázet ministra Tamu, když jsem byl ještě v jeho službách? Tehdy ještě vládnul otec Madpura Singa, který neudělal nic, aniž by se nezeptal Tamu o radu. Jednou jsem ho musel za pozdního večera doprovázet do maharádžova paláce. Stál jsem ve dvoře, abych vyčkal na pánův návrat, ale on nepřicházel. Byla mi dlouhá chvíle a proto jsem vstoupil mezi sloupy paláce, abych se uložil na jednu rohož. Sotva jsem tak učinil, zaslechl jsem kroky a zahlédl přicházet dva muže.”

„Ministra a maharádžu?”

„Ano.”

„Oni tě neviděli?”

„Ne. Prošli těsně kolem mě a po několika krocích zastavili. Všiml jsem si, že Rajáh chytl Tamu za paži a slyšel jsem tichou otázku: ,Máš u sebe vždy jednoho sluhu. Je tak tomu i dnes?’ ,Ano, sáhibe/ ,Kdeje?’

‘227

,Venku ve dvoře.’

,Víš to zcela určitě?’

Jistě.’

,Nevšimne si nás?’

,Ne, sáhibe.’

,Já jsem zaměstnal své sluhy tak, že nás nebudou moci pozorovat.’

,Já jsem si zase naprosto jistý, že můj sluha se neodváží beze mne do paláce vkročit.’

,Tak pojď!’

Šli dál. Zde muselo být něco důležitého a tajemného. Rozhodl jsem se i přes hrozící nebezpečí, že je budu sledovat. Sešli jsme po schodech dolů do loubí, kde jsme předtím marně hledali. Tam Rajáh zapálil nachystanou pochodeň. Potom zatlačil na jednu z těch mnoha kamenných desek, které tvoří zeď. Ta se posunula stranou a bylo vidět malý klenutý prostor, kde jsem spatřil tolik zlata a drahokamů! Mince, nádoby, pruty a sošky. Málem jsem z toho lesku oslepl.”

„Byla to jejich pokladnice?”

„Ano. A bylo to právě to místo, které jsme před chvílí otevřeli a našli ho prázdné.”

„Kam zmizel poklad?”

„To nevím. Kdybych to věděl, určitě bych ho nehledal tady.”

„Přece se nemohl vypařit. Jedině, že by ho našel sultán!”

„Sultán ho nenašel. Od té doby, co jsem poklad zahlédl poprvé, mně sžírá touha ho vlastnit. Pálí to jako oheň a proto jsem se k němu chtěl dostat lstí. Upevnil jsem si důvěru ministra, dohnal jsem ho ke zradě, a dloubal jsem do toho tak dlouho, dokud jsem nevznítil plameny války. Postaral jsem se také, aby sultán ze Symooru přepadl co nejrychleji maharádžu z Aughy. Madpur Sing neměl dostat čas k odstranění pokladu. Potom jsem sem nahnal Angličany, aby zamezili sultánovi v přístupu do klenby. A když se mi všechno tak dokonale zdařilo, nacházím pokladnici prázdnou.”

„Kam se mohlo všechno podít?”

„To ví Alláh a ďábel, ale já ne! Madpur Sing ho musel ukrýt za svého panování na nějaké jiné místo, o kterém se domníval, že bude jistější.

„Je ale už mrtev.”

„A jeho tajemství zemřelo s ním!”

228

„Ne, ještě žije!”

„Kdo by ho mohl znát?”

„Beguma byla důvěrnice ve všech záležitostech a proto lze směle předpokládat, že ví i o pokladu.”

„Kde ji hledat?”

„Maharádža byl zavražděn, ale ona uprchlá. Nějaký válečník ji vyzvedl na koně a převezl ji přes řeku. Nikdo ale nemůže říct, kdo to byl a kam s ní uprchnul.”

„Ty si myslíš, Lidrahu, že je poklad uschován mimo Aughu?”

„Ne,” odvětil zvěd Lidrah. „Zaručeně je v paláci nebo v jeho blízkosti. Jsem o tom pevně přesvědčen.”

„Třeba je v zahradě?”

„To je možné.”

„Ale kde?”

„To by se snad dalo zjistit”

„Jak?”

„Beguma se v noci dostaví, aby ho vyzvedla. Když sem přijdeme každý den na výzvědy, nevylučuju, že tajemství odhalíme.”

„Jestli ho neodhalíme brzy, bude už pozdě. Vyberou poklad a my tomu nedokážeme zabránit.”

„Zabránit tomu můžeme. Angličané jsou tady a beguma by musela přijít tajně. Pokud se objeví, vyvoláme hluk a bude ztracena.”

„A poklad s ní?”

„Tedy je necháme klidně být a potom ji budeme tajně sledovat. Ale poslouchej!”

„Kroky!”

„Ano. Rychle, schováme se za tento skořicový keř!”

Schovali se a po chvíli spatřili muže, z jehož počínání bylo jasné, že se snaží zjistit, jestli není pozorován. Proplížíl se kolem keře, aniž by postřehl ukryté bratry.

„Vyzvědač,” šeptal Lidrah. „Pojď a následuj mě. Musíme se přesvědčit co tu hledá.”

Plazili se za mužem, přičemž využívali i sebemenší možnosti úkrytu. Tímto způsobem se dostali až do blízkosti altánku. Zdé uchopil zvěd svého bratra za paži.

„Zastav, Kaldí! Támhle stojí strážce a tady taky. Vidíš ty muže, stojící u altánku?”

• 229

„Vidím je.”

„Víš, co jsou zač?”

„Jak bych mohl?”

„Jsou to thugové, ano, jsou to dokonce phansegarové. Dávej dobrý pozor, bratře, nesmí nás zahlédnout, jinak jsme bez milosti a soucitu ztraceni!”

„Jak jsi poznal, že jsou to phansegarové?”

„Zahlédl jsem, jak se jednomu zablýskl u pasu křivý nůž. Ano, podívej se támhle naproti!”

„Kam?”

„Na ty dva muže u schodů altánku.”

„Vidím je.”

„Ten druhý je phansegar, který byl dnes na voru.”

„To není možné! Jak se mohl ten vrah odvážit vstoupit znovu do města?”

„V tak početné společnosti? Buď opatrný, hrozil mi smrtí.”

„Pojď, Lidrahu, přivedeme rychle lidi a necháme je pochytat.”

„Zbláznil ses?”

„Ne, ale hady a tygry musíme zneškodnit!”

„Kaldí, to je příliš brzy!”

„Jestli nás tu ale najdou, rozsekají nás na kusy!”

„Ty chceš snad obětovat poklad, který hledáme?”

„Poklad? Jak to?”

„Podívej, altánek se otáčí!”

„Skutečně! To je zvláštní. Co zde mohou mít ti vrazi v úmyslu?”

„Zaručeně všechno uvidíme, ale já se domnívám, že už to vím.”

„Co?”

„Přišli vyzvednout poklad!”

„Nemožné! Jak by mohli zjistit, kde ho maharádža ukryl?”

„Jak tuším, vědí to ze dvou pramenů, nejen z jednoho.”

„Jak to?” zeptal se bratr zvěda.

„Thugové mají své špióny všude. Vidí i tam, kde ostatní jsou slepí a slyší tam, kde jsou ostatní hluší. Vidí a slyší všechno a nic nezůstane před nimi ukryto. Dívají se pohledem smrti a ta je všemohoucí, vševědoucí a všemocná. Zaručeně byli svědky toho, když ukrýval Madpur Sing svůj poklad na tohle místo.”

„To by ho už dávno ukradli!”

230 • Karel May, OSTROV ŠPERKO

„Ne. Oni ho nepotřebují, protože i bez něho jsou dost bohatí. Nevíš snad, že maharádža nikdy nepronásledoval žádného thuga? Byl chytrý a oni se stali jeho přáteli. Nemohli ho proto okrást.”

„A druhý pramen?”

„Beguma. Byla zachráněna díky nevšední odvaze jejího zachránce, jenž musel být bezesporu nejlepším z phansegarů! Její království je ztraceno, proto chce zachránit alespoň své poklady. Požádala thugy o pomoc a ti nyní přišli, aby vyzvedli obrovské Rajáhovo dědictví.”

„Kdyby to tak bylo, tak “

Zarazil se. Z altánku právě vystoupil phansegar Lubah a nařídil:

„Pojďte sem! Každý dostane balíček a odnese ho k voru.”

Oba špehové pozorovali se vzrůstajícím napětím shon a tiché hemžení, které trvalo tak dlouho, dokud se altánek opět neotočil a phansegarové ho neopustili.

„Hotovo. Pojďme zpět!” nařídil polohlasně náčelník.

Dírou ve zdi mizel jeden tajemný muž za druhým.

„Skutečně to byl poklad,” zašeptal zvědův bratr.

„To byl. Vidíš, že jsem měl pravdu?”

Obou mužů se zmocnilo nepopsatelné rozrušení, které nedokázali ovládnout. Šlo o to, aby bohatství, to nezměrné bohatství, neuniklo. Nyní se však nalézalo v rukách, jenž nebyly zvyklé vydat to, co už jednou uchopily.

„Co budeme dělat?” zeptal se Kaldí.

„Teď nemůžeme udělat nic jiného, než je následovat, abychom zjistili, kam poklad odnesli.”

„Tak rychle pojď!”

Prošli rozvalenou zdí a vydali se směrem, kde zaslechli odeznívat poslední kroky phansegarů.

„Pomalu!” nařídil Lidrah bratrovi. „Máme co dělat s ďábly a musíme být velice opatrní. Lehni si na zem! Pokud nechceme být zpozorováni, musíme se plížit.”

Oba si lehli a doplazili se tak blízko k voru, že mohli rozeznat jednotlivé postavy.

„Kde jsou ti ostatní?” zeptal se Kaldí.

„To uhádnu,” odvětil Lidrah, který byl každopádně chytřejší než jeho bratr.

• 231

„NO?” _

„Přinesli vesla pro vor a plovoucí nádoby pro sebe.”

„To snad ne? K čemu plovoucí nádoby, když mohou jet na voru?”

„Náklad je příliš těžký a vor by neunesl ještě tolik mužů.”

„K tomu stačí ti dva!”

„Myslíš? Mohou si dovolit přepravovat dva muži takové bohatství, když je v zemi nepřítel?”

„Kam?”

„Kdo ví! Beguma stojí pod mocnou ochranou thugů a ti jí zaručeně seženou loď, na níž unikne i se svými poklady. Snad už dokonce ta loď čeká na její příchod.”

„Pak je poklad pro nás ztracen!”

„Ještě ne! Já se nikdy nevzdávám.”

„Je nutné, abychom jednali rychle. Ty máš svůj nůž a já taky. Přiblížíme se ke břehu, zabijeme oba thugy a utečeme i s vorem.”

„Za čtvrt hodiny nás phansegarové dostihnou a zavraždí! Máš rozum? I kdyby nás nakrásně nepronásledovali, s tím vorem bychom se daleko nedostali. Musíme jednat jinak.”

„Jak?”

„Budeme vor sledovat, víc ti teď nemůžu říct!”

„Najdeme tady někde loď?”

„Neviděl jsem žádnou, ale ta by nám stejně nepomohla. Při drancování jednoho domu, tady poblíž, jsem si povšiml několika rybářských hrnců. Když je přineseme, dostaneme se vpřed snáze a rychleji než lodí.”

„Tak pojď!”

Opatrně se vzdálili od břehu a rychlým během se brzy dostali k malému domku. Zvěd zmizel dovnitř a za krátkou dobu přinesl hrnce uzpůsobené k naložení ryb. Byl tak opatrný, že je předal svému bratrovi a pravil:

„S těmi hrnci by nás mohli snadno zpozorovat. Půjdu napřed, abych sledoval thugy. Ty počkáš u zdi palácové zahrady. Až nadejde vhodná doba, tak tě vyzvednu.”

Vrátil se k řece a Kaldí se odebral pomalým a opatrným krokem kolem královského paláce k zahradní zdi. Zde odložil plovací zařízení a posadil se za keř, aby vyčkal na bratrovo znamení.

232

Po krátké době zaslechl jemné šumění vln řeky, od které byl vzdálen jen několik kroků. Objevil se vor. Dva muži leželi na svých plovacích nádobách a připravenými vesly postrkovali plavidlo, chtějíce zrychlit jeho plavbu. Ostatní plavci, kteří byli určeni k osobní ochraně pokladu begumy, obklopovali vor zprava i zleva.

Po několika okamžicích zmizel vor z Kaldího očí a on zaslechl tiché kroky podél zdi. Byl to jeho bratr.

„Kaldí!” zaznělo polohlasně.

„Zde!”

Volající přistoupil.

„Viděl jsi je?”

„Ano.”

„A spočítal?”

„Ne.”

„Zapomněl jsi na to hlavní! Musíme přece vědět, s kolika protivníky budeme bojovat. Plave jich tam osmačtyřicet a dva jsou na voru.”

?

„To je padesát. Je jasné, že proti nim nic nezmůžeme.”

„Násilím těžko, snad ale lstí!”

„Jakou?”

„To ještě nevím. Počkáme, jak se vyvinou okolnosti. Zatím je budeme sledovat a další se uvidí.”

„Takpojď!”

„Ještě máme čas. Oba jsme dobří plavci a vor neplave zase tak rychle. Musíme se chránit toho, aby nás zahlédli. Zůstaň zatím sedět.”

Sám se také posadil vedle bratra.

„Kolik mi dáš, když získáme poklad?” ptal se Kaldí.

„Tolik, abys mel dost do konce života.”

„Jsem spokojen a udělám vše, co budeš žádat. Dokonce bych klidně přepadl i ten vor, kdybys to považoval za nutné,”

„To by byla naše zkáza! Co si můžeme dovolit my dva vůči padesáti phansegarům?”

„Třeba budou doprovázet vor jen dnes v noci a pak se vrátí.”

„Budou vor doprovázet tak dlouho, dokud se nedostanou k lodi, která begumu odveze. Ve všem, co jsme dosud pozorovali, leží pevný a jistý plán. Nebo sis toho nevšiml? Vor nebyl postaven jen

• 233

k tomu, aby posloužil k pohřebním obětem. Byl vyroben tak, že nemohl shořet s hranicí a veden tak, že musel přirazit v blízkosti královské zahrady. Teď mohl být použit pro odvoz pokladu. Kdo tohle všechno vymyslel, jistě to zařídil tak, aby před ránem dosáhli lodi, na které bude beguma se svým bohatstvím zajištěna lépe, než na tomto otevřeném voru.”

„Pak můžeme zůstat tady, protože naše námaha bude zbytečná!”

„Trpělivost je hojivá bylina a výdrž mnohé překoná! Budu je sledovat, i kdyby to mělo být až na konec světa!”

Po tomto pevném výroku nastalo ticho. Každý z bratrů se zaobíral v myšlenkách cílem, který si vytyčili a na prostředky, jak ho dosáhnout. Konečně se Lidrah zvedl a sáhl po jednom plovoucím zařízení.

„Nastal čas! Buď zemřeme nebo se staneme nekonečně bohatými. Vpřed!”

Spustili se do vody. Své oděvy si zčásti omotali kolem hlavy jako turbany a zčásti je ukryli v dutých nádobách.

Neseni nádobami se nemuseli příliš namáhat. Ujížděli rychleji než dobře veslovaná loď a již po necelé hodině plavby zpomalil Lidrah rychlost a čas od času zvedal hlavu a naslouchaje se rozhlížel, jestli nespatří v blízkosti vor.

V tichu noci občas zaznělo lehké plácání a šumění. Poté vždy oba plavci zastavili a nechali plynout čas.

Proběhla noc a nastal čas ranního rozbřesku. Na vodě se převalovala mlha a nebylo vidět více, než na několik kroků. Ale vlhkostí zhuštěný vzduch přinášel k jejich uším každý zvuk dvojnásobnou silou.

Náhle Lidrah zastavil.

„Slyšíš něco?” zeptal se vedle plovoucího bratra.

„Ano.”

„Co?”

„Volání, jakým si pomáhají lodníci při nakládání lodě.”

„Správně! Máme před sebou loď. Snad je to právě ta, kterou hledají phansegarové. Plav tam k tomu ostrovu a čekej, dokud se nevrátím. Podívám se, koho máme před sebou.”

Kaldí mu vyhověl. Připlaval k úzkému pruhu země, aby se tam položil do vysoké trávy. Na návrat svého bratra nečekal dlouho.

234*

„Přirazil k lodi a všechno je překládáno na palubu.”

„Našel jsi něco?*’ tázal se ho.

„Ano. Dostihli jsme je a jsou nedaleko. Naproti na naší straně leží dlouhá úzká loď s jedním stěžněm a třemi plachtami.”

„A vor?”

„Přirazil k lodi a všechno je překládáno na palubu.”

„Je tedy ztracen?”

„Kdo?”

„Poklad.”

„Ještě ne! Nezbude nám nic jiného, než se pokusit vstoupit na palubu lodě.”

„Ach, tak! Kdy? Teď?”

„Ne. Ten phansegar mě velmi dobře zná a vyhrožoval mi dokonce smrtí. Navíc by bylo velice nápadné, kdybychom se na hranici dne a noci a na neobydleném místě ptali lodníků, jestli by nás svezli $ sebou.”

„Je otázka, jestli by nás vůbec svezli!”

„Je jeden jistější způsob.”

*235

„Jaký?”

„Poutníkovi se přijetí na loď neodmítne nikdy.”

„Budeme se vydávat za poutníky?”

„Ano.”

„Kam?”

„Loď chce určitě plout až dolů do Kalkaty, neboť beguma bude v bezpečí jedině tehdy, když opustí Indii. Proto musíme všechno zařídit tak, aby nás odvezli až tam. Nejedeme na svatá místa, ale vracíme, se z nich.”

„Odkud?”

„Z Ahabáru v Himálaji, kde jsme navštívili chrám býka.”

„Odkud pocházíme?”

„Jsme laskarové, námořníci, a nemáme žádnou jinou vlast, než právě oceán.”

„Ach! Proč to?”

„Potom se nám snad podaří vyjet s begumou na moře, pokud nebudeme moci splnit svůj plán už na řece.”

„Musíme udělat vše pro to, aby nepojali podezření. Hlavně se musíme snažit získat důvěru begumy a jejích průvodců.”

„A kdy půjdeme na loď?”

„Dnes ještě ne. Znám dobře tok Gangy. Zde dělá mnohé klikaté oblouky a když půjdeme nyní po zemi, budeme zítra ráno velký kus cesty před lodí s pokladem.”

„Co ten phansegar, který tě zná a vyhrožoval ti?”

„Co je s ním?”

„Pozná tě, jakmile vstoupíme na palubu!”

„On tam nebude.”

„Jak to můžeš tak jistě tvrdit?”

„Vyhrožoval mi, že během tří dnů okusím jeho nůž. Proto bude v této době v okolí Aughy. Určitě nepojede s princeznou dále.”

„To je pravda. Jsi si jistý, žé poznáš tu loď?”

„Míhaje sice hustá, ale prohlédl jsem si ji velice pečlivě, takže se nemůžu zmýlit, i kdyby se mi nepodařilo přečíst její jméno.”

„Jak se jmenuje?”

„Badaya. *)”

*) Indický výraz pro bajadéru

236

„Co budeme dělat teď?”

„Vydáme se na cestu, aniž bychom se více starali o loď, vor i phansegary. Tady na nás čeká jedině odhalení a proto nebezpečí, ale čím budeme dále, tím budeme blíže našemu cíli!”

„A naše plovoucí nádoby?”

„Nesmíme je tu nechat ležet, ani je nesmíme nechat plout pryč; mohly by nás lehce prozradit. Vezmeme je s sebou kus cesty do vnitrozemí a pak je zahodíme. Obleč se!”

Kaldí poslechl a vydali se na pochod.

Prošli nesčetnými vesnicemi a čím se dostávali dále od Aughy, tím více se vzdalovali od bojiště a v okolí panoval klidný život. Oba poutníci dostali všude vodu i hrst rýže a jeden bohatý brahmán jim dokonce daroval nové sandály, když zjistil, že Lidrah je muzikálně založený a zpěvem doprovázel hru na raflah.*)

Když se první den klonil k večeru, zastavili na jednom vršku, kde si pod ochranou jednoho hustého listnáče připravili noční tábor. Právě se chystali ulehnout, když se přímo před nimi rozzánl jas ohně, který svědčil o přítomnosti nějakých lidí.

„Podívej!” prohlásil Kaldí. „Co to může být za oheň?”

„Strážný oheň to nebude, protože tady nejsou žádní válečníci, ani lovci dravců.”

„Skoro to vypadá, jako by hořela loď!”

„Jakto?”

„Oheň je obklopen mlhou.”

„Skutečně.”

„Někde poblíž musí být říčka.”

„Nebo dokonce Ganga.”

„Té bysme si všimli.”

„Už bylo poměrně šero, když jsme sem dorazili. Tamten vrch může řeku zakrývat, takže jsme ji neviděli.”

„Chtěli jsme k ní ale dorazit až zítra.”

„Myslím, že jsme se drželi příliš k poledni.**) Mimoto, kde je oheň, tam jsou i lidé. To je mi milejší, než trčet tady o samotě. Zvedneme se a uvidíme, na koho tam narazíme. Pojď!”

) Indická loutna se třemi strunami *) K severu

»237

Povstali a kráčeli k ohni.

Čím více se blížili, tím byl oheň jasnější a vyšší. Konečně rozeznali v jeho mihotavé záři širokou lesklou plochu Gangy, u jejíhož zdejšího břehu kotvila loď.

Nyní se Lidrah překvapeně zastavil.

„Kaldí, šli jsme skutečně příliš moc jižně, příliš moc!”

„Z čeho to usuzuješ?”

„Jinak bychom se tu nemohli setkat s touto lodí.”

„A co je zač?”

„Badaya.”

„Skutečně?”

„Skutečně. Dobře rozeznám její stavbu a tady na straně zobce ženskou postavu, která tančí a mává závojem. Vše mohu dobře v záři ohně rozeznat. Nemůže to být jiná loď, než Badayal”

„Tím lépe! Aspoň ji nemusíme pracně hledat.”

„Přiblížíme se. Lodníci se odebrali na břeh a připravují si večeři. Nejdříve zjistíme, co je to za lidi.”

Opatrně se připlížili a pozorovali před sebou ležící skupinku.

„Jsou to lodníci a různí pasažéři,” prohlásil zvěd. „Možná jsou mezi cestujícími i nějací thugové a phansegarové, kteří doprovázejí begumu a jsou určeni k její ochraně. Ale ten, jehož bych se mohl bát, ten tu není. Pojď, kousek cesty se vrátíme a pak se necháme vidět,”

Neslyšnými kroky se vrátili opodál a potom přišli hlučnými kroky k ohni.

Shromáždění zaslechli jejich příchod a rozhlíželi se kolem. Když rozeznali dva muže, kteří nasadili počestné a vážné výrazy poutníků, uctivě je pozdravili:

„Zaručeně přicházíte z velké dálky. Potíte se hodně?”

Tento pozdrav je mezi Indy velíce běžný, neboť v této horké zemi je pocení známkou dobrého zdraví, zatímco nedostatek potu ukazuje na blížící se a zaručeně nebezpečnou nemoc.

„Děkujeme, bratři,” odpověděl zvěd. „Potíme se dobře a děkujeme za to bohům, protože za sebou máme dlouhou cestu.”

„Odkud přicházíte?”

„Ze svatých hor, z míst, kde sluneční paprsek nedokáže rozpustit ledové vrcholky.”

„Co jste tam dělali?”

1

238 •

Uchopil raflah, přeladil struny do jiné tóniny a spustil.

„Byli jsme u známého pramene Ahabáru, který pije svatý býk hor. Kdo tuto vodu ochutná, je zproštěn všech svých hříchů a má dost odpuštění i pro ty, kteří se s ním dobrotivě podělí o své lože a hrstku rýže. A jak se potíte vy?”

„Potíme se hodně, protože musíme řídit tuto velkou loď.”

„Kam plujete?”

„Dolů do Kalkaty. A kam míříte vy, mí zbožní bratři?”

„Taky do Kalkaty.”

„Tak daleko?”

„Není to příliš daleko. Říše laskarů je mnohem větší, než vzdálenost z Ahabáru do Kalkaty a odtud zase zpátky do města proudů.”

*239

„Cože? Vy jste laskarové?” zeptal se muž, který byl zřejmě kapitánem Badayi.

„Ano.”

„Jste nám vítáni! Posaďte se, jezte a pijte s námi. Pak nám budete vyprávět o vaší zbožné pouti.”

Nenechali se dvakrát pobízet. Posadili se a dostali dostatek rýže. Každý z nich si podle indických zvyků oddělil svou porci od souseda a snědli ji. Při jídle museli sedět tak, aby je nikdo nemohl pozorovat a proto obtěžovat pohledy.

Lodník, který byl s jídlem první hotov, sáhl ke kmínku pepřovníku, kde visel jeho raflah. Naladil struny a zpíval píseň za doprovodu nepříliš lahodného brnkání.

„Tak nám vyprávějte o tom, co jste viděli,” pravil lodník.

„Nech ješté toho muže, aby dozpíval svou píseň,” žádal ho Lidrah. „Miluju hru na raflah i tyto písně. Už dlouhou dobu jsem žádný zpěv neslyšel.”

„Ty taky hraješ na struny?”

„Ano, sáhibe.”

„Taky zpíváš?”

„Ano.”

„Tak nám nějakou píseň zazpívej! Vezmi raflah, a jestli se mi bude tvá píseň líbit, odvezu vás až do Kalkaty zdarma.”

„Tvá duše překypuje dobrotou a tvé srdce je plné milosrdenství, sáhibe,” odvětil Lidrah a byl štěstím bez sebe, jak se jeho úmysly začínají dařit, „Budu se snažit, abych se líbil tobě i tvým lodníkům.”

Uchopil raflah, přeladil struny do jiné tóniny a spustil:

Bez domova žene se Fanna po neklidných vinách, když na moři bez dna velký stín Talhy sní

Všichni přítomní se zaposlouchali. To byly zcela jiné tóny, než ty, na které byli zvyklí. Lidrah si toho všiml a pokračoval:

Rozhodil své sítě v jasné záři luny,

240

pěl do ticha noci v nitru svém sníce.

Nyní se nad palubou lodi objevila mužská hlava a oči posluchače spočinuly na zpěvákovi, který zpíval dále:

Tu zašuměla hladina vod jako duch bledá však spanilá, lodicí svou ujížděl vpřed a nespatřili ho nikdá.

Vedle mužské hlavy se vynořila překrásná ženská tvář. Nebyla zastřena závojem a nic nebránilo očím zvěda, aby ji nespatřil. Přitom ale dokončil svou píseň:

Bez domova žene se Fanna po neklidných vlnách, kdyi na moři bez dna velký stín Talhy sni

Na znamení své chvály tleskali muži rukama na svá kolena. Lidrah na to vůbec nedbal a sledoval svým pohledem hezkého muže, který slézal po žebříku z motaných palmových vláken z lodi na břeh, aby přistoupil k ohni. Byl to Maletti.

„Kdo jsi?” zeptal se zvěda. ;

„Jsem laskar a jmenuju se Lidrah, sáhibe.”

„Laskar? Jak jsi se dostal sem?”

„Vracíme se s mým bratrem Kaldím z pouti.”

„Zpíváš i hraješ, jak jsem to ještě nikdy u Inda neslyšel.”

„Naučil jsem se to od muže, který pocházel ze země Franků.”

„Myslel jsem si to. Znáš ještě nějaké takové písně?”

„Ano, sáhibe.” ,

„Ta sáhiba na lodi by ještě nějakou ráda slyšela.” „Pokud nařídí, rád ji poslechnu, sáhibe!”

Vzal do ruky nástroj a spustil melodickou předehru. Viděl upřené krásné oči Rabbadah a cítil se jako zasažen paprskem, který ještě nikdy tak horce nespaloval, jako nyní. Spustil příjemným hlasem:

• 241

Květ lotosu kvete opuštěný na jezeře, v tiché touze pne se netrpělivě do výše.

Odpočívají břehy stínů dlouhé a chladné, kolem na rozlehlé vody dopadají strnulé.

Už by měl brzyt paprsek slunce zazářit, na tmavé lesy, kde tmavých stínů rej.

A zamyšlen se svou lodí, těmito vodami pluji, se svým vnitřním žárem, láskou rozpoutaným.

Jsem jen se svou písní tak sám, tak opuštěný, chtěl bych však po boku jí prožít nejvyšší štěstí.

A přece v jejích očích kterým nerozumím, nikdy nepoznám to štěstí zahlédnout paprsek lásky.

Když píseň dozněla, dostalo sejí stejného ocenění jako té předešlé.

„Jsem s tebou spokojen,” pravil velitel lodi. „Pojedete oba do Kalkaty s námi. Znáte cestu lodí, když jste laskarove?”

„Ano, sáhibe.”

„Dovoluje vám vaše pobožná pouť pracovat na lodi?”

„Ano, pokud dodržíme předepsaný počet modliteb.”

242* Kare! May, OSTROV ŠPERKŮ

„Můžete ho dodržet a k tomu navíc ještě dostat dobrou odměnu, pokud nám cestou do Kalkaty občas pomůžete. Obsluhovat plachty nebo s nějakou jinou prací.”

„Rádi ti pomůžeme, sáhibe. Budeme poslušní tvých rozkazů!”

Maletti vystoupil zpět na palubu Badayi. Byl jediný, kdo tady s Rabbadáh trávil večer. Dívka usedla na lavici a očekávala jeho příchod.

„Ten muž je domorodec?”

„Ano.”

„Zpíval tak cize a krásně! Takhle nějak jsem si představovala písně Franků. Bratr mi o nich často vyprávěl.”

„Tento muž se je také naučil od nějakého Franka.”

„Jsou báječné! Vy Frankové znáte i umíte všechno lépe!”

„Má to dva důležité důvody, sáhibo.”

„Zase už jsi zapomněl, že mě nemáš titulovat!”

„Promiň mi má slova, ale jsem jen prostý válečník, kdežto ty jsi bohatá princezna.”

„I princové pocházejí z válecnické kasty a mé bohatství není pro mě tak cenné jako to tvé. Tvůj duch a duše stojí daleko výše než zlato a stříbro! Ale pověz mi, jaké důvody jsi mínil.”

„U nás nejsou kasty, ale každý se může stát tím, čím chce. Může rozvinout své nadání, kterým ho Bůh obdaroval.”

„Takže u vás by mohl být knězem nebo bráhmanem i pária?”

„Ano, protože Bůh oba stvořil k obrazu svému a ne původ dává člověku jeho hodnotu. Člověk je přesně tak vysoký nebo nízký, jako jeho myšlenky, které promýšlí, jeho city, které pociťuje a činy, které koná.”

„Zní to velice krásně a správně, ale já tomu nerozumím. Snad jednou přijde doba, kdy pochopím, cos mi chtěl svými slovy říci. A ten druhý důvod?”

„U nás má každá žena stejná práva jako muž.”

„To mi vysvětli!”

„Dívka se narodí a je stejně svobodná jako chlapec. Může se učit, co se učit chce, může si svobodně zvolit svého muže a není jeho otrokyní. Zúčastňuje se jeho radostí, ale i jeho bolestí. Také nad dětmi má stejnou moc, jako její muž. Bůh je všemohoucnost a láska, a každý člověk je jeho podobiznou. Protože člověk je muž i žena, má

*243

být muž podobiznou božské všemohoucnosti a žena podobiznou božské lásky. A kde spolu působí láska i všemohoucnost, tam se člověk přibližuje božskému obrazu. Zde sestupuje moudrost a spravedlnost z nebe a člověk se čímdál tím více přibližuje k povznesenosti a velkoleposti toho, který mu dal život a nynější bytí.”

„Ano, tomu nerozumím,” pravila, „ale nesmírně si přeji, abych to

všechno pochopila.” A potom přemýšlivě dodala: „Takže žena má

být podobiznou božské lásky — “

Její nádherné oči hleděly do hvězdných výšin a její tvář se podobala tváři anděla, který z těchto výšin sestoupil dolů. Alphons Maletti od ní nemohl odtrhnout pohled a dovolil si vzít její ruku do své, což bylo způsobeno kouzlem, kterým ho přitahovala.

„Znáš lásku?” zeptal se s lehce chvějícím hlasem.

„Nevím.”

„Ty jsi nikdy nemilovala?”

„Snad ano. Myslíš lásku, jakou pociťuje matka k svým dětem a sestra k bratrovi?”

„Ano, ale existuje ještě jiná láska, tak nekonečně krásnější, bohatší a povznášející, a ta dokáže změnit tuto chudou zemi v nebe, v bydliště blažených.”

„Jakou myslíš?”

„Lásku v srdci muže a ženy. Už jsi ji poznala?”

„Ne. Nikdy jsem muže neznala, proto jsem žádného nechtěla a ani nemilovala.”

„Teď také neznáš, nechceš a žádného nemiluješ?”

„Žena smí podle vašich mravů o takových věcech mluvit?”

„Ano.”

„Komu to smí říci?”

„Tomu, koho miluje.”

„Potom ale bude vědět, že ho miluji!”

„A proč by to neměl vědět?”

„Třeba by nechtěl milovat on ji.”

„Ach, láska je všemocná a žádné srdce jí neodolá. Kdo miluje z největší hloubky svého srdce, zaručeně lásku najde.”

„Kdyby to tak byla pravda,” Šeptala.

Stáhl její ruku na své srdce a sklonil se k ní blíže.

„Víš ještě, co jsi prve nařídila?”

244*

“C°?!

„Že tě nemám více titulovat jako sáhibu.”

„Ano. Říkej mi Rabbadáh, tak, jak mě nazývala moje matka i zavražděný bratr.”

„To nesmím.”

„Proč?”

„Obyčeje a mravy mé vlasti nařizují, že muž může jen svou ženu nazývat jménem.”

Mlčela. Dále však nechala svou ruku v jeho a to mu dodalo odvahy dát volnost pocitům, které bouřily v nejhlubším koutku jeho srdce.

„Tedy tě budu muset nazývat sáhibou, nemám pravdu?”

„Nazývej mě jak chceš,” odpověděla po krátkém zaváhání.

„A kdybych tě přece jenom chtěl nazývat Rabbadáh ?”

„To smíš.”

„Já smím? Je to pravda? Je to možné? Není to sen? Není to klam?”

„Ne.”

Slyšel chvění jejího šeptajícího hlasu, cítil třes její malé ručky: nemohl jinak. Musel ji obejmout a přitáhnout ji k sobě.

„Rabbadáh,” šeptal koktavým hlasem. „Víš, co jsi teď řekla?”

„Vím.”

„Přesně?”

„Přesně! Nemám otce ani matku, nemám bratra ani sestru. Nemám žádného člověka a žádného přítele, pouze tebe! Zachránil jsi mě před drápy pantera, zachránil jsi mi život, když už byl téměř ztracen. Proto je tvůj a patří jen tobě! Jsem si jista, že tu lásku, o které jsi před chvílí mluvil, že jsem ji poznala a nosila v srdci od toho okamžiku, kdy mi o tobě vyprávěl bratr. Říkej mi Rabbadáh!”

„Rabbadáh!” zajásal.

Ale nebyl to hlasitý, nýbrž hluboký a vnitřní jásot, který zazníval z jeho hlasu. Ovinul pažemi toto božské stvoření a přitáhl si ho na blažeností tepající srdce.

„Má duše, můj anděli, má bohyně. Chceš se stát mou ženou? Chceš být se mnou nyní a navždy?”

„Nyní a navždy!” vydechla.

Odpověděl jí polibkem, který jí vtiskl na rty.

/

• 245

„Přísahám ti, že každý okamžik mého života a každý tep mého srdce bude patřit jen a jen tobě, Rabbadáh!”

Seděli v těsném objetí, hvězdy zářily jako diamanty a Jižní kříž na ně hleděl dolů; ale hvězdy, které se zatřpytily v jejich srdcích, byly jasnější, mnohem jasnější, než všechny brilianty tropické oblohy.

Dole u ohně už skončila zábava a začaly přípravy k odpočinku. Lidrah přistoupil k veliteli lodi.

„Sáhibe, splň mně a mému bratrovi jednu prosbu.”

„Jakou?”

„Jsme laskarové a složili jsme slib, že nikdy nebudeme spát na pevnině, pokud to bude jen trochu možné. Raději bychom odpočívali na tvé lodi.”

„Připadáte mi jako nadšení námořníci. Chcete tedy přenocovat na lodi?”

„Ano, náš slib nám to nařizuje.”

„Tedy musím vaší prosbě vyhovět. Nerušte ale sidiho a sáhibu, kteří obývají kajuty na zádi!”

Lidrah, následován bratrem, vystoupil po provazovém žebříku na palubu. Dospěli nahoru, aniž by si jich láskou zaslepení milenci povšimli.

„Kaldí,” šeptal zvěd.

„Co?”

„Vidíš tu spanilou ženu?”

„Je krásnější než slunce, krásnější než ranní nebo večerní červánky!”

, Je to beguma.”

„Skutečně?”

„Ano. Pojď tiše! Myslí si, že jsou na lodi sami, a proto se dosud neodebrali do svých kajut. Ukryjeme se pod plachtu, aby nás nemohli ani později zpozorovat!”

Plížili se podél zábradlí a zalezli pod silnou rohož, která sloužila Badayi jako druhá plachta, a odkud mohli velice dobře pozorovat Malettiho a Rabbadáh, aniž by byli sami viděni.

„Víš, Kaldí, jakou má tato žena cenu?” zeptal se Lidrah.

„Jakou?”

„Mnohem větší, tisíckrát větší, než všechny její poklady, než její zlato a diamanty!”

246*

„Hm, ale já bych dal přece jen přednost diamantům.”

„I já ji sleduju kvůli pokladům, ale teď je jasné, že mi musí patřit i ona. Rozuměl jsi mi, Kaldí? Musí mi patřit!”

„Ty ses pomátl!”

„Ano! Všechny mé smysly jsou u ní!”

„Ty a princezna! Ty a sestra maharádži z Aughy!”

„Ano, já a ona! Musí se stát mou ženou, pokud snad dříve neumřu.”

„A ten muž, co sedí u ní?”

„Neznám ho a nestarám se o něj, třebaže ji objímá. Snad je to ten phansegar, který s ní uprchnul z Rajáhovy zahrady.” . „Mají se rádi!”

„To nebude trvat dlouho! On bude mrtev a ona bude milovat mě!” . „Chceš mít ženu a připravit se tak o její poklady?”

„Ne! Nejsem hlupák a budu vše provádět s největší opatrností a chytrostí. Na to se klidně můžeš spolehnout! Všechny večery, kdy bude loď kotvit u břehu, zůstaneme my na palubě a využijeme každé příležitosti k hledání pokladu begumy. Poklad bude můj a ona k tomu! To ti přísahám při všech bozích a duších nebe i země!”

* ?

O několik týdnů později přistála Badaya v Kalkatě. Když zakotvila, už se sešeřilo. Kapitán nařídil, že nikdo z přítomných nesmí opustit loď a potom sám nastoupil do loďky a vesloval, dokud se nedostal ke schodům, které vedly z vody na vysoký břeh. Zde loďku připoutal k železnému kruhu a vystoupil po schodech nahoru.

Na vrcholu schodiště narazil na vysokou bránu, která však byla uzamčena. Zdálo se, že už tu byl častěji, neboť při prvním hmátnutí našel knoflík, kterým uvedl do pohybu zvonek. Za branou zazněly rychlé kroky a ozval se nevrlý hlas:

„Je příliš pozdě k otvírání! Jděte zase pryč a přijďte zítra!”

„Otevři, Alí,” odpověděl kapitán jednoduše.

Jeho slova musela mít zvláštní účinek, protože hlas znovu zazněl:

„Kdo je tam venku?”

„Přítel přátel!”

• 247

„To je něco jiného. Počkejte chvíli, hned otevřu!”

Nato klíč zaharašil v zámku, potom se odsunula závora a otevřela se jedna polovina vrat.

„Kdo je to?”

„Jména snad vůbec nic neznamenají! Nepoznáváš mě, Alí?”

Pak sluha krátce pohlédl do kapitánovy tváře a uklonil se až k zemi.

„Navěky budiž požehnán váš vstup, sáhibe! Přistupte blíž, prosím!”

Opět uzamkl vrata a kráčel napřed přes dvůr.

„Je doma tvůj pán?”

„Ano. Sedí nad svými knihami.”

Zde loďku připoutal k železnému kruhu a vystoupil po schodech nahoru.

248

„Mohu s ním mluvit?”

„Jak víte, vy, kdykoliv!”

„Tak mě běž ohlásit!”

Vstoupili do velké, paláci podobné budovy, prošli několik širokých, dlouhých a spoře osvětlených chodeb a konečně zastavili před jedněmi dveřmi.

„Vstupte, sáhibe, nemusím vás ohlašovat,” pokynul mu sluha.

Kapitán vstoupil.

Ocitl se ve vysoké místnosti, jejíž čtyři zdi byly obloženy knihovnami. Jejich obsah byl chráněn zelenými závěsy. U staromódního psacího stolu seděl vysoký, silně urostlý muž. Podlejeho šatů se dalo usuzovat na onoho Parsiho, který je znám v celé Indii díky svému bohatství a přísné poctivosti. Muž pohlédl ke dveřím, poznal vstupujícího a ihned se rychle zvedl.

„Kapitáne! Ty jsi zde? Musí to být skutečně důležité poselství, které tě ke mně přivádí v tak pozdní hodinu!”

„To taky je, Samdhadžo!”

„Sedni si a mluv! Odkud přicházíš?”

„Z Aughy,” odvětil tázaný, zatímco se bez rozpaků posadil.

„Z Aughy? Prý tam zvítězili Angličané, jak se proslýchá?”

„Zradou!”

„Maharádža je prý mrtev?”

„Je tomu tak!”

„A taky sultán ze Symooru a Rajáh z Kamoohu?”

„I oni!”

„Nad naší zemí leží prokletí, aby vykrvácela do poslední kapky krve rukama Franků! Jaký máš náklad?”

„Záhadný.”

„Ach!”

„Proto k tobě přicházím tak pozdě. Musím ti předat poselství.”

„Jaké?”

„Ani dopis, ani slova. Pouze tohle jednoduché znamení.”

Vytáhl ze své kapsy malé kožené pouzdro a otevřel je. Objevil se maličký stříbrný nožík, který měl stejný tvar, jako nože phansegarů. Parsi ho vzal s očividným překvapením do ruky.

„Tajné znamení! Dej ho sem, dej ho rychle sem! Nesmí ho vidět žádný člověk!”

• 249

„Víš, co to znamená?”

„Znamená to, že udělám vše, co ode mě budeš požadovat!”

„Není to mnoho.”

„Mluv!”

„Doprovoď mně na mou loď!”

„Co tam máš?”

„To uvidíš a vše se dozvíš.”

„Tak pojď!”

Samdhadza si nasadil vysoký čepec, rozdělil svůj dlouhý vous na obě strany široké hrudi a kráčel s kapitánem stejnou cestou, kterou lodník přišel. Alí za nimi zamkl bránu.

„Žádní veslaři?” zeptal se Parsi překvapen, když došli k loďce.

„Vesluju sám, neboť se nikdo nesmí dozvědět, koho mám na palubě. Proto nesmí ani nikdo z mých lidí opustit loď.”

„Mluvíš v hádankách!”

„Brzy je rozluštíš!”

Dopádlovali k Badaye a vystoupili na palubu. Kapitán odvedl Parsiho na zadní palubu a otevřel dveře jedné z kajut.

„Vstup dovnitř!”

Samdhadza vešel a zavřel za sebou dveře. Místnost byla malá a ukrývala jediného člověka, který se nyní zvedl. Byl to Maletti.

„Mír a zdar buď s tebou!” pozdravil Parsi. „Jsi to ty, kdo mě nechal zavolat?”

„Ano, já. Posaď se!”

Nabídl hostovi místo na divanu vedle sebe a perskou hukah, ke které mu také sám posloužil ohněm.

„Dovol, abych tě sám obsloužil. Nepotřebujeme nyní žádného čibukšiho.”

Parsi kouřil a pohodlně se opřel do polštářů. Klidně očekával slova, jenž mu měla vysvětlit, proč byl tak tajemně povolán na palubu.

„Obdržel jsi znamení?” zeptal se Maletti.

„Ano.”

„Bylo mi řečeno, že se podle něj budeš řídit.”

„Je považováno za nejvyšší doporučení, nebo lépe řečeno, rozkaz. Kdo ho kapitánovi předal, ty nebo někdo jiný?”

„já.”

250 •

„Vyslov tedy, co ode mě žádáš.”

„Loď.”

„Kam?”

„Do Batávie.”

„Již zítra tam odjíždí jedna loď. Zajistím ti to nejlepší místo.”

„Potřebuji celou loď!”

„Celou? To nejde.”

„Proč?”

„Protože by tě to stálo příliš moc.”

„Všechno zaplatím.”

„Musel bych vyhnat pasažéry, kteří už jsou na palubě.”

„Jiná loď tu není?”

„Mluvíš, jako kdybys vlastnil miliony!”

„Já je vlastním.”

„Ach! Znáš mé jméno?”

„Ano. Dozvěděl jsem se je od kapitána.”

„Bylo by možné, abych se dozvěděl já tvé?”

„Jistě, jmenuji se Alphons Maletti “

„Tedy ne Angličan?”

„Ne. Šel jsem s generálem lordem Haftleyem do Aughy —”

„Abyste zradou ukradli maharádžovi jeho zemi!” zvolal Parsi se zlostně jiskřícím zrakem, zatímco i jeho čelo se svraštilo.

„Nebyl jsem zrádce, protože jsem byl maharádžovým přítelem!”

„Ty?”

„Poznal jsem ho, když se inkognito zdržoval zde.”

„Ach! Ty budeš ten poručík, o němž mi vyprávěl! Buď vítán! Je vyloučeno, že ty bys byl zrádce, a jeho protivníkem!”

„On ti o mně říkal? Bydlel snad u tebe? O tom nic nevím.”

„Existovaly důležité důvody naše setkání tajit. Je mrtev —”

„Byl jsem u toho,” odvětil Maletti temně. „Aspoň se mi podařilo zachránit jeho mrtvolu.”

„To jsi udělal? A přitom jsi táhl proti němu s Haftleyem?”

„Haftley mě chtěl potrestat, neboť jsem neprozradil maharádžovo inkognito. Proto jsem přešel ke králi Aughy.”

„Udělal jsi dobře. Jsi hodný a ušlechtilý muž.”

„Sultán ze Symooru dobyl hlavní město Aughy. Angličané mu zaplatili nevděkem a vyhnali z Aughy válečníky ze Symooru i Ka

APDF MERGER DEMO

* 251

1

moohu, Nyní patří země Angličanům. Thugové spálili mrtvolu Madpura Singa a s ní i mrtvolu sultána ze Symooru a Rajáha z Kamoohu, Přitom hořely i mrtvoly generála Haftleye, rytmistra Mericourta a spousty dalších důstojníků,”

„To udělali? Takto se pomstili?”

„Mluvím o tom, proto je to pravda!”

„Věřím ti a proto chci odpustit thugům vše, co mají na svědomí. Ale maharádža měl sestru, která mu byla milejší, než jeho vlastní život. Co se stalo s begumou? Byla taky zavražděna?”

Maletti se zvedl a otevřel dveře do vedlejší kajuty.

„Zde je!”

Ve dveřích stála Rabbadáh. Žádný diamant, žádný prsten, žádná spona nesvítila na jejím těle nebo šatech. Jediný skvost byla její krása, ale ta byla velkolepá a okouzlující, že Parsi, který se právě zvedl, v rozrušení klesl, aby políbil lem jejího roucha,

„Kněžno!” zvolaL „Rozhoduj o mně a mém životě! Patří jen tobě!”

„Jsi Samdhadža, nestarší Parsi v Kalkatě?”

„To jsem já!”

„Madpur Sing tě miloval a ty jsi byl jeho přítel Chceš se stát i mým věrným?”

„Chci být tvým přítelem, tvým sluhou i otrokem!”

„Uprchlice potřebuje přítele; otroky si může koupit. Tento muž bude mým manželem. Dostaneš nás tajně na Batávii?”

„To udělám. Za nejčasnějšího rána odpluje loď a vás to nebude stát ani rupii. Řekni mi, jestli potřebuješ peníze? Rád ti je poskytnu!”

„Nepotřebuji. Mám u sebe celý poklad z Aughy. Ale posaď se a nech nás mluvit o tom, co smutného jsme prožili.”

„Promiň, kněžno, že k tomu nyní nemám čas! V Kalkatě nebudeš ani okamžik v bezpečí a proto musím co nejrychleji nachystat jednu z mých lodí a u přístavních úřadů odstranit všechny překážky, které by odsunuly vyplutí lodě na moře. Poskytnu ti svou nejlepší loď a nejdokonalejšího kapitána, jen se domnívám, že při takovém spěchu budeme mít potíže sehnat dobré námořníky. Pokud dám dohromady všechny své muže, stále ještě budou aspoň dva chybět”

„Máme s sebou dva na naší lodi!” vpadla mu do řeči princezna,

252*

*

„Chtějí jet s tebou?”

„Ano.”

„Co je to za lidi?”

„Laskarové.”

„To bývají většinou odvážní a užiteční námořníci. Nezřídka to však bývají hádaví a vypočítaví lidé.”

„Tito dva jsou mimořádně mírumilovní a jemní.”

„Až na to,” vpadl do toho Maletti, „že se mi nelíbí jejich tváře!”

„Ve tvářích se může člověk mýlit,” odvětil Parsi. „U námořníka je většinou tvář vedlejší. Kdy přišli na Badayul”

„Na hranicích Aughy.”

„Odkud přicházeli?”

„Z pouti.”

„Na vaší lodi pracovali?”

„Víc než všichni ostatní.”

„Nejsou tedy jen zbožnými, ale i pracovitými muži. Můžete je klidně použít. Ať jsou připraveni až vás vyzvednu! Ale nyní, kněžno, se musím vzdálit. Vyprávět můžete, až budeme na palubě troj

stěžníku.”

*

Uplynul týden. Rychloplachetnice Bahadúra *) minula Andamany a Nikobary; držela se západně od Sumatry, zamířila na jih a poté, s pasátním větrem v zádech, vyrazila na Jávu. Podle veselé kapitánovy tváře se dalo soudit, že je na palubě vše v pořádku. Maletti se s ním právě procházel po zadní palubě. Byl právě jako poručík Francouz, a tak nebylo divu, že ti dva spolu během cesty velice často a rádi hovořili.

„Román, je to skutečný román, co jste za poslední dobu prožil,” prohlásil právě kapitán. „Rád bych byl taky hrdinou v podobném.”

„Jeho ukončení ještě není v tisku!”

„Nesmysl! Závěr se dá snadno předpovědět z celého složení epopeje!”

„Přesto se musím přiznat, že mě od jisté doby napadají temné myšlenky, kterých se přes veškerou snahu nemohu zbavit.”

*) ,Hrdina’ (arab.)

253

„Temné myšlenky?” smál se kapitán. „Vidíte létat sovy za jasného dne? Naše cesta je mimořádně dobrá a rychlá a až do Batávie předpokládám jen jedno krátké přerušení.”

„Jaké?”

„Vždycky jsem měl štěstí, že jsem mohl být spokojen se svým

mužstvem, ale při poslední jízdě jsem dostal na palubu jednoho

chlápka, se kterým jsem měl nějaké nesrovnalosti. Aby nemohl

popouzet ostatní, dostal jsem nápad ho vysadit “

„Nebylo to tak trochu kruté?”

„Vůbec ne! Dal jsem mu spoustu proviantu a vysadil jsem ho na ostrůvku, jenž mu poskytne více vody a ovoce, než může potřebovat deset lidí.”

„Takže malá robinzonáda?”

„Malá a krátká. Měl tam zůstat pouze do doby, než pojedu kolem.”

„To uděláte teď?”

„Ano. Ten opuštěný ostrov je sice tak trochu mimo kurz, ale to se mi právě hodilo k tomuto účelu. Znám ho asi jen já a proto jsem si jist, že žádná loď nezkrátila pobyt toho hříšníka.”

„Jistě se polepšil.”

„To doufám. Byl jenom lehkomyslný, nikoliv zlý.”

„Kdy tam přistaneme?”

Kapitán pohledem prozkoumal plachtoví.

„Už teď se držím trochu jižněji a při tomto povětří mohu předpokládat, že improvizovaného vězení dosáhneme ještě dnešní noci. Pokud ne, budu do rána křižovat.”

Během tohoto rozhovoru seděli oba laskarové v přední ubikaci s lodním tesařem. To byl starý holandský mořský vlk, který jezdil po mořích už tak dlouho, že se dorozuměl s Malajcem, Sinhálcem i s Indem.

„Říkáš tedy, že nejsme ve správném kurzu?” ptal se Lidrah.

„Já? Hm! Myslíš? Hm! Něco takového jsem řekl.”

„Jakým směrem se vlastně máme držet?”

„Jakým směrem? Hm! Myslím, že vlastní kurz leží trochu lee*)/’

„Proč ho tedy nedržíme?”

*) Vlevo

254

„Co? Hm! Správný kurz? Hm! To bude asi kvůli Hilbersovi.”

„Hilbers? Kdo je to?”

„Kdo to je? Hm! To není, totiž to byl. Byl to plachtař tady na palubě.”

„A proč je to kvůli němu?”

„Kvůli němu? Protože bydlí právě před naší přídí.”

„Tomu nerozumím.”

„Ale věř tomu! Hm! On nebydlel stále tam, nýbrž v dobré kajutě na Bahadúře. Potom ale udělal nějakou věc moc silně.”

„Jakou věc?”

„Jakou? Hm! Myslím si, že to byla jeho plachtová jehla nebo jeho huba. To první měl stejně špičaté jako to druhé.”

„Tak mluv dál!”

„Mluvit? Hm! Může člověk mluvit, když se ho nikdo na nic neptá?”

„Jistě.”

„To si nemyslím, protože z větru a plachet je cesta a z otázek a odpovědí historka. Nebo si myslíte, že nemám pravdu?”

„Takže co bylo s tím plachtařem?”

„Co? Hm! Přece víte, že u všeho je nejdůležitější subordinace.”

„To víme.”

„Dobře! Hm! A právě o této nejdůležitější věci nechtěl Hilbers nic vědět.”

„Jak to?”

„Jak to? Hm! Raději dělal to, co chtěl, než aby dělal to, co mu nařídil kapitán. A když dostal důtku, použil jazyk takovým způsobem, jaký si žádný dobrý kapitán nemůže nechat líbit.”

„A potom?”

„A potom? Hm! Pak přišla doba, kdy se to zdálo kapitánovi příliš divoké, a to si přece umíte jako námořníci a laskarové představit.”

„Dostal kočkou?*)”

„Kočkou? Hm! Tou už dostal Často, ale nepomáhalo to.”

„Nebo poloviční příděly?”

„Nepomáhalo.”

„Pověsili ho na ráhno?”

*) Spletený bič

• 255

„Nepomáhalo.”

„Píchané proutí?”

„Nepomáhalo.”

„Namáčení?”

„Namáčení? Hm! To by asi bylo příliš silné.”

„Co tedy kapitán udělal?”

„Kapitán? Hm! Vzal ho a pohodlně vysadil na ostrov.”

„Na jaký ostrov?”

„Po jménu jsem se neptal, vždyť ani není na mapě.”

„Byl tedy vysazen? A na tom ostrově je dosud?”

„Dosud? Hm! Určitě tam ještě je a proto jsme změnili určený kurz, abysme ho vzali zpátky na palubu.”

„Kdy se na ten ostrov dostaneme?”

„Kdy? Hm! Snad ještě dneska, jak včera kormidelník říkal.”

„Ten ostrov je velký?”

„Ten ostrov? Myslím si, že bude jen o málo větší než tahle moje ruka. Tak velký jako Čína a obě Indie, to asi nebude.”

Lidrah se díval zamyšleně před sebe a zdálo se, jako by zpracovával myšlenku, kterou si sám ještě zcela neujasnil.

„Byly na tom ostrově stromy?”

„Stromy? Hm! Jo, je možné, že jsem tam nějaké viděl.”

„A jaké?”

„Co? Hm! Děláte, jako by bylo tolik odrůd stromů, kolik je druhů lodí. Strom je strom, a to si zapamatujte!”

„Voda tam byla?”

„Voda? Přirozeně, dost a dost, hlavně kolem ostrova.”

„Kopce jsi tam viděl?”

„Kopce? Čert vás vem! Co je správnému námořníkovi po kopcích.”

„Nebo zvěř?”

„Zvěř? Hm! Myslím si, že Hilbers byl jediný dobytek na tom ostrově, pokud nenapadlo nějakou velrybu, aby připlula na ostrov a studovala ty vaše odrůdy stromů.”

„Je tam přístav?”

„Přístav? Hm! Ano, a zrovna tak velký, že se tam můžeš položit.”

„Tráva a jiné rostliny tam jsou?”

256*

„Tráva a rostliny? Hm! Poslyšte, chlapi, vy mě máte za nějakou krávu nebo kozla, že mi předhazujete, abych se zajímal o nějakou trávu a pastvu? Čert vás vem! Nakonec se mě ještě zeptáte, jestli tam nemají hnízda slepice, protože byste chtěli, abyste tam našli alespoň tucet vajec! Běžte pryč, vy zvědaví pacholci, běžte!”

Přehodil žvanec tabáku z levé do pravé tváře, rozladěně se zvedl a kráčel pryč. Oba laskarové zůstali.

„Proč jsi se ho vyptával takovým způsobem, Lidrahu?” tázal se

Kaldí.

„Protože si myslím, že konečně nadešel pravý čas.”

„Ach!”

„Ano.”

„Proč si to myslíš?”

„Protože, protože na Jávě nebo dokonce v Batávii už nebudeme moci nic udělat.”

„To je pravděpodobné.”

„I v blízkosti Jávy na čilých mořských trasách už by bylo pozdě.”

„Zaručeně.”

„Musíme s naším plánem začít dříve.”

„Plán? Konečně už máš plán?”

„Mám jej. Vymyslel jsem ho během vyprávění našeho lodního tesaře.”

„Řekni mi o něm.”

„Poklad bude náš, beguma bude moje a ostatní budou muset zemřít.”

„Jak s ním chceš začít? To je pro tuto chvíli nejdůležitější.”

„Na pustém ostrově má být vyzvednut muž. Na tom ostrově poklad ukryjeme a počkáme, než nás vyzvedne nějaká loď.”

„A jak dostaneme poklad na ostrov?”

„Kapitán musí u ostrova zakotvit, nebo před ním křižovat, případně ho objet se spuštěnými plachtami. Přitom odešle člun, aby námořníka vyzvednul. Tím získáme čas a příležitost pozabíjet všechny na lodi.”

„Souhlasím, ale proč schovávat poklad na ostrově?”

„A co jiného?”

„Poplujeme s lodí dál.”

*257

„A budeme chyceni a pověšeni, pokud nás dříve nespolkne moře. Sami dva přece k obsluze lodě nestačíme a jestliže bychom to i dokázali, stopy by nás při prvním setkání nebo v prvním přístavu prozradily. Dovezeme poklad i begumu na ostrov a potom loď navrtáme. Potopí se se všemi na otevřeném moři.”

„Pak ale budeme muset prozradit poklad.”

„Hlupáku! Jakmile se objeví nějaká loď, budeme se vydávat za trosečníky a z pokladu zatím odvezeme jen tolik, co budeme schopni skrýt pod šaty. To ostatní si vyzvedneme později; najmeme si k tomu účelu nějakou šikovnou loďku.”

„A beguma?”

„Zůstane na ostrově.”

„Bude se proti tomu vzpírat a prozradí nás.”

„Kdo je mrtev, ten už se nevzpírá. Nyní se rozejdeme a do večera spolu nebudeme mluvit, aby naše rozhovory nevyvolaly nedůvěru!”

Odpoledne vítr skomíral a když se k večeru zvednul, byl tak slabý, že pohyb vpřed nebyl vůbec pozorovatelný. Přesto se však před spadnutím noci objevil malý pustý ostrůvek, který v dáli vystupoval z mořských vln.

„Vypustíme člun, aby vyzvedl muže z ostrova?” zeptal se Maletti kapitána, po jehož boku hleděl dalekohledem na ostrov.

„Ne.”

„Proč ne?”

„V těchto šířkách se snese noc tak rychle, že by loďka v žádném případě nedoplula k ostrovu za světla. Snadno by se mohla ztratit, neboť naše světla nejsou viditelná z takové dálky. Kdyby se to i přesto podařilo, museli bychom muže na ostrově pracně hledat; mezitím by se mohl změnit vítr a mohly by nastat nové komplikace.

„Co tedy uděláte?”

„Nechám nastavit kormidlo tak, abychom se za tohoto slabého vánku přibližovali k ostrůvku a minuli ho v malé vzdálenosti. Ráno toho muže snadno najdeme a vyzvedneme. Všímáte si, jak rychle pokračuje stmívání? Večeře je hotova, pojďme do kajuty.”

Po večeři byly rozděleny hlídky, a první nastoupila stráž. Byl s nimi laskar Lidrah, jenž se ozbrojil ostrou dýkou.

Kapitán šel spát a velení na palubě převzal kormidelník. Celá posádka se odebrala na lůžka, pouze poručík se opíral vedle záhale

258 •

né begumy ještě chvíli o zábradlí. Netrvalo však dlouho, a odebrali se do kajut i oni.

Lidrah chvíli čekal a poté přistoupil ke kormidelníkovi.

„Pomalá jízda, pane.’*

„Velice,” odvětil krátce muž.

„Dorazíme k ostrovu ještě dnes v noci?”

„Myslím.”

„A kde ten ostrov leží?”

„Tam!”

To bylo poslední slovo, které vyslovil, neboť v momentě, kdy napřáhl paži, aby ukázal směr ostrova, zajela mu do srdce dýka takovou silou, že ze sebe vyrazil jenom lehce pískající povzdech. Laskar popadl tělo a nechal ho bez hlesu sklouznout. Potom pohodlně vyhledal svou druhou oběť. To byl námořník, který se opíral bezstarostně o stěžeň.

O pět minut později se již spustil předním průzorem do kajuty posádky, kde vydávala olejová lampa smutný a klamný svit. Všichni muži spali tvrdým spánkem, jenž je pro tyto silné nátury zvykem; pouze Kaldí byl vzhůru. Stačil pokyn a bratr se opatrně zvedl ze své sítě, aby mu pomohl v jeho krvavém činu.

Téměř ve stejnou dobu se zdálo dřímajícímu kapitánovi, jako by zaslechl nějaký zvláštní, zde ne běžný zvuk. Ihned se úplně probudil a naslouchal. K jeho zevnitř uzamčené kajutě se blížily kroky. Potom někdo s respektem zaklepal na dveře.

„Kdo je venku?”

„Námořník Lidrah.”

„Co se děje?”

„Posílá mě kormidelník. Na obzoru se objevil nějaký oheň, sáhibe!”

„Hleďme! Zřejmě ten vysazený večer spatřil loď a zapálil oheň, abychom si toho ostrova povšimli.”

„To nebude ono, sáhibe, protože ten jas je k vidění na severoseverozápadě!”

„Asi tam hoří nějaká loď. Hned přijdu! Zatím nikoho nebuď!”

Kroky venku se vzdalovaly a nešťastný kapitán nemohl tušit, že se opět vrátily. Rychle na sebe navlékl nejnutnější oblečení, odemkl,

• 259

otevřel dveře a vystoupil ven. Ve stejném okamžiku se do jeho hrudi zabořila dýka zrádce. Bodnutí však šlo trochu mimo srdce.

„Pomoc! Vrazi! Všichni muži ke kapitánovi!” řval silným hlasem.

Více ale vykřiknout nestihl. Zatímco chtěl pachatele chytit, byl bodnut znova, a to tak dobře, že ho život opustil.

Kapitánovo volání bylo tak hlasité, že by ho Maletti musel slyšet, i kdyby tvrdě spal. Nebyl to však ten případ, neboť poručík seděl u stolu a psal do svého deníku, jenž si založil po odjezdu z Kalkaty. Lampa v jeho kajutě byla postavena tak, že její jas neprostupoval okénkem na moře, a také dveře kajuty byly tak těsné, že laskar nemohl zpozorovat, že se uvnitř ještě svítí. Když Maletti zaslechl volání o pomoc, odhodil pero a strhnul se zdi šavli a stále nabitý revolver. Prudce rozrazil dveře a vyskočil na palubu.

Ve stejném okamžiku vycházeli oba laskarové z kajuty kapitána.

„Co se děje u kapitána?” zeptal se jich.

Lidrah se k němu plíživými kroky přiblížil a poníženým hlasem pravil:

„Kapitán musel snít, sáhibe, protože “

„Zastav na miste!” přerušil ho Maletti. „Zůstaň ihned stát, jinak střelím!”

Už dávno těmto dvěma nevěřil a nyní tušil, že chlap se k němu plíží proto, aby se na něj mohl vrhnout. Lidrah zahlédl hlaveň revolveru a bezděčně zastavil.

„Kormidelníku!” zvolal Maletti.

Neozvala se žádná odpověď. Tu zahlédl nedaleko od sebe nehybné tělo muže.

„Všichni muži na palubu!” zařval nyní.

I to bylo zbytečné. Vznikl pouze jeden jediný pohyb: Lidrah rychle mávnul paží a jeho dýka zajela Malettimu do levé paže. Zazněl výstřel a vrah, jemuž vnikla kulka do hlavy, se svalil bez hlesu na zem. V příštím okamžiku stál poručík před Kaldím. Jeho šavle se zaleskla a ostří vniklo hluboko do ramene laskara. Ten okamžitě klesl.

Tu se otevřely druhé dveře a objevila se Rabbadáh.

„Tady se střílí! Co se děje?” ptala se ustrašeným hlasem.

„Nelekej se, Rabbadáh, stalo se neštěstí.”

„Jaké?”

260

„Zabil jsem oba laskary, protože mě chtěli zavraždit.”

„Je to možné? Zavolej sem hned všechny muže!”

„Už jsem volal; nikdo nepřichází. Vrať se zpátky do své kajuty! Buď jsou všichni zavražděni, nebo vznikla na lodi vzpoura a čekají na příležitost!” „Mám jít do kajuty a nechat tě samotného? Nikdy! Zůstanu s tebou!” „Tak okamžik počkej.” Vstoupil zpět do své kajuty a přinesl lampu, s níž nejprve opatrně posvítil do kajuty kapitána. Ten ležel mrtev na zemi. Bože, nemýlil jsem se! Zavraždili ho!” Tu ho chytila beguma za paži. „Je to pro tebe velice nebezpečné. Pojď se mnou do mé kajuty, dokud nenastane den!”

„Ne, to nemohu udělat. Snad se mi podaří ještě někoho zachránit!”

Na větvi stromu visela lidská hlava na provazové smyčce.

• 261

Obešel palubu a Rabbadáh ho následovala. Našli všechny zavražděné. Také kajuty mužstva byly naplněny mrtvolami. Už si myslel, že jsou s Rabbadáh jedinými živými tvory na palubě, když náhle zaslechli hlasité chroptění ze zadní paluby. Vyrazil ho z hrdla Kaldí, jemuž se vrátilo vědomí. Maletti k němu běžel.

„Co jste to provedli, nešťastníci!”

Laskar obdržel ohromnou ránu. Celé jeho rameno bylo rozpolcené, a třebaže tu ležel jen krátkou chvíli, ztráta krve byla tak velká, že se už nedalo pomýšlet na jeho záchranu. Skelným pohledem hleděl na poručíka a potom zablekotal:

„Poklad bude můj, Lidrah chce begumu —”

„Tak je to tedy! Proto jste všechny povraždili?*1

„Na ostrov s pokladem!” sténal raněný. „Pozor, už ho phansegarové vynášejí z altánku! Ticho, Lidrahu, aby nás neslyšeli! Poplujeme za vorem a jako poutníci vnikneme na BadayuV1

Tu se náhle vzpřímil do polosedu a zvolal:

„Ty jsi sloužil Tamovi, zradil jsi maharádžu, Rajáha i sultána! Beguma budiž tvoje! Poklad se musí rozdělit, protože, protože

Klesl mrtev.

Rabbadáh už zde nestála. Pohled na tolik zavražděných tuto odvážnou ženu natolik dojal, že klečela s mokrýma očima ve své kajutě. Maletti k ní přistoupil a zvedl její hlavu.

„Rabbadáh!”

„Můj milovaný! Ó, kdyby i tebe zavraždili!”

„Bůh mě ochránil! To co se stalo je hrozné, příšerné a nanejvýš odporné! Chudáci!”

„Zůstali jsme sami mezi mrtvolami, tak sami, osamoceni na širém moři, jen my dva!”

„Neboj se, mé “

Během svých slov byl doslova mrštěn o stěnu. Zaslechli skřípající a burácející rachot, jako kdyby tisíce rukou lámalo lodní trup. Beguma hrůzou vykřikla a Maletti se zvedl, aby spěchal na palubu.

Naskytl se mu neútěšný pofiled. Přímo před přídí lodi se zvedala tmavá hrozivá skalní masa a po obou bocích se táhly úzké kamenité mělčiny, které tvořily jakýsi kanál, jímž loď proplula a narazila plnou silou na ostrov. Nemohlo být ani pomyšlení na záchranu

I

262 •

otočením plavidla. Muselo být považováno za štěstí, že vanul tak slabý větřík, jinak by se loď při nárazu úplně rozpadla.

Nebyl to žádný zázrak, že Bahadúra vjela přímo na ostrov. Noc posledních událostí téměř minula a Maletti neměl čas dohlédnout na chod nasměrované lodě.

Pospíšil si do podpalubí a našel otvor, kterým se voda hrnula proudem do lodi. Nebylo možné takovou trhlinu utěsnit. Rychlý předběžný propočet mu udal zhruba hodinovou lhůtu k záchraně Rabbadáh a alespoň zčásti maharádžova pokladu.

S námahou spustil člun na zádi na moře. V první řadě musela být zachráněna princezna a její majetek. Zatímco sem Rabbadáh tahala balíky s pokladem, spouštěl on do člunu co se dalo. Potom tam sestoupil i s milovanou, aby doveslovali na pevninu.

Pobřeží vystupovalo z vln prudce a příkře, ale s příchodem denního světla se mu podařilo najít místo, kde se dalo celkem pohodlně vystoupit. Potom se vrátil k lodi, aby ukončil záchranu pokladu a přivezl ještě nějaké potraviny a jiné potřebné věci.

Když přistával počtvrté, pokročil den už natolik, že se daly rozeznat i jednotlivé maličkosti. Rabbadáh stála na břehu a ukazovala do blízkého křoviska.

„Podívej se, co to je?”

„Na tom stromě?”

„Ano.”

Váhavými kroky přistoupil k tomu místu. Na větvi stromu visela lidská hlava na provazové smyčce a pod tím leželo na zemi napůl ztrouchnivělé tělo. Opodál ležel nůž, čepice a další maličkosti, včetně deníku. Maletti ho otevřel a přečetl v něm zapsané jméno. Stál před mrtvolou námořníka, vysazeného na ostrov, který tímto způsobem ukončil svou osamělost. Tam loď s mrtvolami, zde zbytky sebevraha, odvážnému důstojníkovi běhal po zádech mráz, když pomyslel na svou milovanou, která stála vedle něho a byla vystavena těmto hrůzám.. ?