KAREL MAY

Ostrov šperků 2.

KAPITOLA PRVNÍ

Námořní kadet

Bylo časné ráno. Čtvrtá hodina dosud neodbila, ale v hlavním městě, rezidenci, již panoval čilý ruch. Poslední noční opozdilci se potáceli s bledými obličeji domů a snažili se zakrýt rozpaky před zelinářkami a mlékařkami, které již otvíraly své obchody, aby uspokojily své ranní i denní kupce a zákazníky. Tu i tam se otevřela nějaká domovní vrata, ze kterých vyběhlo čilé, jindy zase rozespalé služebné děvče. Tady a tamhle se dokonce objevil i dělník, který spěchal cestou do vzdálené továrny.

V hostinci dřívější vdovy a prodavačky brambor Barbary Seiden-múllerové již vládl nějaký ruch. Alespoň bylo slyšet bušení páru dřeváků do podlah chodeb a potom volal výhružný basový hlas:

„Barbaro!”

Odpověď slyšet nebylo.

„Milá Barbaro!!”

Stále stejné ticho.

„Má nejmilovanější Barbaro!!!”

Ani nyní se neozval hlásek.

„Hrome! Barbaro, ty můj holoubku!!!”

Zdálo se, že se Barbara vypařila.

„Nebeské vojsko! Barbaro, ty stará ospalá čepice! Půjdeš už konečně, nebo ne, moje nejsladší ženuško?!”

Když bylo i toto volání marné, přetekla hostinskému a kovářskému mistrovi Thomasovi Schubertovi přece jenom žluč.

„Krucinálhimlhergotfagothromyblesky…, to je nějaká výchova a podřazenost v domě! Počkej, já ti zabubnuji rebelii, ty stará noční čepice, ty jedna!”

8-

Sundal dřeváky z nohou a začal jimi tlouci v taktu o schody, že se celý dům začal kývat. Tu se otevřely dveře do kuchyně a kdo to tu stál s uvázanou bílou zástěrou, líbeznou čepičkou na hlavě a s pažemi výhružně zaklenutými v bok? Byla to úplně živá paní Barbara, kterou právě její manželský miláček vybubnovával z postele.

„Co to má znamenat, Thomasi, no?”

Hostinský se ulekl hromového hlasu; otočil se a leknutím upustil dřeváky na zem.

„Barbaro”

Přitom se zatvářil, jako by před sebou spatřil strašidlo.

„Thomasi” odvětila stejným způsobem.

„Jsi to skutečně ty, nebo to nejsi skutečně ty?”

„Nejsem to já, skutečně!” odpověděla, zatímco polykala smích.

„Ale, milá Barbaro”

„Ale, milý Thomasi”

„Jo, moje nejlepší a nejmilejší Barbaro, já myslím, že”

„Jo, můj nejlepší a nejmilejší Thomasi, co si vlastně myslíš?”

„Myslím, že ještě ležíš v posteli!”

„A proč děláš v domě takový pohanský rámus?”

„Chtěl jsem tě vybubnovat z postele!”

„Tááák? To ses nemohl podívat do kuchyně?”

„Do kuchyně? Hrome! Na to jsem samou pílí a prací úplně zapomněl, to mi můžeš věřit!”

„A co jsi měl za píli a práci?”

„To si přece můžeš sama domyslet, nejsladší Barbaro.”

„Ne, to si vůbec nemůžu domyslet, to mi musíš říct!”

„No, přece víš, že Kurt zítra, no, chtěl jsem říct, pan námořní

kadet. Takže zítra přijde, tak, tak”

„No, a tak?”

„A taktak jsem dneska vstal trochu dřív!”

„Proč vlastně, můj milý Thomasi?”

„Chtěl jsem”

„Co jsi chtěl?”

„Tu zástrčku na zahradních dveřích”

„Tys chtěl tu zástrčku na zahradních dveřích?”

„Chtěl jsem tu zástrčku na zahradních dveřích opravit”

„A proč dneska a tak brzy?”

NÁMOŘNÍ KADET»9 ,

„No, víš, Barbaro, nechápeš, že ten Kurt, hrome, pan námořní kadet, by mohl dostat nápad, že přijde místo předem, zadem přes zahradu. Proto musím bezpodmínečně tu zástrčku opravit. Co by si o mně jinak mladý pán pomyslel!”

Dobrá Barbara se už nedokázala udržet a propukla v hlasitý smích, který se velice podobal předešlému vybubnovávání jejího manžela.

„Takže, protože zítra přijede Kurt, stojí už dnes tento dobrý muž v době nočního spánku na nohách, aby narval jediný hřebík do zahradních vrátek. Proto se mě snaží vybubnovat ze spánku, zatímco já už stojím celou hodinu v kuchyni? Thomasi, Thomasi! Skutečně nevím, co si o tobě mám dneska myslet!”

„Celou hodinu v kuchyni?”

„Ano!”

„Ale proč? Co jsi dělala?”

„Já? Hm! Já jsem”

„Ty jsi?”

„Vařila”

„Vařila? A co?”

„Nebo spíš pekla.”

„Tedy pekla? Ale co?”

„Ne, já jsem dusila.”

„Dusila? Hrome! Koho jsi dusila?”

„No, to si snad můžeš domyslet!”

„Nemůžu si myslet nic. Snad kapra?”

„Už je dávno hotový,” odvětila hrdě.

„Líny?”

„Kurt je nemá rád, protože jsou cítit bahnem.”

„Raky?”

„Jsou dávno hotoví.”

„Vajíčka?”

„Dávno hotová.”

„Hrome! Tak tedy co, Barbaro?”

„Musí se dusit jen jídlo?”

„A co jiného?”

„No, například mazadlo!”

„Mazadlo? K čemu mazadlo?”

10 •

„Mazadlo na boty!”

„Mazadlo na boty? To jsi snad nedusila?”

„A přece!”

„To není možné! Ráno ve tři hodiny?”

„Jistě! Rybí tuk a kousek lojové svíčky, to je nejlepší mazadlo na boty, víš?”

„Tuk a zbytky? A pro koho vlastně, milá Barbaro?”

„No, pro”

„No, pro?”

„Pro mladého pána, námořního kadeta Kurta Schuberta!”

Nyní byla řada na hostinském, aby otevřel pusu.

„Pro pana námořního kadeta?”

„Ano.”

„Mazadlo na boty?”

„Ano.”

„Z rybího tuku a loje?”

„Ano.”

„No, Barbaro, to už tedy přestává všechno! To se ještě nestalo! Tak tato madam Barbara Schubertova vstala ve tři čtvrtě na tři, aby uvařila mazadlo na boty, mazadlo na boty z loje a rybího tuku, protože zítra k nám přijede na návštěvu Kurt! Co s ním bude dělat?”

„Nedovedeš si představit, že by někdy mohl chtít mít boty namazané, místo naleštěné?”

„Moje svatá dobroto! Námořní kadet a namazané boty!”

„Moje svatá dobroto! Námořní kadet, který přitáhne zahradními vrátky!”

„Nezlob mě, Barbaro!”

„Nenatahuj mi krunýř, Thomasi!”

„Nedělej si žádnou legraci! Tobě by člověk krunýř ani natáhnout nemohl!”

„A ty by ses musel, starouši, tvářit úplně jinak, abych uvěřila, že by ses mohl zlobit! Dokonce si kolikrát myslím, že ty nemáš v těle ani kousek žluči!”

„Myslíš? Hm! Když to na mě jednou přijde, tak mám žluče tolik, kolik potřebuju! Ale mám hodnou ženušku, ženu, která mě nemůže přivést do varu.”

NÁMOŘNÍ KADET• 11

„A já milého mužíčka, který mi nebude nikdy chtít nasazovat krunýř!”

„Ano, Barbaro. Když jsme se brali, tak jsme oba vytáhli šťastný

los. Ale co jsem chtěl říct, jestli Kurt, lépe řečeno, náš pan námořní

kadet, zítra pnjede, musíme mu nabídnout všechno, abychom mu

ukázali, že nás” a zarazil se.

Jeho pohled se vpíjel do dvora a otevřel ústa dokořán.

„Barbaro, už je tady!”

S radostně rozzářenou tváří se otočila a vesele spráskla ruce nad hlavou.

„Kurte!” zvolala.

„Kurte!” volal i hostinský.

„Pane kadete!” opravila se ihned.

„Pane kadete!” opravil se i Schubert.

Stál na dvoře a zářil mládím a silou. Vyšperkovaná uniforma, kterou měl na sobě, byla vhodná k tomu, aby zvýraznila silné formy jeho těla.

„Strýčku! Tetičko!”

S tímto zvoláním rychle přiběhl a oba je obejmul svými pažemi.

„Buďte vítán, pane”

„Hecy, kecy! Nech toho titulování, milá tetičko. Jmenuju se Kurt, rozumělas?”

„Dobře, jak si přeješ!, Takže buď vítán, milý Kurte! Myslím si,

ze ty jsi

„Ano, vítej, milý Kurte!” přerušil ji kovář.

„Myslím si,” pokračovala Barbara dále, „že jsi měl přijet až zítra…”

„To jsem vám napsal, neboť jsem vás chtěl překvapit. Podařilo se mi to, ne?”

„Velice!”

„Velice!” potvrdil i kovář. „Chlape, tak jsi zmohutněl a vyrostl od té doby, co jsme se neviděli!”

„Ano,” souhlasila Barbara. „Jsi k zakousnutí!”

„Tak se zakousni, milá teto!”

Opět ji objal a vtlačil srdečný polibek na její rty.

„Ale,” zeptala se, „jak je možné, že přicházíš tak brzy?”

„Jel jsem nočním vlakem.”

12

„A zahradou??”

„Přes plot!” smál se. „Tak co, Barbaro, neměl jsem pravdu?” zeptal se kovář s důležitým výrazem v tváři.

„Ano,” odvětila se smíchem. „Dopřeju ti to, ale kdo to je?” Na dvoře se totiž ukázal druhý mladík. Byl oblečen stejně jako Kurt Schubert, který mu po-ft kynul, aby přistoupil.

„Tady přichází jeden můj kamarád a přítel, který se mnou přeskočil přes plot a na chvíli se schoval, protože nás nechtěl rušit.”

„Sem s ním!”, komandoval Thomas. „Je nám tu srdečně vítán!”

„Ano, pojďte blíž, mladý pane,” udělala Barbara pukrle. „Je to pro nás veliká čest!”

„Rozkaz, pane hrabě!”

„Hrabě Karl von Mylung,” představil Kurt svého přítele. f Thomas zariskoval hlubokou poklonu, ale protože se mu nepodařila, srazil nohy do pozoru a s levicí na švu kalhot zasalutoval pravicí k čepici, vzdání úcty, jemuž byl zvyklý od nejranějšího mládí.

„Rozkaz, pane hrabě! Byl byste té dobroty a odebral se do místnosti?”

Barbara otevřela dveře a nechala oba hosty vstoupit. Potom spěchala do kuchyně, aby se věnovala svým prvním hostitelským povinnostem.

„Kde jsou tovaryši?” zeptal se Kurt.

„Ještě chrápou, museli pracovat až do pozdního večera.”

NÁMOŘNÍ KADET*13

„Ještě je máš všechny?”

„Všechny.”

„To poznáš originální lidi…” obrátil se Kurt na svého přítele., „O dřívějším dvorním kováři jsem ti vyprávěl. Strýček byl vrchním tovaryšem a měl dva spolupracovníky, Baldriána a Heinricha. Od té doby, kdy se stal dvorním kovářem strýček, pracují u něho a s nimi i dřívější učeň Fritz, velice podařený chlapík. Jedinou jeho chybou je, že rád pozlobí ty druhé. Od Baldriána za celý den neuslyšíš nic jiného, než: ,To je ono’, jak říká on: ,Jo, to je vono!’ Heinrich byl dříve u artilerie a vypráví střelecké historky, při nichž selže i modré z nebe.”

„Ano!” vpadl do toho hostinský. „Lže jako když tiskne, to je pravda; a ještě je tu skutečnost, že když maluje čerta na zeď, ten se určitě za chvíli objeví.”

Otevřely se dveře a tři jmenovaní stáli na prahu.

„Co? Pan námořní kadet?!” zvolal Heinrich. „Je to možné! Uctivá poklona a buďte vítán! To je ale překvapení! Mysleli jsme si, že přijedete až zítra!”

Podal Kurtovi ruku.

„Jo to je vono!” prohlásil Baldrián a podal mu také pravici.

Také Fritz pozdravil a potom se s veselou tváří Heinrich ptal:

„Jestli se nemýlím, pane kadete, určitě máte taky něco společného s kanónama?”

„Samozřejmě.”

„Báječné! Artilerie je nejlepší a nejzajímavější zbraň, jestli se nemýlím.”

„Snad.”

„Nejen snad, ale zaručeně! Jistě tu existují rozdíly mezi námořní a polní artilerií, které nesmí člověk pominout.”

„Jaké?”

„To je přece jednoduché: námořní dělostřelectvo se používá na moři a polní artilerie na pevnině. To je přece snadno pochopitelné!”

Kurt se rozesmál.

„Podívejme, jak jsi chytrý a moudrý!”

„Viďte! Ale to byla jen předmluva a nyní přijde to hlavní; totiž, že polní artilerie střílí podstatně bezpečněji a jistěji, než námořní dělostřelectvo!”

14*

„To bych zrovna netvrdil!”

„Ne? Loď se houpe! Jak může tedy bezpečně pálit? Na zemi je to něco úplně jiného: to se dá ustřelit na pět tisíc kroků někomu fajfka od huby!”

„Ohó!”

„Ohó? Jednou při polním cvičení vyskočil z díry zajíc. Tu přiskočil vrchní kapitán a ptal se mě: ,Heinrichu, troufáš si ho trefit?’ ,Kdykoliv, pane kapitáne!’ ,Dostaneš dvacet grošů, ale musí zůstat neporušená kůže!’ ,Rozkaz, pane kapitáne!’

Tak jsem namířil, zmáčknul a koule mu ustřelila obě přední packy. Nemohl už utíkat a tak ho nechal kapitán přinést, zabít a sníst. Já jsem dostal svých dvacet grošů. Je něco takového možné na moři, pane námořní kadete, povězte, co?”

„To si nemyslím,” smál se Kurt.

„Ne?” zeptal se Fritz, dřívější učeň. „Proč ne? Já mohu potvrdit opak. Jeli jsme tehdy z Ameriky přes velký oceán do Austrálie. Tu před námi vyskočila jedna stará zaječice, a protože loď plula příliš pomalu, chytil jsem pod levou paži kanón a do pravice kouli. Rychle jsem to zvíře po vlnách následoval a při běhu jsem hlaveň nabil. Zmáčkl jsem a ustřelil zvířeti oba pravé běhy. Byla to skutečně zaječice a když jsem jí dával ránu z milosti, prohlásila: ,Fritzi, vyřiď pozdravení a kompliment Heinrichovi! Já jsem totiž vdova toho zajíce, kterého tenkrát střelil.’”

Baldrián zamyšleně přikývl.

„Jo, to je vono!” prohlásil souhlasně.

Všichni se z celého srdce smáli. Heinrich se ale zlostně ohradil:

„Mlaďas a hlupák!”

S těmito procítěnými slovy a zdrcujícím pohledem na Fritze, opustil místnost své morální prohry.

Hned nato se objevila Barbara s ranní kávou, během níž si vyměňovali vzájemně novinky. Ještě zdaleka s tím nebyli hotovi, když se objevila osoba, při jejímž příchodu se všichni zvedli.

Byl to korunní princ Max.

„Dobré ráno,” pozdravil přátelsky. „Nalejte mi taky šálek, paní Barbaro.”

„Okamžitě!” a zmizela s pukrletem v kuchyni.

„Máš dnes čas na kování, Thomasi?”

NÁMOŘNÍ KADET»15

„Rozkaz, královská Výsosti!”

„Tak přijď na zámek, Á, vaše návštěva již dorazila?”

„Rozkaz, královská Výsosti! Vy jste ještě neviděl mého milého synovce?”

„Ne.”

„Je to tenhle chlapík s blonďatými vlasy a tmavýma očima!”

Korunní princ podal Kurtovi ruku.

„Buďte vítán ve vlasti, pane Schuberte. Nosíte jméno, které rád slyším. Doufám, že se s ním setkám častěji. A tento pán? To je váš přítel, který se k vám připojil?”

„Hrabě Karl von Mylung, královská Výsosti!”

„Von Mylung? Súderlanďan? Ach, vzpomínám si! Vy jste dostal naše občanství, abyste nemusel vstoupit do služeb Súderlandu.”

„Je tomu tak, královská Výsosti,” odpověděl mladý hrabě.

„Tato zvláštní záležitost se mi dostala do rukou a já jsem k tomu připojil svůj souhlas i podpis, aniž bych znal důvod, který vás přinutil ke vstupu do norlandských služeb. Smím se ho nyní dozvědět?”

„Rodinné záležitosti, královská Výsosti”

„Ach takčlověk nesmí být příliš zvědavý. Přesto se domní

vám, že se něco z těchto rodinných záležitostí u nás diskutovalo.

Objevuje se váš otec u dvora?”

„Ne.”• ^

„Slyšel jsem, že mu súderlandský král věnoval svou pozornost.”

„Tak tomu je, ale otec se stáhl zpět, aby se vyhnul setkáním, která by v něm dokázala vyvolat nepříjemné pocity.”

„Tomu rozumím. Protože znám velice dobře dotyčnou osobu, řekněte hraběti, vašemu otci, že jsem mu kdykoliv k dispozici, kdyby zatoužil rozluštit dotyčné záležitosti.”

Potom se opět obrátil na Kurta:

„Jak dlouho se zdržíte?”

„Jen několik hodin, Výsosti.”

„Ohó!” vpadl do toho Schubert. „Nechceš tvrdit, že budete chtít ještě dneska odjet?!”

„Každopádně, strýčku! Brzy se zase vrátím.”

„Kam chceš jet?”

„Je to snadné uhodnout: ke generálovi! Jsem jeho opatrovnický syn a tak je samozřejmé, že se mu musím ještě dnes představit.”

16*

„On ví, kdy přijedeš?”

„Psal jsem mu, že přijdu zítra. Chci ho překvapit právě tak, jako jsem překvapil vás.”

„Ale brzy se musíš vrátit zpět, to ti říkám, a myslím to úplně vážně!”

„Jistě, strýčku. Spolehni se!”

„Až přijedeš do Helbigsdorfu, pozdravuj svou matku.”

„Zajisté.”

„A malou Magdu, pana generála i ty tři slečny!”

„Samozřejmě, všechny!”

„A, jo, co jsem chtěl říct, ach, dostal jsem taky dopis! Hádej od koho je?”

Přes Kurtovu tvář přelétla vlna radosti.

„Od, od mého otce?”

„Ano.”

„Kde ho máš?”

„Nahoře v prádelníku.”

„Přines ho, strýčku, hned ho přines! Ach, promiňte, královská Výsosti!”

„Neospravedlňujte se! Je zcela pochopitelné, že syn touží po zprávách o svém otci. Abych nezapomněl, vy jste ho ještě vůbec neviděl?”

„Ještě nikdy.”

„Zvláštní okolnosti! Poměry to zařídily tak, že jeho loď dlouho nenavštívila jeho vlast. Ale psal jste mu?”

„Ano. Velice často . Ale je samozřejmě nejisté, jestli mé dopisy obdržel.”

„Ať si vezme dovolenou.”

Nyní se vrátil hostinský a přinesl dopis, podle jehož vzhledu se dalo soudit, že byl mnohokrát čtený. Kurt ho převzal a pohlédl tázavě na korunního prince.

„Jen klidně čtěte!” pobídl ho. „Naopak vás žádám, abyste ho přečetl nahlas, neboť bych rád věděl, co ten starý a dobrý kormidelník píše.”

Kurtovy oči lpěly s viditelným vzrušením nad zvláště stylizovaným dopisem, jehož pravopis byl stejně zvláštní jako písmo, které stálo pisatele jistě mnoho potu. Zněl:

NÁMOŘNÍ KADET? 17

Míli brathře! zde ležíme přet batafijou,*) čerd ad věsme to horko a nudu. Pisy ti, ale udělám to kráthky, prothože to phříliž neumym.

Coše? Já mám chlabce? U svatího křísem nevym vo tom ani slofo. Ale verzím tomu. A ta Gustel ježte žyje hromi! Přyjedu, aleježtje ne hned, ale ježte mám s podústojnýkem něco v pácu. Musý to bít co nejtdříve hotovy.

Dýki bohů, seje dopyz u konse. Otutpojedem do Pompejý. Napiž my alefíc, nes pýšujá. Tysýce postravů ot mje a podtústojnýka

Tvůj bradr kormydenýk —

Již odpoledne seděli oba kadeti ve vlaku. Pohodlně se usadili v prázdném kupé.

„Jak se ti líbí mí příbuzní?”

„Mimořádně!”

„To jsem nemohl tušit.”

„Protože jsou to tak obyčejní lidé? Hlouposti! Já kašlu na zevnějšek a tito lidé jsou velice hodní. Drahokam má cenu, aniž by byl broušený a právě opracováním zase ztrácí na velikosti. A nepřichází za tvým strýcem sám král a korunní princ? Vlastně jsou to velice zvláštní vztahy.”

„Samozřejmě. Korunní princ býval sám synem kováře. Vévoda von Raumburg ho ukradl rodičům, neboť toužil po koruně a přičiněním cikánky Zarby se tento chlapec dostal do rodiny kováře Brandauera. Jeho syn byl zase vyměněn a vychováván jako princ von Sternburg, to je nynější admirál. A na všechny tyto záležitosti ještě navazují další motanice, které by poskytly látku pro celý román!”

„I ty jsi dostal malý podíl z té romantiky.”

„Jistě, a doufejme, že k mému štěstí!”

„Toužím poznat rodinu tvého opatrovnického otce.”

„Je velmi zajímavá. Sám generál je starý a strašně odvážný boha-týr, který se cítí nejlépe ve společnosti svých dvanácti psů. Dámy taky nejsou špatné, pokud člověk zohlední jejich různé vrtochy. Přesně jsem ti všechny dávno popsal, takže máš z čeho vycházet.”

*) Batávie

%

18*

„Nejvíce mě zajímá generál, neboť všeobecně platí za největšího nepřítele Suderlandu.”

„Tvá hluboká averze vůči tvé vlasti je mi nepochopitelná.”

„A přece je velice přirozená, když mi dovolíš poznámku, že ne svou vlast, ale jisté osoby a poměry, které se staly osudnými pro mou rodinu, nemohu ani cítit.”

„Korunní princ se tě na to dnes ptal a tys mu neodpověděl. Kdybych byl mocným mužem, ptal bych se tě také, abych ti mohl poskytnout pomoc.”

„Jsou to věci, o jakých člověk raději pomlčí. Dá se o tom mluvit s důvěrným přítelem snadněji, než s někým jiným, byť by to byl korunní princ nebo sám král. Vím, že umíš mlčet.”

„Jistě.”

„Jsem jediný syn mých rodičů, ale mám ještě starší sestru.”

„Ach! Nikdy jsi mi o ní nevyprávěl! Je mrtvá?”

„To nevíme.”

„Nevíte? Mluvíš v hádankách. Člověk přece musí vědět, jestli jeho sestra Žije, nebo ne?”

„Za běžných okolností ano.”

„Máš co do činění s mimořádnými okolnostmi? Napínáš mou zvědavost!”

„Má sestra se jmenovala Toska. Vůbec jsem tomu nerozuměl, ale slyšel jsem, že byla nejkrásnější a nejobletovanější dámou našeho dvora.”

„To znamená mnoho.”

„Musela to být pravda, neboť ji dokonce obletoval i princ.”

„Korunní princ?”

„Ne. Princ Hugo.” • „ ,Pomatený princ’?”

„Ano. Snažil se všemožným nápadným způsobem získat kdejakou sukni, ale s nevelkými úspěchy. Srdce Tosky však dobyl, milovala ho!”

„Toho, jehož každý nenávidí!”

„Říká se, že láska bývá slepá a u mé sestry byla určitě. Jak jsem Tosku znal, musí být princ mimořádným znalcem přetvářky. Ona by dokázala milovat pouze muže, který by jí byl hoden.ťť

„Nikdo ji nevaroval?”

NÁMOŘNÍ KADET• 19

„Mnohokrát! Samozřejmě jen ze strany rodičů. Ale všechna varování byla zbytečná, a tu najednou zmizela.”

„Rozumím ti dobře? Tvá sestra zmizela?”

„Ano. Předstírala, že jede na návštěvu ke vzdáleným příbuzným, ale nedojela ani tam, ani se nevrátila.”

„Potkalo ji nějaké neštěstí.”

„Přirozeně!”

„Byla cestou přepadena, oloupena a zavražděna?”

„Ne.”

„Ne? Říkáš to s takovou jistotou! Našli jste nějaké stopy?”

„Ano. Byla viděna s mužem, který nemohl být nikdo jiný, než ,Pomatený princ’. Právě v té době i on odjel. Od té doby ji nikdo nespatřil.”

„Nezískali jste znamení o tom, že žije?”

„Ani to nejmenší. Otec se všemožně snažil prosvětlit temnotu kolem jejího zmizení, ale marně. Musel jednat s nejvyšší opatrností, aby nás nekompromitoval, a to je důvodem, že několikaleté pátrání bylo bez úspěchu. Nyní hlodá v srdcích mých rodičů smutek. Princ je však stále neprůhledný a drzý jako dřív. Sice jsem ještě poloviční chlapec, ale ať se vyvaruje dostat do mých rukou!”

„To je důvod, proč jsi vstoupil do služeb Norlandu?”

„Ano. Nechci sloužit zemi, v jejíž panovnické rodině žije ten nejrafinovanější ďábel, jaký kdy chodil po této zemi. Jeho činy, jeden jako druhý, odporují všem zákonům a morálce. O jeho zločinech a deliktech se mluví veřejně a bez obalu, ale u dvora nikdy nedošly vyslyšení. Jediný z jeho činů by dostal obyčejného člověka do žaláře, ale on je synem královského domu a může hřešit podle libosti.”

„Měl jsem toho chlapa nechat utopit!”

„Ty? Kdy a jak?”

„A přesto jsem mu vlastně vděčný, protože díky němu jsem se dostal do domu generála Helbiga.”

„Jemu? O tom mi musíš vyprávět!”

„Rád-”

A začal vyprávět o událostech z mořských lázní Kass. Když skončil, zastavil vlak právě ve stanici, kde oba vystupovali. Za krátkou chvíli už ujížděli nájemním vozem vstříc zámku Helbigsdorf.

20 •

Generál právě seděl ve své pracovně naplněné hustým tabákovým dýmem. Na podlaze, pohovce a židlích polehavalo jeho dvanáct psů a on sám četl knihu, které věnoval veškerou svou pozornost. Právě si znovu zapálil dýmku a zatvářil se, jako by mu dým hrozil roztrhnout nos. Zatahal za zvonek a ihned se objevil sluha.

„Kunzi!”

„Pane generále!”

„Co je to tady?”

„Dýmka.”

„Čí?”

„Přirozeně pana generála! Srozuměno?”

„Ale ne tvoje!”

„Ne.”

„A přece jsi ji nacpal!”

„Pro sebe?”

„Ano. A potom jsi ji sem pověsil, aniž bys ji vykouřil!”

„Hrome, Excellence, to je ta největší lež, jaká může kdy existovat, srozuměno?”

„Člověče, nebuď hrubý!! Tady máš tu dýmku, zatáhni!”

Kunz strčil dýmku do úst a učinil několik patřičných tahů, přičemž bez rozpaků foukal hustý dým přímo do generálovy tváře.

„Hm!” zabručel

„No?”

„Hm! Hm!”

„Co je to za tabák?”

„Rolovaný tabák s kouskem Portorika, Excellence. Srozuměno?”

„A kdo kouří tento famózní rolovaný tabák s kouskem Portorika?”

„Já.”

„A co kouřím já za tabák, he?”

„Pravý Farinas!”

„No, ty starý podvodníku! Ty sis nacpal Farinas a já jsem měl kouřit ten rolovaný?”

„Podvodník? Hrome, Excellence, na to si nepotrpím, srozuměno?”

„Drž čumák! Své dýmky máš nacpané?”

NÁMOŘNÍ KADET*21

„Ano.”

„Přines je!”

Kunz se vzdálil, aby se hned vrátil.

„Zde jsou dýmky, pane generále, a zde obě krabice s tabákem; totiž ta vaše i ta moje, srozuměno? Hned uvidíme, jestli jsem podvodník!”

„Zapal jednu z nich!”

„Rozkaz!”

Zapálil po jedné z dýmek a potom přistrčil obě zkusmo pod nos, aby jeho čichový orgán zmizel v dýmu, který před sebe vyfukoval tak usilovně, jako by chtěl generála udusit. Ale v následujícím okamžiku dostala jeho tvář úplně jiný výraz. Zamyšleně znovu nasál a pak udělal rozpačitou a nevěřící grimasu.

„No?” zeptal se generál. „Tak jaký máš ve své dýmce tabák, he?”

„Bůh to ví! Je to čistý Farinas, Excellence, srozuměno?”

„Jak se dostal dovnitř?”

„Čert to ví! Ale generál mi může věřit, že na této čertovské historce nenesu nejmenší vinu! Nevyměnil jsem ani dýmky, ani krabice s tabákem! Někdo udělal nehoráznou rošťárnu, aby mě přivedl do rozpaků! Musela to být Křikla, Hádalka nebo Řvalka! Vždycky jsou tam, kde mi můžou udělat nějaké naschvály!”

„Ani by je nenapadlo se těch dýmek dotknout.”

„Ale to by je napadlo, Excellence, srozuměno? Krabice na tabák by mi nevyměnily, protože vědí, že by mě to nespletlo, když dokážu rozeznat čistý Farinas od rolovaného tabáku s kouskem Portorika. Spíš si myslím, že během mé nepřítomnosti přecpaly dýmky. Hned vytáhnu ten tabák ven, protože Farinas nemám rád. Je pro mě příliš silný, srozuměno?”

Bez okolků vyklepal všechny dýmkové hlavičky na generálův stůl a byl téměř hotov, když ze sebe vyrazil výkřik překvapení.

„Co se děje?” ptal se Helbig.

Kunz sáhl do tabáku a vytáhl z něj nějaký předmět. Potom se vítězoslavně zeptal:

„Co je to, Excellence?”

„Prsten!” ČP”

„Nevím, neznám ho.”

22 •

„Ale já ho znám! Patří panně!”

„Panně? Jak se může dostat prsten děvčete do mé dýmky?”

„To je velice jednoduché a dá se to snadno pochopit. Byla to ona, kdo znovu naplnil dýmky, přičemž prsten uvíznul v hlavičce mezi tabákem, aniž by si toho byla všimla. Už tomu rozumíte, pane generále?”

„Ano. Dej mi sem ten prsten, Kunzi. Já ten případ rozřeším.”

„Ne! Rozřeším to já, neboť pro pana generála se nehodí, aby se hádal s tak hloupými tvory, srozuměno?”

„Dobře. Co ale uděláš?”

„To ještě nevím. Musím si to pořádně promyslet.”

Přitom udělal grimasu, která prozrazovala, že se sám se sebou dohodl.

„Jen žádné hlouposti, Kunzi! Mimo jiné, dnes nepůjdeme na procházku.”

„Proč?”

„Narazil jsem tady na zajímavou stať.”

„Co je to?”

„Brandt, Taktika tří zbraní!”

„To je výtečná kniha, pane generále!”

„Ach! Ty ji znáš?”

„Ne.”

„Jak tedy můžeš tvrdit, že je výtečná?”

„Protože ji čte Vaše Excellence, což by se nestalo, kdyby za nic nestála, srozuměno?”

„Výborně! Teď můžeš jít a vezmi s sebou dýmky i tabák!”

„Rozkaz, Excellence! Ten tabák budu muset zahodit. Nikomu by nechutnal, neboť byl v těch hlavičkách pomíchán, srozuměno?”

Odnesl dýmky do místnosti a tabák nasypal na papír, který vzal k sobě. Potom se loudal dolů chodbou a nahlédl do přilehlých kuchyňských dveří. Kuchyně byla prázdná. Odpolední čokoláda stála na plotně.

„To se hodí!”

Ihned přiskočil, tabák vhodil do nápoje a pořádně jej promíchal. Pak se odplížil, aniž by byl někým pozorován.

*

NÁMOŘNÍ KADET*23

Lesem nedaleko panství se procházely tři sestry.

„Vyzvedneme ho zítra na stanici osobně?” zeptala se ta dlouhá.

„Ne, moje milá Freyo,” odvětila hubená. „To se nehodí!”

„Proč ne?”

„Protože vlastně k rodině nepatří. Je zde pouze v opatrovnictví.”

„Ale je tak hodný! Co si myslíš ty, moje milá Zillo?”

Tlustá přitiskla na prsa veverku a jemně odpověděla:

„Vyzvednu ho, neboť ho miluji!”

„Dobře, tak tam půjdeme!”

„To nejde!” prohodila Vaňka.

„Proč ne?”

„Píše, že přijede s kamarádem.”

„To je důvod ho nevyzvednout?” .

„Ano.”

„Proč?”

„Jak si sedneme? Vůz je pouze pro čtyři osoby. My jsme tři, kadeti dva a to dává dohromady pět!”

„Tak jedna z nás zůstane doma.”

„Ale která?”

„Jáne!”

„Já taky ne!”

„Já už vůbec ne!”

„Nehádejte se! I kdyby jedna z nás zůstala doma, stále by ještě jedno místo chybělo. Oba kadeti s sebou budou mít zavazadla.”

„Takže může jet jen jedna z nás a dvě budou muset zůstat doma.”

„Kdo pojede?”

„Já!”

„Já!”

„Já!”

Všechny tři „já” byla vyřčena rozhodnými hlasy a přitom na sebe sestry blýskaly pohledy, které se nedaly nazvat přátelskými.

„Já pojedu!” křičela modrá. „Jsem nejstarší!”

„Ne!” oponovala červená. „Přednost mám já, protože jsem nejmladší!”

„Tak rozhodni ty, milá Vanko. Jsi v tomto sporu nezúčastněná!”

„To právo nepatn ani nejstarší ani nejmladší! Pojedu já, neboť jsem ta prostřední!”

24 •

„Ty? Co tě to napadá?”

„Ano, co tě to napadá?”

„Kdyby zde byl poručík von Wolff, určitě by vám dokázal, že to právo patří mně!” vysvětlovala žlutá a laskala se s morčetem.

„Byl by raději, kdybych přijela já!” tvrdila Freya.

„Ó ne, nejraději by viděl mě!” zvolala Zilla.

Tu se rozlehl jásající hlas a z postranního křoví vyběhla Magda. Pospíchala směrem k bojujícím sestrám.

„Přijíždí!” volala.

„Kdo?”

„Kurt!”

„Kurt? To není možné!”

„A přece!”

„Přijede teprve zítra!”

„Přijíždí dneska, přijíždí teď! Viděla jsem ho.”

„Kde?”

„Jede ulicí nahoru a vedle něj sedí ještě někdo.”

„Jak jsou oblečeni?”

„V uniformách.”

„V uniformách? Můj Bože! Jen kdyby ten druhý nebyl kadet!”

„Nýbrž poručík!”

„Kapitán!”

„Kommodor!”

„Admirál!”

„Rychle domů! Musíme se převléci a upravit, než přijedou!”

Doslova letěly pryč. Magda zůstala stát. Byla ve věku přechodu z dívky v ženu, a již nyní se dalo s nepopiratelnou jistotou tvrdit, že vyroste v nezvykle krásnou ženu.

„Půjdu mu naproti?” ptala se sama sebe. „Ano, a co ten druhý? Hlouposti, do toho mi nic není! Už jsem neviděla Kurta dlouhé tři roky a musím být první, která ho přivítá!”

Pospíchala mezi stromy, dokud se nedostala na cestu. Když zahlédla vůz, nebyl již daleko. Běžela mu rychle naproti, vesele tleskala rukama a radostně volala:

„Vítej, Kurte!”

Tu se náhle zarazila a její tvář se zalila hlubokým ruměncem. Muž, který vyskočil z vozu, už nebyl ten chlapec, jak ho znala před třemi

NÁMOŘNÍ KADET*25

roky! Byl to skutečně mladý muž, jemuž slušela líbivá uniforma tisíckrát lépe, než starému, hubenému poručíkovi Wolffovi, který přicházel, aby třem tetám namlouval všelijaké hlouposti.

„Magdo!”

Přiskočil k ní, objal ji a srdečně políbil její rty. Zčervenala ještě více, pokud to vůbec bylo možné.

„Doma je všechno v pořádku?”

„Ano.”

„Tatínek je doma?”

„Ano.”

„A slečny?”

„Ano.”

„Má matka?”

„Ano.”

„Kunz a všichni ostatní?”

„Ano.”

Dávala mu krátké odpovědi, neboť se jí ještě nepodařilo překonat počáteční rozpaky. Musel si toho všimnout.

„Co je s tebou, Magdo?”

„Nic. Tolik jsem spěchala —”

„Abys mi přišla naproti? To tě musím ještě jednou políbit!” • Udělal to a její rozpaky se ještě prohloubily.

„Tady ti vedu jednoho přítele,” pravil a potom je představil: „Hrabě Karl von Mylung, Magda von Helbig, milý Karle!”

Také druhý vystoupil a uctivě se uklonil.

„Podej mi ruku, Magdo. Půjdeme k zámku pěšky.”

Vzal její levici do své ruky a Mylung si vyprosil její pravici. Tak se nesla ulicí jako pravá dáma mezi dvěma rytíři, kteří by pro ni bojovali i zemřeli. To čítala v knihách. Když padlo ještě několik přátelských a výzvědných frází, vrátilo se jí sebevědomí a odvážila se ty dva pány vzájemně mezi sebou porovnávat,

Hrabě byl nepopiratelně hezký, ale Kurt byl ještě hezčí. Sice nebyl tak vznešený, ale o mnoho silnější, důvěrnější a veselejší. Byla to nesmírná škoda, že s ním nemohla být úplně, ale úplně sama.

Když přišli k zámku, stálo již před domem shromážděné obyvatelstvo, aby přivítalo příchozí. Kurt byl poctěn, jako by byl synem domu, a von Mylung byl obšťastněn stejnou srdečností. Oba mladíci

26 •

políbili ruce třem dámám, načež se jim od nich dostalo přátelské výtky, že označili špatný den příjezdu a sestry je nemohly jaksepatří přivítat. Potom se jich zmocnil Kunz, aby jim vykázal pokoje.

Tři sestry spolu usedly v salonku.

„Žádný admirál!”

„Žádný kapitán!”

„Ani žádný poručík!”

„Ale hrabe!”

„A jaký!”

„Ta postava!”

„Ty oči!”

„Ten hlas! Škoda, že není o několik let starší.”

„Jak by byl roztomilý, kdyby se nalézal ve stejném věku jako pan poručík Wolff!”

„Vypadal by lépe než on!”

„Samozřejmě! Zatím se zdá být trochu stydlivý, alespoň to políbení ruky nebylo cítit, jaksepatří.”

„Snad jsme mu zaimponovaly.”

„Nebo jsme ho odstrčily a urazily. Tvůj pohled, milá Vanko, byl tak přísný a nepřívětivý.”

„Jenom zkoumavý, milá Freyo! Jeho postoj se mi zdál tak trochu rezervovaný.”

„To se ti jenom zdá, protože je trochu vyšší, než my. Největší chybu ale udělala Zilla.”

„Já? Jakou?” ptala se Červená.

„Když tě hrabě zdravil, dívala jsi se na Kurta.”

„To jsem si ani neuvědomila. Udělaly-li jsme na něj špatný dojem, je naší povinností ho ihned smazat.”

„A jak?”

„Zmocníme se ho a neuvolníme ho do té doby, dokud nás nepřesvědčí, že se s námi naprosto smířil.”

„Jakým způsobem se ho chceš zmocnit?”

„Jen žádné násilí, milé sestřičky!”

„Ne, zvítězit musí jen láska. Pozveme ho na procházku.”

„To není dost zajímavé,”, vysvětlovala Freya, „Dáme osedlat, Vanko.”

NÁMOŘNÍ KADET-27

„Osedlat?” zvolala tlustá Zilla. „Vy chcete na vyjížďku? Ó, běda, vždyť víte, že já na koni nejezdím. Mimo to k tomu nemůžete nutit ani hraběte, který si potřebuje po cestě odpočinout, a ne znovu sedět v sedle.”

„To je sice pravda, ale jak jinak se ho zmocníme?”

„Mám to!” zvolala Zilla.

„No?”

„Pozveme ho na čokoládu!”

„Správně! Že nás to hned nenapadlo.”

„Kdo mu přednese pozvání?”

„Já!”

„Ne, já!”

„Já!” zafuněla Zilla. „Nápad jsem vymyslela já a tak mám před vámi přednost.”

Freya jednala diplomaticky:

„A hodí se vůbec, abychom ho zvaly osobně?”

„Hm, vlastně ne.”

„Jen pomyslete, neprovdané dámy a musely bychom jít do jeho pokoje.”

„Každopádně! Ne, to nejde. Ať to zařídí služebná.”

„Ale být pozván služebnou? Nemohlo by ho to urazit?”

„Skutečně. Ale jak jinak? My ne, služebná ne —”

„Už to mám!” zvolala Zilla.

„Co?”

„Řekneme Kurtovi, ať ho přivede s sebou.”

„Výborně! Necháme pro Kurta hned poslat.”

Po několika minutách se postavil mladík před tety. Freya převzala slovo:

„Milý Kurte! Chceš nám udělat něco k vůli?”

„Cokoliv, milá teto!”

„Myslím si, že jsme my tři urazily tvého přítele.”

„Ach, a čím?”

„Vaňka se na něj dívala tak trochu pochmurně.”

„Toho jsem si vůbec nevšiml.”

„Já sama jsem se možná tvářila trochu hrdě!”

„Nevšiml jsem si.”

„A Zilla se zrovna dívala na tebe, když on ji uctivě zdravil.”

28 •

„Ani toho jsem si nevšiml.”

„Z toho všeho vyplývá, že mu musíme dát satisfakci.”

„Ach, to je dobré. Jakou?”

„Musíme se ho zmocnit”

„To je báječné.”

„Aby veškerá zloba a nepřátelství vymizely z jeho srdce.”

„Tak milé tety, já mám!?”

„Ano! To se musí dozvědět i hrabě. Nechtěl bys ho pozvat našim jménem na čokoládu?”

„Jenom?”

„To nestačí?”

„Kde a kdy?”

„V našem dámském salonu a to ihned. Čokoláda už musí být dávno hotová.”

„Hned vám ho sem pošlu.”

„Pošleš? Ty?”

„Zatím byla řeč jen o něm.”

„Je samozřejmé, že přijdeš s ním. Bylo by příliš nápadné pozvat jen jeho, ne?”

„Tak přijdu s ním. Už běžím, milé tety a hned ho přivedu!”

Vyhověl jejich prosbě s takovou rychlostí, že oba kadeti vstoupili do dámského salonku ještě dříve, než bylo servírováno. Freya odložila svou kočku na lavici, aby mohla obstarat čokoládu vlastní rukou. Von Mylung byl tak pozorný, že zvíře pohladil.

„Máte rád kočky?” zeptala se Zilla přátelským hlasem.

„Ano, když jsou dobře vychované, milostivá slečno.”

„A psy také?”

„Námořník nemá pro zvířata ani čas, ani místo.”

„Takže se shodneme v averzi proti takovým robustním zvířatům. Naproti tomu se podívejte tady na moji Mimi. Je tak hezká, čistá, spořádaná, rozkošná a jemná!”

„Vůči takové paničce musí být jemný každý tvor, nejen veverka.”

To byla jistě první galantnost tohoto muže vůči dáme. Sotva se vyjádřil, pocítil, jakou řekl hloupost. Naštěstí byl tento kompliment vzat srdečně, neboť Zilla se přátelsky usmála a Vaňka si pospíšila, aby se jí dostalo taky takové poklony. Podávala mu přes stůl své morce.

NÁMOŘNÍ KADET*29

„Vezměte si do ruky taky mé zvířátko, milý hrabě!”

Uchopil ho.

„Jak jemné!”

„Velice,” souhlasil.

„A skromné!”

„Velice.”

„Nenáročné!”

„Velice.”

„Pokorné!”

„Velice.”

„Jen si ho pohlaďte. Jak rozkošně elektrizuje!”

„Nanejvýš elektromagneticky!”

„Tomuto zvířátku patří vaše největší sympatie?”

„Zcela přirozeně.”

„Jste námořník”

„Teprve kadet, milostivá!”

„I to je jedno! Musíte uznat, že mezi námořníkem a morčetem musí existovat nějaký mimořádně jemný vztah, protože oba mají moře v názvu*).”

„To se rozumí. Proto taky mimořádně tato zvířata ctím!”

„Skutečně, můj milý hrabě?”

„Ano, a ještě více: dokonce jsem tato zvířátka před časem studoval. Zoolog je nazývá Cavia nebo Anoema, podle velkého Cuvie-ra. Je několik podřádů, totiž Cavia cobaya, Cavia porcellus, Cavia aperea, Cavia rupestris.”

„Slyšíš to, Zillo? Hrabě miluje morčata a dokonce je jmenuje řecky nebo hebrejsky! K jakému rodu patří toto zde, můj pane?”

„Vaše jméno je Vaňka, milostivá slečno?”

„Ano.”

„Tedy bych ho jako přírodovědec nazval, aspoň tento druh, Cavia Vankalis nebo Cavia cupida, což znamená morce lásky.”

„Morce lásky! Ano, kávija kupída. Ano, kupído byl přece bůh lásky! Slyšíš to, Zillo, jaký mám druh morčete? Klidně si ho můžete nechat v klíně, hrabě. Sice ho nikdy nedávám z ruky, ale vám ho klidně svěřím.”

*) Meerschwein = mořské prase = morce

30 •

Následovala ji komorná s podnosem čokolády,

Nyní se vrátila Freya z kuchyně. Následovala ji komorná s podnosem Čokolády. Naplnila šálky a nabízela zákusky.

„Pijete vůbec čokoládu, ctěný hrabě?” zeptala se Freya. „Pánové většinou sladkosti nemají rádi.”

„Dokonce ji piji raději než víno, má slečno!”

„Neříkáte to jen ze slušnosti?”

„Ne. Dokážu vám to tím, že se jako první chopím šálku.”

Vzal šálek, přiložil ho ke rtům a napil se. Ale co nejrychleji ho od úst odtáhl s překvapeným výrazem.

„Co je vám, hrabe? Nechutná vám čokoláda?”

„Naopak, je výtečná. Je ale ještě trochu horká/’

NÁMOŘNÍ KADET-31

Tu ponořila Freya do čokolády svůj zákusek a vložila ho do úst. Při prvním skousnutí od sebe široce roztáhla čelisti, jako by kousla do pavouka křižáka.

„Co je s tím zákuskem, Vanko? Zkuste ochutnat!”

Obě ponořily zákusky a ochutnaly.

„Odporné! Co do toho ten pekař zapekl?”

Kurt se chtěl také napít, ale potom se vesele rozesmál, strčil rukou do hraběte a mínil:

„To není zákuskem, tetičko, ale čokoládou! Jen se napijte!”

V nejvyšší rychlosti si přiložily dámy šálky ke rtům.

„Brrr!” ošklíbala se Freya.

„Fůůůj!” ječela Vaňka.

„Odpóórnéé!” kvílela Zilla.

„Co je to za chuť?” ptala se Freya. „Úplně jako asfalt!”

„Ne, úplně jako ostré mýdlo!” odporovala Vaňka.

„Ne,” funěla Zilla, „je to jako, jako, jako”

„Tabák!” vpadl do toho Kurt.

„Ano, tabák!” souhlasilo dámsko trio.

Ochutnávaly a ochutnávaly a jediným zjištěním bylo, že je to skutečně tabák. Jak se tam dostal? Tři sestry se ocitly v hrozných rozpacích a okamžitě předvolaly kuchařku, aby ji podrobily nejpřísnějšímu výslechu. Ten zůstal bez výsledku, dokud Freya neprozkoumala obsah konvice a nevytáhla čokoládovou slupku, kterou rozpoznaly jako papír. Byl zhotoven z dřeviny a proto dobře odolal působení tekutiny.

Oba kadeti se smáli této příhodě a uklidňovali dámy.

„Dovolte mi, abych ten papír podrobně prozkoumal,” žádal je Kurt. „Snad objevím něco, co mě přivede na stopu, milé tety.”

Položil corpus delicti na talíř a obracel jej sem a tam.

„Dobře znám tento druh papíru. Kdyby tekutina nerozpila nápis, jistě bychom mohli číst: ,Pravý čistý portorikánský tabák’. Kdo takový kouří, to všichni víme.”

„Kdo?” ptala se Freya.

„Kunz.”

„Ano, byl to určitě on! Nikdo jiný by něco takového neudělal!

Anně! Jak je to s těmi dýmkami?”

„Byly vyměněny,” odvětila služebná.

32 •

„Že by si toho byl všiml?”

„Ani v nejmenším.”

„Tak to není pomsta, ale čistá a jasná bezbožnost! Nasypat tabák do čokolády, zatímco ji nabízíme takovým milým hostům! Ihned sem přiveď toho člověka, Anně!”

Služebná se vzdálila a po nějaké době přivedla Kunze. Ten vstoupil s lhostejnou tváří, ale svého oblíbeného psa Hektora nechal stát přede dveřmi. Freya zde stála jako bohyně pomsty a s velitelským pokývnutím mu podala šálek.

„Vypijou to hned!”

„Co to je?”

„Čokoláda.”

„Dobře. Na zdraví!”

Přiložil šálek k ústům a napil se.

„Chutná?”

„Moc, milostivá slečno, srozuměno?”

„On si ničeho nevšiml?”

„Čeho bych si měl všimnout? Je na té čokoládě něco špatného?”

„A jak! Ještě jednou ochutnají!”

Napil se podruhé a zakýval hlavou.

„Nejsem žádný velký labužník. Asi je tam příliš moc cukru, ne?”

„Příliš cukru? Můj Bože! Má tento muž vůbec jazyk? Tak řeknou, jak to chutná?”

„No, chutná!”

„Jako co?”

„Jako čokoláda, srozuměno?”

„Ale je tam ještě něco jiného!”

„A co?”

„Tabák!”

„Tabák? Hm, zvláštní lidi, dávat tabák do čokolády! Vždyť je to taková hloupost, jako bych si chtěl nasypat čokoládu do svého tabáku!”

„Co on kouří za tabák?”

„Rolovaný tabák s kouskem Portorika, srozuměno?”

„Jak dostává Portoriko?”

„V balíčcích.”

„Z papíru?”

NÁMOŘNÍ KADET*33

„Z papíru.”

„Snad z takového papíru, no?”

Zvedla corpus delicti a držela mu ho před nosem.

„Hm, v takovém, akorát, že z něho nekape čokoláda, srozuměno?”

„A proč z něj kape teď? Mohou mi to snad vysvětlit, co?”

„Myslím.”

„No?”

„Protože je plný čokolády!”

„Proč je plný? Kdo ho hodil do čokolády, co?”

„No, kdo?”

„On! Nikdo jiný než on!”

„Já? Jak bych k tomu přišel?”

„Ze zlosti!”

„Já? Zvláštní! Myslím si, že jste si to tam nasypaly, aby vám to lépe chutnalo a vy potom tu špatnost házíte do mé tváře!”

„Ano, on je špatný a ještě k tomu zlomyslný! On kouří Portoriko, Portoriko je v čokoládě, a rozsudek zní: on to tam hodil! Promluvím o tom s generálem!”

„Jen si poslužte, milostivá slečno, srozuměno? Pan generál ví dobře, že jsem stará dobrá duše, která nezkalí žádnou vodičku!”

„Žádnou vodičku? Ne, to ne, ale zakalí čokoládu! A ještě k tomu dnes!”

„Poslouchejte, slečno, kdybyste se mnou mluvila rozumně, ukázal bych vám pachatele. Odhalil jsem ho hned po vykonaném činu.”

„No, kdo je to?”

„Byl vykonán čin, abych se dostal do špatného světla.”

„Kdo je pachatel?”

„To ještě nevím, ale znám znamení, podle něhož ho snadno rozeznám.”

„Vysvětlí to jasněji!”

„Když jsem dnes plnil dýmky pro Excellenci, nasypal jsem si Portoriko do krabice. Když jsem se do místnosti vrátil, bylo Portoriko i s papírem pryč, a nyní to obojí nalézám tady!”

„Výmluvy!”

„Výmluvy? Nejsou to žádné výmluvy, ale Čistá pravda, srozuměno?”

34-

„Je to lež!”

„Mohu to dokázat.”

„Tak to rychle udělají!”

„Prozkoumal jsem krabici, ze které byl tabák ukraden. Při pečlivé a podrobné prohlídce jsem tam našel tento prsten. Spadl zloději z ruky, aniž by si toho povšiml.”

„Dají to sem!”

„Nechám si ho jako důkazní materiál, až budu hlásit krádež panu generálovi, srozuměno? Podívat se na něj ale můžete. Tady je, mé milé dámy. Komu patří?”

Držel ho tak, že si ho všichni přítomní mohli velíce dobře prohlédnout.

„Patří Anně,” prohlásila hned Freya.

Služebná rozpačitě zčervenala. Kunz k ní přistoupil.

„Ten prsten skutečně patří vám?” zeptal se.

„Ano.”

„Jak se dostal do mého tabáku?”

„To nevím.”

„Ona byla v mé místnosti?”

„Ne!”

„Nelže! Tím, že jí ten prsten vrátím, chci ukázat, že jsem stará dobrá duše. Tady je! Panu generálovi to nebudu vůbec oznamovat a doufám, že se příště nenechá svést k nějakým podobným hloupostem! Vím velice dobře, kdo celou tu věc zosnoval, srozuměno? Kdo chce kazit mou tabákovou pochoutku, dostane k pití tabákovou čokoládu, srozuměno? Takže dojednáno, a aby se tu už nemohlo hubovat, dám na to všechno náplast! Pojď sem, má milá tabáková Anně!”

Zajel s papírem do čokolády a přilepil jí ho na pusu. Bylo to vše tak komické, že se oba kadeti pustili do hlasitého smíchu. Zostuze-ná služebná utekla ven ze dveří, ale toho momentu využil Hektor a vnikl do místnosti. Jediným skokem se vymrštil na lavici, kde sladce spala Bibi. Kočička zahlédla úhlavního nepřítele a skočila Zille do účesu. Pes chtěl za ní, čímž by byla Mimi nejvýše ohrožena. Tlustá se vrhla zpět takovou silou, že zády narazila jako beran do stolu a ten se převrátil se vším, co na něm stálo. Sama se začala kymácet a chtěla se zachytit Vaňky. Obě dvě spadly a stáhly s sebou

NÁMOŘNÍ KADET*35

i kvílející Freyu. Byl to okamžik hrůzy a nepopsatelný pohled. Když

se konečně zvedly, v salonu už nikdo nebyl. Kunz i oba kadeti

nenápadně zmizeli.

*

O čtrnáct dní později kráčel svižně mladý muž po cestě, která vedla na Himmelstein v Súderlandu. Byl oblečen do slušivého kroje obyvatel tohoto okolí, ale nezdálo se, že by se v něm cítil příliš dobře.

Nebyl už příliš daleko od stejnojmenného městečka, když dorazil k hostinci vedle cesty. Rozhodl se, že vejde dovnitř a občerství se sklenicí piva.

Když vstoupil, přátelsky pozdravil a proto se trochu podivil nad tím, že po něm hostinský hodil rozmrzelý a podezíravý pohled. Také několik přítomných hostů na něj hledělo temně, až mu z toho začínalo být úzko.

„Jak je ještě daleko do Himmelsteinu?” zeptal se hostinského, když před něj stavěl pivo.

„Stejně daleko, jako z Himmelsteinu sem,” zněla odpověď.

„Správně, ale snad byste mi mohl říci nějaký časový údaj!”

„Dělejte si blázny z koho chcete, ale ne ze mě!”

„Blázny? To mě ani nenapadá! Jsem zde cizí a chci na Himmelstein. Protože nevím, jak je to ještě daleko, zeptal jsem se vás. Je na tom snad něco bláznivého?”

„Vy a cizinec?” usmál se. „Zeptejte se těch lidí; přece vás dobře znají!”

Mladík se překvapeně podíval na ostatní.

„Vy mě skutečně znáte?”

Lidé nepovažovali za hodné mu odpovědět. Ale jeden se přece jenom zvedl a přistoupil k sedícímu. Měl dřevěnou nohu a v obličeji mu chyběl nos.

„Hm!” zabručel a díval se pozorně na cizince. „Hostinský, tak tady jsi střelil kozla!”

„Já? Proč?”

„Ten mladý muž není onen, za koho ho máte!”

„Ne?” zeptal se hostinský překvapeně.

Přistoupil blíže a prohlédl si cizince pozorněji.

36 ?

„Správně! Ale taková podoba tu ještě nikdy nebyla!”

„To tedy ne! Široko daleko bys podobnějšího pohledal! Ale zarazila mě výslovnost. Tento mladý muž mluví jako Norlanďan, znám dobře jejich dialekt. Dávej pozor, hostinský! Tento mladík nemá znamení na čele, je trochu silnější a má lepší zuby, než mrskač, kterého máš na mysli!44

„Říkáš pravdu, starouši, už to taky vidím! Ale jak jsem říkal, nikdy bych nevěřil, že si dva muži mohou být tolik podobní!”

„Komu jsem tak podobný?44 ptal se cizinec.

„Synovci zámeckého správce z hradu Himmelstein!44

„Táák? Ten muž se tady nezdá být příliš oblíben!44

„Odkud to víte?44

„Ze způsobu, jakým jste se mnou jednali.‘4

„Promiňte, je to mrskač a každý se mu raději vyhne. Skutečně jsem vás za něj považoval!44

„Teď už mi snad řeknete, jak je to k Himmelsteinu daleko?44

„Ještě půlhodina cesty.44

„Hrad patří princi Hugovi?44

„Ano.”

„Je přítomen?”

„Ne, ale je možné, že brzy přijde. V příštích dnech tu bude velká

pouť s bohoslužbou a tehdy přijíždí, aby —”

„Aby?”

„Aby si zašpásoval!44

„Ta bohoslužba je velkou událostí. I já jsem přijel kvůli ní.”

„Chcete se tedy zúčastnit?44

„Ano.”

„Tak už se starejte o ubytování. Přijede tolik lidí, že později místo neseženete. Už jste si vybral nějaký hostinec?”

„Ne.44

„Tak zůstaňte u mne. Najdete zde všechno, co budete potřebovat.”

„Děkuji. Neobrátil jsem se na hostinec kvůli tomu, že najdu nějakého soukromníka, který mě po celou dobu ubytuje.”

„Vy tu máte příbuzné?”

„Ne.44

„Hm! Jste Norlanďan?”

NÁMOŘNÍ KADET-37

„Ano.”

„Tedy, protestant?”

„Ne.”

„Tak byste si měl dát pozor. V naší zemi katolíci neradi vidí, když se při jejich poutích objevují protestanti. To je vždycky rozruch!”

„Nemám strach!”

„Ohó! Co jste vlastně zač?”

„Ještě nic.”

„To je po čertech málo! Ale něco přece děláte?”

„Námořníka.”

„Aha! Námořník! Na to jste příliš jemný. Co jsou zač vaši rodiče?”

„Otec je generál.”

„Generál? To je něco jiného! Jak se jmenuje?”

„Von Helbig.””

„Ten, co tehdy dobyl hlavní město?”

„Ano.”

„To teprve tedy musíte zůstat! Už vás nepustím pryč!”

„Proč?”

„Protože za naše nové zákony a ústavu vděčíme jedině válce. Noriand donutil našeho krále, aby nám dal lepší zákony, než jsme měli dřív. A na tom měl největší podíl právě generál von Helbig.”

Tu přistoupil blíž muž s dřevěnou nohou.

„Asi si ho nebudeš smět ponechat, hostinský!”

„Proč ne?”

„Ať je to tak nebo tak, vezmu si ho s sebou.”

„Ty?” ^

„Ano, já! Vsadíme se?”

„Aha! Pán je taky Norlanďan?”

„Taky!” odvětil a obrátil se na Kurta:

„Jestli je generál von Helbig skutečně vaším otcem, potom se správně jmenujete Schubert?”

„Ano,” odpověděl mladík překvapeně. „Odkud to víte?”

„Od pana pastora Walthera.”

„Od mého dřívějšího domácího učitele?”

„Ano.”

„Odkud ho znáte?”

38*

„Od mého pána, čertovského mlynáře.”

„Ach, vy jste tedy Brendel?”

„To jsem. Vy mě znáte?”

„Také od pana pastora Walthera. Mám totiž v úmyslu navštívit váš mlýn.”

„Tak pojďte se mnou, budete vítán. Ti dva koně patří nám, tak vám jednoho půjčím. Odkud jste dnes přišel?”

„Z Torneggu. Trávím dovolenou cestováním a nějakou dobu jsem pobyl u svého přítele. Nyní chci navštívit mlynáře z Himmelsteinu a podívat se na tu vaši pouť. Má prý být nejhonosnější v celém Suderlandu.”

„To je! Řekněte, až budete chtít vyrazit a já dopiju a přidám se.”

„Budu moci skutečně použít vašeho koně?”

„Ano, mlynář ty dva koně vyhandloval a já je musel vyzvednout.”

„Kterého mi přenecháte?”

„Kterého si vyberete.”

„Na kterém jste jel?”

„Šel jsem pěšky.”

„Proč? Dva volní koně a vy běžíte? To by přece nikoho nenapadlo!”

„Mě ano; nikdy na koni nejezdím.”

„Kvůli té noze?”

„Ne, kvůli mému slibu.”

„Složil jste slib, že nikdy nepojedete na koni?”

„Ano.”

„Proč?”

„A proč to a proč ono! Je to taková prokletá historka!”

„Smí ji člověk slyšet?”

„Proč ne? Mám vám ji vyprávět?”

„Prosím vás o to.”

„Dobrá,” souhlasil Brendel, který byl celý šťastný, že může posloužit svou historkou dalšímu muži. „Bylo to totiž tehdy, když jsem byl ještě chasníkem v Nedělním mlýně a pracoval tam. Jednoho krásného dne tam přišel koňský handlíř a nabídl nám koně.”

„Jakého?”

„Jablečňáka, který už však neměl žádná jablka. Ať to bylo, jak to bylo, stářím už je dávno ztratil. To zvíře nebylo příliš velké, ale silně

NÁMOŘNÍ KADET*39

stavěné a dobře udržované, neboť se o něj výtečně starali. Nejdříve sloužilo u husarů a pak ho koupil nějaký chlap, co koně půjčoval. Protože to bylo tak chytré a pobožné zvíře, nosilo na vojně trubače a občas se dostalo i do divadla. Ať je to tak nebo tak, existují ještě divadelní kousky, kdy herec musí občas přijet na pódium na skutečném živém koni.”

„Takové divadelní kousky znám.”

„Tak vidíte, mladý pane! Potom se zřídí takové zadní schody, po nichž může kůň dovnitř a vyleze přímo na jeviště. Potom jablečňák zestárnul a půjčovatel ho prodal koňskému handlíři, od něhož jsme ho koupili my.”

„Byl ještě k použití?”

„Ano. Byl sice trochu líný na hubu, ale ať je to jak je to, koně jsou jako lidi. Čím jsou starší, tím horší je to s tím jemným citem v hubě. A když šimla popadl jednou rapi, musel ho člověk nechat běžet, protože prostě nebyl k uřízení.”

„Tedy jste na něm nejezdil?”

„Ó, velice často!”

„Myslel jsem, že na koni nejezdíte.”

„Tehdy jsem ještě o žádném slibu nevěděl.”

„Ach tak. Pokračujte!”

„Jednoho krásného odpoledne jsem musel jet do města. Tak jsem sedl na jablečňáka, vyrazil jsem a celkem bez potíží jsem tam dojel. Ale měl jsem toho dne mimořádně moc k obstarání a mohl jsem uvažovat o tom, že se vrátím až velmi pozdě.”

„A pak to pěkně skončilo!” smál se hostinský, který slyšel historku už tisíckrát.

„Drž hubu! Nebo to chceš dovyprávět místo mě?”

„Ani mě nenapadne! Klidně vyprávěj dál!”

„Musel jsem jet přes Divadelní náměstí, které můj šiml dobře znal. Nešťastnou náhodou hráli zrovna ten kus, který jsem ještě neznal a nikdy neslyšel; ale potom jsem se s ním dobře seznámil. Ať je to tak nebo tak, dostalo mě to do maléru a má to vinu na slibu, který jsem složil a budu dodržovat do konce života.”

„Co to bylo za kus?”

„A, je tam nějaká němá.”

„Ach, ,Němá z Portiď!”

40 •

„Ano, tak nějak ten název zní. Hra je o nějakém chlapovi, nějakém rybáři jménem Masanielo. On dělal velkou rebelii a vyjel na jeviště na živém koni. Dříve k tomu účelu používali mého šimla. On znal dobře nejen ten kus, ale i celou hudbu k němu. A ještě lépe znal cestu z Divadelního náměstí do divadla a po schodech až nahoru za kulisy.”

„Ach, už tuším,”

„Jo, a teď přijde ten malér. Jedu tak přes to Divadelní náměstí a uvnitř zrovna spustily ty bubny, tympány, trumpety a klarinety a zazněla hudba, kterou musel ten můj šiml znát. Ať je to jak je to, našpicoval uši, začal funět, postavil se na zadní a velice důležitě zakýval hlavou. Opět tam zavířilo, zabouchalo, zadunělo a národ neapolský zpíval slova, jenž jsem se později naučil zpaměti, neboť zavinila celou tu mou smůlu:

Ctěn a chválen

budiž hrdina slávou ověnčen,

mír nám dal vítěz

svou hrdinnou slávou ověšen.

Vypadalo to, jako by i šiml uměl ta slova zpaměti. Často tam stál nahoře jako ,hrdina a vítěz’ a nyní to začalo a on nebyl k udržení. Mohl jsem křičet, nadávat, klít, volat, tahat, bušit pěstmi, kopat nohama. Ať jsem dělal co jsem dělal, nic nepomáhalo. Ať je to jak je to, když chce být takováto kreatura hanebná, tak je hanebná.”

„To jsi neměl strach?” zeptal se hostinský.

„Měl jsem z toho hrůzu, to ti říkám!”

„Já bych býval seskočil.”

„To se ti snadno říká.”

„Nebo bych se nechal shodit.”

„Aby mi zlámal vaz, že jo? Nebyl jsem tak hloupý. Šiml letěl k divadlu tříloktovými skoky. Já jsem byl tehdy v učňovských letech, i když jsem se prve nazval chasníkem; a abych se ukázal ve městě jako velký pán a mohl se vytáhnout, sebral jsem starému mlynáři jeho dýmku z mořské pěny a obrovské holinky, které mi čvachtaly kolem nohou až to rámusilo. Měl jsem na sobě bílé mlynářské kalhoty, bílou halenu a bílou špičatou čepici. Tak jsem seděl na bílém

NÁMOŘNÍ KADET*41

koni, který znal velice dobře svou cestu, jak už jsem řekl. Vyšplhal jako opice nahoru po schodech, prošel dozadu nějakou úzkou chodbou, kde svítila jenom jedna lampa. Otloukal mě po obou stranách o zeď. Dále už bylo více světla, spatřil jsem kulisy a ozářené jeviště. Tam byl shromážděn dav národa, byl přiveden Masanielo na svém šimlovi, což už nebyl jablečňák, nýbrž muška a vítězný průvod mohl spustit.”

„Teď se držte!” vpadl do toho hostinský.

„Nemohl jsem to zvíře zastavit, protože mělo línou hubu. V levici jsem musel držet fajfku z mořské pěny a pravou rukou jsem se přitiskl na koně, abych nespadl. Najednou uvnitř spustil Chór pomsty stejnou melodii jako předtím, ale s jinými slovy, která jsem si také zapamatoval. Zněla:

Ještě dnes hrdý bude litovat přísahám, i když je slávou ověnčen, nepřátelská ocel zničí vítěze i když svatozáří je ověšen

V tom okamžiku udělal můj šiml obrovský skok, jenž se nazývá lan^ade a v příštím momentě se mnou vběhl mezi národ neapolský. Moje dýmka vlétla rebelovi Masanielovi do tváře, jedna holinka vlétla mezi muzikanty a druhá dokonce do obecenstva. Jak to bylo, tak to bylo; stejně mi byly příliš velké. Najednou začalo dupání, praskání, muška kousla po jablečňákovi, jablečňák vyhodil po mušce; bylo tam boží dopuštění a vražedný skandál. Celý národ neapolský, včetně Chóru pomsty se na mě vrhnul, shodil mě z koně, opona spadla dolů před nosem velectěného publika a mě zvalchovalo šedesát pěstí, až mi popraskala kůže. Když jsem zase přišel k sobě, ležel jsem zmlácen a otrhán venku před divadlem. Moje obrovské holinky se přede mnou kroutily, jako by měly koliku a bolesti těla, dýmka se mi zamotala do špičaté čepice, vpravo ode mě stál šiml a tvářil se, jako by spolkl celý Chór pomsty, a vlevo stál četník, který čekal jen na to, až se nadechnu, aby me mohl zavřít”

„To si vás skutečně odvedl s sebou?” zeptal se Kurt s úsměvem.

„Přirozeně, dokonce i s mým šimlem. Musel jsem jít na policejní stanici a tam jsem dostal velkou důtku. Šiml si z ní pochopitelně

42*Karel May, OSTROV ŠPERK0

vůbec nic nedělal, ale o to víc mrzela mě. Pak jsme se odtamtud ztratili.”

„Domů?<<

„Ano. Před městem jsme zastavili, já jsem roztáhl všech deset prstů a složil jsem zlostnou přísahu, že už nikdy v životě nevsednu na podobnou bestii, protože ať je to, jak je to, protentokrát jsem měl víc než dost!”

„Tu přísahu jste vždycky dodržel?”

„Vždycky.”

„A co kdybyste byl zdráv a nastoupil k vojsku?”

„Já jsem byl zdráv a nastoupil jsem k vojsku. Nohu i nos jsem ztratil až později.”

„Ach tak. Kdyby vás vsak zařadili mezi kavaleristy, byl byste nucen svou přísahu porušit.”

„To by mě ani nenapadlo!”

„Ale přece!”

„Vždyť já jsem byl zařazen ke kavalerii a dokonce k husarům!”

„A nejezdil jste?”

„Ne. Vyprávěl jsem rytmistrovi svou historku, ale slib nechtěli uznat. Byla to zlá doba, na kterou nikdy nezapomenu. Na koně mě nemohl nikdo dostat, a když mě tam náhodou násilím vysadili z levé strany, zase jsem hned z pravé strany sklouznul dolů. Koni se přitom nevedlo špatně, ale mně o to hůř. Ať je to, jak je to, moje záda byla vždy modrá a ve vězeňské cele jsem měl stálé ubytování, včetně vody se suchým komisárkem.”

„To přece nemohlo jít donekonečna?”

„Taky to donekonečna nešlo. Když viděli, že s mým slibem nemůžou žertovat, přeřadili mě k infanterii.”

„Jak to šlo tam?”

„V míru velice dobře, neboť jsem nebyl nechápavý a svoje jsem si plnil dobře.”

„A ve válce?” .

„Své povinnosti jsem si dobře plnil i tam. V Bibli stojí: ,Nezabiješ a kdo proleje lidskou krev, jeho krev nechť je prolita lidmi!4 Já jsem Bibli poslechl a tak jsem si povinnost vykonal. Proč bych mel zastřelit Člověka, jehož neznám, nebo vrazit do těla bajonet někomu, kdo mi ještě nic neudělal? Proto, když začaly burácet kanóny a já jsem

NÁMOŘNÍ KADET*43

musel střílet, mlátit a bodat, vždycky jsem se tvářil, jako by mě zranila kulka, a padl jsem do nějakého zákopu. Myslel jsem, že tam budu v bezpečí, ale nazdar hodiny! Přiřítila se kavalerie, byli to kyrysníci, a kůň jednoho strážmistra mi šlápl na koleno, ať to vezme čert, ale ne koleno, nýbrž koně! Ale čert mi vzal koleno! Naši byli zatlačeni zpět a když jsem chtěl zdrhnout, přepadlo mě pár nepřátelských pacholků, aby mě zajali. Měl jsem jít s nimi, ale já jsem nechtěl. Bránil jsem svou kůži a tak se jeden rozpřáhl šavlí, a protože jsem se v tom momentě zrovna otáčel, rána nešla na rameno, ale zasvištěla mi přes obličej a vzala mi můj nos. Ten už jsem nikdy nenasel, i když jsem se obou lumpů zbavil. Potom mi začal v koleni zánět a museli mi nohu uříznout. Kdybych byl rakem, tak by mi noha i nos zase narostly, ale bohužel jím nejsem. Holt to mají ta některá zvířata mnohem lepší, než my lidi.”

Kurt zaplatil.

„Pojedeme?”

„Ano.”

Opustili hostinec a společně vyšli. Brendel se zeptal:

„Vy nenasednete?’”

„Ne, neboť také nejedete. Takhle se můžeme lépe bavit. Unavený vůbec nejsem. Nevíte, jestli pan páter Walther občas nepíše vašemu pánovi?”

„Každý týden od něho přijde psaní.”

„Byl dříve vychovatelem v Helbigsdorfu a teď je tam také pastorem.”

„Vím to. Anně už mohla být dávno paní pastorkou.”

„O tom jsem slyšel.”

„On o tom sám mluvil?”

„Ne, chlapci se o takových věcech nepovídá. Když jsem trochu vyspěl, byl jsem v Helbigsdorfu všehovšudy jednou. Prý je stále smutný a zachmuřený a drží se stranou. Dříve tomu bylo právě naopak. Čím je to zapříčiněno? Anně mu byla nevěrná!”

„Kdoví?”

„Myslel jsem, že byste to musel vědět?”

„A odkud? Člověk se o tom neměl od koho dozvědět, protože ať je to, jak je to, ona o tom taky nepromluvila.”

„Když neřekla nic vám, třeba se zmínila vašim rodičům?”

44*

„Taky ne.”

„Přece musí mluvit?”

„Hm, můžu s vámi mluvit já, mladý pane?”

„Ano.”

„A mohl by s vámi teď mluvit sultán nebo císař z Maroka?”

„Jistěže ne.”

„Proč ne a zač ne?”

„Protože tu ani jeden z nich není.”

„Správně! A ze stejného důvodu nemluví ani Anně.”

„Ona není ve mlýně?”

„Ne.”

„A kde je?”

„To nikdo neví.”

„Ne? Rodiče přece musí vědět, kde se jejich dcera nachází?”

„Ne, nevědí to. Anně beze stopy zmizela!”

„Nemožné? Měla nějakou nehodu nebo opustila tajně mlýn?”

„Nehodu v žádném případě nemohla mít, protože ať je to, jak je to, kdyby se jí něco lidského stalo, jistě by se našla nějaká ta stopa.”

„Takže odešla tajně?”

„Možná ano, možná ne.”

„Nic jiného si člověk myslet nemůže.”

„To se vám jen zdá. Proč by měla Anně tajně odcházet z mlýna?”

„Snad se dostala do rozporů s rodiči.”

„Do rozporů? Takové rozpory v Pekelném mlýně nenajde žádný člověk! Naopak, Anně jednala s rodiči tak jemně, že by to žádné jiné dítě nedokázalo.”

„Neměla snad tajnou lásku, kterou by její rodiče neschválili?”

„Ó, ne, její láska byla otevřená a byla schvalována mlynářem i jeho paní. Pan pastor Walther je muž, kterému by dal za ženu svou dceru každý. S tím jistě budete souhlasit, vždyť ho dobře znáte.”

„Tedy nechápu”

„My taky ne. Zmizení Anně vyvolalo nemalý rozruch a bylo po ní všemožně pátráno. Bohužel marně. Mlynář se snažil, pan pastor taky; vzali na pomoc policii, ale nenalezli jedinou stopu.”

„To je zvláštní. V okolí není žádná řeka, jenž by dokázala odplavit její mrtvolu, pokud by tam spadla. Mlýn je poháněn potokem, pokud se nepletu?”

NÁMOŘNÍ KADET-45

„Ano. Jeho tok by nedokázal odnést žádné utopené tělo. Kanibaly v okolí taky nemáme.”

„Co na to říká mlynář?”

„Už nic, ale od té doby jsem neviděl v jeho tváři úsměv.”

„A mlynářka?”

„Pláče a naříká. Co jiného by ženská v takové situaci mohla dělat? Ale zde už máme Himmelstein, vidíte? Vypíná se před námi jako nějaký obr.”

Zahnuli za oblouk cesty, který dosud skrýval město i hrad a nyní se obojí objevilo před jejich zraky.

„Překrásné!” zvolal Kurt a bezděčně zastavil. „Hrad je vidět zdaleka, pozoroval jsem ho už několik hodin, ale tak malebnou krásu lze obdivovat teprve zblízka. Na místě bych ho namaloval.”

„Na to budete mít dost času později, mladý pane. Nyní jste chtěl jít do mlýna.”

„Kde leží?”

„Tam nahoře za městem.”

„My půjdeme městem?”

„Ne. Obejdeme je tamtou roklí.”

Brzy se dostali do rokle. Kurt obdivoval její divokou romantiku nadšenými slovy:

„Nyní chápu, proč se tohle místo nazývá peklem. Je to zde skutečně děsivé. Vůbec bych se nedivil, kdybych zde zahlédl rejdit různé ďábly a démony. Ta tmavá směsice skal a trosek je úchvatná.”

„Přijďte sem za soumraku, mladý pane! Teprve potom je zde hrůzostrašně a tmavě, zatímco nahoře svítí zlatě okna a hrad se halí do koruny z paprsků zapadajícího slunce. Pak se opravdu člověk cítí, jako by hleděl z temnot pekla nahoru do nebeské krásy. Při západu slunce je ten správný čas pozorovat hrad Himmelstein a malovat ho. Jen kdyby tam nahoře bylo taky nebe!”

„A co je tam?”

„Hm! Není vhodné a nemělo by se o tom příliš mluvit, protože jak je to, tak je to, člověk není katolík a musí si ve všech věcech dávat pozor na jazyk. Při pouti sám uvidíte, jak to tady chodí, můj milý mladý pane.”

„Kde leží poutní místo?”

„Je to ta malá kaple, támhle nad mužským klášterem.”

46*

„Ten druhý je ženský?”

„Ano. Ti otcové tam naproti a matky zde naproti mají být velice pobožní!”

„Vždyť je to také náplň jejich životů!”

„A navzájem se podpírají při těžké cestě k nebesům!”

„Ach! Oni se snad navštěvují?”

„Velice často a velice mnoho se o tom povídá. Je to skutečně zvláštní, že jsou to tajemství, o nichž se všeobecně ví, ale nikdy nebyla odhalena.”

„Je to pouze tušení?”

„Snad i něco víc.”

„Kdo bydlí nyní na hradě?”

„Starý zámecký správce Geissler.”

„Slyšel jsem o něm.”

„Ano? Asi nic dobrého, že můj milý mladý pane?”

„To jste uhodl. Díky jemu totiž uprchlo několik důležitých vězňů v Hochbergu. Naštěstí byli v Helbigsdorfu znova zatčeni. Mluvilo se o tom, že právě tento Geissler útěku napomáhal, aniž by o tom však někdo zjistil něco bližšího.”

„Znám tu historku dobře, neboť páter Walther vše vyprávěl, když krátce potom navštívil mlýn. Tehdy byl ještě vaším učitelem a tvrdil, že vy sám jste ty chlapy zajal, třebaže jste byl ještě chlapec.”

„Nebylo to pro mne nic nesnadného,” usmíval se Kurt.

„Můžete tedy předpokládat, že máte ve mlýně tu nejlepší pověst. Mimo to je ještě zvláštní, že v době, kdy došlo k tomu útěku z vězení, byl náš hradní správce na několik dnů vzdálen. Všichni jsme si toho všimli velice dobře.”

„Co je to za muže?”

„Je to takový přísný a pochmurný chlap, u něhož se dá vše předpokládat; Když přijede několikrát za rok princ na Himmelstein, je tam takový rozruch, jako kdyby mezi hradem a kláštery poletovala strašidla a duchové. To se člověk nesmí nahoře ani ukázat.”

„Říkal jste, že se dostaví na pouť?”

„Zcela určitě. To bývá hrad plný cizích lidí a město s okolím jakbysmet. Každý přináší dobrotivé Matce Boží, tam nahoře, nějaký dar a za to se mu dostane odpuštění hříchů nebo dokonce zamazání nějakého toho zločinu, protože ať je to, jak je to, ti pobožní otcové

NÁMOŘNÍ KADET*47

Skutečné jsem Franzovi tak podobný?”

tam nahoře mají taky svou čest a nechtějí mít nic zadarmo. Přitom se koná jarmark a tam to probíhá jako při stavbě babylonské věže. Nejdřív se modlí a když je tomu konec, jde to docela zvesela. A na tom veselí se největší měrou podílí princ.”

„Přes jeho vysoký stav?”

„Vysoký stav? Ten ponechá na hradě. On se totiž převlékne a potom dělá tolik skopicin, že by vás to ani nenapadlo. Při tom mu výtečně pomáhá jeho sluha Franz, s nímž si vás spletli prve v hospo-dě.”

„Ten také přijíždí?”’

„Vždy!”

„Přijde i do mlýna?”

„Ne. Odtud jsme ho vyhnali.”

„Hm! Přicházím na zajímavou myšlenku!”

48-

„Jakou?”

„Skutečně jsem Franzovi tak podobný?”

„V nejvyšší míře, jako byste byl jeho dvojčetem. Prostě jako vejce vejci.”

„Mohli by si mě s ním splést?”

„Mimořádně snadno. Hlavně kdybyste mluvil zdejším dialektem.”

„Dobrá, udělejte mi něco k vůli. Neříkejte nikomu, že do mlýna přišel někdo, kdo je sluhovi tak podobný!”

„O to se postarám, můj milý mladý pane!”

„Hospodský a přítomní hosté o tom nebudou mluvit?”

„Možná ano. Uškodilo by vám to v plánech?”

„Možná ano, ale zakázat jim to nemůžeme, neboť by to bylo příliš nápadné, že?”

„Záleží na tom hodně?”

„Ó, ne! Pouze mám v úmyslu mít prince chvíli za blázna, kdyby mě náhodou viděl a považoval mě za sluhu.”

„Potom si tedy dávejte obrovský pozor, aby se vám nepřihodilo neštěstí, protože ať je to, jak je to, princ není žádný dobrák.”

„Už ho znám!”

„Tady už je mlýn, mladý pane a chcete-li, můžete si vyzkoušet, jestli jste tomu Geisslerovi podobný nebo ne. Zaručeně si vás s ním spletou.”

„Uvidíme.”

„Já musím do stáje, ale vy běžte hned do místnosti, milý mladý pane.”

Kurt poslechl. Prošel chodbou, zaklepal a vstoupil.

„Dobrý den!”

Při tomto obyčejném pozdravu se mlynář otočil, protože seděl dále u stolu.

„Doá, kdopak to je! Ctihodný pan Franz! Okamžitě s ním

ven!”

„Pane Uhligu, přišel jsem, abych vás”

„Ven!!”

„Přišel jsem proto”

„Ven!!!”

„Při”

NÁMOŘNÍ KADET*49

„VééénH!”

„Já”

„Jájá vylítnu ven, že?! To jste chtěl říct! A hned se tak

stane!”

Zvedl se, přistoupil ke Kurtovi a uchopil ho rukama za paže.

„Vpřed, chlapečku! Zde v Pekelném mlýně můžeš potkat akorát tak ďábla a satana!”

„Ale já hledám”

„Tak dost! Ven!”

Popadl Kurta kolem těla a už ho chtěl vystrčit ze dveří, ale udělal překvapivé gesto, když se mu nepodařilo mladíka, který neudělal jediný pohyb obrany a odporu, dostat byť o jedinou píď z místa, na kterém stál.

„Nedělejte si námahu, pane Uhligu,” pravil srdečně Kurt. „Pokud nepůjdu dobrovolně, nedostanete mě ven ani párem koní!”

„Člověče, kde vzal takovou sílu?! To mu ale nepomůže, stejně musí vypadnout ven!”

„Počkejte s tím, dokud vám nevyřídím mé pozdravy.”

„Pozdravy? Chtěl bych vědět, od koho mi on může přinést nějaké pozdravy, co?”

„Od pana pastora Walthera z Helbigsdorfu.”

„Od něj? Nekecá náhodou? Asi budou lítat facky na jeho hlavu! Pan pastor by si dal pozor, aby ke mně poslal takového Belzebuba!”

„Pozdravuje vás i generál von Helbig.”

„Pan generál?”

„A tři slečny, Freya, Vaňka a Zilla von Helbigovy.”

„Chlape!”

„A hospodyně z Helbigsdorfu, paní Hartigová.”

„Člověče!”

„A osobní sluha Kunz, jemuž o vás vyprávěl pastor.”

„Podvod, není to nic než podvod! Nemá mě snad pozdravovat taky od mladého pána?”

„Od kterého mladého pána?”

„Vidí?! Vždyť ho ani nezná! Pana námořního kadeta Kurta Schuberta!”

„Toho znám velice dobře, ale právě od něho vás pozdravovat nemůžu.”

50 •

„Ne? Proč?”

„Protože ten Kurt jsem já!”

„On? Bláznívej chlape! Ven? Už mu to říkám naposledy!”

„A zde je dopis od pana pastora Walthera, který mi dal s sebou/’

Vytáhl z kapsy dopis a předal ho mlynáři. Ten se podíval na adresu.

„Skutečně, je to rukopis pana pastora!”

„Tak si ten dopis přečtěte, pane Uhligu. Obsah vám vše vysvětlí.”

Mlynář rozlepil obálku a nyní přistoupila i mlynářka. V rohu seděl Klaus, chasník. Jeho značně dlouhý nos nasával velice podezřele vzduch;, špička se otáčela jednou vpravo, podruhé vlevo, jako kdyby si chtěla udělat jasno v nějaké nanejvýš podezřelé věci. Potom znenadání poskočila shora dolů a při tomto jejím pohybu se chasník zvedl.

„Mistře!” zvolal, přerušuje jeho čtení.

„Co?”

„Ten mladý muž zde, není Franz Geissler.”

„Ach!”

„Ale po čertech se mu podobá. To je jasné, mistře!”

„Takže ty chceš taky”

Chasník ho přerušil tím, že ho vzal za paži a přivedl ke Kurtovi.

„Přece si ho prohlédněte! Má černé oči a blonďaté vlasy, ale Franz má hnědé oči i vlasy. Také nevypadá tak silně a vznešeně, jako tento. To se přece rozumí samosebou, mistře!”

Kurt se vesele usmíval, mistr i mistrová začali být nejistí a rozpačití. Mistr rychle dočetl dopis a potom překvapeně řekl:

„Skutečně to není Franz, ale pan Kurt z Helbigsdorfu.”

„No,” zabručel Klaus, zatímco se jeho nos zvedl vesele nahoru.

„Je to možné?” zvolala mlynářka. „Že by byl pan Kurt tolik podobný našemu Franzovi?”

„Ano. Pastor Franze zná a proto píše, že se budeme nad touto podobností velice podivovat. Promiňte mi, pane Kurte, a buďte mi co nejvíce a z celého srdce vítán!”

Mlynářka spráskla ruce a obě mu podala.

„Ano, buďte vítán, pane Kurte! Je to obrovská radost a ještě větší překvapení!”

„Buďte vítán, to se rozumí samosebou,” přidal se i Klaus.

NÁMOŘNÍ KADET-51

Zatímco podával Kurtovi ruku, udělal jeho nos výmluvný pohyb, jenž svědčil o tom, že by se i tento čichový orgán rád zúčastnil podávání rukou.

„Tak tedy buďte vítán!” zaznělo ode dveří. „Protože ať je to, jak je to, tohle je pan námořní kadet, kterého jsem přivedl.”

„Tys ho přivedl?”

„Ano,” odvětil Brendel s vážným hrdým posunkem. „Potkal jsem ho v Lučním výčepu před městem a málem jsem ho taky považoval za toho rošťáka Franze. Ještě, že jsem si povšiml jeho výslovnosti.”

„Jak se zdá,” mínil Kurt, „neměl bych být kvůli mé podobnosti s oním mužem příliš domýšlivý.”

„Je všemi obyvateli okolí nenáviděn a proklínán,” odpověděl mlynář. „A pokud vyjdete ven, uvidíte samé zamračené tváře a uslyšíte mnoho zlých slov, dokud vás budou považovat za Franze.”

„Myslím, že se nenechám vidět příliš často, neboť jaksi nemám v úmyslu, být hned odhalen.”

„Proč?”

„Chci se upřímně přiznat, že bych rád něco provedl nejen tomuto Franzovi, ale i jeho pánovi.”

„Aha! Takže se s ním chcete nechat zaměnit?”

„Ano. Proto se nenechám spatřit dřív, dokud oba nepřijedou.”

„Od toho bych vás měl odradit; s princem se nedá špásovat.”

„Nebojím se ho.”

„To vím. Walther mi vyprávěl o vaší dřívější příhodě v lázních.”

„Na který den připadne pouť?”

„Na příští neděli. Ale už odzítřka se sem začnou sjíždět cizinci a dá se čekat, že zítra přijede i princ.”

Mlynářka začala během rozhovoru přinášet pro hosta vše, co jen mohl dům nabídnout. Po jídle ho žádala, aby si pořádně odpočinul v přichystané místnosti, neboť je jistě po dlouhém namáhavém putování unaven.

„Nejsem unaven,” usmíval se. „Rád bych viděl, jak září hrad při západu slunce. Brendel mě upozornil, že je to skvostná nádhera.”

„To je pravda,” prohlásil mlynář. „Příhodný čas nastane za chvíli. Pojďme ven do podloubí, odkud je nejhezčí pohled.”

52*

Brzy seděli vedle sebe venku pod zelenou střechou. Večer se pomalu skláněl nad údolím a čím níže klesalo slunce, tím jasněji začínal svítit hrad v jiskřících paprscích loučícího se dne.

„Krása! Jedinečná nádhera! To jsou barvy a odstíny, jaké nedokáže napodobit žádný malíř.”

„Sedával jsem zde velice často,” odvětil mlynář, „a kochal se tímto pohledem. Nyní bych ale raději plakal a nadával, když pohlédnu nahoru na hrad.”

„Přišlo z těch míst něco zlého?”

„To tvrdím, třebaže pro to nemám žádné důkazy.”

„Obchodně?”

„Ó ne, v této souvislosti si nemohu nijak stěžovat. Platí přesně vše, co si ode mne koupí. Ale, přece víte, že jsem měl dceru?”

„Snoubenku faráře z Helbigsdorfu?”

„Ano.”

„Zmizela, jak mi to dopoledne vyprávěl Brendel.”

„Beze stopy. Je to nepochopitelné, pokud snad není skutečností mé hrůzné tušení. Všechno vlastně začalo v tomto loubí.”

„Ach!”

„ ,Pomatený princ* zde vypil sklenici mléka, aniž bychom ho znali. Při tom se choval k mé dceři tak neslušně, že jsem byl nucen ho energicky vykázat. On mi potom vyhrožoval a jím vyřčené hrozby snad souvisejí se zmizením dívky.”

„Snad nechcete říci, že ji přemluvil, aby ho tajně následovala?”

„To je šílená myšlenka! On se jí z plného srdce hnusil!”

„Tušíte snad, že mohlo jít o násilný čin?”

„Upřímně řečeno, ano!*’

„To by byla neskutečná podlost! Máte pro to důvody?”

„Důvody? Ano, ale bohužel žádné důkazy. Několik dní po setkání s princem se Anně odebrala sem. Ona v loubí ráda po večerech vysedávala. Vešla sem a byla zezadu chycena. Ještě než stačila zavolat o pomoc, přelepili jí ústa náplastí, což jí znemožnilo volat o pomoc. Náplast kryla i oči, takže nemohla vidět ani ty dva muže, kteří ji násilně unášeli.”

„U všech čertů! To je přece únos člověka!”

„Naštěstí jsem šel později ještě do města. Když jsem se roklí vracel, slyšel jsem těžké kroky, které mi přicházely vstříc. Ustoupil

NÁMOŘNÍ KADET-53

jsem stranou, abych se vyhnul a poznal jsem dva muže, nesoucí nějaký předmět. Nejdříve jsem si myslel, že by mohlo jít o zloděje mouky, ale když přišli blíže, zjistil jsem, že nenesou na ramenou pytel, ale ženskou postavu. Měli začerněné tváře a šaty nebyly takové, abych je mohl později rozlišit. Vystoupil jsem se sukovicí a volal na ně, aby zastavili.

,Mlynář!’ zvolal jeden, upustil náklad a prchal pryč. Asi věděl, že jsem dost silný, abych si to mohl rozdat s oběma. I když —” dodal s úsměvem, „vás jsem ještě nedorostl, jak to tak vypadá!”

„Moře posiluje, můj milý. Není se čemu divit. Ale prosím, pokračujte! Vaše vyprávění mě velmi zajímá.”

„Nyní si ani druhý netroufl, aby se s mou maličkostí utkal. Odhodil břemeno a co nejrychleji následoval toho prvního. Ke svému největšímu překvapení jsem zjistil, že je to má dcera, které svázali ruce i nohy a zalepili ústa i oči.”

„Pronásledoval jste ty uprchlíky?”

„Ne. Nutnější bylo zbavit Anně náplastí a pout. Když se to konečně podařilo, jistě bych ty lumpy už nedohonil.”

„Hlas se vám nezdál povědomý?”

„Už jsem jej dříve slyšel, ale abych poznal podle jediného slova majitele, to nebylo možné.”

„Podal jste nějaké udání?”

„To je přece samozřejmé. Vypukl kolem toho obrovský rozruch, ale udání zůstalo bez výsledku. Od té doby se má dcera večer z mlýna nevzdalovala, ale ani během dne se neodvažovala příliš daleko. Za krátký čas později chtěla přinést z pole koš jetele. Bylo kolem poledne a pole leží nedaleko mlýna. Nebylo příliš důvodů k nějakým obavám, protože děvče bylo značně silné a dokázalo by se vypořádat i s nepříliš statným mužem. Tu ji uchopil někdo zezadu za nůši, a než se stačila vyprostit z popruhů, ležela na zemi. Dva zakuklena se na ni vrhli. Jeden ji držel a druhý se snažil sundat nůši. Přitom vypadl srp a to tak šikovně, že se Anně podařilo, aby ho zvedla. Má rozhodná dcera sebrala všechny síly a začala jím sekat kolem sebe tak rozhodně, že oba poranila a oni ji museli pustit.”

„O pomoc nevolala?”

„Ale ano. Slyšeli jsme to a já jsem doběhl ještě včas, abych spatřil mizet oba útočníky za skalami.”

A-PDF MERGER DEMO

54*

„Nepoznali jste je?”

„Bohužel ne.”

„To jsou téměř neuvěřitelné věci, když si člověk uvědomí, že doby loupeživých rytířů a Rinaldínů jsou už dávno pryč. Udal jste to i tentokrát?”

„Zajisté, Vyhlásili pátrání, ale to bylo jediné, co jsem tím dokázal,”

„A potom?”

„Uplynulo mnoho měsíců a my jsme na tyto událostí pomalu zapomněli. Walther se stal pastorem a psal, že by se rád oženil. Anně s matkou pracovaly pilně na výbavě a dlouho do večera obě seděly a šily v horní komoře. Neměli jsme co mlít a tak jsem šel s chasníkem a ostatními pomocníky spát. Tu zaznělo dole od mlýna volání nějakého tlumeného hlasu. Obě ženy se zaposlouchaly.

,Anne!” zaznělo jasně k nim nahoru.

Děvče otevřelo okno.

,Kdojedole?’

,Já.ť

,Kdo?<

, Walther,4

,Ty? Je to možné?*

7Chtěl jsem vás překvapit. Prosím, otevři, Anně!’

S radostí v srdci běžela beze světla dolů. Když otevřela domovní

dveře, zaslechla matka lehký výkřik. Pochopitelně ho připisovala

radosti ze setkání. Vzala lampu, aby těm dvěma osvětlila schody.

Čekala dlouho, ale nikdo nepřicházel. Volala, ale nikdo neodpoví

dal, Sešla konečně dolů, opět volala, ale nikoho nebylo vidět. Křiče

la Annino jméno hlasitě do temnoty noci, marně. Dostala strach,

Všechny nás probudila a vyprávěla, co se stalo. Ozbrojili jsme se,

vzali lucemy; pustili psy a hledali jsme po všech koutech. Prošli jsme

celou roklía už jsme nikdy Anně nespatřili.”

„Bože, je něco takového možné?”

„Nejen možné, ale skutečné. Celé okolí jsme zalarmovali a policie si dala velkou práci, aby našla v okolí mlýna nějaké stopy. Použili všemožné způsoby k nalezení zmizelé, neuspěli, zůstala nezvěstná.”

„A vaše tušení, —?”

NÁMOŘNÍ KADET•SS

„Nevedla k ničemu, neboť jsem nemohl vyslovit ani jméno!”

„Proč ne?”

„Co by mi asi pánové odpověděli, kdybych jim tvrdil, že dceru uloupil ,Pomatený princ’?”

„,Pomatený princ’? Ach! On je skutečně asi jediný, kdo by byl podobné lumpárny schopen. Proti takovým pánům je však možné vystoupit jedině tehdy, když existují skutečně pádné důkazy a nezvratitelné důvody pro podezření. Byl přítomen na Himmelsteinu v době, kdy zmizela vaše dcera?”

„Ne, ale taky to nebylo třeba. Byla mu dodána později.”

„A během těch prvních pokusů zde byl?”

„Ano.”

„Učinil jste nějaká pátrání ve směru vašeho podezření?”

„Všechna možná. Také páter se ze všech sil snažil, ale zdá se, že už v tichosti změnil svůj názor.”

„Co by si měl myslet?”

„Že Anně odešla se svým tajemným zbožňovatelem zcela dobrovolně. Pro pravdivost mého udání nejsou žádné skutečné důkazy, pouze mé čestné slovo.”

„Tomu by se přirozeně mělo důvěřovat. Kdybych byl kriminalis-ta, věnoval bych vyřešení tohoto tajemství všechen svůj čas.”

„Bylo by to stejně marné jako všechno, co bylo dosud učiněno. Raději to necháme být, není dobré v tak hlubokých ranách příliš dloubat.”

Zvedl se a opustil loubí, aby se prošel po zahradních pěšinkách. Kurt zůstal ještě dlouho sedět. Při všech těch záhadách musel myslet na sestru svého přítele hraběte Karla von Mylunga, která zmizela stejně záhadně, a podle všech známek také v souvislosti s princem Hugem. Tyto myšlenky mu vrtaly celý večer hlavou a doprovázely ho až do komůrky, kterou konečně vyhledal, když už všichni kromě obou chasníků spali.

Byl kouzelně krásný letní večer. K obzoru se skláněl velký kulatý měsíc, který už za dne započal svůj oběh a vrhal magické světlo na starobylou loupežnou tvrz. Armáda hvězd zářila na temně modrém nebeském nekonečnu a ze zahrady se táhla sladká omamná vůně rezedy až k oknu, o které se Kurt opíral, když se kochal zázrakem noci.

56*

Dole šuměl potok a mlýnská kola klapala stejně nepokojně, jako myšlenky v mladíkově hlavě. Stále se nemohl zbavit úvah o zmizení obou dívek. Byl čilý, jako by se právě probudil z posilujícího spánku, nádherný večer ho táhl ven a tak se rozhodl opustit mlýn a udělat si procházku k himmelsteinskému kopci.

Sešel dolů po schodech a nejdříve zašel do mlýnice, kde právě Klaus a Brendel nasypali novou dávku obilí do podavače.

„Ještě nespíte, mladý pane?” zeptal se Klaus, zatímco jeho nos udělal pohyb nejvyššího překvapení nad tím, že člověk může být tak dlouho vzhůru, aniž by ho k tomu nutila neodkladná práce.

„Ještě ne. Tato noc je příliš krásná, aby člověk mohl jen tak usnout.”

„Hm, ale přesto si myslím, že noc je nejkrásnější ke spánku. K tomu ji máme, to se rozumí samosebou.”

„Takovou poetickou noc musí člověk vychutnat, milý Klausi.” „Ano —- ale v poetické posteli, milý mladý pane! Nemám snad pravdu, Brendele?”

„Přirozeně! Já bych byl rád, kdybych mohl spát, protože ať je to, jak je to, v celém světě není nic lepšího, než trocha klidu, který člověk opravdu potřebuje, když mu někdo uřízl nohu!”

„Naštěstí mám ještě obě a tuto noc v^\izi\, ab^ch se \ešté ttocYwi prošel.”

„Prošel? Teď v noci?” ptal se Klaus, zatímco se jeho nos rozhořčeně zvednul. „Ano.”

„A kampak, smím-li se zeptat?” „Na kopec.”

„Hm! Celý den běžel a v době spánku poleze na kopec! Nikdy jsem netrpěl podobnými vášněmi, to se rozumí samosebou.”

„Vystupte tam až zítra, pane Schubert! Poslechněte mé rady, protože ať je to, jak je to, ve dne běží člověk bezpečněji.” „Je dost. světla, abych viděl na cestu.” „Měsíc ale brzy zajde.”

„Na cestu domů mi posvítí hvězdy. Zavřete za mnou bránu. Vy budete pracovat celou noc?” „Ano, vystřídáme se.” „Až se budu vracet, zaklepu.”

/

NÁMOŘNÍ KADET-57

Odešel. Rokle byla tmavá, ale na obloze svítily jasně hvězdy, takže bez potíží došel na silnici, která vedla nahoru na kopec. Dal se po ní a pomalu kráčel nahoru. Tu i tam zavrzal v trávě cvrček a snící pták ze sebe vyrazil krátké zapísknutí. Jinak bylo vše tiché a klidné a třebaže ještě nenastala půlnoc, nikoho na této opuštěné cestě nepotkal.

Dostal se až k ženskému klášteru a kráčel kolem jeho temných zdí, aniž by mohl zjistit nejmenší známku života. Pobožné sestry se asi dávno odebraly na lůžka, nebo klečely ve svých celách, aby v klidu rozmlouvaly s tím, jehož nevěstami se staly.

Později míjel zdi mužského kláštera, které byly stejně tiché a chmurné, jako zdi kláštera ženského. Kráčel svou cestou bez cíle a došel ke kapličce a dále k hradu, před jehož vraty tato široká cesta končila. Z ní se však větvila další úzká pěšina, které vedla podél vnějších zdí, chráněných širokým příkopem. Cestička vedla ke skále, jejíž nejvyšší bod byl vlastně vrchol kopce a byl ve stejné výši s cimbuřím hradu.

Byl už někdy tento hladký a strmý skalní kužel pokořen? Vylezl už někdo nahoru? Snad, ale nebylo to příliš pravděpodobné, neboť k tomu, aby se to dokázalo, bylo třeba chladné odvahy a pevných nohou. A přece dostal Kurt zvláštní chuť to vyzkoušet, ačkoliv byla noc. Jistě by bylo vítanou odměnou spatřit z vysokého osamělého vrchu rozsáhlou rovinu dole, zalitou měsíční září. A Kurt byl nejlepší ve šplhu na školní lodi. Výstup na kopec při nočním osvětlení přece nemohl být nebezpečnější, než šplhání na oka a ráhna lodi, která je zmítána sem a tam vysokými vlnami v bouřlivé temné noci.

Obešel skálu na osvětlenou stranu a začal s výstupem. Ten byl podstatně těžší, než se původně domníval. Dostal se asi do tří čtvrtin výšky a potom se musel svého úmyslu vzdát. Obrátil se.

Přesně vedle něj končila hradba, přes kterou mohl nahlédnout do hradních prostor. Viděl zadní dvůr a malou zahrádku, která byla osvětlena měsícem tak jasně, že rozeznal nějakou ženskou postavu, sedící na lavici. Lavice byla obrostlá popínavým břečťanem, který vytvářel jakési loubí. Postava byla celá v bílém a zdálo se, že vyhlíží oknem, které se podobalo střílně, do nezměrných dálek.

Kdo je ta žena nebo dívka? Přítomnost takové osoby by nebyla nevysvětlitelná a nemohla vyvolat jakékoliv podezření, ale Kurt

58-

poslední hodiny nemyslel na nic jiného, než na unesené dívky a proto se není možné divit, že jeho fantazie začala plně pracovat. Mohly by snad únosy souviset s touto neznámou ženou? Ona tam tak toužebně hledí střílnami —

Zeď nebyla příliš vzdálená od skalního kužele, na němž ležel. Kdyby se mohl rozběhnout, mohl by snadno přeskočit příkop a dostat se k jejímu úpatí. Po deskách na okraji cimbuří by se dostal kolem celého nádvoří k zahrádce, která ostatně nebyla příliš daleko, neboť Kurt slyšel zvláštní šelest, asi tak, jako kdyby si neznámá broukala nějakou melodii.

Ta melodie mu připadla známá. Zaposlouchal se. U druhého verše již rozuměl i slovům, která k melodii patřila:

Když jsem prvně poznala, Že se láska zlomila, bylo mi, jako kdyby zmizelo slunce uprostřed dne bílého. Ta slova zněla tak smutně: jdi pryč, jdi pryč a navždy, tehdy jsem cítila smutně, že láska se ztratila provždy

Text této písně i způsob, kterým byla píseň velmi tiše zpívána, vyvolaly v Kurtovi živou představu, že se zde skutečně jedná o osobu, která se ocitla v postavení, kdy je jí nutno pomoci. Dále slyšel:

Mé jaro odešlo do dáli, a dobře vím proč: ty rty co mě líbaly, jsou nenávratně pryč. Jen tato slova řekly jasně: jdi pryč, jdi pryč a na vždy, mé jaro odešlo do dáli, dobře vím proč

Kurt viděl, zeje dívka v zahrádce sama. Nezdržoval se snad někdo v blízkosti? Odvážil se však a zazpíval první sloku této písně tak tiše, že to mohla slyšet jen ona:

NÁMOŘNÍ KADET

59

Tu sepjala ruce a prosebné je zdvihla nad hlavu.

60*

Když se dvě srdce loučí, která si patřila, nastane velká bolest, které zde nikdy nebyla. Jak smutně zní ta slova: jdi pryč, jdi pryč a na vždy, když se dvě srdce loučila, která si patřila!

Jakmile začal, vyskočila dívka z lavice a obrátila se k místu, ze kterého zpěv vycházel. Kurt se zvedl ze své ležící polohy.

V záři měsíce ho ihned zahlédla.

Tu sepjala ruce a prosebně je zdvihla nad hlavu.

„Pomoc!”

Nebyl to výkřik, protože nemohla hlasitě volat, spíše slovo zašeptala. Kurt však velice dobře rozuměl. Z obavy, že by jí mohl odpovědět hlasitě, pokynula varovně prstem a ukázala k hradním budovám. Věděl, co tím míní, ale musel jí říci alespoň jediné slovo:

»zítra\

Rozuměla jeho tichému zvolání, neboť přikývla. Ještě několik okamžiků zůstala stát a potom zmizela. Viděl, jak jde zadním dvorem a vchází do jedné budovy.

„Že by to byla Anně?” ptal se sám sebe. „Nemožné! To by se muselo už dávno prozradit. Bude to jiná dívka, která je zde z nějakého důvodu držena. Pomohu jí, aniž bych o tom řekl cokoliv mly-nan.

Vydal se na zpáteční cestu, přičemž jeho pohled padl na mužský klášter. V zahradě kláštera, hned u horní zdi, kde ležely hroby, stáli dva mniši. Jeden kopal a druhý držel v ruce něco, co vypadalo tak nějak podezřele a zvláštně. Kadetovi se to zdálo velice zajímavé a proto sjel po zadní neosvětlené straně rozeklanými skalními výběžky i houštinami a pospíchal k tomu místu klášterní zdi, za kterou zpozoroval oba mnichy. Ti se cítili sami a nesledováni a proto neměli žádný důvod tlumit své hlasy. Hlasitě spolu rozmlouvah a Kurt rozuměl každému jejich slovu.

„Kolikátý tedy?”

„V tomto roce pátý.”

NÁMOŘNÍ KADET*61

„Plodná země!”

„Hahaha, pokud je dobře obdělaná. Je to dost hluboké?”

„Ne, musí to být hluboké alespoň dva lokte. Člověk musí být opatrný i v takových záležitostech. Mohly by nastat okolnosti —”

„Hloupost! Jaké okolnosti by to měly být? Zde se jedná jen o nadbytečnou práci, kterou nám tím přidělají. Pobožné matky by se měly postarat samy, aby takovéto přebytky co nejlépe odstranily.”

„Ony nemají hřbitov.”

„A musí to být hřbitov? Jáma nebo oheň by posloužily stejně dobře. Rád bych věděl, které sestře za tuto práci vděčíme.”

„To zjistíme během příští návštěvy. Určitě ne té, která trčí dole v tajné chodbě.”

„Zajisté. U této nemůže přijít podobná milost v úvahu. Páter Bemardus se jí ze všech sil snažil obrátit, ale nepodařilo se mu to, třebaže je nejkrásnější a nejobratnější muž celého kláštera.”

„Chtěl bych vědět, jestli je to sestra nebo host.”

„Host!”

„Skutečně?”

„Ano.”

„Odkud to víš?”

„Sdělil mi to důvěrně kuchařský mistr. Jeho bratr, hradní správce, ji sem přivedl.”

„Tajně?”

„Samozřejmě. V noci ji přivedla jeho žena.”

„Aha! Takže nám ji sem dal do opatrování pán!”

„Jistě.”

„Jak už je tu dlouho?”

„Už několik let.”

„K čertu! To žádná zarputilá nevydržela! Vždy odolávala jen několik týdnů. Proč ještě nepoužili donucovací celu?”

„Ze dvou důvodů. Zaprvé se jí bojí, neboť má u sebe nůž a zapíchla by každou sestru, která by se k ní přiblížila. Zadruhé se zdá být velice vznešeného původu a zaslouží jisté ohledy.”

„To jsou řeči! Máme sestry i z komtes a přece jsou poslušné.”

„Ona má být snad taky komtesa.”

„Proč se bojí jejího nože? Vždyť by zranila nejvýše jednu osobu a potom by byla spoutána?”

62*

„Pán si to nepřeje. Chce ji donutit k poslušnosti nudou. Dobrovolný dar je cennější než vynucený.”

„To ji nepřivedli ještě na , vyhlídku’?”

„Ale ano. Poskytli jí knihy a obrazy, které ji měly učinit povolnou, strčili ji na , vyhlídku’, kde se musela dívat na naše schůzky, třebaže sama nechtěla, nic nepomohlo. Měla by tu být ještě sestra Clara!”

„Žádnou sestru Claru jsem neznal.”

„Když byla zde na Himmelsteinu ona, byl jsi ještě v klášteře v Neustadtu. Ona byla Venuše i fúrie v jedné osobě. Najednou ale zmizela.”

„Kam?”

„To se nikdo nedozvěděl. Claře nedokázal odolat žádný novic ani host. V jejích očích zářilo nebe i peklo zároveň, jak sama chtěla. Hotovo! Pomodlíme se paternoster.*)”

Kurt zaslechl jednotvárné mumlám modlitby a později jejich odchod pryč.

Co zde ti dva muži dělali? Zahrabali nějaký předmět? Každopádně! Ale co to bylo za předmět? Byl příliš mladý a neměl zkušenosti, aby dokázal pochopit vyslechnutá slova v celém jejich významu. Rozhodl se přesto, že si místo poznamená a nožem udělal na zdi znamení.

Co to bylo za hosta, o kterém mniši mluvili? Měla to být komtesa? Snad ne dokonce komtesa Toska von Mylung? A kdo byl ten pán, který poslal v noci tohoto hosta pomocí paní správce hradu? Proč měl být tento host obrácen, ten, který se dokáže bránit nožem? Proč dali komtesu na , vyhlídku’ a co se tím slovem rozumělo?

Mohl si položit ještě více otázek, ale měsíc zmizel a cesta dolů ke mlýnu nebyla nikterak krátká.

Když tam konečně dorazil, otevřel mu Brendel.

„Byl jste pryč velice dlouho, pane Schubert! Byl jste na kopci?”

„Ano.”

„Nebál jste se tam?”

„Čeho?”

„Strašidel! Prý tam v noci řádí!”

*) Otčenáš

NÁMOŘNÍ KADET*63

„Pověry!”

„Žádné pověry, ale čistá pravda! Je tam velký provoz, chodí tam, mniši k jeptiškám, protože ať je to, jak je to, proč by se neměli mít bratři a sestry tak trochu rádi?”

„To se rozumí samosebou!” vpadl do toho příchozí Klaus a jeho nos pokývnutím potvrdil jeho slova. „Ale teď jste zaručeně úplně unaven, mladý pane, že?”

„Není to tak zlé. Dobrou noc!”

„Dobrou noc!”

Hledal spánek, ale dlouho ho nemohl najít. Prožité události roznítily jeho city a smysly a když už konečně usnul, přežívaly zážitky i postavy dnešního dne v jeho snech.

Když se probudil, bylo už slunce vysoko na obloze. Mlynář ho pozdravil:

„Dobré ráno, milý pane! Vyspáno?”

„Více než dobře! Příliš dlouhý spánek unavuje.”

„To je pravda. Slyšel jsem od svých chasníků, že jste si v noci vyšel na procházku?”

„Večer byl příliš krásný, než abych ho mohl zaspat.”

„Povede se vám jinak, až se dostanete do mých let.”

„Snídaně! Snídaně!” volala na ně přátelsky mlynářka. „Mládež musí mít stále hlad, jinak se z ní nic dobrého nevyklube!”

„Chuť i hlad mám, k tomu se musím přiznat,” smál se Kurt. „Takže ze mě bude něco velice moudrého a chytrého! Ale co, to je otázka!”

„Admirál!”

„To by nebylo špatné!”

„A zeť!”

„Zeť? Čí?”

„Generála!”

Kurt se začervenal jako mladá dívka, když přejde řeč na jejího ženicha. Bylo to poprvé po dlouhé době, když byla zase vyřčena myšlenka, na kterou nyní vlastně vůbec nemyslel. Téměř nenasel odpověď.

„Jakého generála?” zeptal se konečně rozpačitě.

„To musím přenechat vám. Je mnoho generálů, kteří mají dcery. Najděte si sám jednoho, který by vám byl nejvhodnější.”

64*Karel May, OSTROV ŠPERK0

Po snídani se Kurt vydal na procházku do mlynářovy zahrady. Všiml si Brendela, který byl zaměstnán u záhonů. Také Klaus byl v zahradě, neboť mlynář se nyní věnoval mlýnu sám. Mladý muž nevěděl, jakým způsobem by mohl přednést svou žádost.

„Salát vyrostl dobře?” zeptal se.

„To se rozumí samosebou,” pravil Klaus a jeho nos také přikývl.

„A okurky?”

„Taky.”

„Fazole a hrách?”

„Ještě budou!”

„Cukrové dýně?”

„Výtečně!”

„Cibule, květák, mrkev a ředkve?”

„Se vším jsme spokojeni!”

Starý chasník se tvářil, jako by vůbec neměl tušení, že tyto otázky vedou k něčemu, co muselo teprve přijít.

„Ty záhony ošetřujete vy?”

„Ano.”

„I když přes noc pracujete ve mlýně a přes den musíte spát?”

„Hm, my se střídáme a kdo má čas, stará se o zahradu. To se rozumí samosebou, že Brendele?”

„Ano. Pracujeme taky v zahradě, pane Schubert. Anně je pryč a tato mezera se musí vyplnit.”

„Kdo se stará dnes v noci o mlýn?”

„Já a mistr.”

„Máte tedy volno, Klausi?”

„Ano, spím.”

To bylo to, co chtěl Kurt vědět. Brendel k tomu dodal vysvětlení:

„A protože mám mlýn, tak budu odpoledne spát a sypat bude Klaus.”

Tu se zvedl Klaus od záhonu:

„Můj milý mladý pane, rád bych se vás na něco zeptal.”

„Jen se ptejte, rád vám odpovím.”

„Jmenujete se Schubert a váš otec byl námořník? Vyprávěl o tom pan pastor.”

„Ano.”

NÁMOŘNÍ KADET-65

„Znal jsem jistého Schuberta. Měl bratra a ten se stal námořníkem. Tento Schubert byl kovářem.” • „Mám strýce, který je kovářem.”

„Ten, kterého mám na mysli, byl vrchní tovaryš u dvorního kováře Brandauera a měl jistou vadu řeči.”

„To je můj strýc! Strýček Thomas!”

„Skutečně? Hrome, to se hodí! Thomas a já jsme nejlepší kamarádi, jací můžou být. Táhli jsme spolu několikrát do boje a ani později jsme se navzájem neztratili z očí. Jen posledních pár let pozdravy zřídly a nakonec ustaly úplně. Co dělá můj starý kumpán?”

„Ó, tomu se vede dobře! Oženil se!”

„Oženil? A hrome!”

Chasníkův nos vyjel nahoru, jako by si na něj sedla vosa.

„Koho si vzal?”

„Bohatou vdovu a hostinskou Barbaru Seidenmúllerovou.”

„Aha! To je ta Barbara, o které stále mluvil! Všichni tři, totiž Thomas, Baldrián i Heinrich do ní byli zamilovaní. Vítězně z toho tedy vyšel váš strýc?”

„Ano. Ale to ještě není vše.”

„Co ještě?” - „Stal se dvorním kovářem a Baldrián s Heinrichem u něho pracují.”

„To je skutečné štěstí. Protože jste synovec mého starého kámoše, mám vás dvojnásobně raději! Kdybych vám mohl udělat cokoliv k vůli, jen si klidně řekněte! Běžel bych pro vás do ohně, to se rozumí samosebou!”

Potom přikývl i jeho nos způsobem nejvyššího souhlasu.

Odpoledne byl Klaus ve mlýně sám a Kurt ho vyhledal.

„Dnes ráno jste mluvil vážně, Klausi?”

„O čem?”

„Že byste pro mne skočil do ohně?”

„To se rozumí samosebou.”

„Nikdy bych po vás nežádal tolik, ale malou prosbu bych k vám měl.”

„Ven s ní!”

„Dnes v noci máte volno?”

„Ano.”

66*Karel May, OSTROV ŠPERKU

„Neobětoval byste pro mne několik hodin spánku?”

„To se rozumí samosebou! Jenom řekněte co mám dělat!”

„Půjdete se mnou na procházku.”

„Na procházku? Ale jo, dobře. Sice to není moje vášeň, ale pro vás to rád udělám.” . „Nesmíte o tom říci živé duši!”

„Nedám to na vědomí žádné duši! Kam půjdeme?”

„To se dozvíte později. Můžeme se nepozorovaně vzdálit?”

„Ano. Půjdeme zadními dveřmi. V kolik hodin chcete vyrazit?”

„Ve stejnou dobu, jako jsem šel včera.”

„Budu připraven.”

„A ještě něco: nemáte několik dlouhých a silných provazů?”

„Kolik?”

„Nějaké sežeňte!”

„Jak mají být dlouhé a pevné?”

„Dvanáct loket a musejí udržet člověka.”

„Hrome! Chcete se pověsit dvanáct loket vysoko?”

„Ne,” smál se Kurt.

„Tak jde o dobrodružství?”

„Ano, pokud chcete spolupracovat.”

„To se rozumí samosebou. Je potřeba vzít ještě něco jiného?”

„Vlastně žebřík, ale stačila by i tyč. Lehce se přenáší.”

„Jak dlouhá?”

„Alespoň jako ty provazy.”

„Jak silná?”

„Musím po ní vyšplhat nahoru.”

„Dobrá, zajistíme. Ještě něco?”

„Ne. Postarejte se o to, aby ty věci už byly před mlýnem, jinak by si jich mohl někdo všimnout.”

„To se rozumí samosebou.”

Při těchto slovech udělal Klausův nos takový pohyb, že bylo zřejmé, že souhlasí se vším, co jeho majitel řekl.

Během pozdního odpoledne se ve mlýně doslechli, že princ Hugo se svým sluhou skutečně dorazili a také v místních hostincích se prý rozproudil čilý cizinecký ruch. Příjezd prince dělal Kurtovi tak trochu starosti ohledně jeho plánů, ale ani ho nenapadlo, aby se jich vzdal.

NÁMOŘNÍ KADET-67

*

Bylo to kolem vyjednané doby, když se otevřely dveře jeho místnosti a vstoupil Klaus.

„Tady jsem, pane Schubert. Můžeme začít?”

„Ano.”

„Vzduch je čistý a zadní vrátka jsem nechal přivřená. Můžeme tedy vyrazit.”

Odplížili se dolů a nepozorovaně opustili mlýn.

„Kde máte ty věci?”

„Támhle v křoví. Můžu se teď dozvědět, kam vlastně jdeme?”

„Ano. Na hrad.”

„A hrome! Chcete ho dobýt?”

„Něco podobného.”

„Tak ho dobudu s vámi, to se rozumí samosebou! Ještě mi řekněte, jestli ta věc tam nahoře musí proběhnout úplně tajně?”

„Přirozeně!”>

„Nesmí nás nikdo vidět ani cestou?”

„Ne.”

„Dobře. Nepůjdeme po silnici, ale stranou. Pojďte, povedu vás.”

Vzal tyč a Kurt se chopil provazů. Opustili Pekelnou rokli a stoupali nahoru do kopce. Aniž by mezi nimi padlo jediné slovo, ocitli se po namáhavém výstupu na úrovni mužského kláštera. Nikdo je nezpozoroval. Využili skalními bloky a křovinami posetý terén, aby se připlížili až k místu, jehož včera dosáhl Kurt. Tam se zastavili.

„Co teď?44 zeptal se Klaus.

Kurt se ocitl v jistém rozčilení, které nemohl potlačit. Přistoupil blíže ke Klausovi a Šeptal:

„Víte, co budeme dělat?44

„Odkud bych to měl vědět?4’

„Chci odvést z hradu jednu dívku nebo ženu.”

„Všechny dobré duše! Únos! Za to je vězení!44

„Ona bude chtít jít s námi.”

„Tak to je něco jiného. Kdo je to?”

„To nevím.”

„Chcete ji unést a nevíte, kdo to je? To nechápu.”

Kurt mu v krátkosti vyprávěl o svém včerejším dobrodružství.

„Takže volala o pomoc?44 zeptal se Klaus,

„Ano.44

68 •

„Hrome! Tak ji vytáhneme! Až ji budeme mít, taky se dozvíme, co je vlastně zač, to se rozumí samosebou.”

„Samozřejmě. Nemělo by to být spojeno se žádným nebezpečím, jinak bych to musel provést sám.”

„Tak ven s tím! Co mám dělat?”

„Nyní sestoupíme do příkopu a na druhé straně opřeme tyč, kterou budete muset držet. Já po ní vylezu nahoru a vezmu s sebou provazy. To ostatní se uvidí.”

„Tak já nebudu mít na práci nic jiného, než čekat na váš návrat?”

„Nic víc.”

„Dobře. Vpřed, to se rozumí samosebou!”

Pod ochranou stínu skály seběhli dolů do příkopu a na druhé straně vystoupili až ke zdi. Tam opřeli tyč, s jejíž pomocí se dostal Kurt až nahoru na zeď. Ta byla tak široká, že v ležící poloze nemohl být zdola viděn. Po levé straně měl příkop a vpravo dole se rozprostíral zadní hradní dvůr, z něhož se člověk mohl dostat do malé zahrádky, kde včera spatřil poprvé onu sedící postavu.

Mohl se k ní dostat po dvou různých cestách. Buď se mohl plazit po úzké zdi; pak by se mu však nesměla zatočit hlava, neboť zmíněný příkop se po několika metrech měnil v obrovskou propast, nebo mohl hned zde sestoupit do hradního dvora a zjistit, jestli jsou dvířka do zahrádky odemčená. Druhá možnost byla přirozeně snazší. Proto přivázal provaz k části tyče, vyčnívající přes zeď a jeho druhý konec spustil do dvora.

„Držte pevně, Klausi,” šeptal.

„To se rozumí samosebou,” zazněla odpověď z druhé strany.

Nyní se mladík spustil po provaze a ocitl se v malém hradním nádvoří, ukrytý ve stínu hradní zdi. Viděl, že zahradní dvířka jsou pootevřená, a už se k nim chtěl proplazit, když se znenadání otevřely dveře hradní budovy. Vyšel muž a zavřel za sebou. Světlo měsíce padlo na jeho tvář a Kurt ho ihned poznal.

„Princ!” mumlal si pro sebe. „Musím být velice opatrný.”

Muž vešel do zahrádky, odkud po chvíli zazněly dva hlasy, mužský a ženský. Kurt se rychle připlížil k vrátkům, odkud mohl vše vidět i slyšet. Na první pohled poznal, že se jedná o dívku. Princ stál před lavicí, z níž se dívka zvedla, aby se udržela v takové vzdálenosti, že na ni princ nemohl dosáhnout rukou.

NÁMOŘNÍ KADET-69

„Ani o krok blíž!” nařídila. „V opačném případě se vám stane totéž co posledně.”

„Ještě te zkrotím, děvko! Mám k tomu dostatek moci!”

„Myslíte! Dosud vám vaše moc příliš nepomohla!” zvolala opovržlivým hlasem. „Nafackovala jsem čeledínům, správci a pár facek jste dostal i vy. Budu vás fackovat tak dlouho, dokud nebudu volná nebo mrtvá, na to se můžete spolehnout!”

„Volná nebudeš nikdy!”

„Uvidíme!”

„Ke svobodě vede jen jediná cesta a ta se jmenuje poslušnost.

Vezmi rozum do hrsti, děvče! Od té doby, co jsem tě spatřil u vás

v loubí, bylo jasné, že mi musíš patřit. Byla jsi hrubá a tvůj otec

sprostý, ale co zmůže mlynář proti princi”

Kurt rozrušením nevnímal další princova slova. Tak to je dcera mlynáře, to je Anně! Ta musí odtud za každou cenu! Aniž by se rozmýšlel, udělal několik rychlých kroků, až se ocitl za princem. Udeřil ho do spánku takovou silou, že se zvrhlík zhroutil.

„Geisslere!”

„Ticho!” nařídil Kurt. „Já nejsem Geissler, jsem mu jenom podobný!”

„Kdo tedy jste?”

„Jsem ten samý, kdo byl včera večer na skále. Chcete být volná?”

„Ó, můj Bože, ano! Vy mě ale obelháváte! Dobře vidím, že jste Geissler!”

„Kdybych byl tím člověkem, praštil bych snad prince?”

„To mě udivuje! Ó, on je mrtev!”

„To by nebyla žádná škoda. Je nějaká možnost uprchnout přes nádvoří hradu?”

„Ne. Nemohu dál, než do mé místnosti a, do této zahrádky. Všechno ostatní je zamčeno a zavřeno na závoru.”

„Chcete se mi svěřit?”

„Myslíte to vážně?”

„Jistě, venku čeká Klaus. Rychle pojďte!” ‘

Vytáhl ji ze zahrádky na nádvoří a zavřel vrátka na závoru. Nyní byl princ uzavřen. Dívka přece jen ale dosud váhala a bála se nějaké zrady.

„Neumíte šplhat?” zeptal se.

70 •

„Ne.”

„Tak si uvažte tento provaz pod pažemi kolem těla, vytáhnu vás nahoru. Budete mi pomáhat rukama a nohama.”

Bleskurychle vyšplhal nahoru. Anně byla silná, statná dívka a stálo ho dost námahy, aby ji vytáhl nahoru na zeď. Konečně se mu to podařilo.

„Podívejte se tam dolů,” poprosil ji. „Znáte toho muže?”

„Klaus!” zvolala.

„Hrome, Anně!” zaznělo zdola.

„Tiše, tiše!” napomínal Kurt. „Pokud budeme dělat rámus, bude všechno ztraceno! Jste schopna slézt po této tyči dolů, když vás budu jistit provazem?”

„Zkusím to.”

„Půjde to. Pojďte!”

Po několika marných pokusech se to konečně podařilo a všichni tři se sešli dole v příkopě.

„Óch! Ách! Slečno Anně!” jásal Klaus, přičemž k sobě dívku samou radostí přitiskl. „Kdo by si to byl pomyslel! Jak jste se jen dostala do tohoto hradu, do toho lupičského doupěte?” .

„Nechtě to na později!” pobízel je Kurt. „Nyní musíme rychle pryč! Nevíme, co by se mohlo přihodit.”

„Půjdeme po silnici?”

„Ne, raději tou cestou, kterou jsme přišli. Mohli by nás třeba pronásledovat!”

Vylezli z příkopu a pospíchali dál. Ještě nebyli příliš daleko, když zaslechli hlasité volání. Byl to hlas prince, který se probral z bezvědomí a nyní hlasitě volal o pomoc.

„Ten umí řvát, chlap jeden,” prohlásil Klaus. „Kdyby se mi dostal do rukou, umlátil bych ho k smrti, to se rozumí samosebou. Nemám pravdu, můj milý pane Schuberte?”

„Nezasloužil by si nic jiného. Nechcete zahodit tu tyč? Překáží vám při slézání.”

„Nechám si ji a kdyby nás někdo sledoval a chtěl nás zastavit, vrazím mu ji do těla, to se rozumí samosebou. ,.”

KAPITOLA DRUHÁ

Páter Bowie

„Damned, zatraceně! Jestli to půjde takhle dál, tak ať mě vezme čert, jestli uvidíme alespoň chlup z ocasu třeba jen jediné komančské herky!”

Muž, který vyřkl tato slova, byl široké, doslova herkulovské postavy. Kdyby byla ze dřeva, mohly by se z ní vyřezat dvě figury v životní velikosti. Jeho mohutné nohy trčely v páru obrovských holinek, které měl vytažené až nahoru k tělu. Jemnou jelenicovou vestu měl ukrytou pod kabátem ze silné buvolí kůže. Na hlavě měl čepici ovázanou obrovským množstvím chřestýších kůží. Jeho tvář byla úplně stejná jako okolí, ve kterém se právě nacházel, byla hustě porostlá, takže vyčníval pouze nos a oči z nekonečné záplavy roští, pod kterým si je v tomto případě nutné představit vlasy a vousy. V ruce držel dvouhlavňovou kentuckou ručnici a ve starém šálu kolem boků vězel vedle staré otáčecí pistole lovecký nůž, který se spíše podobal takzvanému jelenímu zabijáku.

Hrabal se ve velké hroudě popela, který pokrýval půdu a byl dokladem toho, že zde hořel mohutný oheň.

„Řekni mi, Frede,” pokračoval mrzutě dál, „jak je to asi dlouho, kdy byl tento popel ještě horký?”

„Ten oheň byl uhašen včera ráno,” zazněla rychlá, rozhodná odpověď.

Muž, který dal tuto odpověď, byl podstatně mladší, než ten první. Mohlo mu být nejvýše pětadvacet let a byl celý oblečen v jednom z těch indiánských obleků, který povětšinou nosili šviháci savany. Výroba jednoho takového obleku trvá i několik let. Kromě čistých šatů nepůsobil nijak dojmem svátečního lovce. Na jeho krku byla

12-

patrná jizva po hlubokém řezu nožem a přes jednu tvář se táhla stopa rány, která byla jistě zasazena indiánským tomahawkem., Ozbrojen byl puškou systému Henry Rifle, ze které může člověk vystřelit dvacet pět ran za sebou, bowiákem a dvěma revolvery.

V ruce driel dvouhlavňovou keníuckou..

„Správně/* souhlasil s ním obr. „Je vidět, že už nejsi takový zelenáč, jako před dvěma lety, kdy jsem tě vzal do učení. Ale co nám to teď pomůže? Kamarádi jsou v pánu, koně fuč a nuggety jakbysmet! Když si vzpomenu, jak pracně jsme je v Kalifornii hledali, abysme si na Východě mohli zahrát tak trochu na gentlemany, je mi nanic. Teď poběžíme za těmi prokletými Komanči a stejně je pěšky nedokážeme dohonit. Ale běda těm ho-lomkům, jestli se někdy dostanou do rukou Billa Holmerse! Rozdrtím je!”

Pozvedl pěst a zahrozil jí směrem k jihu.

„Myslím, že si ještě přijdeme na své,” usoudil muž, kterého obr nazval Fredem.

„Myslíš? Ach!”

„Ano.” .

„No?”

„Stopa, kterou sledujeme, vede k Rio Pecos přes Sierru Blanku. To je v současné době hranice mezi kmeny Komančů a Apačů.”

„Co to má společného s našimi nuggety a koňmi?”

„Mnoho. Komančové co nás okradli, můžou od této chvíle potkat každým okamžikem nějakou skupinu Apačů a tak se v těchto místech nemohou pohybovat bez zvědů. A co z toho vyplývá, Bille?”

PÁTER BOWIE

73

„Hi”, že budou nuceni jet pomaleji. Tvůj názor není špatný. Je vidět, že máš mou školu. Proto ti ani nemám za zlé, že jsi tento nápad dostal dříve než já. Apačů se nebojíš?”

Y tom okamžiku za nimi něco zašustilo. Oba se bleskurychle otočili, a pozvedli své pušky. Před nimi stál Indián. Byl oblečen téměř stejně jako Fred, pouze s tím rozdílem, že jeho jedinou pokrývkou hlavy byly vlasy a za jeho opaskem se blýskal tomahawk velice vzácné práce. Jeho velké oči hleděly na oba lovce vlídně a pravicí jim lehce pokynul na pozdrav. Potom promluvil přátelským hlasem:

„Bledé tváře mohou být docela klidné, rudý muž je nechce usmrtit.”

jw

„Ohó!” zvolal Bili Holmers. „To bysme si taky vyprosili!”

Ozbrojen byl puškou systému Henry Rifle, ze které múie člověk…

Indián se usmál.

„Slyšeli mí bílí bratři kroky rudého muže? Jeho puška by je mohla usmrtit dříve, než by si ho stačili všimnout.”

„To je pravda,” přiznal Holmers. „Ale rudý muž zaslechl slova bílých bratrů. Jsou nepřátelé Komančů a bratři Apačů.”

„Ano. Rudý muž si nyní proto sedne a vykouří s mými bratry dýmku míru.”

Bez okolků se posadil na zem, ze šňůrky kolem krku sundal peřím ověnčený kalumet, nacpal jej % váčku, který mu visel u opasku a pomocí svého punks*) dýmku zapálil.

l) Prérijní zapalovač

74-

Oba lovci se usadili proti němu.

Indián popotáhl šestkrát ze své dýmky, a kouř vypustil nejprve do všech světových stran, potom nahoru ke slunci a konečně dolů k zemi před sebe. Poté předal kalumet Holmersovi.

„S Apači a bílými muži je stále Velký Duch. Komančové jsou jako mouchy, které utíkají před dýmem našich ohňů.4’

Lovec opakoval celou ceremonii a odpověděl:

„Můj rudý bratr je náčelníkem Apačú, prozradily to jeho vlasy. Řekne nám snad své jméno?”

„Mí bratři před chvílí mluvili o Rimattovi, synovi Apačů.”

„Rimatta? Je to skutečně jméno mého bratra?”

„Apač nikdy nelže!” zněla jednoduchá a hrdá odpověď.

To bylo setkám, že by si nemohli přát lepší. Proto se Bili zeptal:

„Můj bratr je v tomto okolí sám?”

„Rimatta je sám. Nebojí se ani tisíce nepřátel.”

„Kde má svého koně?”

„Stojí mezi stromy. Kde mají mí bratři svá zvířata?”

„Žádná nemáme.”

Nevěřícně se na ně podíval.

„Žádná nemáte? Lovec bez koně je jako paže bez ruky!”

„Měli jsme velice dobré koně, ale Komančové nám je uloupili.”

„Bílí muži neměli oči, aby viděli, a uši, aby slyšeli? Proč nepobili komančské psy?”

„Nebyli jsme zde, když Komančové přišli.”

„Nechť mi můj bratr vše vypráví!”

„Bylo nás dvanáct mužů a přišli jsme přes prérie a kopce z Kalifornie, abychom se vydali na Východ. Tábořili jsme na břehu Rio Málo. Maso nám docházelo a tak jsme dostali my dva za úkol sehnat čerstvé. Vydali jsme se za zvěří a když jsme se asi po hodině vrátili, našli jsme naše společníky mrtvé, a skalpované; a koně byli fuč a nuggety taky.”

„Mí bratři neslyšeli střelbu?”

„Ne. Byl velký vítr a ten zahnal zvuky na druhou stranu.”

„Co udělali mí bratři po svém návratu?”

„Spočítali jsme stopy. Jednalo se o stopadesát Komančů a my jsme se rozhodli je sledovat, abychom pomstili naše mrtvé a vzali si zpět náš majetek.”

PÁTER BOWIE*75

- „Mí bratři jsou dva a Komančů mnoho.”

„Ano.”

„Oba mí bratři jsou odvážní bojovníci a Komančové jsou jako kojoti, kteří nemají rozum. Museli si všimnout, že dvě bledé tváře chybějí. Měli počkat na mé bratry a usmrtit je. Kde vezmou mí bratři koně?”

„Vezmeme je Komančům.”

„Potřebují je dříve, jinak ty komančské psy nedohoní. Ať bílí muži počkají, než se Rimatta vrátí!”

Zvedl se, kalumet si zavěsil zpět kolem krku, vzal svou pušku a zmizel mezi stromy.

Oba lovci se měřili zvláštními pohledy.

„Co si o tom myslíš, Frede?” zeptal se Bili.

„Co si myslíš ty, Bille?”

„Hm, prima chlap!”

„Velice.”

„Mohl nás snadno odklidit.”

„Hm, velice.”

„Ten chlap se mí zamlouvá!”

„Velice!”

„Jdi už k čertu $ tím tvým velice! Chci vědět, co budeme teď dělat.”

„To rozhodni ty, jsi přece starší.”

„ Well, dobře! Mám chuť tady zůstat.”

„Já taky. Připadá mi, že dodrží slovo.”

„Jede na koni a nám nějaké chytne.”

„To půjde těžko!”

„Možné je všechno. Setkání s tím Apačem je pro nás velmi výhodné. Mohlo by nám přinést štěstí.”

„To si taky myslím. Ale, hm, po čertech velice nepříjemná věc!”

„Co?”

„Že jsme mluvili a dokonce o něm.”

„Ano, ano! Mluvit tak hlasitě v prérii nebo lese je zásadní hloupost. Člověk se může snadno prozradit.”

„Kdybychom byli o něm nemluvili tak dobře, vsadil bych sto ku jedné, že by nás na místě oddělal!”

76 •

Tam tetel mustang se spoutanýma nohama.

„Docela jistě! Budeme raději držet huby a vyhledáme nějaké místo, kde bychom ho mohli klidně očekávat, aniž by nás mohl někdo zpozorovat.”

Opustili otevřené místo a zmizeli mezi křovisky.

Bez nejmenšího zvuku uplynuly dvě hodiny a najednou stál Apač opět na místě, kde s muži vykouřil dýmku míru.

„Uff!”

Po tomto polohlasném zvolání vystoupili lovci ze svého úkrytu.

„Nechť mí bratři následují Rimattu!”

Otočil se a odcházel, aniž by se jediným pohledem přesvědčil, jestli ho muži následují. Vedl je hlubokým pralesem s vysokými stromy, dokud se nedostali k světlému výběžku prérie. Tam ležel mustang se spoutanýma nohama. K tomu účelu byl použit řemen, který slouží k zhotovení neroztržitelných las a vždy potřebných lan. Zvíře se snažilo osvobodit, následkem čehož stékaly po jeho těle silné pramínky potu a u huby mu ležela hustá bílá pěna.

„Mohou jet mí bratři na divokém mustangovi?”

Místo odpovědi si přehodil Fred pušku přes záda, se široce roztaženýma nohama se postavil nad koně a dvěma rychlými řezy ho osvobodil od pout, jimiž byl svázán. Mustang v okamžiku vyskočil.

PÁTER BOWIE*77

Jezdec se ocitl na holém hřbetu zvířete, které se zarazilo a polekaně zařehtalo. Potom ale začal mustang řádit, poskakoval nahoru a do stran, vyhazoval a když se mu nepodařilo jezdce zbavit, vyrazil obrovskými skoky ven do širé prérie.

„Můj mladý bratr je dobrým jezdcem,” prohlásil souhlasně Indián a kráčel dál.

O notný kus cesty dál v savaně, ležel druhý kůň, který byl spoután stejným způsobem jako první.

„Nechť si ho můj bratr vezme a později se vrátí sem.”

Odešel k jednomu z křovisek, kde měl ukrytého svého koně. Bili Holmers přistoupil k mustangovi a učinil stejná opatření, jako prve Fred. Po několika okamžicích i on uháněl na divokém zvířeti do širé prérie.

Trvalo celou hodinu, než se na obzpru objevil tmavý bod a po něm ještě jeden. Oba body se rychle zvětšovaly a po chvíli se ukázalo, že to jsou oba lovci, kteří přijíždějí na svých koních. Když dorazili k výběžku savany, vystoupil z křoví Rimatta a svého koně vedl na uzdě.

„Bratři mají nyní zvířata, aby dostihli nepřítele. Potom si mohou odnést sedla a vše, co budou potřebovat.”

Na místě, kde zastavili, bylo vidět bezpočet stop koňských kopyt. Zde se zaručeně přiblížil Indián ke stádu divokých koní. Jak dokázal chytit dva ze stáda, o tom se nezmínil jediným slovem.

„Kam pojede náš rudý bratr?” zeptal se Bili Holmers.

„Bude sledovat stopy Komančů, aby viděl, kam povedou.”

„Nechce jet Rimatta s námi?”

„Apač je bratrem bílých mužů. Zůstane po jejich boku, pokud mu chtějí věnovat svou důvěru.”

„Důvěřujeme ti!”

„Howgh!”

Tímto krátkým a jednoduchým způsobem byl uzavřen spolek, který zavazoval každého svého člena, aby pro bezpečnost a blaho druhého položil třeba vlastní život.

Oba běloši roztáhlí lasa, která měli kolem boků, a uvázali je koním kolem hlavy a tlamy tak, že vytvořila jakýsi druh otěží, jimiž se koně mohli vést snadněji, než pouhým tlakem stehen.

„Pojedeme zpět k ležení?” zeptal se Bili Holmers.

\

78*

„Proč?” otázal se Apač krátce.

„Kvůli stopám Komančů.”

„Mí bílí bratři se nevrátí, ale budou mne následovat v mých stopách.”

„Rimatta zná lepší cestu k dostižení lupičů?”

„Psi Komančů budou sledovat údolí Rio Pecos, jinak by jim chyběla voda pro koně. Tato řeka obíhá ve velkém oblouku, který je téměř kruhem. Pokud mě budou bratři následovat, dorazíme ke Komančům daleko dříve, než předpokládají.”

„Budeme tě následovat,” souhlasil Holmers.

Tak se vydali tito tři jezdci za svým cílem. Oba noví koně komplikovali ze začátku jízdu, ale postupně si zvykli tak, že když nastával večer a muži museli přemýšlet o nočním tábořišti, stačilo jim koně svázat na předních nohách, aniž by museli mít strach, že by je mohli ztratit. Když pozná kůň moc člověka, zůstane mu nadále věrným a dobrým společníkem.

Druhého dne ráno vyrazili velice časně. Během dopoledne dorazili k toku malé říčky, jejíž vody se vlévaly do Rio Pecos. Břeh byl v těchto místech tvořen úzkým pruhem savany.

*

Tam, kde se setkávají státy Texas, Arizona a Nové Mexiko, tedy na přítocích Rio Grande del Nořte, zvedají se kopce Sierra de los Organos, Sierra Blanca a Sierra Guadeloupe a tvoří území divokých křižujících se pohoří. Tato pohoří se často jeví jako rozeklané, ale holé bašty; někdy bývají zalesněny hustým tmavým pralesem a jindy jsou protkávány téměř kolmo padajícími stěnami kaňonů nebo také jemně se svažujícími údolími. Ta se kolikrát zdají být zcela odříznuta od okolního světa.

A přece nese vítr pyl a semena přes vysoká cimbuří horských hřebenů, takže se zde v hojné míře vyvíjí rostlinstvo. Hnědý i šedý medvěd šplhá po skalách nahoru, aby na druhé straně stejně osaměle slézal dolů. Divoký bizon zde najde nejednu soutěsku, kterou putuje při svých jarních a podzimních taženích v tisícihlavých stádech. Občas se tu vynoří divoké, k okolí se hodící postavy, jednou bílé, jindy měděné zbarvené, a když zase odtáhnou a zmizí, nikdo

PÁTER BOWIE-79

neví, co se zde dělo, neboť rozeklané skály jsou němé, prales mlčí a žádný člověk nedokáže rozumět řeči zvířat.

Sem nahoru přichází osamocený lovec, odkázaný jen na svou pušku. Sem nahoru vystoupí uprchlík, který se rozešel s civilizací; zde se plíží Indián, který vyhlásil válku celému světu, protože ho chce celý svět zničit. Občas se vynoří kožešinová čepice silného trappera, občas zahlédneme sombrero se širokou střechou nějakého Mexičana, jindy zase uzel černých vlasů nějakého Indiána mezi větvemi. Co zde chtějí? Co je žene sem nahoru do uzavřených výšin? Existuje jediná odpověď: nepřátelství s lidmi i zvířaty, boj o existenci, která není tohoto boje hodná.

Tam dole na rovině se stýkají loviště Komančů s územím Apačů. Na této hranici se odehrávají hrdinské činy, o kterých nepíše žádná historie. Právě díky těmto potyčkám hrdinných národů bývá vytlačován jednotlivec i celá skupina do kopců, a tam musí krok za krokem bojovat s nebezpečím i násilím, která se zdají nemožná k překonání lidskou silou.

Rio Pecos pramení na Sierra Jumanes. Nejdříve drží jihovýchodní směr a potom se točí do Sierry Blanky a zde pokračuje přímo k jihu. Blízko vyústění z tohoto pohoří se otáčí na západ v obrovském oblouku, který je z obou stran ohraničen kopci. Ty se po obou stranách pomalu rozcházejí, takže vidíme tu i tam širší Či užší pás prérie, porostlý hojným množstvím trávy. Tyto jazyky se táhnou až na úpatí kopců, kde se ztrácí v temných, hustých pralesech.

Tak vypadá i většina přítoků řeky.

Je to velmi nebezpečný terén. Kopce se táhnou do dálky a jen občas narazíme na nějakou rokli či strž. Kdo v těchto místech potká nepřítele, nemůže se vyhnout, pokud nechce opustit svého koně, bez něhož by byl však ztracen se stejnou pravděpodobností.

Údolí řeky, kterým se ti tři pohybovali, bylo tvořeno již popsaným způsobem. Po obou stranách toku se táhl pás prérie, který hraničil výše s pralesem.

Rimatta jel v čele. Sotva se dostal do údolí, zarazil se.

„Uff!”

Vrhnul se dolů k zemi a prozkoumával porost. Také jeho chytré

zvíře sklopilo hlavu, jako by se chtělo podívat na stopy, jichž si

povšiml jeho pán. Podobně oba běloši ihned seskočili z koní a sledo-

80*

Vrhnul se dolu k zemi a prozkoumával porost.

vali širokou stopu, která vedla dolů podél toku a táhla se dál podél Rio Pecos.

„Dvanáct jezdců,” pravil Bili Holmers.

„Bledé tváře,” dodal k tomu Indián.

„To se nám hodí. Zřejmě je to cestující společnost trapperu nebo lovců bizonů.”

„Můj bratr se mýlí.”

„Ach! Kdo jiný by to mohl být? Jen tak na projížďku sem do Sierry Blanky nikdo nepřijde.”

„Nechť se můj bratr podívá na tuto stopu!”

Holmers se sehnul k trávě a hleděl na jeden z otisků.

„Co je s ním?” zeptal se.

„Ten kůň měl kdysi nemocnou nohu.”

„To je vidět.”

„Kopyto hnisalo a stočilo se trochu stranou.”

„To se stává.”

„Náčelník Apačů to zvíře zná.”

PÁTER BOWIE;81

„Ach! Komu patří?”

„Největšímu nepříteli rudých mužů. Jeho bílí bratři ho nenazývají jinak, než páter Bowie.”

„AU devik? Páter je tady? Skutečně je to jeho kůň?”

„Rimatta se nemýlí,” odvětil Indián hrdým hlasem.

„Tak tedy člověk neví, jestli má mít radost nebo starost. Páter je ďábel; je nevypočitatelný a nikdy se nedá předem odhadnout/’

„Co si myslí nás rudý bratr?” zeptal se Fred.

„Rimatta se nebojí vraha Indiánů.”

„Ani my se ho nebojíme. On je znepřátelen také s bojovníky Apačů?”

„Bílímuii nazývají jeho Šňůru Z perel paternoster,”

„Je nepřítelem všech rudých mužů. Má růženec z perel, který dá zajatci do ruky. Když se ne-pomodlí ubožák k vaší Panně Marii, zabije ho svým Bowieovým nožem. Bílí muži nazývají jeho šňůru z perel paternoster.”

„Musí to být hrozný chlap,” bručel Bili, „když chce tímto způsobem dělat z lidí křesťany. Má u sebe jedenáct lidí a jestli mu nebudeme vítáni, může dojít k boji. Takže vpřed, za nimi!”

O kus cesty dál přešel páter Bowie se svými lidmi přes říčku. Indián s dvěma bělochy ho následovali.

V místě, kde ústilo údolí říčky do údolí Rio Pecos, na ně čekalo překvapení. Podél řeky vedla stopa, která překonala proud z levého na pravý břeh a byla zde zanechána velkým počtem jezdců. Tři muži opět sestoupili z koní, aby si mohli stopy pořádně prohlédnout. Indián s tím byl hotov velice rychle.

„Komančové,” prohlásil. „Jsou to ti, které hledáme.”

„Kdy tudy projeli?” zeptal se Bili Holmers.

82 •

„Sotva před půlhodinou,” odpověděl Fred.

„Můj mladý bratr má pravdu,” souhlasil Apač. „Sešlapaná stébla se dosud nenarovnala.”

„Bojovníci sledují stopu pátera Bowieho. Dohoní ho a přepadnou!”

„Pojedou tak, aby ho dostihli v noci,” prohlásil Apač.

„To je pravda, protože rudí bojovníci přepadají své oběti většinou za noční temnoty, i když mají značnou početní převahu.”

„Páter Bowie,” pravil Fred, „je před nimi několik hodin cesty.”

„Přesto ho dostihnou. Bílí muži jeli pomalu, zatímco Komančové nechali svá zvířata běžet. Ať se mí bratři podívají sem, zde se Komančové radili a odtud už ujížděli tryskem.”

Ze stop bylo patrné, že Indiáni učinili na jednom místě poradní kruh a čerstvější stopy byly podstatně hlubší a výraznější, pronásledovali bělochy v plné rychlosti.

„Co uděláme?” ptal se Bili Holmers. „Zdá se nemožné je předstihnout a varovat bělochy. Co na to říká můj rudý bratr?”

Indián hleděl zachmuřeně před sebe.

„Bledá tvář jménem Bowie je nepřítelem všech rudých mužů, i Apačů. Mnoho našich bojovníků padlo pod jeho nožem.”

„Ale dnes je páter přítel a spojenec Apačů, protože bude bojovat po jejich boku proti Komančům.”

„Můj bratr řekl pravdu a proto by ho Rimatta rád varoval.”

„Ale jak? Existuje snad způsob, jak se dostat mezi něj a Romance?”

„Zde ne, ale dále dole ano. Tam odbočuje vpravo do kopců soutěska a když ji budeme tryskem sledovat, můžeme později odbočit vlevo k řece a snad předběhnout komancské psy.”

„Jak je daleko odtud k té soutěsce?”

„Potřebujeme tolik času, kolik bledé tváře nazývají dvěma hodinami.”

„Tedy vpřed! Ať koně ukážou, co v nich vězí!”

Jejich koně uháněli, až pod jejich kopyty duněla zem a vytrhaná tráva i s hlínou odletovala daleko dozadu. V udanou dobu skutečně dorazili k místu, kde se kopce rozevřely a vpravo odbočovala rokle.

Rimatta zastavil a pozoroval stopy.

„Velice jsme se Komančům přiblížili.”

t

PÁTER BOWIE^83

„Projeli tudy sotva před deseti minutami,” dodal Fred.

„Nechť mě bílí bratři následují do rokle!”

Právě se tam chtěl obrátit, ale udiveně se zastavil.

„uffr

Při tomto výkřiku zároveň strhl pušku z ramene a zatlačil svého koně za skálu, která tvořila roh rokle.

„Co se děje?” zeptal se Bili, ihned sahaje po pušce.

„Bledé tváře!”

„Ach! Kolik?”

„Dvanáct a v jejich čele je páter Bowie!”

„U všech čertů! Jak se dostali do této rokle? Budou nám to muset prozradit. Zeptáme se jich na to!”

Vyrazil s Fredem a Apač je s puškou v ruce následoval.

Dvanáct bělochů v rokli se zarazilo, bylo na nich vidět, že objevení se Indiána je uvedlo v pochyby.

„Dobrý den, pánové,” pozdravil Bili. „Co tady děláte?”

„Dobrý den, mister! Nechcete nám dříve říct vy, co tady pohledáváte?”

Tato slova pronesl mimořádně malý hubený muž, jehož bouřemi a větry ošlehaná tvář neukazovala nejmenší stopu po vousech. To byla zde v divočině, kde k holení není čas ani nástroje, mimořádná věc.

„Co tady pohledáváme? Hm, hledáme vás!”

„Nás?” zeptal se druhý překvapeně.

„Ano, pokud jste ten, za kterého vás pokládáme.”

„A za koho mě pokládáte?”

„Za muže, jehož nazývají páter Bowie.”

Malý se vesele zasmál fistulkovým hlasem, o němž by se dalo soudit, že patří spise ženě, než muži.

„Jste na správné stopě, muži! Proč mě hledáte?”

„Abychom vás varovali!”

„Ach! Před čím?”

„Před Komanči. Pronásledují vás.”

„Nás? Muži, nevidíte, že je tomu právě naopak? My jsme za nimi.

„ Well, to chápu. Jeli jste v kruhu a dostali se za ně. Věděli jste, že vás pronásledují?”

84-

„Máte pátera Bowieho za takového tupce? Myslíte si, že nevidím, co je za mnou a přede mnou?”

„Jednu chybu jste přece jen udělali!”

„Ohó! Jakou?”

„Příliš brzy jste se otočili zpět. Je teprve poledne; oni na to za chvíli přijdou a vezmou vás mezi dva ohně!”

„Jak jste chytrý! Mezi dva ohně, jak to myslíte?”

„Rozdělí se. Jedna polovina vás bude následovat mezi kopci a druhá se obrátí, aby na vás počkala.”

„Nemáte zrovna nepravdu, muži. Přesto jsem si váš závěr udělal už dávno a s rozvahou jsem jednal tímto způsobem. Nevíte, že se člověk vypořádá se sedmdesáti rudými kůžemi snadněji než se sto padesáti?”

„Vy s nimi chcete skutečně bojovat?”

„A co jiného?”

„Dvanáct proti sedmdesáti?”

„Zdá se mi, že patříte k těm chutným tvorům, kterým se říká zajíci.”

„Snad, ale mohl bych vás přesvědčit o opaku. Už jsem musel svou kůži nejednou bránit, ale k útoku se odhodlám jedině tehdy, když pro to mám důvody a jsem přesvědčen, že nepodlehnu.”

„U mě je to stejné. Právě dnes jsem přesvědčen, že nepodlehnu.”

„Dvanáct proti sedmdesáti?”

„Dvanáct dvouhlavňovek znamená čtyřiadvacet mrtvých, pokud ty chlapy překvapíme. Potom máme nože, pistole a revolvery, takže z těch rudých pacholků moc nezůstane.”

„Co vám udělali, že jim prokazujete taková dobrodiní?”

„Co vám udělala blecha, zeji nemáte rád? Havěť! Ale vy jste nás chtěli varovat. Věděli jste o nás?”

„Vaše stopa byla dost jasná.”

„Jak jste se dozvěděli, že jsem to já?”

„Tento rudý gentleman zná stopy vašeho koně.”

„Tomu věřím. Stejně se spolu tak trochu známe a je to jediný Indián, jehož by člověk mohl tak trochu ctít. Jedete za těmi Komanči?”

„Pronásledujeme je, abychom si s nimi prohodili nějaké to slovíčko.”

PÁTER BOWIE*85

„Tajně nebo hlasitě?”

„Podle okolností.”

„Damned! Tři proti sto padesáti! A před chvílí jste měl o mě strach! Asi budete velmi odvážní zajíci. Jak se jmenujete?”

„Přátelé mi říkají Bili Holmers.”

„Bili Holmers? Kentucky-man*)?”

„Ano, pokud je vám to milé.”

„To je ale překvapení! Už jsem o vás mnoho slyšel. Dlouho jsem si přál vás potkat. Máte s sebou mít společníka, jehož Indiáni nazývají Ohnivá smrt.”

„To je on!”

Přitom ukázal na Freda, který si během rozhovoru všiml, že ho ten malý pozoruje mimořádně pátravým pohledem.

„Buďte nám oba vítáni! A taky ty, Rimatto; dnes bude mezi námi dvěma klid zbraní.”

Podal všem třem ruku a oni ji stiskli.

„O čem chcete mluvit s Komanči?” ptal se potom dále.

„Patřili jsme ke skupině lovců a zlatokopů, která jimi byla překvapena a úplně zničena. Zachránili jsme se jen my dva, protože jsme byli pryč, abychom udělali maso. Chceme si vyzvednout zpátky nuggety, které nám ukradli.”

„To se k sobě hodíme! Nechcete se k nám přidat?”

„Rádi.”

„Kdo má být vůdce?”

„Ty! Tvoje skupina je početnější než naše.”

„Dobře, ale co na to řekne Rimatta?”

Indián se hrdě usmál, když odpovídal:

„Rimatta je náčelník Apačů a poslouchá jen sám sebe. Udělá však všechno, co si budou jeho bílí bratři přát, pokud to bude dobré a chvályhodné.”

„Takže je nás už patnáct, to znamená, jeden proti deseti. Dostanete zpět všechno, oč vás ti rudí holomci obrali.”

Rimatta pokýval hlavou.

„Můj bratr nepočítá správně a mí bílí přátelé nedostanou zpět nic z toho, co ztratili.”

) Zde míněno, muž s kentuckou puškou

86*Karel May, OSTROV ŠPERKO

„Jak to?” zeptal se páter, zjevně překvapen, zeje mu protiřečeno.

„Není sto a padesát Komančů, je jenom tolik koní. Mezí nimi jsou i zvířata, jenž byla ukradena mým bratrům. Ta nemají žádné jezdce.”

„To je správné a tím lépe pro nás. Proč bychom jim nemohli sebrat jejich lup?”

„Měl jsi pravdu v tom, že se Komančové rozdělí ihned, jakmile zjistí tvou lest. Tím by se ale Rimatta nedal mýlit, část jich pojede pres kopce a druhá část bude čekat u řeky, ale zlato a lup by jim při boji překážel a mohl by přijít do nebezpečí. Proto svěří tyto věci několika mužům, kteří je odvezou, aniž by zastavili, do komančských stanů.”

„Málem se mi zdá, jako by tvé tušení mělo své ospravedlnění. To se teď ale nedá změnit. Nepokládám však vaše věci za ztracené. Pokud budou odvezeny skutečně do bezpečí, bude pro nás stejně později snadné najít stopy a tyto muže pronásledovat.”

„Pro co ses rozhodl na příští okamžiky?”

„Dojel jsem tak daleko, abych zjistil, jestli už Komančové projeli kolem. Teď se vrátíme zpátky!”

„Na tvou vlastní stopu?”

„To mě ani nenapadne. Vydáme se stranou do skal. Jízda bude namáhavá, ale to nás nesmí odradit. Už jsem si vybral místo, které bude k útoku nejvhodnější.”

Obrátil svého koně a ostatní ho následovali.

Ujížděli krkolomnou cestou posetou ostrými kameny a množstvím kluzkých oblázků z kopce do kopce. Koně měli co dělat, aby tyto drobné překážky překonali. Jeli asi hodinu, když páter zastavil a pokynul rukou před sebe.

„Tady to je. Pokud vjedou do této pasti, nikomu se nepodaří uniknout.”

Zastavili na kolmé vysoké skále, jíž naproti stála podobná, stejné výšky. Mezi oběma stěnami se táhl hluboký, tmavý kaňon, na jehož vchodu i východu se stěny přibližovaly natolik, že mohli projet stěží dva jezdci vedle sebe. Koněm nemohl strmé stěny nikdo zdolat a proto tvořilo údolí přirozenou past, kde bylo schopno malé množství bojovníků zničit i početně velíce silnou skupinu.

PÁTER BOWIE

87

Zastavili na kolmé vysoké skále, jíž naproti stála podobná, stejné výšky.

88-

Páter radostně pozoroval ve tvářích Billa i Freda uznání nad jeho ostrovtipem. Pouze Apač hleděl na terén lhostejným pohledem.

„Výtečné!” zvolal Holmers. „Odtud skutečně nemůže nikdo utéci!”

„Vykonáme co nejdříve potřebné přípravy, protože příjezd rudo-chů můžeme očekávat každou chvíli,” poznamenal páter Bowie.

„Jak se rozdělíme?”

„Nejdříve spoutáme koně těsně k sobě. Potom půjdou tři muži ke vchodu a tři k východu kaňonu. Ostatních devět se postaví v různých odstupech tady nahoře. Musel by v tom být čert, kdybychom je nedostali!”

„Kdy začneme střílet?”

„Jakmile vlezou do pasti. Vystřelím první.”

Nyní se otočil přímo k Billovi a Fredovi:

„Nechtěli byste se postavit k východu? Přidám vám ještě jednoho muže. Tam bude to nejtěžší stanoviště.”

„Chachá!” vyprskl Bili. „Šetřte si své lidi, my dva stačíme. Dávám vám své slovo, že nikdo neprojde.”

„Budou se na vás všichni tlačit! Nestačíte nabíjet tak rychle, jak bude zapotřebí.”

„Podívejte se na mou pušku!” řekl Fred. „Znáte tento druh?”

„Á, to je Henryho opakovačka! To stačí. Kam se postaví Rimatta?”

„Rimatta půjde daleko za východ z rokle.”

„Ach, proč? Apač s námi nechce bojovat?”

„Bude bojovat! Zabíječ Indiánů je chytrý, ale muži Komančů jsou taky chytří a moudří!”

„Co tím chce můj rudý bratr říct?”

„Zabíječ Indiánů poznal, že tato rokle je dobrou pastí. Myslíš si, že si toho nevšimnou i Komančové?”

„To by bylo proklatě nepříjemné!”

„Oni zůstanou stát u vchodu a pošlou několik statečných mužů napřed, aby zjistili, jestli na ně vpředu nečíhá nebezpečí.”

„Musíme je nechat projít a proto nám uniknou.”

„Neuniknou! Náčelník Apačů pojede daleko za rokli, aby je uvítal. V okamžiku, kdy vystřelí zabíječ Indiánů na Komanče, zaútočí i Rimatta na ty své venku.”

PÁTER BOWIE*89

Aniž by čekal na odpověď, otočil koně a odcválal.

Bili a Fred se vydali na své stanoviště.

„Ten páter Bowie je zvláštní chlap! Videi jsi růženec na jeho krku?”

„Ano.”

„Říká se, že byl zhotoven z indiánských kostí! Musí mít nějaký nepochopitelný důvod, proč rudé tolik nenávidí.”

Přivázali svá zvířata poblíž a usadili se na zemi tak, aby mohli vidět přes celou rokli, aniž by sami byli viděni. Čekali asi čtvrthodinu, když se v dáli ozval nějaký zvuk.

„Poslouchej!” upozorňoval Bili. „Nebylo to zařehtání?”

„Vypadalo to tak.”

„Už každopádně přicházejí.”

Ve stejném okamžiku se u vchodu do rokle objevila postava Indiána. Orlí pera zapletená v jeho kštici prozradila, že je to náčelník. Indián bleskurychle prolétl očima okolí a zastavil svého koně.

Schovaní běloši viděli, že pokynul za sebe, načež se po jeho boku objevili dva starší a jistě zkušení bojovníci. Krátce se s nimi poradil a muži se vrátili. Osaměl, ale po necelé minutě se objevili tři mladí muži. Indián jim v krátkosti něco řekl a bojovníci tryskem vyrazili napříč roklí. Když jí projeli, zmizeli za východem. Po chvíli se jeden z nich vrátil. Pokynul rukou a po tomto povelu se dal náčelník, následovaný skupinou dvaašedesáti Komančů, do pohybu. Fred je polohlasně počítal.

Když byli uprostřed rokle, přiložil na zemi ležící páter Bowie pušku k líci a zazněl výstřel, a hned po něm druhý, náčelník a muž za ním se zhroutili z koní. Současně zaznělo třináct výstřelů, po kterých hned následovalo dalších třináct. Nyní nastal v kaňonu zmatek. Hromada mrtvých, raněných i živých bojovníků se spletla do jediného klubka; bylo to hrozné. Živí se snažili uniknout z nebezpečného místa a ve dvou skupinách se dali na útěk. Menší skupinka se otočila zpět ke vchodu, ale než tam dospěla, byli Indiáni postříleni od bělochů na skále i u soutěsky. Větší skupina se obrátila k východu, a ukázalo se, jak přesně dokáže Fredova puška střílet. Aniž by musel nabíjet, mířil lovec vždy na nejpřednějšího Indiána, střílel kulku za kulkou a každá z nich našla svou oběť a strhla ji z koně. Právě se zřítila poslední, když dorazil Apač se třemi čerstvý-

90”

mi skalpy na opasku a se zkrvaveným tomahawkem v ruce. Před sebou hnal koně zabitých vyzvědačů. Vjel do rokle, aby získal další skalpy, ale už nenašel žádného protivníka naživu.

Vrátil se proto ke vchodu a mával. Bylo mu porozuměno a ti tři muži, kteří tam drželi stráž, sestoupili co nejrychleji dolů, aby obsadili cestu a zabránili koním v útěku.

Všechno se seběhlo tak rychle, že neuplynulo více než několik minut od chvíle, kdy vjeli Komančové do kaňonu. Tak nečekaně zaskočený nepřítel nedostal nejmenší čas myslet na ochranu. ,

Nyní sestoupili i ostatní a byl hrozný pohled na to, jak páter Bowie vrazil svůj nůž do srdce každému Indiánovi, v němž cítil ještě zbytek života, aby ho dokonale zabil. Malého muže přepadl podivný druh divoké horečky. Jeho oči žhnuly jako oči pantera, zuby skřípaly a při každé ráně zamumlal číslo, podle něhož jeho druhové poznali, kolik Indiánů poslal svou puškou do věcných lovišť.

„Dvě stě dvanáct!” bylo poslední číslo, které slyšeli.

Potom dal povel k shromáždění kořisti. Jednalo se o koně i zbraně, z nichž si mohl každý podle chuti a potřeby vybrat. Bili s Fredem si vzali po pěkném koni, ostatního se nedotkli. Nepotřebné zbraně byly zahozeny a koně odehnáni.

„Zvítězili jsme, aniž by nám někdo natrhnul kůži,” prohlásil páter. „A teď půjdeme na ty druhé!”

„Jak zaútočíme na tyto?” ptal se Bili.

„To nám ukážou okolnosti. Nejdříve se vrátíme k Rio Pecos, na místo, kde jsme se setkali. Vpřed!”

Vraceli se po lepší cestě, než kterou přijeli a proto dosáhli udaného místa v podstatně kratší době než potřebovali na cestu do kaňonu.

Shlukli se k poradě, ale nedobrali se výsledku, neboť každý měl jiné mínění. Jenom Apač mlčel.

„Co navrhuje Rjmatta?” zeptal se konečně páter Bowie.

„Jestli pojedou mí bratři přímo k. řece, aby tam vyhledali ukryté Komanče, budou zničeni. Ať pomalu následují Apače, který půjde napřed a zjistí, kde vězí komančští psi!”

Seskočil z koně, otěže hodil jednomu z lovců a zmizel mezi stromy, které ohraničovaly údolí Rio Pecos.

„Těžký a nebezpečný úkol!” pravil Fred.

PÁTER BOWIE-91

„On je mužem, který ho vyřeší,” odvětil páter. „Je to nejstatečnější a nejchytřejší Indián, jakého jsem kdy potkal. Doufám, že se mi z něj podaří udělat křesťana, jinak ho budu muset zabít, pokud se mi objeví ještě někdy v cestě.”

Nestaral se o dojem, který jeho slova vyvolala, ale vedl svého koně ven ze soutěsky do údolí řeky, jejíž tok dále sledovali.

Jeli asi tři čtvrtě hodiny, když daleko před nimi vystoupil mezi stromy Rimatta a dával jim znamení, aby zastavili.

„No?” zeptal se páter, když Indián přišel blíž.

„Náčelník Apačů našel komančské psy!”

„Kde jsou?”

„Za rohem tohoto lesa. Ukrývají se pod stromy a číhají, až se objeví bílí lovci.É<

„Ach! Tak je máme. Necháme své koně tady, půjdeme do lesa a napadneme je zezadu. Slezte, Rimatta nás povede!”

„Rimatta nepovede bílé muže!”

„ProČ?”

„Protože povede Komanče!”

„Ach! Kam?”

„Před pušky bílých mužů, kteří se schovají v lese, dokud nenastane čas přepadnout nepřítele.”

Aniž by dále cokoliv vysvětloval, vyskočil na svého koně, uchopil uzdu a odjel.

„Zastav! Kam jedeš?”

Apač nepovažoval za nutné na jeho otázku odpovědět, dokonce se ani neotočil.

Tato otázka byla zajisté na správném místě, neboť Rimatta, který chtěl Komanče přivést, se vydal proti proudu, místo po proudu, kde se schovávali. To muselo překvapit všechny, kdo neznali jeho plán.

„Co má asi za lubem?” ptal se Fred.

„Nechtě ho!” mínil Bili. „Každopádně přesně ví, co chce, a my se to také včas dozvíme. Rychle, ať se dostaneme mezi stromy, jinak by nás ještě mohli objevit!”

Slezli z koní a odebrali se na kraj lesa. Tady se usadili, aby mohli dobře Apače pozorovat.

Ten jel značný kus cesty proti proudu řeky á konečně ji překročil, přestože byla v těchto místech značně široká.

92*

„U všech čertů, už jsem na to přišel!” zvolal páter. „Tomu říkám chytré jednání. Věřím, že nám přivede rudochy před naše pušky!”

„Bude se tvářit, jakoby přišel z hor.”

„Ano. Jistě vytáhne Komanče z jejich doupat. Nepochybuju, že v něm okamžitě poznají svého úhlavního nepřítele a rozběhnou se za ním, jako psi za zajícem.”

„Je to pro něho značně nebezpečné, protože se jim nesmí přiblížit na dostřel.”

„Myslíte?”

„Ano.”

„Myslím si něco jiného,” odporoval Fred. „Takového muže neza-střelí, ale pokusí se ho dostat živého, což jim nebude připadat příliš těžké, když je jich sedmdesát proti jednomu.”

„To je i můj názor,” souhlasil páter. „Ten Apač to taky dobře ví, jinak by se neodvážil do jejich bezprostřední blízkosti. Podívejte, už se dostal na druhý břeh.”

„Drží se směrem k lesu.”

„Nahoře zmizí a pojede dolů mezi stromy. Až ho Komančové spatří, překročí řeku. Oni budou jásat, že se ocitl na jejich břehu a vyřítí se na něj.”

Tato domněnka se potvrdila. Rimatta zmizel v lese a lovci dlouho rozčileně pozorovali nejspodnější místo, kam mohli dohlédnout. Čekali, kdy se konečně Indián objeví.

Konečně vyjel z lesa a zastavil koně, jako by se chtěl přesvědčit, jestli zde nečíhá nějaké nebezpečí. Potom sestoupil, vytáhl ze sedlové brašny kousek sušeného masa a se vším klidem ho snědl, zatímco jeho kůň spásal okolní trávu. Asi po deseti minutách vyskočil na koně a rozjel se ke břehu řeky, který zkoumal. Potom si začal měřit koryto řeky i druhý břeh, takže nebylo těžké uhodnout, že chce přes řeku. Zajel do vody. Pušku, váček na kulky a prach držel vysoko nad hlavou a jistým vedením svého koně hravě překonal proud a dosáhl druhého břehu.

Ale tak daleko ho lovci nemohli pozorovat, neboť řeka i údolí v těchto místech činily táhlý oblouk. Výběžek lesa jim bránil, aby mohli Rimattu dál pozorovat.

„Každý z nás vezme svého koně a pušky do rukou!” nařídil páter. „Za chvíli tu budou.”

PÁTER BOWIE-93

„Musíme postřílet nejdříve ty v čele a vzadu,” mínil Bili Holmers. „A lépe bude ještě jednou nabít, než rychle vyběhnout.”

Sotva dokončil svá slova, zvedl se za výběžkem lesa jásavý pokřik, jako by někdo vypustil tisíc ďáblů z řetězu. V příštím okamžiku se objevil Rimatta. Hnal svého koně velkými skoky a s břichem u země do jejich blízkosti. Za ním pádili Komančové. Nebyl čas je počítat. Žádný z nich nesáhl po pušce a protože chtěli dostat úhlavního nepřítele živého, točili svými lasy nad hlavou.

Rimatta právě míjel místo, za kterým byli ukryti lovci. Opírali se o stromy s připravenými puškami.

„Pal!” zavelel páter jasným hlasem.

Zaznělo dvakrát po sobě čtrnáct výstřelů. Radostný pokřik Komančů se okamžitě změnil ve vzteklý řev. Delší dobu se blýskalo z Fredovy henryovky, kterou již dříve doplnil vystřílenými náboji, a tu se znovu zablesklo osmadvacet výstřelů mužů, kteří mezitím znovu nabili.

„Na ně!” zazněl rozkaz zabíječe Indiánů.

V okamžiku seděli lovci na svých koních a vyrazili do hloučku zbylých nepřátel. Každý měl se sebou tolik práce, že nikdo nemohl pozorovat celý průběh boje.

Po prvních výstřelech obrátil Rimatta svého koně, který stál jako přikovaný, dokud náčelník nevystřelil obě své kulky. Potom zahodil Rimatta pušku a zaútočil na nepřítele svým hrozným tomahawkem.

Obr Bili pracoval jako Samson s pažbou své pušky a když se Komančové začali obracet na útěk, chytil jednoho dosud mladého bojovníka za opasek a vytáhl ho k sobě nahoru.

„Pojď, mladíku! Byla by škoda tě zabít, ale nemůžu tě nechat běžet! Zůstaneš tady!”

Fred na koně nevyskočil. Stál dosud na stejném místě a střílel jednu ránu za druhou. Vtom, se zřítil kůň jednoho Komanče, jezdec se s námahou vyprostil ze třmenů a hledal svou záchranu v útěku. Právě přiskočil ke stromu, za nímž Fred stál. Ten nechal klesnout svou pušku, otočil ji a pažbou udeřil uprchlíka do hlavy takovou silou, až ho srazil k zemi.

Také tento boj netrval dlouho, dokonce ne tak dlouho, kolik času je potřeba k jeho vyprávění. Komu se nepodařilo uprchnout, ležel

94*

na zemi mrtev, páter všechny opět dorazil svým nožem. Tomuto osudu unikli pouze dva, Billův a Fredův protivník.

Oba už leželi spoutáni vedle sebe.

Vítězové si ošetřili rány, které sem tam někdo utržil, sebrali kořist a sešli se k poradě.

„To byl ale den!” prohlásil páter při poslední ráně nožem. Napočítal dvěstědvacátého prvního nepřítele ke svému kontu.

„Nyní je hlavní otázkou, jestli mají tito Indiáni naše zlato.”

„Nemají ho,” pravil Apač. „Rimatta by si toho jistě všiml.”

„Tedy bylo přece jen posláno napřed. Budeme muset znovu honit muže, kteří ho odvážejí. Podíváme se nejdříve v okolí po uprchlících?”

„Nemyslím,” prohlásil Bili. „Přitom ztratíme spoustu času a nejsem si jist, že bychom někoho našli.”

„Co uděláme s těma dvěma?”

„Co myslíte?”

Místo odpovědi přistoupil páter ke spoutaným. . „Řekněte, vy psi, jestli věříte na Mannitoua?”

Mlčeli.

„Neodpovídáte? Dobrá! Váš Bůh je falešný a já vám přivedu toho pravého a správného! Budete se k němu modlit?”

Opět mlčeli.

„Vy nepromluvíte? Dobrá! Ještě vám přivedu svatou Pannu Marii z nebe, která prosí za chudé hříšníky. Budete se k ní modlit?”

Neodpověděli.

Nyní vzal do levice růženec a do pravé ruky bowiák.

„Poslouchejte, co vám řeknu: chcete vzít do ruky tento růženec a modlit se ke svaté Panně Marii? Počítám do tří! Jestli do té doby neřeknete ano, zemřete okamžitě tímto mým nožem!”

Trucovitě na něj pohlédli, ale přes jejich rty nepřešlo jediné slovo.

„Jedna, dvě, tři, dobrá! Táhněte do pekel!”

Zvedl paži k ráně, ale v tom okamžiku mu Bili zachytil ruku.

„Co je?”

„Řekněte mi, Bowie, kdo zajal tyto dva muže?”

„Vy a Ohnivá smrt.”

„Správně! A komu tedy patří?”

„Vám.”

t

PÁTER BOWIE• 95

Nyní vzal do levice růženec a do pravé ruky bowiák.

„Výtečně! Tak dejte ten váš žabikuch stranou!”

„Jak? Vždyť jsem váš vůdce!”

„Ano, ale ne v této záležitosti. Já můžu Indiána zabít v čestném boji, to nem tak zlé. Ale zajatce, který se nemůže bránit, nezavraž-dím!”

„To taky nemusíte!” ,

„Ani nikdo jiný!”

„Opravdu?”

„Ne, dokud u toho budu! Co myslíš ty, Frede?”

„Indiáni patří nám.”

„Slyšíte to, pátere?”

96*

„Dělejte si křesťany z koho chcete, ale ne z našich zajatců!” doplnil ho Fred.

„Vždyť ani nevíte, proč to dělám!”

„Ani to nechceme vědět!”

„Co se s nimi tedy má stát?”

„O tom se poradíme a potom má každý právo na svůj hlas. Bu-dou-li muset být zabiti, tak dobře, ale nejinak, než poctivou kulkou! Já si ale na kata hrát nebudu. Jsou to dva mladíci, kteří se teprve nedávno opeřili a ještě neublížili žádnému bělochovi!”

Páter se musel podvolit.

„Tak to zkraťme,” prohlásil. „Hlasuju pro smrt kulkou!”

„Já ne!” odporoval Bili.

„Já taky ne!” řekl Fred. „Jakého mínění je náčelník Apačů?”

Rimatta se tvářil velice zamyšleně.

„Vidí bílí bratřily figurky na pažích zajatců?”

„Ano. Co znamenají?”

„Tak smí jedině medicinman tetovat syny velkého náčelníka. Ti Komančové jsou bratři!”

Páter zasunul nůž a zavěsil růženec kolem krku.

„Kdo je vaším otcem?” zeptal se zajatých.

Neodpověděli mu.

„Z jejich rtů neuslyšíš ani slovo,” upozornil ho Rimatta.

„Proč?”

„Jsou zajati a tys je pojmenoval psy! Není to odvážné, moudré ani dobromyslné. Bezbranné bys neměl urážet. Mám s nimi promluvit já?”

„Udělej to!”

Rimatta se sehnul a uvolnil zajatým ruce.

„Odpoví mi synové Komančů na mé otázky?”

„Ano,” odvětil jeden.

„Znáš mě?”

„Jsi Rimatta, největší bojovník Apačů. Jsi odvážný a spravedlivý! Ty neurážíš spoutaného, budeme s tebou mluvit!”

„Jak zní jméno vašeho otce?”

„Orel!”

„Orel? Nejstatečnější náčelník Komančů! Co řekne, až uslyší, že jeho synové byli zajati?”

PÁTER BOWIE*97

„Nebude je proklínat, ale bude hrdý, protože byli zajati v boji, když se statečně bránili!”

„Zůstanete u nás a nepřehnete, když vám odstraním všechna vaše pouta?”

„Neutečeme.”

„Ani kdybychom byli napadeni vašimi bojovníky?”

„Zůstaneme u vás, dokud nám sami nedáte svobodu!”

„Náčelník Apačů věří vašim slovům!”

Sehnul se a uvolnil jim i pouta na nohou. Oba se zvedli a Rimatta se obrátil na Billa a Freda.

„Chcete získat zpět svůj uloupený majetek?”

„Ano.”

„Dostanete vše, když ušetříte tyto muže. Jsou našimi zajatci a zůstanou u nás, dokud je nepropustíme. Je to i váš názor?”

Všichni souhlasili, pouze páter Bowie se tvářil poněkud rozčarovaně.

Apač se obrátil opět na Komanče:

»Vy jste přepadU skupinu bledých tváří a sebrali jste jim zlato i ostatní majetek?”

„Ano.”

„Kde je to zlato?”

„Na cestě do komančských stanů.”

„Kolik mužů je u toho?”

„Osm.”

„Kde stojí stany Komančů?”

„Čtyři dny jízdy směrem k poledni.”

„Bledé tváře budou těch osm Komančů následovat. Vrátíte jim zlato, když vám dají svobodu?”

„Kořist nepatří jenom nám. Bojovníci se budou muset o tvých požadavcích poradit.”

„Ve vašich stanech?”

„Ano.”

„Jak se dozvíme výsledek porady?”

„Dozvíte se to tam!”

„Uff!“zvolal Apač. „Máme snad jít do vašich wigwamů?”

„Smíte vejít a vrátit se, aniž by se vám cokoliv stalo.”

98 •

„Náčelník Apačů vašim slovům důvěřuje., Zná mravy rudých mužů. Ale zlato si může vyzvednout, třebaže do vašich lovišť nevkročí. Snadno dostihne osm tvých bratří, než dorazí ke svým.”

„Dělej, jak myslíš!”

Páter Bowie sledoval jejich rozhovor velice pozorně. Zdálo se, že má na této věci velký zájem. Nyní se chopil slova:

„Rimatta skutečně věří, že mezi Komanči budeme v bezpečí?”

„Ano.”

„I když jsme jejich nesmiřitelnými protivníky a dnes jsme jich tolik zabili?”

„Přicházíme k nim na jednání, a jejich protivníky se staneme až po našem odchodu.”

„Tak si myslím, že bychom měli následovat těch osm mužů. Pokud je dohoníme, donutíme je k vydání lupu. Kdybychom je snad nedostihli, zajedeme za Orlem, s nímž bych si mimo jiné rád promluvil slovíčko.”

„O čem?”

„O něčem, s čímž vás seznámím dnes u táborového ohně.”

I když vypadal tento plán dobrodružně a nebezpečně, byl všemi přijat a za krátkou dobu se vydala skupinka na cestu. Oba Komančové jeli volně a bez pout po jejich boku. Dali své slovo a každý mohl být ujištěn, že se nepokusí o útěk.

Jeli podél řeky a po krátké době dorazili k místu, kde se Komančové rozdělili. Jeden oddíl se vracel proti proudu a druhá část pronásledovala pátera do rokle, která se pro ně stala tak osudnou. Třetí stopa pokračovala přímým směrem dál podél řeky.

Viděli stopu dvanácti zvířat. Osm zmíněných jezdců s sebou tedy vedlo čtyři koně a podle stop kopyt bylo vidět, že jsou poháněni k nejvyšší rychlosti. Bohužel nebylo možné pro dnešek dále stopy sledovat. Odpoledne se klonilo a nastal soumrak.

Nalezli místo vhodné k táboření. Zapálili oheň, jehož svit clonila okolní křoviska a tak nezářil do dálky. Postavili v jistých odstupech stráže, které pečovaly o bezpečnost společnosti. Muži rádi ulehli po námaze dnešního dne. Nedaleko se pasoucí koně byli ještě mnohem lepšími strážci než lidé, neboť mustangové mají ve zvyku se v noci chovat úplně tiše, ale pokud se snad přiblíží nepřátelský tvor, začnou frkat.

PÁTER BOWIE

•99

Uprostřed všeobecné zábavy snědl páter Bowie své jídlo, přičemž neustále měřil pátravými pohledy lovce Freda. Ten si toho všiml, ale nestaral se o takovou pozornost, protože k tomu neviděl důvody. Konečně se ujal páter slova:

„Vy se jmenujete Fred. Určitě máte ještě druhé jméno…”

„To si myslím!”

„Smím ho slyšet?”

„Nemělo by to žádný význam. Říkejte mi Fred, to bohatě stačí.”

„Jednáte proklatě zkrátka! Máte snad důvody své jméno zamlčet?”

„Důvody nebo ne, když řeknete Fred, všichni budou vědět, koho tím máte na mysli.”

„A když vás požádám, abyste mi své jméno prozradil?”

„Prosbě bych samosebou rozuměl lépe, ale rozkazovat mi nikdo nesmí!”

»Vy jste Američan?”

„Ne tak docela.”

„Ale mluvíte s dobrým americkým přízvukem.”

„Snad.”

„Jste v této zemi už dlouho?”

„Jen několik let.”

„Odkud jste sem přišel?”

„Ze Súderlandu, když už to musíte vědět.”

„Ze Súderlandu?! U všech čertů, to souhlasí!”

„Co?”

„Máte mimořádnou podobnost s jedním mužem, jehož jsem velice dobře znal. On taky pocházel z té země.”

„Snad.”

Fred se zdál jednat odměřeně, ale páter Bowie pokračoval:

„Tento muž se jmenoval Walmy a snad byl dokonce šlechtic.”

„Walmy!!”

Nyní to byl Fred, do koho vjel život. Vyskočil tak rychle, že bylo patrné, jak ho to jméno zaujalo.

„Ano,” odvětil páter chladně.

„Kde jste ho potkal?”

„Tady a tam!”

„Žije ještě?”

100-

É

„Hm! Nevím, snad ano, snad ne!”

„Člověče, mluvte! Ten muž je totiž můj bratr!”

„Aha! Teď jsem se konečně dozvěděl jméno, jenž nemělo být vysloveno!”

„Ano, jmenuju se Walmy, Friedrich von Walmy.”

„A váš bratr se jmenoval Theodor von Walmy a musí být o pár let starší než vy!”

„Tak to je.”

„Prosím vás, vyprávějte mi o tom, jak se dostal do Ameriky!”

„Já nevím, jestli se do Ameriky skutečně dostal. To je záležitost, nad níž se dosud vznáší nejhlubší temnota.”

„Víte pouze, že zničehonic zmizel?”

„Nic víc.”

„Vyprávějte!”

„Myslíte si, že někomu dělá dobře vyprávět takhle otevřeně své rodinné záležitosti? Zdá se, že o něm víte! Nejdříve vyprávějte vy a já pak uvidím, co k tomu mohu dodat.”

„To nejde. To, co chci říci, je toho druhu, že to musím slyšet nejdříve od vás.”

„A vy nejste Američan?”

„Ne.”

„Odkud tedy jste?”

„Taky ze Sůderlandu. Můžete klidně mluvit, protože prérie i les jsou bez úst a co mi řeknete, zůstane pečlivě uschováno.”

„Ano, vyprávějte!” prosili ostatní v očekávání historky, která jim zpříjemní Čas u táborového ohně.

„Nedělám to rád!”

„Tak vám tedy něco řeknu,” mínil páter. „Dnes odpoledne jsem

řekl, že musím mluvit s Orlem”

„A chtěl jste nám o tom večer o táborového ohně vyprávět.”

„Je to tak. A to, nač se chci zeptat náčelníka Komančů právě souvisí s vaším bratrem.”

„Nemožné!”

„Skutečně! Osudy lidí jsou zázračné, ale když už mám o té věci mluvit, musíte mi říct vše, co o tom víte vy.”

„Tak dobře. Když jste ze Sůderlandu, tak určitě znáte mou rodinu?”

PÁTER BOWIE‘101

„Členové vaší rodiny jsou jedni z nejurozenějších a nejčistších v celé zemi.”

Slovo ,nejčistšf bylo vyřčeno s důrazem, při němž Fred bezděčně na mluvícího pohlédnul.

„Co tím míníte?” zeptal se.

„Rodina si vždy cenila toho, že nebyla smíšena s nižšími stavy.ťí

„To je pravda. Byl jsem ještě chlapec, když už začal bratr se svou kariérou. Byla mu souzena diplomatická životní dráha. Měl talent, brzy si získal důvěru svých nadřízených a dalo se očekávat, že bude v největší rychlosti stoupat stupeň po stupínku výše. Později jsem ještě slyšel, že to byl velice hezký muž.”

„To byl.”

„Vy jste ho tehdy znal?”

„Slyšel jsem o tom.”

„Protože měl vysoké vlohy pro svou kariéru, dal si otec značnou námahu, aby mu vybral vhodnou partii z vyšších vrstev. Byl zasnouben s dcerou jednoho svého nadřízeného.”

„I ženatý?”

„Ne.”

„Ach!”

„Do hlavního města přijel cirkus, jehož členové dokázali kousky, které by byly považovány za nemožné. Zvláště tam pak byla jedna jezdkyně, která byla se svými produkcemi na takové výši, že tvořila zlatý hřeb představení.”

„Jak se jmenovala?”

„Její skutečné jméno jsem se nikdy nedozvěděl. Říkali jí slečna Ella.”

„A víte odkud byla?”

„Ne, ale tušil jsem, zeje pravé dítě umělců. Byla zkušená v baletu i provazolezectví a stejně skvěle jezdila i na koni. Ovládala spoustu jazyků, takže se muselo předpokládat, že od nejútlejšího mládí jezdila cestami kočovných umělců.”

„Už nebyla mladá?”

„Ó, ne! I když odhad stáří umělkyně, která je naučená se dokonale líčit, je vždycky nejistý. Předpokládalo se, že jí nebylo víc než třiadvacet let.”

„Bylo jí třicet.”

102*

„Ach! Odkud to víte?”

„Mluvilo se o tom.”

„Byla temperamentní a duševně i tělesně pohyblivá a dokonalá. Byla až divoká, ale tak dobrá, že s sebou strhla i publikum a tím se stávalo, že vypadala mladší, než ve skutečnosti byla. Její krása vyzývala k obdivu a dá se lehce předpokládat, že taková bytost není pro

mužský svět nejen zajímavá, ale dokonce se může stát velice nebezpečná.”

„Dá se předpokládat, že i vašemu bratrovi.”

„I jemu a hlavně jemu!”

„On by se snad zajímal o uměleckou jezdkyni?”

„Vlastně možná ne. On byl chladný a vypočítavý a když mluvil, tak jen málo, ale dobře. Nedal by na sobě znát tu nejmenší lehkomyslnost. Byl ale zkušený a odvážný jezdec a navíc velký milovník koní.”

„Takže je snadné si domyslet, že často navštěvoval cirkus.”

„Zpočátku málo, ale potom více a více a nakonec denně. Takový návštěvník se samozřejmě stane nápadný uměleckému personálu a tak se dostal do styku s různými prvotřídními členy cirkusu a protože k nim patřila i slečna Ella, mluvil s ní častěji, než bylo rodičům milé. Vlastně se to nehodilo k jeho postavení a stavu. Už se dokonce začínalo mluvit o tom, že tam vznikl nějaký intimní vztah, a tak si ho otec vzal na paškál.”

„S jakým výsledkem?”

„S velice negativním. Theodor se smál a neodpověděl. Jeho vztah k jezdkyni se prohloubil natolik, že se s ní nechával vidět i na veřejnosti. Jezdíval s ní na procházky a v divadle ji jednou dokonce zavedl do rodinné lóže.”

„Ach! Jaká to musela být nepříjemnost pro tak vznešenou a urozenou rodinu!”

Tato slova řekl páter hlasem, v němž by cvičený sluch našel přídech škodolibosti nebo dokonce lehkého zadostiučinění. Vyprávějící lovec to nepostřehl a pokračoval:

„Tím se celá záležitost dostala do takové výše, že se objevila nutnost ji nějak řešit. Bratr se musel objevit před shromážděnou rodinnou radou a zde se konečně musel přiznat, že si chce vzít uměleckou jezdkyni za ženu.”

A-PDF MERGER DEMO

PÁTER BOWIE*103

„Načež celá rodinná rada bouřlivě protestovala a zčásti dokonce upadla do mdlob!”

Tato slova zazněla opět v předešlém tónuř ale Fred si zase ničeho nevšiml,

„Ta slečna Ella musela být skutečně krásná a okouzlující žena, když se jí podařilo rozpálit tak chladného a vypočítavého muže!” pravil páter, „A co jste na to říkal vy, jako bratr?”

„Byl jsem příliš mladý, abych to všechno mohl chápat. Svého bratra jsem měl nesmírně rád, takže jsem ho spíše litoval, než abych se na něho zlobil.”

„A co byste mu řekl dnes?”

„Mlčel bych. Theodor byl dost starý, aby věděl, co dělá, A dnes vím přesně, jakou moc má skutečná láska a co dokáže udělat s lidskými rozhodnutími,”

„Ach! Vy to víte? Zajímavé!”

„Nyní nemluvím o sobe, ale o bratrovi! Mezi ním a rodinou se vytvořila obrovská propast. Jeho nevěsta se stáhla zpět takovým způsobem, že to vyvolalo aféru a jeho nadřízení se k tomu zachovali velice rezervovaně. Proto musel poznat, že už nemůže počítat se svou kariérou a dokonce ani se svým postavením,”

„To mu přece muselo otevřít oči?”

„Naopak, zahořkl! Vzdal se dobrovolně svého zaměstnání. To mohl klidně udělat, neboť část dědictví, která mu připadla po nedávno zemřelé tetě mu poskytla dostatečně prostředky, takže mohl žítř i když ne luxusně, přece jenom docela slušně. Už se mluvilo o budoucí svatbě mezi těma dvěma, když do toho vstoupila okolnost, která se v žádném případě nedala předvídat,”

„Ach!”

„Objevil se sok”

„Jenom jeden?”

„Snad jich bylo více, ale mezi nimi vynikal jeden, který byl stejně obšťastňován, jako Theodor.”

„Neuvěřitelné! Teď začíná být ta věc zajímavá!”

„To obšťastnění bylo méně následkem jeho předností, ale více následkem jeho urozeného postavení,”

„On stál ještě výše, než urozená rodina von Walmy?”

„Podstatně výše: byl to královský princ, syn samotného krále!”

104 •

„Snad korunní princ?”

„Ne, ale jeho bratr Hugo.”

„Co? ,Pomatený princ’? To je zajisté sok, jehož člověk nemůže přehlížet. On byl zvýhodněn?”

„Ano. A to takovým způsobem, který se mohl mezi stejně postavenými kavalíry řešit jedině zbraní. Ale zde se jednalo o jednoduchého urozeného muže proti samotnému synovi krále. Theodor byl ve velkém nebezpečí. Jedni mysleli, že princ bude srozuměn s výzvou a potom vyvstala otázka, zda se můj bratr vyrovná ve zbrani tomu nestydatému, ale v boji jistě schopnému muži. Ostatní tvrdili, že potrestání urážky panovnického domu bude řešit sám král, a o nějakém duelu nemůže být řeči.”

„Kdo měl pravdu?”

„To nemohu rozhodnout. Theodor odjel, a už se nikdy nevrátil. Večer jeho odjezdu měla slečna Ella vystoupit, ale i ona zmizela.”

„A ,Pomatený princ’?”

„Ten se oficiálně stáhl na jeden ze svých zámků.”

„Vědělo se na který?”

„Jmenovali hrad Himmelstein, který je dodnes jeho nejoblíbenějším místem k zábavě. Po delším čase jsme dostali od bratra dopis. Psal, že je ve Spojených státech a že jeho existence v Súderlandu byla neudržitelná. Proto odjel do Ameriky a už se nikdy nevrátí. Změní si jméno a nedá o sobě už nikdy vědět.”

„Dodržel to?”

„Ano.”

„Byl psán dopis jeho rukou?”

„Ano.”

„Víte to jistě?”

„Proč by ho měl psát někdo jiný?”

„Hm, třeba měl ruku nemocnou.”

„Byla to jeho ruka. Když jsem opouštěl vlast, vzal jsem si dopis s sebou. Osud má někdy zvláštní cestičky a snad by bylo možné zachytit stopu po pohřešovaném právě díky dopisu. Určitě jsem udělal dobře, že jsem ho vzal.”

„Máte to psaní u sebe?”

„Ano.”

PÁTER BOWIE

105

„Mohl bych se na něj podívat?”

„Proč?”

„Řekl jsem vám, že se o vašeho bratra zajímám. Potom vám přidám ještě i další informace. Ukažte mi ten dopis.”

Fred rozepnul loveckou košili a vytáhl obálku z vydělané jelenice, kterou nosil stále na prsou. Vytáhl list a rozložil ho.

Sáhl po svém váčku a vytáhl ven cosi srolovaného.

„Zde je!”

Páter Bowie vzal psaní do ruky a držel ho co nejblíže u světla

ohně. Dlouze, velice dlouze pozoroval tahy písma a věnoval řádkům nejvyšší pozornost. Bylo to asi námahou čtení u tak blízkého a mihotavého světla, že mu stála v oku kapka slzy, když vracel dopis svému majiteli.

„No?” zeptal se Fred.

„Dopis byl zfalšován!”

„Ohó!”

„Zcela určitě!”

„Jak to chcete dokázat? Nebo jste už náhodou viděl Theodorův rukopis?”

„To není vůbec třeba. Píše syn a bratr své rodině k celoživotnímu rozloučení tak krátký a chladný dopis?”

„Byl rozezlen a zahořkl!”

„Než tímto způsobem, nepsal by pak raději vůbec! Podívejte se na ten rukopis, není plynulý, ale malovaný se snahou o přesnost. Vypadá to, jako by to bylo z něčeho na papír opisováno. Na každém písmenu je vidět, že bylo pečlivě vyzkoušeno a potom se zvláštním rozmyslem napsáno.”

Nyní zkoumal písmo Fred a bral páterovy poznámky v potaz. Jeho tvář začala prozrazovat, že páterovy důvody mají účinek.

„No, co si myslíte?” zeptal se Bowie.

„Hm, máte dobré oči a zdá se, že váš názor není úplně bezdůvodný. Každopádně by bylo hrozné, kdyby ten dopis nebyl pravý.”

106*

„Je falšovaný, na to se můžete spolehnout. Chtěl bych vidět, jestli jsou vaše oči stejně ostré, jako moje.”

Sáhl po svém váčku a vytáhl ven cosi srolovaného. Byl to dobře zabalený papír, který otevřel a podal ho Fredovi.

„Zde! Vezměte si to, čtěte a zkoumejte!”

Fred přiblížil papír k ohni a četl:

Nejvyšší Výsosti, princi!

Hlásím svůj příjezd do tohoto místa a to, že jsem už odeslal projednaný dopis na rodinu von Walmy. Je napsán rukopisem Theodora, který jsem dokázal výtečně napodobit. Nyní ale také prosím o zaslání druhé poloviny slíbené částky. Má adresa je: Lingston, Missouri, Wall Street 23.

Georg Sander

Fred nechal ruku i s dopisem klesnout.

‘ „Georg” zeptal se. „Kdo je ten Georg?”

„Nejdříve si přečtěte ještě tento druhý dopis,” odvětil páter. Držel před ním další dopis, který měl ve stejném obalu jako první. Fred ho vzal a četl tato slova:

Nejmilostivější princi!

Mějte nejvyšší dík za převedenou částku. Můj úkol byl splněn a asi

se do Súderlandu nikdy nevrátím. Moc se mi tady líbí a nebudu toho

litovat. Proto se navždy vzdávám své vlasti a vydám se odtud do

Mexika nebo na Kubu. Nemusíte mít žádné obavy, že bych Vaše

tajemství někdy prozradil. Theodor von Walmy je velice dobře ukli

zen a aby s ním nemohla slečna Ella nikdy mluvit, o to se zaručeně

dobře postaráte.Poslední sbohem

Georg Sander

Fred se zatvářil nanejvýš udiveně.

„Už to mám! Georg Sander, to byl přece podkoní mého bratra!”

„Správně!” přitakal páter Bowie.

„Zmizel ve stejné době, kdy jsme začali bratra postrádat.”

„To souhlasí, skutečně souhlasí.”

PÁTER BOWIE‘107

„Už jsme o něm nikdy neslyšeli.”

„To je lehce vysvětlitelné, když se tak dokonale rozloučil se svou vlastí!”

„Vy si myslíte, že napsal ten dopis, který jsme dostali od Theodora?”

„Tak tomu je! Porovnejte přece to písmo! V prvním dopise je sice napodoben rukopis vašeho bratra, ale podobnost s druhým dopisem se přece nedá přehlédnout.”

Fred porovnal písmo a konečně řekl:

„Máte pravdu! Jak jste se dostal k těmto řádkům?”

„Kdo jsem, nebo kdo jsem byl, to vám může být jedno. Musím ale přiznat, že jsem vašeho bratra znal a z jistých důvodů, které zde nebudu vysvětlovat, jsem k němu cítil velkou náklonnost.”

„Takže jste ho skutečně znal?” zeptal se Fred pohnutě.

„Ano. Zmizel a povídalo se, že se odebral do Ameriky, protože se znemožnil. Já jsem schopen k těmto řečem ještě něco dodat.”

„Je to možné? Ó, udělejte to, udělejte to hned!”

„ ,Pomatený princ* byl sokem vašeho bratra —”

„Jak jsem už řekl.”

„Váš bratr ho urazil, smrtelně a otevřeně —”

„Je to tak”

„A vy si myslíte, že král zabránil z toho vyplývajícímu souboji?”

„To jsme si mysleli.”

„To je špatné. Váš bratr se s princem bil —”

„Ach! —”

„Na hradě Himmelsteinu.”

„Skutečně? A proč zrovna tam?”

„Protože si to princ přál.”

„Kdo zvítězil?”

„To nevím.”

„A potom?”

„Zmizel váš bratr.”

„Do Ameriky?”

„Vypadalo to tak.”

„Se svouse slečnou Ellou?”

Páter Bowie sklonil hlavu, aby nebylo vidět rozrušení v jeho tváři a teprve po krátké přestávce odvětil zastřeným hlasem:

108 •Karel May, OSTROV ŠPERKťJ

„Ne.”

„Ne? Ale vždyť zmizela ve stejnou dobu jako on!”

„To je správné. Ona vašeho bratra milovala, ale zároveň i skvělé postavení prince! Ale když byl bratr následkem výsledku souboje donucen k útěku a ztratil všechno, co by mu zajistilo budoucnost, věděla, že je pro něho ztracena. Ona nebyla tak obětavá, aby ho následovala do dálek, chudoby a bídy a zůstala s princem na Himmelsteinu.”

„Ach!” vydechl překvapeně Fred. „Dál, dál!”

„Prožila dny, týdny i měsíce v jakémsi opojení, které se jednou muselo vytratit a přivedlo ji do roztrpčení, které nemohlo být větší a horší. Zuřila a nadávala, princ se smál. Plakala a škemrala, princ se vysmíval. Šel ven, aby vyhledával nová dobrodružství a ona šla, do kláštera.”

„To není možné! Umělecká jezdkyně a do kláštera?”

„Ano! Vy se tomu divíte?”

„A neměl bych?”

„Ále!”

Tento povzdech měl snad být povzdechem opovržení, ale spíš působil dojmem výkřiku bolavého a nezahojeného srdce. Páter Bo-wie vložil tvář do svých dlaní a zvedl ji teprve po delší době. Vypadal velice šedě a jeho oči se leskly divokým, tajemným žárem.

„Myslíte si snad, že se stala pobožnou?” pokračoval konečně téměř výsměšným hlasem.

„No, když šla do kláštera7”

„Nesmysl! Vždyť neznáte kláštery! Zůstala princovou kurtizá-nou, i když se stala jeptiškou. Když už o ní nechtěl nic vědět, našla bohatou náhradu v páterech, kteří navštěvovali tajně ženský klášter a pobožné sestry, aby je přivedli na cestu k blaženosti!”

Ostatní napjatě naslouchali slovům, která byla cezena zpod skřípajících zubů přes sevřené rty.

„Odkud to všechno víte?” ptal se Fred.

„Já, já, jájá jsem dost často chodil do kláštera a dozvě

děl jsem se mnohé, o čem se hned tak někomu nesní. Dokonce jsem

s ní mluvil. I přes svou divokost došla k názoru, že s vaším bratrem

jednala nespravedlivě. Začala po něm pátrat a náhodou sejí dostaly

do rukou tyto dopisy, které zaslal princi z Ameriky jeho sluha.

PÁTER BOWIE*109

Obstarala si potřebné prostředky a poslala mě přes moře, abych po něm pátral.”

Fred se překvapeně pohnul a napůl se vztyčil

„Ach! Našli jste snad nějakou stopu?”

„Po vašem bratrovi ještě ne, ale po Georgovi Sanderovi.”

„Kde?” > „Nejdříve jsem se přirozeně vydal do Lingstonu v Missouri. Tam jsem se dozvěděl, že se odebral do New Orleans. Zde napsal ten druhý dopis. Sledoval jsem jeho stopu až do Havany, odkud se vydal do Mexika. Když jsem tam dorazil, vedla mě jeho stopa do Texasu a na prérii k Red River.”

„Tam jste ho našel?”

„Ne. Byl jsem mu léta v patách, ale neviděl jsem ho. Nedávno jsem došel k přesvědčení, že našel útočiště u Indiánů. Jednou ho potkám, to vám přísahám! Potom mi bude muset prozradit, kde vašeho bratra najdu!”

Nyní se Fred úplně vztyčil.

„Půjdu s vámi tak daleko, kam až země sahá! Chcete mě vzít s sebou?”

Páter se na něj podíval jiskřivým zrakem a potom pomalu a vážně prohlásil:

„Rád bych, ale nejsem pro vás žádný muž!”

„Proč ne?”

„Protože, protože, ále, tady je moje ruka! Plácneme si a můžete jít se mnou. Ale mám jednu podmínku!”

„Jakou?”

„Nesmíte se nikdy ptát na mou minulost a mé osobní vztahy.”

„Dobrá! Máte mé slovo!”

„Dojednáno! Bili půjde s námi?”

„Samozřejmě!” zvolal obr. „Kde je Fred, tam musím být i já! Kde se blýská puška Ohnivé smrti, tam musí hřmět í Kentucky Billa Holmerse!”

„A Rimatta?”

Všichni pohlédli na náčelníka. Ten zakroužil očima a potom řekl:

„Náčelník Apačů půjde s bílými muži, dokud nebude povolán svými rudými bratry. On zná všechna zvířata i všechny muže pralesa a prérie. Zná snad i muže, kterého hledáte!”

110 •

„Ty?” zeptal se páter Bowie a překvapením vyskočil.

„Rimatta neřekl, že to ten muž určitě je, ale zná bledou tvář, která už dlouho bydlí u komančských psů a pomáhá jim zabíjet a okrádat Apače.”

„Kde je? V táboře nebo ve vesnici Komančů?” „V jejich vesnici.” „Odkud přišel?” „Ze země, o níž před chvílí bílý lovec mluvil.” „Jak vypadá?” „Má oči nebe a vlasy ohně!” „Modré oči a rudé vlasy? To souhlasí! Dál! Nevšiml si Rimatta nějakého dalšího známem?”

„Bledá tvář má jizvu na svém

rtu.”

„I to je správné! Pochází z operovaného zaječího pysku. Je to on! Už mě nic nezadrží, abych se nevydal ke Komančům. Rimatta ví, kde stojí jejich pevná vesnice?”

„On to ví a povede své bílé bratry na to místo. Ale nechť se mí bratři ještě zeptají zajatců, kdo je ta bledá tvář, která bydlí v komančských wigwamech.”

Páter Bowie uposlechl jeho radu a obrátil se na oba zajatce. Nemohl se však nic dozvědět, neboť se nedali žádným způsobem pohnout, aby mu podali žádanou informaci. Tím se rozhovor zadrhnul, až úplně utichnul.

Přešla noc. Když se začalo rozednívat, zvedli se, aby následovali stopy Komančů. Ty vedly stále podél řeky Rio Pecos až k místu, kde řeka vstupuje mezi kopce horní Sierry Guadeloupe. Zatočili nahoru do kopce, jehož svahu dosáhli až dopoledne. Večer sestoupila skupina do otevřené prérie. V travním porostu byla jejich stopa lehce viditelná. Sledování se však muselo odložit na příští ráno. Indiáni měli příliš velký náskok, než aby se podařilo dohonit je cestou.

PÁTER BOWIE-111

Nezbylo nic jiného, než se odvážit přímo do komančské vesnice. Protože měli mezi sebou dva významné zajatce, kteří složili svůj slib, bylo nebezpečí jistě menší, než se zdálo. Během další jízdy mnoho nemluvili, každý se zaobíral vlastními myšlenkami, namířenými k nejbližší budoucnosti.

Druhý den v poledne udělali malou zastávku a k večeru se vynořily na obzoru tmavé body, které se při podrobnějším zkoumání změnily v řady stanů. Byla to velká stanová vesnice Komančů, kterou zbudovali za účelem bizoních lovů.

Rímatta jel dosud v jejich čele, nyní však zastavil svého koně.

„Chtějí mí bílí bratři skutečně Komanče navštívit?” zeptal se. „Ještě máme čas otočit.”

„Ne neotočíme!” rozhodl páter Bowie. „Náčelník Apačů dostal strach, že klade takovou otázku?”

Oči Apače po nem zlostně blýskly.

„Slyšel už někdy zabíječ Indiánů, že by se Rimatta bál? Synové Apaců vykopali proti komančským psům válečnou sekeru a každý Apač, který jim padne do rukou, je ztracen. Přesto nechce Rimatta obrátit, nýbrž doprovázet své bratry.”

Byla to hrdá slova a odvážné rozhodnutí, neboť za žádných okolností nemohl počítat s nějakými ohledy nebo slitováním úhlavních nepřátel jeho kmene. Přesto bývá odhodlaná odvaha vždy spjata s opatrnou chytrostí: během jízdy sundal kalumet, zapálil ho a podal po několika tazích oběma Komančům.

„Jestli nechcete zemřít, pijte se mnou dým míru!” nařídil jim.

Vyhověli jeho rozkazu a on potom dodal:

„Jeďte k vašim bojovníkům. Oznamte jim naši přítomnost a řekněte, že jsme vaši hosté!”

Oba bojovníci potom ujížděli k táboru a lovci sesedli a usadili se na zem.

Na výsledek oznámení nemuseli čekat dlouho. Brzy se objevila početná skupina jezdců, která se v přímce přibližovala, až utvořila kruh, jenž se uzavřel kolem bělochů. Kruh se neustále zužoval a jezdci na ně v trysku a mávajíce zbraněmi doráželi ze všech stran, při čemž řvali, div jim nepopraskaly hlasivky. Zdálo se, jako by lovci měli být jejich koňmi ušlapáni. V trysku přijížděla skupinka čtyř náčelníků a v posledním okamžiku koně přeskočili jejich hlavy.

112*

Byla to velká stanová vesnice Komančú,.. .

Lovci však seděli v naprostém klidu a ani mrknutím oka neprozradili nějaký strach.

Čtyři náčelníci sestoupili z koní, přistoupili ke skupince a nejstarší z nich se ujal slova:

„Proč se nezvednou bledé tváře, když k nim přicházejí náčelníci Komančů?”

<

Páter Bowie se rozhodl k odpovědi.

„Chci vám říci, že jste nám vítáni a smíte se vedle nás posadit.”

„Náčelníci Komančů se posadí jedině k náčelníkům! Kde je váš vůdce, kde máte své wigwamy a své bojovníky?”

„Bílí muži nemají žádné wigwamy, ale velká kamenná města. V nich žijí tisíce bojovníků. Mí rudí bratři se k nám mohou bez ostychu posadit, protože každý z nás je náčelníkem!”

„Mají tito náčelníci vůbec nějaká jména?”

Tazatel znal už dávno jejich jména od zajatců, ale nedal to na sobě znát. To nebylo pro lovce dobrým znamením. Jeho přetvářka a nápadné temné pohledy, jimiž všichni měřili Rimattu a pátera, nevěstily nic dobrého.

„Klidně vám naše jména řeknu,” odvětil tázaný. „Tento velký muž se jmenuje Bili Holmers —”

„Holmers?” přerušil ho Komanč v naprostém protikladu s indiánskými zvyky. „Znám dobře jeho jméno! Tento muž je nepřítelem Indiánů, ale není to špatný člověk.”

„Tento mladý muž dostal od rudých bojovníků jméno Ohnivá smrt!”

PÁTER BOWIE• 113

… kterou zbudovali za účelem bizoních lovů.

„I tohle jméno znám. Je naším nepřítelem, ale usmrcuje rudé muže jedině tehdy, když je k tomu donucen.”

„Znáš i mé jméno. Nazývají mne páter Bowie, zabíječ Indiánů.”

„Tak ti říkají, ale ty už žádného rudého bojovníka nezabiješ!”

„Ach! Proč?”

„Protože sám zemřeš!”

„Ach! Víš to tak jistě?”

„Zemřeš u našeho kůlu! Kdo je tento muž?”

„To je Rimatta, náčelník Apačů!”

„Je to pes, který brzy zcepení! Supi mu vyklovou oči a jeho maso sežerou kojoti!”

„Víš to tak jistě?”

„Ještě dnes zemřete u mučednických kůlů!”

„My? Hosté Komančů?”

„Nejste našimi hosty!”

„To jsme! Nezabili jsme vaše mladé bojovníky a oni nám dali své slovo, že smíme v míru navštívit vaše stany.”

„Oni své slovo dodrží, ale bylo by pro ně lepší, kdybyste je byli zabili. Udatný bojovník raději zemře, než aby si nechal darovat život od svého nepřítele! Jste jejich hosté a jste pod jejich ochranou. My ostatní jsme vám ale nic neslíbili a proto si vezmeme vaše skalpy. Zvedněte se a pojďte do stanů vašich ochránců!”

Běloši se na sebe tázavě podívali, ale Rimatta se bez zaváhám zvedl. Měl pravdu, byli obklíčeni takovou přesilou, že na útěk nemohlo být ani pomyšlení. Odvážili se do jámy lvové a museli oče-

114 •

*

kávat vývoj dalších událostí. Vyskočili do sedel a Komančové je obklopili. Potom ujížděli tryskem k vesnici, projeli mezi stany a konečně se zastavili před jedním stanem uprostřed.

Indiáni sestoupili a starý náčelník nařídil:

„Bledé tváře mohou vstoupit!”

„Komu patří tento stan?” zeptal se páter.

„Patří těm, kteří vás musí chránit. Odevzdejte své zbraně!”

„Bílý muž se odloučí od své zbraně až po smrti!”

„Bledé tváře nevědí, že zajatci nesmí být ozbrojeni?”

„Jsme hosté, nikoliv zajatci!!”

„Jste obojí. Odevzdejte vaše zbraně!”

Tu zvedl Rimatta ruku na znamení, že chce promluvit. Bylo to poprvé od střetnutí s Komanči.

„Muži Komančů žádají naše zbraně, protože se nás bojí! Mají zbabělá srdce a jejich odvaha se nedá srovnat ani s odvahou prérijní slepice, která utíká před každým zvukem!”

Bylo to vyřčeno stejně hrdě jako chytře. Následek se hned ukázal. Starý náčelník ho změřil zlostným pohledem a odpověděl:

„Pimo*) je odporný jako ropucha z močálu! Jeho jazyk mluví samé lži a z jeho rtů ukapává hnusná falešná slina. Není Člověka ani zvířete, jehož by se Komanč bál! Vstupte do stanu a své zbraně si ponechte u sebe!”

Teprve nyní seskočili z koní i lovci. Uvázali je a vstoupili do stanu.

Stan byl téhož druhu, $ jakým se můžeme setkat u severněji žijících Indiánů. Práce s jeho zřízením se vždy přenechává ženám, neboť Indián nezná jinou činnost než lov, rybaření a boj. Vše ostatní nesou bedra indiánských žen.

Stan byl úplně prázdný a byl dost prostorný pro celou společnost.

„Už jsme tady,” prohlásil Holmers, „ale jak se dostaneme pryč, to je druhá věc.”

„To uvidíme!” odvětil krátce páter Bowie. „Přijde na to, jestli se na nás budou dívat jako na hosty, nebo na zajatce. V druhém případě to máme spočítané.”

„Budeme zajatci,” usoudil Rimatta.

„To je skutečný názor mého bratra?”

*) Hanlivé označení pro Apace (rovněž jeden z kmenů příslušných k Apačům)

PÁTER BOWIE-115

„Ano.”

„Proč tak smýšlí?”

„Protože je mezi námi Rimatta a zabíječ Indiánů. Kdyby zde byli pouze ostatní mí bratři, snad by je považovali za hosty, ale nás dva nenechají Komančové nikdy odejít.”

„Rimatta věří, že jsme ztraceni?”

„Náčelník Apačů ještě nikdy nebyl ztracen!”

„Co můžeme udělat pro naši záchranu?”

„Mí bratři musí udělat totéž, co bude dělat Rimatta.”

„Co?”

„Vykouřit s Komanči kalumet.”

„Ach! Nebudou s tím souhlasit!”

„Pak budou!”

„Nevěřím, že by nám nabídli dýmku míru.”

„Oni nám ji nenabídnou.”

„A přece říkáš, že ji s nimi budeme kouřit.”

„To jsem řekl. Když nám nebudou chtít nabídnout dýmku míru, vezmeme si ji sami.”

„Ach!” zvolal páter překvapeně. „To je nádherná myšlenka! Bude mít však takové kouření platnost?”

„Bude. Rimatta jim uloupí dýmku a každý z mých bratří z ní musí potáhnout dříve, než nám ji zase seberou.”

„Uvidíme toho bělocha, jehož hledáme?”

„Pokud je přítomen, tak ano. Rimatta to zařídí tak, aby se nemohl ukrýt.”

Tím byl jejich rozhovor u konce. Lovci mlčeli. Jejich stan byl obklopen strážci a nebylo vyloučeno, že by se mohli snažit je vyslechnout. Po nějaké době se odkryl vchod a objevil sejeden ze synů náčelníka.

„Mí bratři jsou ve velkém nebezpečí,” začal.

„Jak můžeme být v nebezpečí, když jsme pod tvou ochranou?” zeptal se páter.

„Život mých bratrů je v bezpečí jen do té doby, pokud zůstanou v mém stanu. Jakmile ho jednou opustí, má ochrana ztratí svou moc.”

„Co s námi zamýšlejí?”

„Zabijí bledé tváře i náčelníka Apačů u mučednických kůlů.”

116*Karel May, OSTROV ŠPERKO

„Je nějaká cesta k záchraně?”

„Jenom jedna.”

„Jaká?”

„Mí bratři se musí stát bojovníky Komančů a každý z nich si vezme za manželku dceru našeho kmene.”

„Čerta udělám!” zvolal Holmers. „Nemohl jsem vystát žádnou bílou ženskou a o to méně bych si vzal nějakou měděnou kůži! Takovým způsobem, si život ani svobodu nevykoupím!”

„Pak jsou mí bratři ztraceni.”

„Bledá tvář, o níž jsme dříve mluvili, není dnes přítomna ve stanech Komančů?” zeptal se lovec.

„Jezde.” < „Můžeme s tím mužem mluvit?”

„To nevím, ale spatříte ho.”

„Kde?”

„Bledá tvář patří k našim náčelníkům. Bude sedět v poradním kruhu, až se bude rozhodovat o osudu mých bratrů. Bledé tváře tedy nejsou ochotné vstoupit mezi bojovníky Komančů, aby si zachránily své životy?”

„Ne!”

„Pak budete ztraceni a já pro vás nemohu už nic udělat!”

Vzdálil se. Asi za půl hodiny vstoupil Indián s tváří plnou zloby.

„Bílí muži a Apač mě budou následovat!” nařídil.

Vzali s sebou zbraně a kráčeli za ním uličkou mezi stany před tábor, kde se shromáždili všichni bojovníci. Utvořili kruh, v jehož středu seděli náčelníci. Hořel poradní oheň, perlami a peřím bohatě zdobený kalumet ležel vedle nich. Nedaleko této skupiny stálo několik v zemi zaražených kůlů, jisté znamení, že smýšlení Komančů není takové, aby lovci mohli očekávat něco dobrého.

Mezi náčelníky seděl muž, který se výrazně lišil barvou své pleti. Byl to běloch, ale ozbrojen a oblečen byl jako pravý Indián. Dokonce měl dlouhý účes a v něm vpletena orlí pera, což znamenalo, že se nejedná o obyčejného bojovníka.

Když se zajatci přiblížili, chopil se náčelník dýmky, zapálil ji a strčil troubel do úst. Šestkrát potáhl, vypustil kouř na sever, jih, východ a západ, potom přímo k obloze a nakonec dolů před sebe. Poté podal kalumet svému sousedovi. Ten uz udělal pouze jeden tah

PÁTER BOW1E-117

a od něj putovala dýmka dále. Právě ji měl podat čtvrtý pátému, když tu náhle přiskočil rychlým krokem Rimatta a vytrhl mu ji z ruky.

Takový čin by nikdo nepovažoval za možný. Něco podobného se ještě nikdy nepřihodilo. Indiáni seděli ztuhlí překvapením a když se jim konečně vrátil pohyb, bylo už pozdě. Rimatta ihned předal dýmku sousedovi, a tak v rychlosti prošla mezi všemi bělochy. Když se náčelník Komančů zuřivě zvedl, byla už dýmka v rukách Apače.

„Cos to udělal, pse?!” zahřímal na Rimattu.

Ten udělal ještě jeden tah z kalumetu a odpověděl:

„Odkdy je zvykem u rudých mužů nazývat své přátele a bratry psy? Nebo snad znamená tohle slovo mezi syny Komančů projev úcty a slušnosti?”

„Ty jsi náš přítel a bratr?”

„Jsme vaši bratři a hosté vašeho kmene, protože jsme s vámi vykouřili kalumet, jehož hlavička je zhotovena z posvátné hlíny.”

»Vy jste nám kalumet ukradli!”

„To je pravda, Rimatta nikdy nelže! Ale skutečností je, že jsme s vámi dýmku míru vykouřili!”

„To neplatí! Nenabídli jsme vám ji!”

„Když nyní vezme Rimatta tomahawk, aby s tebou bojoval, ukážeš svou odvahu a bojovat budeš, třebaže jsi mi boj nenabídl! Nenabídli jste nám ani vaši pohostinnost, ale máme ji stejně zaručenou, jako byste nám ji nabídli dobrovolné. Velký Duch všechno vidí a slyší a neunikne mu, jestli se Komančové prohřeší proti zákonu míru. Domluvil jsem. Howgh!”

Komanč vyslechl toto pokárání se sklopenou hlavou a sedaje si se vymlouval:

„Náčelníci Komančů se poradí o tomto zcela nezvyklém případu. Ustupte stranou! Dáme vám vědět o našem rozhodnutí.”

Běloši jeho příkazu vyhověli. Viděli, že porada je velice bouřlivá, což prozrazovala zběsilá gesta Komančů a uběhlo více než půl hodiny, než se dohodli na nějakém závěru. Vtom jim náčelník pokynul, aby přistoupili blíže. Zvedl se a dal znamení, že chce promluvit.

„Bledé tváře a Apač nechť naslouchají, neboť náčelník Komančů k nim promluví!”

Po tomto úvodním vyzvání začal se svou řečí.

118 •

„Mnoho sluncí uplynulo od doby, kdy bydleli rudí muži v této zemi zcela sami. Na pokojné půdě mezi dvěma velkými vodami stavěli své vesnice, sázeli stromy, lovili jeleny, medvědy i bizony. Patřily jim paprsky slunce i déšť, patřily jim řeky i jezera a taky všechny savany široké země. Měli své bratry a sestry a jejich ženy a děti byly šťastné. Tu přišly bledé tváře, jejichž barva kůže je jako barva země v zimě, ale jejichž srdce je černé jako saze ohně. Nebylo jich mnoho, které pozvali rudí muži do svých wigwamů, ale ony přinesly s ohnivou zbraní i ohnivou vodu. Přinesly si jiné bohy a jiné kazatele, přinesly s sebou lež a zradu, nemoci a smrt! Přicházelo jich stále více ze zemí za velkou vodou; jejich jazyky byly falešné, nože ostré a rudí muži, kteří jim věřili, byli oklamáni. Museli jim odevzdat půdu, v níž leží kosti jejich otců. Byli vytlačeni lstí a násilím ze svých wigwamů a svého loveckého území. Když se bránili, byli těmito muži nemilosrdně zabiti. Aby je mohly bledé tváře snáze porazit, zasely mezi rudé muže nedůvěru a lež. Oni potom začali mezi sebou taky bojovat a teď musí zemřít, jako kojoti někde v poušti. Proklínám bledé tváře tolika kletbami, kolik je na obloze hvězd a listů na stromě!”

Nyní se nadechl a potom pokračoval:

„Dnes přišly bledé tváře do wigwamů Komančů. Mají barvu lhářů a mluví řečí zrádců. Poblouznily jednoho rudého muže, náčelníka Apačů, aby šel s nimi a byl jejich bratrem. On zaslouží smrt a oni s ním. Byli bychom je pomalu nechali zemřít u mučednického kůlu, abychom se mohli kochat jejich mukami a abychom se smáli nad jejich nářkem. Podařilo se jim však vypít dým našeho kalumetu a proto se náčelníci Komančů rozhodli ctít dýmku míru a dát jim místo u táborového ohně, než se o jejich osudu rozhodne jinak. Nyní můžete mluvit; ovšem tehdy, až promluví podnáčelníci Komančů. Howghl”

Posadil se. Tím by vlastně mělo být vše odbyto. Jenže jak jsou Indiáni mlčenliví, příležitost k proslovu si nenechá ujít žádný z nich. Bývají mezi nimi náčelníci, kteří jsou široko daleko známi svým řečnickým talentem a jejich mluvnická dovednost se vyrovná nebo dokonce předčí některé řečníky civilizovaných států staré i nové doby. Jejich květnatá a obrazná řeč připomíná způsob vyjadřování Orientálců.

L’

PÁTER BOWIE‘119

Po něm se zvedl jeden náčelník po druhém, aby ve svých proslovech řekli totéž, co už jednou bylo řečeno. Když skončil poslední, ujal se slova páter Bowie:

„Slyšel jsem, že mí velcí rudí bratři věří na Velikého Ducha. Dělají správně, protože jejich Mannitou je taky naším Bohem. On je pánem země a otcem všech národů. Chce, aby ho všichni lidé ctili. Mí rudí bratři ho však uctívají špatným způsobem a já jsem přešel přes velkou vodu sem, abych je naučil správným způsobům. To mi mělo mnoho rudých mužů za zlé a usilovah o můj život. Musel jsem se bránit a jen tomu vděčím, že jsem se stal zabíjecem Indiánů. Ale bojuji se svými nepřáteli tváří v tvář a nikdy jsem nezabil žádného nepřítele zákeřně. Budu stálým přítelem Komančů, pokud se sami nestanou mými smrtelnými nepřáteli!”

Přestal mluvit a díval se na náčelníka. Ten se zeptal:

„Proč by se měli stát sami tvými nepřáteli?”

„To řeknu tobě i jim. Za velkou vodou bydlel muž, jehož ústa byla jedovatější než ústa hada. Byl to lhář, podvodník a vrah. Musel prchnout a vydal se přes velkou vodu do této země. Já jsem ho následoval, abych ho chytil a slyšel jsem, že ho synové Komančů vzali k sobě. Proto se musím považovat za nepřítele vašeho kmene!”

„Kdo je tento muž? Nevzali jsme mezi sebe žádného bílého lháře!”

„Nevidíš snad bledou tvář ve vašem středu?”

„Tato bledá tvář nepřišla přes velkou vodu!”

„Ze které země tento světlý náčelník pochází?”

„Ze země proti polednímu. Sestoupil dolů z hor, aby ukázal Komančům mnoho užitečných věcí.”

„Obelhal vás!”

Ruka zmíněného muže sjela k tomahawku, ale protože vedl rozhovor nejvyšší náčelník, neřekl ani slovo.

„Takže se domníváš, že je to ten, jehož hledáš?”

„Je to on!”

„Mýlíš se!”

„Nemýlím! Dovol mi, abych si s ním promluvil.”

„Máš mé svolení.”

Nyní se obrátil páter Bowie přímo na bělocha:

„Jaké je tvé jméno mezi tvými lidmi?”

120*

„Musíš ho znát?”

„Nemusí snad znát Člověk jméno muže, s nímž chce mluvit?”

„Jmenuju se Racurroh.”

„Jak ses jmenoval v době než jsi přišel ke Komančům?”

„Tato tvá otázka je už zbytečná!”

„Není zbytečná, ale patří docela k věci.”

„Přišel jsem k bojovníkům Komanců, abych zapomněl na svět. Mé jméno už nežije, zmizelo. Neřeknu ho!”

„Ty ani tvé jméno jste zapomenuti nebyli! Zmizel jsi, ano, zmizel. Ale já jsem tě zase našel! Jestli se ti líbí zamlčet své jméno, prosím. Řeknu ti ho já!”

Muž zbledl.

„Řekni ho!”

„Jmenuješ se Georg, Georg Sander!”

Oči muže se leknutím rozšířily.

„Georg Sander? Podobné jméno jsem nikdy neslyšel!”

„Nikdy?” smál se páter. „Také jsi nikdy neslyšel jméno Walmy?”

„Ne!”

„Theodor von Walmy?”

„Ne!”

„Nikdy jsi neslyšel jméno ,Pomatený princ* ze Sůderlandu?”

„Ne!”

„To jsi asi taky nikdy neslyšel o slečně Elle, která pracovala v cirkuse a pak beze stopy zmizela?”

„Ne!”

„Hm! Racurrohu, jsi velký lhář! Znal jsi všechny!”

Obviněný se zvedl a sáhl po tomahawku.

„Muži! Už mi nikdy nespílej lhářů, pokud nechceš klesnout s rozpolcenou lebkou! Jak si můžeš dovolit mluvit tímto způsobem s odvážným náčelníkem Komančů, kterému se nikdo neodvážil říci do tváře podobná slova?!”

„Odvážil? Nesmysl! Jsem páter Bowie a toho všichni znáte! Tvůj tomahawk mi nemůže ublížit víc, než sosák komára a abys videi, že se tě nebojím, nazvu tě ještě jednou lhářem!”

„Pser

„Lháři! Jsi Georg Sander! Podívej se dobře na tohoto lovce a pověz, jestli znáš jeho tvář!”

PÁTER BOWIE*121

Indián opovržlivě mávl rukou a řekl:

„Je jeden lovec jako druhý! Neznám je a ještě nikdy jsem žádného z nich neviděl!”

„A přece ho znáš! Často jsi ho vídal, je to Friedrich von Walmy, bratr tvého dřívějšího pána!”

Vobličeji Indiána se opět objevil úlek.

„Lžeš!”

„Člověče, už to nikdy neříkej! Zastřelím tě jako vzteklého psa. Ty musíš to slovo poslouchat, ale já ne, protože nikdy nelžu!”

Nyní Fred přistoupil těsně k Racurrohovi.

„Znáš tento dopis?”

Držel mu před tváří dříve zmíněné psaní, které ukázal včera po boji s Komanči páterovi. Indián si ho krátce prohlédl, potřásl hlavou a rozpačitě odpověděl:

„Neznám ho. Psal ho nějaký Theodor von Walmy, což vyplývá z podpisu. Nech mě v klidu!”

„Znáš ho, neboť jsi ho psal! Tys ho zfalšoval, darebáku!”

Nyní přistoupil blíž i páter Bowie.

„Snad poznáš tyto dva dopisy, které jsou podepsány Georgem Sanderem! Nechceš si je prohlédnout, poklade?”

Držel mu je před tváří. Muž po nich ihned skočil, ale páter je stáhl a držel je mimo dosah jeho rukou ve výšce, takže je mohl přečíst, ale ne se jich zmocnit.

„Ne, nesmíš si je vzít, jenom přečíst! Napsal jsi je ,Pomatenému princi’, když jsi mu předtím prodal svého pána!”

„O tom nic nevím! Nevím vůbec o ničem! Ty ses zbláznil!”

Vpříštím okamžiku stál páter těsně před ním.

„Zbláznil? Co si to dovoluješ, člověče!”

Rozpřáhl se a uhodil ho pěstí do čela, až se muž zapotácel a svezl se k zemi. V nejbližším okamžiku však vyskočil, vytrhl nůž a chtěl se vrhnout na svého protivníka. Lovci okamžitě přiložili pušky k líci a také Rimatta vytrhl tomahawk ze svého opasku. Všichni náčelníci vyskočili, nejvyšší před sebe odmítavě napřáhl ruku a nařídil:

„Nechtě zbraně v klidu! Mluvili jste řečí, které nerozumíme. Co máte s naším bratrem?”

„On je muž, kterého hledáme a nechce se přiznat!”

„Tedy to nebude on! Bílí muži se mýlí!”

122 •

„Nemýlíme se!”

„Urazil vás, když byl ještě mezi bělochy?”

„Ano. A více, mnohem více než to!”

„Ale už není bledou tváří, stal se rudým bojovníkem! Teď je úplně jiný a má pravdu! Nařizuji vám, abyste ho nechali být!”

„Nebudeme ho tedy obviňovat, ale zabijeme ho!” zvolal v největší zlosti malý páter.

„To se opovažte!”

„Udělám to a ihned!”

Zvedl pušku do výše. Tu ukázal náčelník kolem sebe.

„Nevidíš, že kolem nás stojí stovky bojovníků? Pokud vystřelíš, budete všichni ztraceni!”

„To by se teprve vidělo! Naše kulky by sežraly polovinu z vás!”

Tu zazněl dusot kopyt kolem řady stanů. Tryskem přijel jezdec, zarazil svého mustanga před náčelníky a seskočil. Všichni se zvedli a jeden z Indiánů přiskočil, aby podržel jeho koně.

„Co to tu je?” zeptal se hrdým hlasem.

Jeho oči přelétly shromážděné a vážně zůstaly viset na Rimattovi a páterovi. Starý náčelník se zvedl. ?

„Stalo se mnoho v době, když jsi byl pryč.”

„Mluv!”

„Nařídil jsi tažení proti bílým lovcům.”

„Je to tak!”

„Povedlo se.”

„To jsem předpokládal!”

„Byli pobiti a všechen jejich majetek se dostal do našich rukou.”

„Naši bojovníci se už vrátili?”

„Jenom Čtyři z nich. Oba synové a ještě dva další, náčelníku!”

„Kde jsou ostatní?”

„Mrtví!”

„Kdo je zabil?” ‘

„Tito muži.”

Hrdý muž se k nim obrátil.

„Ty jsi Rimatta, náčelník Apačů?” zeptal se.

„Jsem.”

„A ty? Ještě jsem tě neviděl, ale znám tě podle postavy a oblečení. Ty jsi páter Bowie, zabíječ Indiánů!”

PÁTER BOWIE• 123

„Uhodl jsi správně!”

Náčelník Orel, který svým významem stál nade všemi náčelníky Komančů, protože to byl on, se otočil zpět na své:

„Byl jsem daleko na severu, abych přinesl posvátnou hlínu na naše dýmky. Tato posvátná hlína nám měla přinést mír, ale když jsem se vrátil do svého wigwamu, tekla krev, a snad poteče ještě další! Kde jsou mí synové?”

„Ve svém stanu.”

„Proč nejsou zde?”

„Dali těmto mužům práva hostů a tudíž o nich nemohou rozhodovat.”

„Pokud podali synové Orla ruce našim nepřátelům, měli k tomu důvody! Ať přijdou a vy vyprávějte!”

Starý náčelník začal se svou zprávou, zatímco se Orel posadil. Byl to pravý typ Indiána, nepříliš vysoký, ale širokoplecí a mohutné konstrukce. Jeho tělo se skládalo jen z mohutných šlach a svalů.

Zpráva, jenž mu byla podána, nevyzněla pro lovce příliš přátelsky. Ti dva, kteří unikli krvavé lázni u Ria Pecos, se snažili všemožným způsobem poštvat Komanče proti bílým. Během vyprávění se objevili oba synové Orla. Jejich otec měl za sebou dlouhou a mimořádně nebezpečnou cestu; právě přijel a zahlédli ho tedy poprvé. Nebylo však vidět jediný náznak radosti ze shledání nebo pohnutí. Otočil se k nim po vyslechnutí zprávy a zeptal se:

„Tyto bledé tváře zabily vaše bratry a spolubojovníky?”

Přikývli na znamení souhlasu.

»Vy jste jim nabídli pohostinství?”

Následovala stejná odpověď. Jeho zrak spočinul na jednom z nich:

„Vyprávěj!”

Mladý muž podal pravdivý popis událostí několika slovy. Jeho otec pečlivě naslouchal a potom rozhodl:

„Náčelník Komančů, jehož přátelé i nepřátelé nazývají Orlem, se těšil z celého srdce, když po dlouhé cestě spatřil svůj wigwam. Nyní se změnila radost v bolest. Jeho synové uzavřeli přátelství s nepřáteli svého národa jen proto, aby nemuseli zemřít! Měli jste raději zvolit smrt a já bych musel být hrdý na vaše duše a zpíval bych píseň mrtvých, protože ve věčných lovištích bych se s vámi setkal znovu

124*

a jako s hrdiny, jímž by musely sloužit duše bledých tváří. Kdybych nebyl vaším otcem, byl bych vás nyní omilostnil, protože přes to vše jste neudělali nic zlého, ale jednali jste jako mladí muži, kteří mají rádi život. Ale aby se v této zemi a v kmeni Komančů nevyprávělo, že Orel byl vůči svým synům měkký, musím vás potrestat: ještě v tomto okamžiku opustíte bez vody a potravy vesnici tohoto kmene a nevrátíte se dříve, dokud každý z vás nepřinese pět skalpů našich nepřátel! Chcete k tomu něco dodat?”

„A co bude s těmito muži, za jejichž bezpečnost jsme dali své slovo?4’ zeptal se jeden a ukázal na zajaté lovce.

„Orel vás vašeho slova zprošťuje!, Nym stojí pod jeho ochranou.”

„My jdeme!”

Odstoupili s chladnými tvářemi, neboť mrav jim přikazoval, aby osobní pocity potlačili a nenechali na sobě znát.

Potom Orel pokynul Rimattovi:

„Mluv!”

Ten pohnul hrdě hlavou.

„Náčelník Rimatta je hostem svých nepřátel Komančů. Nebude mluvit, protože se domnívá, že jeho slova jsou zbytečná!”

„Máš pravdu! Venku bych s tebou bojoval, abych tě zabil. Zde jsi v bezpečí jako v lůně své matky. Ale bledé tváře nechť mluví! Dozvěděl jsem se, že chtějí přednést žalobu proti jednomu z komančských bojovníků.”

Slovo si vzal Fred:

„Chceš slyšet mou žalobu?”

„Poslouchám! Kdo jsi?”

„Mé jméno znáš! Říkají mi Ohnivá smrt až tam, kam prérie sahá.”

„Jsi odvážný bojovník a nikdy jsi nezabil nikoho z nás!”

„Měl jsem bratra a miloval jsem ho. Oba jsme byli náčelníky národa bledých tváří. Tento muž, který je nyní jeden z vás, dělal u nás práci, jakou zde konají ženy!”

„Je to pravda?”

„Přísahám na to! Byl tam ale ještě jeden náčelník, větší než my, a ten mého bratra nenáviděl. Právě jemu tento muž mého bratra prodal a zradil, takže jsem ho od těch dob nespatřil. Tento zrádce utekl do Ameriky a odtud posílal domů dopisy plné podvodu a lži.

PÁTER BOWIE• 125

My jsme ho pronásledovali a nyní jsme ho našli. Chceme, aby nám řekl, kde náš bratr je, jinak ho zabijeme!”

„Dělali jste to, co odvážný muž udělá! Přiznal se?”

„Ne, zapírá!”

Nyní se Orel obrátil k Sanderovi.

„Jsi muž, jehož hledají?”

„Ne, oni lžou.”

„Tak to slyšíte!”

„On lže! Bojí se trestu!”

Náčelník se na chvíli zamyslel a potom s úsměvem prohlásil:

„Orel ihned zjistí, kdo nemluví pravdu! Náčelník Komančů se nenechá od nikoho obelhat.”

Opět se otočil na Sandera:

„Kde máš svoji medicínu?”

„V mém wigwamu.”

„Znám ho, neboť jsem ho často viděl. Vím, že v něm máš mluvící kůže bledých tváří. Kde je máš?”

„Za lůžkem.”

Během jeho odpovědi bylo patrné, že se octl ve velkých rozpacích. Jeho tajemství bylo vážně ohroženo.

„Přinesu je já, nikdo jiný!”

S těmito slovy se Orel zvedl.

„Já ti je přinesu!” zvolal Sander. „Ty bys je nenašel!”

„Zůstaň! Najdu je sám.”

Tu vyskočil odpadlík ze země.

„Stejně je přinesu sám! Je to můj majetek, stejně jako wigwam! Bez mého povolení nesmí nikdo dovnitř!”

„Ani Orel, který je nejvyšším náčelníkem svého národa?”

„Ani ty!”

„Červe! Ale máš pravdu. Smíš to zakázat komukoliv, i mně, aby vstoupil k tvému ohni. Ale odmítnutí je důkazem, že jsi lhář! Tyto bledé tváře mluvily pravdu a ty jsi zbabělec. Budeš vyvržen z kmene! Zítra o tobě rozhodne shromáždění.”

„Nejsem zbabělec!”

„Jsi! Jinak bys nelhal. Přiznal by jsi své jméno a potom bys bojoval podle komančských zvyků s těmito muži!”

„Ukážu ti, že žádný zbabělec nejsem.”

126 •

„Jak?”

„Budu s nimi bojovat!”

„Jsi tedy ten, koho hledají?”

„Ano.”

„Vykonával jsi u vás práci žen?”

„Byl jsem sluha.”

„Chceš ukázat dopisy, o kterých mluvili bílí muži?”

„Ne!” ^

„Řekneš jim, co od tebe chtějí vědět?”

„Ne!”

„Ani mně, svému náčelníkovi?”

„Ne! Nedlužím v této záležitosti nikomu zúčtování, jenom sám sobě.”

„Nikdo tě nemůže nutit. Budeš s těmito bledými tvářemi bojovat v určenou hodinu. Teď jdi!”

Sander se zvedl a bylo na něm vidět, že se cítí uvolněněji.

„Zastav!” nařídil páter.

„Co chceš?” zeptal se Orel.

„Tento muž nesmí jít sám do svého wigwamu!”

„Proč?”

„Nesmí si ponechat svou medicínu!”

„Proč?”

„Váček obsahuje dopisy, jenž jsou pro nás mimořádně důležité,”

„Jsou jeho majetkem?”

„Ne, patří nám!”

„On je obdržel a patří jemu!”

„Papír patří jemu, ale obsah toho papíruje naším majetkem. Jsou tam zprávy, které potřebujeme zjistit.”

„Papír je jeho a písmo je vaše? Zítra s ním budete bojovat a medicinový váček připadne podle zvyku vítězi.”

„Pokud ho teď necháš odejít, tak ty dopisy zničí!”

„Pošli s ním tedy dva muže a on jim váček předá.”

„Nevydám ho!” rozčiloval se Sander. „Je to můj majetek!”

„Nebude ti odebrán, pouze ho uschovám do počátku souboje. Budeš-li se chovat odvážné, dostaneš ho opět zpět.”

„Dobrá, tobě ho svěřím.”

Odcházel a na Orlův pokyn se k němu přidali dva bojovníci.

PÁTER BOWIE»127

To v žádném případě nebylo lovcům milé, ale cítili se nuceni podrobit. Byli odvedeni do svého stanu a střeženi.

Přešel den i noc, aniž by se stalo něco zvláštního. Druhého rána se jejich stan otevřel a jeden z Indiánů je vyzval, aby ho následovali k poradnímu shromaždišti.

Zde již čekali náčelníci a ctihodní starci kmene. Byla jim vykázána místa, na nichž se plni očekávání usadili.

Začal Orel:

„Velký Duch se zlobí na bojovníky Komančů, že vykouřili dýmku míru s bledými tvářemi.”

Zarazil se a rozhlížel se po ostatních, jako by čekal odpověď. Když nikdo z nich nepromluvil, Orel pokračoval:

„Synům Komančů se přihodilo velké neštěstí.”

„Jaké?” zeptal se páter.

„Také bledým tvářím se to neštěstí nebude líbit!”

„Tak vyprávěj!”

„Bledé tváře chtějí bojovat s Racurrohem —”

„Budeme s ním bojovat!”

„Nemohou nad ním zvítězit!”

„Proč?”

„Protože už není v táboře Komančů. Zmizel!”

Běloši rozzlobeně vyskočili.

„Lžeš!” zvolal páter.

„Jak si dovolují bledé tváře nazvat náčelníka Komančů lhářem? Budou tohoto slova litovat a vezmou ho zpět!”

„Zpět ho nevezmu!”

„Ale já ti říkám pravdu!”

„Buď lžeš teď a schoval jsi ho, abys ho zachránil, nebo jsi lhal včera, když jsi slíbil, že s námi bude bojovat.”

„Orel řekl pravdu včera a mluví ji i dnes.”

„Kde jsou dopisy, které ti zrádce včera dal?” .

Sáhl do své lovecké kazajky a vytáhl starý medicinový váček.

„Medicína je zde. Otevřete ji a vezměte si mluvící papíry.”

Fred jej otevřel a vytáhl dva dopisy. Rozložil je, přelétl očima jejich obsah a zvolal:

„Obelhal jsi nás! Tohle nejsou ty dopisy, které potřebujeme!”

„Váček neobsahoval žádné jiné,” odvětil klidně náčelník.

128*

„Je to pravda?”

„Orel nikdy nelže!”

„Zavolej ty dva muže, kterým měl váček předat!”

Náčelník pokynul jednomu z Komančů a ten se zvedl, aby žádané muže přivedl. Když přišli, začal je páter hned vyslýchat:

»Vy jste včera vešli do stanu s mužem, který se tady nazývá Racurroh?”

„Ano.”

„Předal vám tento medicinový váček?”

“AnoC

„Otevřel jej, než vám jej předal do ruky?”

„To nevíme!”

„Přece to musíte vědět, když jste u toho byli!”

„Měl ho v rohu stanu. Dlouho tam klečel než se zvedl a my jsme neviděli, co tam dělá, byl k nám obrácen zády.”

„Ale vím to já! Otevřel váček, aby vyndal a vzal k sobě dopisy, právě ty, které jsme chtěli! Kde je?”

„Víme to snad?” zeptal se náčelník.

„Vy to musíte vědět!”

„Když se zvedlo slunce, synové Komančů zjistili, že opustil tábor.”

„Sám?”

„Ještě čtyři bojovníci chybí. Snad ho doprovázeli.”

„Kterým směrem?”

„Jejich stopy vedou na západ.”

Ve stejném okamžiku se přiblížil jeden Komanč. Přistoupil k Orlovi a zvedl ruku na znamení, že chce mluvit.

„Co chce říci mladý bojovník svým otcům?” ptal se náčelník.

Tázaný odvětil:

„Všichni muži Komančů přece vědí, že naši bojovníci vzali bledým tvářím mnoho kožených váčků, plných zlata.”

„To víme!”

„A to zlato bylo zakopáno v zemi na okraji našeho tábora.”

„Tam leží!”

„Již tam neleží. Zmizelo!”

Orlova ruka sjela k noži.

„Kdo ho vzal?!”

PÁTER BOWIE*129

„To nevím.”

„Kdo zjistil ztrátu?”

„Ja.

„Mluv!”

„Šel jsem ke stádu, abych si vzal koně. Cesta mě vedla kolem místa, kde bylo zlato ukryto. Všiml jsem si, že skrýš byla otevřena a jen nedbale zaházena. Zlato je pryč!”

„Orel se sám přesvědčí. Nevím, kde je naše nová skrýš, veď mě!”

Zvedl se a zmizel s bojovníkem za stany. Po chvíli se vrátil sám zpět. Usedl na své místo a pravil:

„Zlato je skutečně pryč! Vzal jej s sebou Racurroh. Komančové znají mnoho míst, kde je zlato ukryto, ale oni jím pohrdají. Není jim líto, že se ten kov ztratil.”

Tu se chopil slova Bili Holmers:

„Ale litujeme toho my! Hrabali jsme v zemi v potu tváře, abychom ho získali. Když jsme ho konečně nalezli, bylo nám uloupeno bojovníky Komančů. Přišli jsme k vám, abychom si ho opět vyzvedli a nyní musíme pronásledovat Racurroha a vzít zlato jemu.”

„Mohou snad bledé tváře odjet?”

„Kdo by nás mohl držet?”

„Jste přece zajatci!”

„My? Vykouřili jsme s vámi dýmku míru! Nejsme zajatci Komančů, nýbrž jejich přátelé a bratři!”

„Zabili jste naše bojovníky!”

„Chtěli nás přepadnout a pozabíjet. Pouze jsme se bránili!”

„Tekla krev, která může být smyta zase jedině krví!”

„Přišli jsme do wigwamů Komančů dobrovolně! Šetřili jsme syny Orla a ti nám slíbili pohostinnost.”

„To mi vrátí mé ztracené bojovníky? Děti Komančů s vámi nekouřily dýmku dobrovolně, vy jste ji ukradli!”

„Ty sám jsi potom řekl, že jsme se stali hosty kmene.”

„Jste našimi hosty, ale pouze tak dlouho, dokud se nalézáte v našich stanech.”

„A potom?”

„Potom budete našimi nepřáteli a my budeme vědět, jak vás zničit!”

130-

„My budeme vědět, jak se bránit!” ohradil se páter.

Tu se zvedl Rimatta.

„Muži Komančů mají v ústech jed a lež ve svých srdcích! Znesve-cují posvátné zvyky rudých mužů, Rimatta jimi pohrdá!”

Odvrátil se a šel pryč. Ostatní ho následovali.

Po necelé hodině se otevřel jejich stan a vstoupil Orel.

„Rimatta, náčelník Apačů nás porazil! Ale my mu ukážeme, že posvátné zvyky neznesvěcujeme.”

„Chceš nám to dokázat?” ptal se páter a sledoval ho s napjatou tváří.

„Náčelníci Komančů se poradili a propustí bledé tváře i náčelníka Apačů.”

„Kdy?”

„Dnes.”

„Se všemi našimi věcmi?”

„Se všemi.”

„A koně?”

„I koně dostanou bílí lovci. Dáme vám náskok čtvrtiny dne a potom vyrazíme, abychom vás dostihli a pobili!”

„Děkujeme ti, náčelníku. Komančové nás nezabijí. Kdy smíme odjet?”

„Kdy se bledým tvářím zlíbí. Stačí to říci strážci.”

Odešel. Ostatní hluboce vydechli.

„Takže štvanice, jako obvykle,” pravil Fred.

„Ale nám neublíží,” dodal k tomu páter.

„Ale oni mají výtečné koně a možná nás dohoní.”

„Čtvrtina dne, to stačí. Máme náskok šesti hodin, víc jsme si nemohli přát.”

Bili Holmers se smál:

„Šest hodin? Přece záleží jen na nás, abychom z toho udělali dvanáct hodin!”

„Jak to?”

„Teď je krátce před polednem. Jestli počkáme ještě tři, čtyři hodinky.”

„Aha!”

„Ano. Budou držet slovo a šest hodin počkají. Ale pak vyrazí přesně na vteřinu. Když my vyrazíme ve čtyři hodiny, lhůta vyprší

PÁTER BOWIE-131

v deset, a to už je tma. Pokud nás budou chtít sledovat, budou muset počkat až na rozbřesk zítřejšího dne.”

*

„To je správné, uděláme to tak! Jakým směrem se vydáme?”

„Kam asi jede?”

„Musíme přemýšlet. U Komančů se nesmí nechat vidět, protože je okradl.”

„Nemůže ani k Apačům, kteří jsou jeho nepřátelé. Tím spíš, že ho doprovázejí Komančové.”

„Takže mu nezbývá nic jiného, než aby se vydal k Navahům.”

„Kde sídlí tento kmen?”

„Na druhé straně Ria Colorada.”

„To budou muset projet částí území Pa-Uteů. Snad budou hledat ochranu u nich.”

Rimatta zavrtěl hlavou.

„Pa-Uteové jsou nyní přátelé Apačů. Nenechají u sebe Komanče ani bledou tvář. Postavili by všechny ke kůlu.”

„A nás?”

„Moji bílí bratři se nemusejí obávat, když jsem s nimi já. Bojovníci Pa-Uteů znají Rimattu, náčelníka Apačů, dobře.”

„Hlavní je, abychom před opuštěním komančského ležení sehnali nějaké potraviny. Ale jak je získat?”

„Nechť se mí bratři nestarají. Před táborem se pasou stáda Komančů. Až budeme odjíždět, zabijeme jeden kus hovězího a každý si odřízne dostatečný díl masa., Nebude to trvat déle, než dobu, kterou bledé tváře nazývají čtvrtí hodiny.”

„Komančové mají krotký dobytek?”

„Mají několik krav, aby pili jejich mléko.”

Nyní se lovci dali do práce. Zkontrolovali stav svých oděvů a zbraní a když se přehoupla čtvrtá hodina odpolední, vyjeli ven z tábora. Nikdo je nedoprovázel a nikdo je nesledoval…

?

*

Západně od Rio Grande se táhne ze Sonory Sierra Madre a zasahuje četnými kopci ještě dále na sever. Přes tyto strmé hory vede jen málo průsmyků. Na plošině jednoho z nich tábořilo několik bílých lovců, mezi nimiž byl i jeden Indián. Byl to Rimatta se svými přáteli.

132-

Jeden z lovců stál na vyvýšené skále, odkud mohl přehlédnout jak cestu před nimi, tak i tu, po níž přišli. Pečoval o bezpečnost svých druhů a nyní se zdálo, že spatřil něco zvláštního, neboť se rychle přikrčil, chvíli hleděl pozorně do údolí a potom kvapně sestoupil dolů.

„Haló!”

„Co se děje? Je vidět něco podezřelého?”

Jeden z lovců stál na vyvýšené skále, odkud mohl přehlédnout..,

„Indiáni!”

PÁTER BOWIE-133

„Jsou tedy na válečné stezce. Na kterou stranu míří?”

„K nám nahoru.”

„Ach! Snad dojde k boji. Jak jsou daleko?”

„Budou tady asi za čtvrt hodiny.”

„Dobrá, připravíme jim uvítání. Odstraňte koně, nejdříve si z těch Indiánů tak trochu vystřelíme. Já zůstanu s Rimattou tady a vy se rozdělte, abyste uzavřeli vše z obou stran. Pusťte je dovnitř, ale ven nikoliv. Nestřílejte, dokud to nebude nevyhnutelné. Těším se na jejich překvapené výrazy!”

Příkazy pátera byly ihned vykonány.

Plošina průsmyku, na níž se nacházeli, byla dokola ohraničena skalními výstupky a velkými kameny. Pro lovce zde bylo dost úkrytů, které využili, aby je příchozí nezpozorovali. Během několika minut byla plošina prázdná, pouze Rimatta a páter leželi zdánlivě spící pod skalním převisem, s puškami opřenými vedle sebe.

Po uplynutí dvaceti minut zazněla kopyta na kamenech a objevilo se pět Indiánů. Při pohledu na spáče, kteří se vůbec nehýbali, se bojovníci zarazili. Oba muži je ostře sledovali zpod přivřených víček.

„ Uff!” zazněl tichý vzdech jednoho Indiána.

Ten pokynul svým druhům a ti sáhli pro zbraně. Potom sestoupil z koně a přišel nehlučně ke spáčům. Sebral jim obě pušky a teprve pak dal znamení, aby ostatní také přistoupili.

„ Uff V zvolal nyní hlasitě.

Oba muži se tvářili, jako by se právě probudili a vyskočili.

„Kdo jsou dva cizí muži?” ptal se Indián.

„Ty nás neznáš?” zeptal se páter.

„Tohoto znám! Je to největší nepřítel Komančů a musí zemřít. Ale tebe neznám! Řekni mi své jméno, bledá tváři!”

„Už jsi ho často slyšel. Říkají mi páter Bowie, zabíječ Indiánů.”

„ Ufffr uff!” zvolal Indián překvapeně. „Ty jsi ještě větší nepřítel, než ten bojovník zde! Supové sežerou tvé maso a rozdrtí tvé kosti!”

„To je možné, ale nyní ještě ne. Kde jsou naše pušky! Dejte nám je!”

„Už je nikdy nedostaneš. Velký Duch rozhodl o tvé smrti a jeho rudé děti splní jeho vůli.”

Sundal z ramene laso. Ale páter zvedl se smíchem ruku.

134-

„Velký Duch nerozhodl o mé, ale o vaší smrti. Stane se vám totéž, co jste chtěli udělat s námi. Zvedněte .své oči a rozhlédněte se kolem sebe!”

Při těchto slovech vystoupili lovci z úkrytů a namířili své zbraně na Indiány. Stačilo jediné znamení pátera, aby se všichni odebrali do věčných lovišť.

„Ufft” vydechl náčelník. „Můj bílý bratr nás má v nikách!”

„Tak to vidíš. Sestupte z koní a své zbraně položte před sebe na zem.’

Indiáni viděli, že by byl marný jakýkoliv odpor a proto vyhověli jeho příkazu.

„Zabijeme je?” zeptal se páter ostatních.

„Ne!” odvětil Bili Holmers.

„Jsou to ale Komančové a jsou na válečné stezce!”

„A co nám přinese jejich smrt?”

„Pokud budeme neopatrní a necháme je naživu, budou nám škodit.”

„Tomu se můžeme vyhnout. Zeptejte se také na mínění Apače.”

Rimatta se podíval na své nepřátele temným pohledem a řekl:

„Bojovníci Komančů nás chtěli zabít, ale neudělali to. Pokud zodpoví náčelníkovi Apačů několik otázek, nechť zůstanou naživu, aby mohli svým bratrům sdělit, že jsme unikli.”

„Pro mě za mě!” řekl páter a obrátil se na Komanče:

„Odpovíte nám, když vás necháme v klidu odjet?”

„Ptejte se!” odvětil jejich náčelník.

„Muži Komančů jsou na válečné stezce. Kde byli?” ptal se Rimatta.

„Bojovali jsme s muži Acomů.”

„Co vám udělali?”

„Jsou stále našimi nepřáteli. Pak jsme se plížili územím Apačů, abychom se vrátili k našim otcům a bratrům.”

„Zabili jste mnoho apačských bojovníků?”

„Ne.”

„Mluvte pravdu! Ústa Komančů jsou stále plná lží!”

„Kdybychom je zabili, našel bys na našich opascích jejich skalpy.”

„To jste řekli pravdu. Potkali jste cestou pět jezdců?”

„Proč se na to náčelník Apačů ptá?”

r

PÁTER BOWIE•«135

„Protože chci slyšet odpověď!”

„Nemusíme odpovídat. Jeho oči jsou natolik ostré, aby samy viděly.”

„Znám stopy těch, které hledám. Jsou to nepřátelé Komančů!”

„Takové jsme nepotkali. Ty, co jsme potkali, byli naši bratři.”

„Nejsou to vaši bratři! Oloupili tábor vašich bratrů a potom uprchlí.”

„Odkud to víš?”

„Rimatta a tito muži přicházíme z tábora Komančů.”

„Tak tedy Rimatta lže! Komančové by ho byli zabili!”

„Ústa Apače nikdy neřeknou nepravdu! Bude vám vyprávět.”

Nyní mu v krátkosti vyložil poslední dobrodružství lovců. Komančové pozorně naslouchali a potom jejich náčelník odpověděl:

„Racurroh je bledá tvář. Jeho kůže je bílá, ale jeho srdce je černé jako noc!”

„Takže jste ho potkali?”

„Viděli jsme ho.”

„A taky s ním mluvili?”

„Seděli jsme u jeho ohně a on s námi mnoho mluvil”

„Jaký důvod udal, že opustil vesnici Komančů?”

„Řekl, že ho Orel vyslal k Apačům na výzvědy.”

„Lhal! Viděli jste nuggety, které měl s sebou?”

„Ne.”

„Tak je schoval.”

„Byl v chatě z větví a tam musel mít to zlato ukryté. Bojovníci Komančů ho ale neviděli.”

„Kde najdeme místo, které obýval?”

„Jeď celý den na západ a dostaneš se k řece, jíž Apačové říkají Tom-šo. Dostaneš se k malému vodopádu, kde leží zlodějův tábor.”

„Bojovníci Komančů mluvili dobře. Jsou volní!”

Tak rychlé osvobozeni nečekali. Proto okamžitě vyskočili na koně, aby nedali lovcům čas si to rozmyslet. Ti však odjížděli na opačnou stranu.

*

San Františko leží na výběžku země. Na západní straně se rozprostírá širý oceán, na východní se táhne překrásný záliv a na severní

136*Karel May, OSTROV ŠPERK0

straně leží vstup do tohoto zálivu. V ulicích města potkáme hubenou Američanku, hrdou černookou Španělku, německou blondýnu i barevnou kudrnatou dámu. Bohatý kavalír ve fraku, cylindru a rukavicích nese v jedné ruce šunku a v druhé koš se zeleninou; rančer přehodí přes rameno síť s rybami, důstojník milice drží vypaseného kapouna a kvaker drží několik velkých humrů, které zabalí do zástěry a zasune do jedné % velkých kapes svého kabátu, ale to všechno se pohybuje vedle sebe, za sebou vlevo a vpravo, aniž by se jeden s druhým navzájem rušil.

V tomto mumraji metropole zlaté země se pohybovala skupina jezdců a konečně zastavila v Sutter Street před hotelem Valladolid. Byl to hotel kalifornského stylu a byl tvořen z jedné velké, široké, jednopatrové, dřevěné boudy, která se docela podobala jednodenním pivním stánkům, s jakými se můžeme setkat na střeleckých soutěžích.

Zde muži sestoupili a předali své koně horsekeeperovi,*) který je odvedl do kůlny. Hostinská místnost byla přes svou rozlohu plná, takže příchozí našli jen jediný stůl, u něhož se mohli posadit. Přiběhla hostinská a po chvíli už přinášela porter,**) který si objednali. Přitom se jí jeden z mužů zeptal:

„Můžeme mluvit se seňorou, mé dítě?”

„Ano. Mám ji přivést?”

„Prosím o to.”

Dívka se vzdálila a po chvíli se objevila hostinská, aby se vyptala hostů na přání. Zvedl se dřívější mluvčí.

„Dovolte mi, abych se nejdříve představil, seňoro. Mé jméno je Friedrich von Walmy. Jsem Němec a tohle jsou mí přátelé.*4

Udělala pukrle a s očekáváním na něj upírala pohled.

„Byli jsme k vám doporučeni, seňoro!”

„Ach! Smím se zeptat kým?”

„Rančerem, který bydlí dva dny cesty odtud. Jeho paní se jmenuje Eudoxia Maferová.”

„Toho znám.”

„Jeho paní je vaše sestra?”

„Ano.”

)Stájník *) Druh piva

»

PÁTER BOWIE• 137

Má dva velké jelenicové pytle, které stěží odtáhl z nákladního koně.

-

„Ona nám váš hotel doporučila a přitom se zmínila, že zde najdeme někoho, s kým musíme co nejdříve mluvit. Můžeme u vás přenocovat?”

„Všichni?”

„Všichni!”

„Myslím, že místa bude dost. Koho hledáte, pane?”

„Je to běloch, v doprovodu čtyř Indiánů. Přijeli sem?”

„Samozřejmě.”

„Kdy?”

„Předevčírem.”

„On tady bydlí?”

138-

„Jenom on.”

„A Indiáni?”

„Odjeli do hor. Možná do dolů.”

„Jak se ten muž jmenuje?”

„Nijak. Zde je zvykem ptát se po jménu až později.”

„Můžeme s ním mluvit?”

„Podívám se.”

Rozhlížela se po celé místnosti, stůl za stolem, ale předmět svého pátrání zřejmě nespatřila.

„Nevidím ho, seňore!”

„Bude snad ve svém pokoji?”

„Ó ne! Nemáme jednotlivé pokoje. Všichni hosté spí v jedné velké noclehárně. Snad si vyšel ven.”

„Má s sebou nějaká zavazadla?”

„Ano. Má dva velké jelenicové pytle, které stěží odtáhl z nákladního koně. Ale hned si tady koupil velký kufr. Chce opustit město a ptal se, která loď vypluje co nejdříve na moře.”

„Děkuji vám, seňoro. Chcete mi splnit jednu prosbu?”

„Jakou?”

„Neříkejte mu prosím, že jsme se po něm ptali. Má to být z naší strany překvapení.”

„Prosím, jak si přejete. Dobrá hospodská by stejně neměla být příliš upovídaná!”

Vzdálila se a ve stejnou dobu vstoupili dva muži a hledali si místo. Měli na sobě norlandskou námořní uniformu, ale bez označení hodnosti. První byl velice vysoký a silně stavěný; pravý Goliáš. Druhý byl hubený a jeho obličej prozrazoval rysy, které jsou vlastní pouze cikánům. Protože nenašli jiné místo, usadili se ke stolu hostů, kteří přišli naposledy. Slušně pozdravili, ale jinak si jich dále nevšímali.

„Prokletá historka, viď, Karaveyi?” zeptal se obr.

„Hm! Smůla, kormidelníku!” odvětil druhý.

„Celé tři dny zpoždění! Ať ty psy vezme čert!”

„I co, nadáváním se nic nespraví!”

Mladá číšnice přinesla dvě sklenice ale.*) Obr nalil svoji do poslední kapky do hrdla, uhodil pěstí do stolu a řekl:

*) Anglický ležák

PÁTER BOWIE• 139

… uhodil pěstí do stolu a řekl:

„Víš, za co nás teď budou pokládat?’*

„Za pořádné námořníky!”

„Jestli si to myslíš, tak máš špatný vítr! Ó, ne, budou nás pokládat za dezertéry. Až přijedeme domů, budou nás soudit!”

„Musíme to ohlásit konzulovi a dát se mu k dispozici.”

„To jsou řeči! Až k němu přijdeme, nechá nás zavřít! To udělá!”

„Ale co potom?”

„Půjdu na první slušnou loď a pojedu domů, kam jel náš skvělý Tiger. Když vysvětlíme komodorovi naši nehodu, uvěří nám, o tom jsem pevně přesvědčen!”

„Na loď? Máš peníze?”

„Já? Po čertech málo!”

„Já taky ne. Jedenáct dolarů je všechno, co najdeš v mých kapsách.”

„Já jich mám jen pět! Zapeklitá záležitost, ne?”

140*

Tu se k nim obrátil Fred. Byl jediný, kdo rozuměl jejich slovům, neboť mluvili svou mateřštinou. To se ale jenom zdálo, poněvadž i páter velmi pozorně poslouchal.

„Jak slyším, potkalo vás nějaké neštěstí?” zeptal se Fred.

„Neštěstí?” odpověděl obr. „Ne, dokonce pravý malér!”

„Smím se zeptat, v čem ten malér spočívá?”

„Proč ne? Já se jmenuju Balduin Schubert a jsem kormidelník na lodi Jeho Veličenstva, na Tigerovi. Tento se jmenuje Karavey a je velícím poddůstojníkem. Leželi jsme ve zdejším přístavu a nechali jsme si dát dovolenou, abychom se podívali, jak se ze země dobývá zlato. Na zpáteční cestě jsme se připojili k nějaké zlatokopecké společnosti. Ta zabloudila a my jsme se vrátili o tři dny později. Tiger už je pryč!”

„ Tiger? Tohle jméno kdysi nosila velice známá loď. Patřila Černému kapitánovi.”

„Černému kapitánovi? Ano, to byl Nirván pasa, nynější vévoda von Raumburg. Jeho syn Artur, dřívější princ von Sternburg, je naším kommodorem.”

„Artur von Sternburg? Skutečně, ó, to byl velice hodný a dobrý důstojník!”

„Vy ho znáte?”

„Velice dobře! Byli jsme přátelé.”

„Přátelé? U všech čertů, potom se taky musíme spřátelit! Tady je moje ruka!”

Fred se usmál. On, jako baron, přítelem obyčejného námořníka. Ale plácli si.

„Platí! I když nevím, jaký bude mít tohle naše přátelství účel.”

„Účel? Pane, já vás neznám. Ale i kdybyste byl vážený člověk, podle čehož vypadáte, obyčejný člověk vám může být přece jen k užitku. Mimochodem, sám se počítám k nejlepším přátelům mého kommodora.”

Fred se lehce usmál. To se kormidelníkovi jakoby nelíbilo.

„Poslouchejte! Jestli je vám moje přátelství nepříjemné, nemusíte ho přijímat! Já se nikomu nevnucuju. Mé jméno je Schubert, občanské jméno, ale kormidelník na Tigeru stojí na úrovni kapitána. Smím se snad dozvědět, jak se jmenujete?”

„Jmenuji se Friedrich von Walmy. Má rodina žije v Súderlandu.”

PÁTER BOWIE-141

„Walmy, Walmy —” zamyslel se kormidelník. „Hm, tohle jméno jsem už musel slyšet, ale všichni čerti, teď si vzpomínám! Znal jsem jednoho námořníka! Za moc nestál, vyhnali ho a dostal se do služeb jednoho barona, který se jmenoval Theodor von Walmy, pokud se nepletu.”

Fred se zaposlouchal.

„To je můj bratr!” zvolal. „Jak se jmenoval ten vyhnaný námořník?”

„Sander, Georg Sander! Snad je to tak správně. Měl zlý výraz, chlap jeden!”

„Ach, jaká je to náhoda! Poznal byste toho člověka ještě dnes?”

„Snad ano, i když je to spousta let, co jsem ho viděl naposledy. Jsou ale tváře, které člověk pozná i po sto letech!”

„Tak to nám můžete pomoci. My ho hledáme.”

„Kde?”

„Tady!”

„Ach! On je tady v Kalifornii a ve Frisku? Jak se sem vůbec dostal?”

„To vám řeknu. Udělal hrozný podvod na mé rodině a potom uprchnul do Ameriky.”

„Jaký podvod?”

„Vydal mého bratra ,Pomatenému princi’. Theodor od té doby zmizel a nenašli po něm jedinou stopu.”

„,Pomatený princ’? Hrome, to jste se dostal do mých vod!”

„Jak to?”

„Protože si s ním musím vyrovnat velice zvláštní účet!”

„Vy? Vy ho znáte? Měl jste k němu nějaký vztah?”

„To si myslím!”

„A jaký? Vyprávějte!”

„Neslyšel jste nikdy o záležitostech, které vyvolaly během poslední války mezi Norlandem a Súderlandem takovou pozornost?”

„Jenom něco. Už jsem byl v té době v Americe. Vyprávějte!”

„To nemůže nikdo lépe vyprávět než já a tady poddůstojník! My jsme při tom sehráli svou roli. Jmenuje se jenom Karavey, ale přece jen je švagr starého a strýc nového vévody von Raumburg.”

„To je velmi zvláštní!”

„Poslouchejte!”

142*

Kormidelník vyprávěl a Fred poslouchal s největším napětím. Ani páter nedokázal skrýt svůj zájem, který Schubertovu vyprávění věnoval. Když kormidelník skončil, podal mu Fred ruku.

„To jsou skutečně zvláštní věci! Zažili jste mnoho! Máte pravdu a musíme se stát přáteli. Nyní i vám musím vysvětlit, co mě přivedlo do Ameriky a co jsem zde zažil.”

I on vyprávěl. Když skončil, bouchl kormidelník do stolu, až povyskočily sklenice i láhve.

„U všech čertů! Je to pravda, skutečně pravda, co jste mi tady vyprávěl?”

„Samozřejmě!”

„A ten chlap, ten Georg Sander, své nuggety přinesl sem?”

„Pravděpodobně.”

„Pokud je tomu tak, potom je nám všem pomoženo!”

„Jakto?”

„Počkejte!”

Přisunul se blíže k poddůstojníkovi a chvíli si s ním šeptal. Ten zkoumavým pohledem přelétl celou společnost a potom lehce přikývl hlavou na souhlas.

„Poslouchejte!” obrátil se kormidelník opět na Freda. „Kdo z těchto lidí zde rozumí naší řeči?”

„Jenom já. A snad ještě tento master.”

Přitom ukázal na pátera Bowieho.

„Kdo to je?”

„Věrný přítel.”

„Poctivý chlap, jemuž můžeme věřit?”

„Naprosto!”

„A těm ostatním? Co jsou zač?”

„Prérijní lovci a kladeči pastí, kteří zůstanou v této zemi.”

„Takže vy odtud chcete pryč?”

„Snad.”

„I tento pán?”

„Možná. Záleží na tom, co se dozvíme od Georga Sandera.”

Ve stejném okamžiku přistoupila hostinská.

„Právě se vrátil muž, se kterým jste chtěli mluvit,” oznámila.

„Kde je?”

„Odebral se do ložnice. Právě jsem tam uklízela, když vstoupil.”

PÁTER BOWIE

143

Fred se k němu neslyšně připlížil a podíval se přes jeho rameno.

„Jak se dostaneme nahoru?” ,*Schody vedou ze dvora.” „Je ještě někdo nahoře?4’ „Ne.” „Děkuji!”

Potom se opět vzdálila a Fred se otočil na Billa, pátera a kormi-delníka:

„Pojďte! My čtyři stačíme, abychom s ním skoncovali.”

144*

Zvedli se, prošli dvorem a stoupali nahoru po schodech. Dostali se do dlouhé podkrovní místnosti, která vedla po celé délce budovy. Viděli obrovské množství postelí, jednu vedle druhé. U jedné klečel muž, odvrácený k nim zády a zabýval se otevřeným kufrem. Fred se k němu neslyšně pnplížil a podíval se přes jeho rameno. Celý velký kufr byl naplněn nuggety.

„Sandere!” zvolal hlasitě.

Muž se otočil a vyskočil. Díval se na lovce jako na strašidlo.

„Znáš mě, lotře?”

Ostatní se už dříve ukryli za dveře, takže je překvapený nemohl vidět. Myslel, že je sám s Fredem a proto se rychle vzpamatoval.

„Co chcete?” zeptal se a položil ruku na nůž.

„Chci se tě zeptat, jestli mě ještě znáš!”

„Vás? Hlouposti! Co záleží na tom, jestli vás znám, nebo ne!”

„Jistě, máš pravdu! Ono úplně stačí, když znám já tebe!”

„Master, dal jsem vám dovolení k tykání?”

„To dovolení snad nepotřebuju, když už jsem ti tykal jako chlapec.” , „Mně? To je prokletá mýlka! Tak, co po mně chcete?”

„Napřed nic víc, než nuggety!”

„Ach! Dovolte mi předpokládat, že jste se zbláznil!”

„Já ti to dovolím, ale i blázen může potřebovat peníze a nuggety.”

„K čertu! Já vás vůbec neznám!”

„Hm! Myslel jsem si, že jsme se viděli u Komančů! Nemám snad pravdu, co říkáš?”

„V celém svém životě jsem vás neviděl!”

„Podívejme, jak se člověk může mýlit! Takže ti řeknu, že se známe ještě dříve!”

„Rád bych věděl odkud!”

„Ze Súderlandu! Znáš přece rodinu von Walmy?”

„Neznám!”

„Ani jméno umělecké jezdkyně slečny Elly?”

„Taky ne!”

„A taky ne královského syna, kterému říkají ,Pomatený princ’?”

„Ne!”

„Tedy také ne sluhu rodiny von Walmy, který se jmenoval Georg Sander?”

PÁTER BOWIE• 145

„Ne!”

„Máš hodně krátkou paměť! Proč ses lekl, když jsem tě nazval tvým pravým jménem?”

„Myslel jsem si, že jsem tu sám! Nelekl jsem se ale toho jména.”

„Budu ti muset přivést svědky, kterých se zaručeně polekáš.”

Pokynul a ostatní vstoupili. Sander zblednul.

„Tak co, chlape, tyto muže taky neznáš?”

„Ne, neznám!”

„Hm! Indiáni přece nezapomínají a ty jsi Racurroh, Komanč?”

„Vy se mýlíte! Pletete si asi osoby. Je možné, že jsem jen někomu podobný!”

Najednou k němu přistoupil kormidelník.

„Mě taky neznáš, chytráku?”

„Ne!”

„Jmenuju se Balduin Schubert, rozumíš? Byl jsi na válečné lodi Neptun a vyhnali tě. Takové šibeniční tváře člověk nezapomíná. Poznal jsem tě hned, jakmile jsem tě teď uviděl!”

„Mýlíte se!”

„Nesmysl!” zvolal páter. „S takovým člověkem se nesmíme párat! Tady jsme v Americe a nepotřebujeme ani soud a ani advokáta. Přiznáváš se, že jsi ten, za koho tě pokládáme?”

„Ne!”

„Dobře! Znal jsi i mě, ale já ti chci věřit, že mě v této podobě nepoznáváš! Tady stojí čtyři muži, kteří se nedají obelhat a každý z nich má u sebe nůž. Otevřeně ti říkám, jestli zalžeš i mně, půjdeš k čertu!”

Zdálo se, že to na něj udělalo dojem. Bázlivě se rozhlédl kolem a potom se zeptal:

„Kdo jste?”

„Je lhostejné, kdo jsem byl dřív, ale nyní mi říkají páter Bowie. Už jsi o mně zaručeně slyšel dost, abys věděl, co tě čeká, pokud se mi odvážíš zalhat. Takže mluv pravdu! Odkud pocházíš?”

Páter vytáhl nůž a ostatní ho následovali. Tázaný poznal, že mu lhaní nepomůže a zakoktal:

„Ze Súderlandu.”

„Dobrá, chlapče! Vidím, že dostáváš rozum. Jak se jmenuješ?”

„Georg Sander.”

146*Karel Mav, OSTROV ŠPERKŮ

„Dobrá! Byl jsi sluhou u Theodora von Walmy?”

„Ano.”

„Jsi taky Komanč Racurroh?”

„Ano.”

„Od koho máš to zlato v kufru?”

„Vybral jsem si ho sám z písku!”

„Velice dobře. Pomodli se otčenáš, synu, protože je s tebou konec!”

„Nemůžete mi nic udělat!”

„Ach! Proč ne?”

„Protože by vás zavřeli a potrestali!”

„Jsi skutečně daleko větší blázen než jsem si myslel. Když tě zasáhne můj nůž a my odejdeme, kdo nám co dokáže? A i kdyby se to prozradilo, myslíš si, že bych se bál? Dráždíš mě, když pokládáš ruku na nůž. Neznáš snad mravy této země? Máš před sebou dvě různé cesty. Jedna vede k soudci, kterému řekneme, co o tobě víme. Za hodinu budeš viset na nejbližší pouliční lampě, tomu věř!”

„A druhá?”

„Když nám všechno přiznáš, můžeš počítat s našimi ohledy,”

„Dodržíte slovo?”

„My ho držet budeme.”

„Tak se ptejte!”

„Od koho máš to zlato?”

„Je to totéž, které Komančové uloupili lovcům.”

„Takže patří těmto dvěma mužům, kterým bylo ukradeno. Co máš ve svých kapsách?”

„Nic.”

„Nelži!”

„Mluvím pravdu!”

„Tak tě prohledám. Chopte se ho a já se podívám!”

Drželi ho a páter mu prohlédl kapsy. Našel úplně nové drahocenné hodinky a peněženku plnou bankovek.

„Kdy jsi koupil tyto hodinky?”

„Dnes.”

„Za ty nuggety?”

„Ano.”

„Tedy ti nepatří! Kde jsi vzal bankovky?”

PÁTER BOWIE• 147

„To jsou mé úspory. Nosím je u sebe už léta.”

„Ach! I mezi Komanči? Zvláštní! Já se na ně podívám!”

Otevřel peněženku a pečlivě prohlížel bankovky.

„Hm! Možná jsi někdy slyšel, že někteří bankéři označují své papírové peníze datem a jménem? Dělají to kvůli tomu, aby je měli z různých důvodů pojištěné.”

„O tom nic nevím!”

„Tak se podívej: na této stolibrovce stojí, ,Stirley & Co.’ a u toho je dnešní datum! Ale ty tu částku nosíš už léta u sebe!”

„Tak jej špatně napsali. Musí tam být starší datum! Snad jste zaměnili trojku za pětku!”

„Hlouposti, já umím číst! Tyto peníze byly teprve dnes vyměněny za nuggety. Patří taky těmto mužům. Zde je máte!”

Podal peněženku Fredovi.

„Protestuju!” zvolal Sander.

„To ti ani v nejmenším nepomůže, chlape! A teď přijde rozhodující otázka: buď se rozhodneš vrátit pod naším dohledem do Suderlandu, nebo tě odvedeme k šerifovi, který o tobě rozhodne!”

„Jsem tady svobodným mužem!”

„Dokážu ti opak! Jděte a přiveďte sem policistu!”

Holmers odcházel. Když byl u dveří, zavolal ho Sander zpět:

„Zůstaňte tady a nikam nechoďte! Vidím, že se musím podrobit, ale mám jednu podmínku.”

„Jakou?” ?

„Ze nebudu tady ani ve vlasti postaven před soud!”

„Přistoupíme na to, pokud s námi budeš mluvit poctivě.”

„Co chcete ještě vědět?”

Páter vytáhl ze svého váčku oba dopisy, které ukazoval Fredovi na Riu Pecos. Nyní je otevřel a držel je před očima bývalého sluhy.

„Znáš tyto dopisy?”

Sander se lekl.

„Jsou psány ,Pomatenému princi’! Kde jste je vzali?”

„Jak se dostaly do mých rukou je nyní vedlejší. Ty jsi je psal?”

„A, ano,” odpověděl váhavě.

„Kde je Theodor von Walmy? Kam se poděl tvůj bývalý pán?”

„To nevím!”

„Lžeš!”

148*

„Nelžu!”

„Ty jsi ho tedy doprovázel na hrad Himmelstein.”

„To je pravda. Měl se bít s ,Pomateným princem*.”

„No?”

„Budu vám vyprávět, jak se to popravdě stalo. Můj pán byl vyzván záhadným dopisem prince, aby přišel na Himmelstein, aby mezi sebou urovnali onen spor. Vyhověl mu a já jsem ho doprovázel. Když jsme přišli, byl pán princem přijat a odveden do svých pokojů. Od té doby jsem ho nikdy neviděl. Druhého dne ke mně princ přišel a požádal mě, abych pro něj něco udělal.”

„Co jsi měl udělat?”

„Ptal se mě, jestli znám rukopis svého pána a jestli bych jej dokázal napodobit. Řekl jsem, že ano, a on mi navrhnul, abych odjel do Ameriky a tam napsal dopisy, které taky později rodina von Walmy dostala. Nabídl mi tak vysokou částku, že jsem byl leskem peněz sveden a jeho nabídku jsem přijal.”

„O tvém pánovi nemluvil?”

„Ne.”

„Ty ses po něm neptal?”

„Ale ano! Nedal mi však docela žádné vysvětlení. Musel jsem ještě ten den odjet a od té doby jsem o panu Theodorovi nikdy neslyšel.”

„NezamlčujeŠ nám nic?”

„Ani slovo.“j.

„Tentokrát jsi mluvil pravdu, jak pozoruji na tvé tváři. Jinak ti nevěřím ani slovo. Myslíš si, že skutečně došlo k souboji?”

„Nemyslím.”

„Proč ne?”

„Než jsem odcestoval, seděl jsem asi hodinu u hradního správce

Geisslera”

„Ach! U toho lotra!”

„Vy ho znáte?”

„Velice dobře! Ale teď pokračuj!”

„Takže jsem seděl u Geisslera a ptal jsem se ho na svého pána a na výsledek souboje. Hradní správce se výsměšně zachechtal a říkal, že princ má takové prostředky, že dokáže své protivníky zneškodnit, aniž by se s nimi musel bít.”

PÁTER BOWIE«149

„To stačí, znám ty prostředky dobře. Dali bychom ti nyní svobodu, protože nám tvoje přítomnost už neprospěje, ale musíme mít jistotu, že nás neprozradíš. Proto tě vezmeme s sebou. Slibuju ti, že se ti nic zlého nestane a propustíme tě hned, jak docílíme svých plánů. Jakmile se jen pokusíš o útěk, budeš ztracen! To si pamatuj!”

Vzali ho s sebou dolů do místnosti. Sotva vešli, zvedl se u jednoho vzdáleného stolu muž. Jeho oděv prozrazoval, že se jedná o nějakého zkrachovalého zlatokopa. Přistoupil k nim a položil svou ruku Sanderovi těžce na rameno.

„Ach! Muži, kdo jsi! Neviděli jsme se už někde, he?”

Muž smrtelně zblednul a bylo zřejmé, že musí zlatokopa znát.

„My, že bychom se viděli?” zeptal se. „Nějak si nemohu vzpomenout.”

„Ne? Dobře, tak já pomůžu tvé paměti! Wille, zvedni se a pojď se podívat na tuhle ďábelskou tvář!”

Volaný seděl u jeho stolu a nyní vstal a přistoupil blíže. Byl vysoké širokoramenné postavy a byl zřejmě nadán obrovskou tělesnou silou.

„Znám toho chlapa!” odpověděl.

„Myslíš si tedy, že je to on?”

„Samozřejmě!”

„Výborně! Meššúrs*) byli byste tak laskaví a chvíli mě poslouchali?”

Na toto jasné a hlasité zvolání se rozhostilo všeobecné ticho.

„Tento muž zde,” pokračoval zlatokop silným hlasem, „je bushe-ader**), lupič, který později přešel ke Komančům. Mezi bílými lovci mu to začínalo smrdět, protože zastřelil několik velice dobrých kamarádů tohoto muže i mých. Řekněte gentlemani, jakou má dostat odměnu?”

„Kulku, provaz!” zazněly hlasy ze všech stran.

„ Well, to je správné! Řekněte ale, jestli je nutné jít kvůli takové lapálii za šerifem nebo starostou?”

„Ne! Potrestejte ho namístě!”

Sander se vzmužil, když poznal hrozící nebezpečí.

) Pánové (am. angl.) *) Křovák

150 •

„To jsem nebyl já!” zvolal. „Tento muž si mě musel splést s někým jiným!”

„Ohó, chlape, známe tě až příliš dobře!” řekl Will.

„Tak mě chytněte!”

S těmito slovy se otočil a utíkal k východu. Will ho několika skoky dohonil, chytil ho za krk a pevně ho držel.

„Stůj, chlape! V chytání se vyznáme lépe než si myslíš!”

„Ještě mě nemáte!”

V ruce se mu zablýskl nůž a rozpřáhl se k ráně.

„Ach! Chceš mě snad dostat, lotře?! Pro mě za mě, tak třeba táhni k čertu!”

Zlatokop bleskurychle vytáhl revolver a než mohl Sander bodnout, srazil ho výstřel na podlahu.

„Gentlemani, viděli jste, že mě napadl nožem?”

„Viděli!” zazněla jednotná odpověď na otázku střelce.

„Takže dosvědčíte, že se nejednalo o vraždu, ale o sebeobranu?”

„Dosvědčíme!”

„ Well! Ať hostinský odnese mrtvolu kam se mu zachce! Byl to vrah a lupič a dostalo se mu zasloužené odměny!”

Zastřelený byl vynesen z místnosti a střelec mohl počítat s tím, že mu jeho rána nepřinese sebemenší nepříjemné následky. Páter Bo-wie se do této záležitosti nemísil a také jeho společníci se zdrželi. Nyní páter prohlásil:

„To je i pro nás dobré! Aspoň jsme se toho chlapa zbavili, jinak by nám dělal jen samé nepříjemnosti.”

„A dá nám hostinská jeho kufr?” zeptal se Fred.

„Samozřejmě!”

„Kdo se bude ptát?” pravil Holmers. „Kufr patří nám a rád bych viděl někoho, kdo by nám bránil si ho vzít. Mimochodem, získali jsme dostatek prostředků, což se nám nyní velmi hodí. Musíme vyměnit naše zchátralé oděvy za lepší.”

Kormidelník se při jeho slovech zamyšleně podrbal. Poté dal Fredovi i Holmersovi pokyn a opustil místnost. Následovali ho hned, jakmile bylo možné, aby tak učinili bez vzbuzení nějaké pozornosti.

Čekal na ně venku na dvoře a odvedl je do kůlny, kde spolu mohli nerušené a nepozorovaně mluvit.

PÁTER BOWIE*151

„Co chcete?” zeptal se Holmers.

„Učinit vám přijatelný návrh.”

„Tak mluvte!”

„Komu patří peníze, které měl mrtvý u sebe?”

„Nám, jak jste již slyšel.”

„Co znamená to ,nánť?”

„Nám dvěma.”

„Jinak nikomu?”

„Nikomu.”

„To jsem chtěl vědět. Nyní mohu mluvit: vy chcete do Súderlandu?”

„Ano.”

„Já chci s mým přítelem do Norlandu. Nepojedeme spolu?”

„To by nám bylo milé.”

„Jakou lodí?”

„První, kterou najdeme.”

„Já bohužel nemám peníze a velícímu poddůstojníkovi se vede úplně stejně.”

„S tím si nemusíte dělat žádné starosti, zaplatíme za vás za oba. Pro dva norlandské námořníky, jako jste vy, udělám i více. Kvůli tomu jsme nemuseli chodit až na dvůr.”

„Ó, jedná se ještě o něco dalšího. Je to velké tajemství —”

„Které nám chcete prozradit?”

„Ano, pokud mi slíbíte, že to nikomu neřeknete.”

„Slibujeme. My jsme lovci z prérie a ti umí mlčet. Já vám tedy učiním takový návrh, abychom nejeli lodí s pasažéry, nýbrž abychom nějakou slušnou loď sami najali anebo i koupili.”

„To se asi prodraží.”

„Po našem návratu vám výdaje desateronásobně zaplatíme.”

„To zní odvážně! Jste tak bohatí?”

„Zatím ještě ne, ale brzy zaručeně zbohatneme.”

„To zní tajuplně!”

„Správně. Vysvětlím vám celé tajemství: můj přítel byl kdysi vysazen na pustém ostrově, kde nikdo nebydlel. A přece tam někdy museli nějací lidé být, protože našel mrtvolu muže a ženy. U prvního našel deník, který mu prozradil, kdo oba byli. Žena byla indická princezna jménem Rabbadáh a muž se jmenoval Alphons Maletti.

A-PDF MERGER DEMO

152*

Uprchlí ze své země a na ostrově ztroskotali, V deníku byla řeč o velkém královském pokladu, který zachránili a ukryli do jedné jeskyně na ostrově. Můj přítel ho objevil,”

„Damned! Vaše vyprávění je pravdivé?”

„Slovo za slovem/’

„Ten poklad je veliký?”

„Mnoho milionů,”

„Z čeho se skládá?”

„Hlavně z drahokamů. Ale nechybí ani zlato, skvostné zbraně, mince a nádoby posázené perlami a drahokamy.”

„To zní jako pohádka.”

„Ale není to pohádka, nýbrž skutečnost. Vy mě neznáte, ale podle toho, co jsem vám alespoň vyprávěl, doufám, že mě nepovažujete za lháře.”

„Ne! Jste slušný chlap, to je jisté!”

„To si taky myslím.”

„Kde je ten poklad nyní?”

„Dosud na ostrově,”

„Váš přítel jej nechal nedotčený?”

„Přivezl s sebou jenom několik drahokamů. Víc toho nemohl odnést, jinak by si toho mohli na lodi všimnout, která ho z ostrova odvezla,”

„Hm! On tam byl vysazen? To zní, jako by to byl nějaký vzbouřenec nebo zlý lump —”

„Jemuž se nedá věřit, že jo? Tak jste to myslel! Ale nemějte žádné starosti, Káravey nikdy nelže, je to nejpoctivější chlap pod sluncem. Ujišťuji vás, že jsem sám ty kameny videi. Má je dosud u sebe a může vám je ukázat.”

„Proč tam byl tedy vysazen?”

„Stál v cestě bývalému vévodovi von Raumburg, On ho nechal záludně zatknout, dopravit na loď a ta ho později vysadila na ostro-ve.

„V tom případě tomu věřím, protože ten mizera má na svědomí ještě horší věci!” pravil Fred, „My vám věříme! Karavey ví, že se mnou mluvíte o jeho tajemství?”

„Ještě to neví. Zatím jsem sledoval své vlastní myšlenky,”

„To se ho musíte nejdříve zeptat.”

PÁTER BOWIE• 153

„To není třeba. Jsme bratři a co jeden udělá, s tím je druhý vždy srozuměn.”

„Takže si myslíte, abychom pronajali nebo koupili loď a vydali se s ní na tento ostrov?”

„Tak to je.”

„Ale koupit by bylo lepší než pronajmout.”

„Bylo by to dražší.”

„To by nám nebránilo. Velká loď by nám byla při našem podniku na obtíž, protože její majitel nebo jeho zástupce by byl na palubě a tomu se musíme vyhnout. Hlavní otázkou je, jestli zatím poklad někdo z ostrova neodvezl.”

„To není možné. Je ukryt tak dobře, že ho může najít pouze ten, kdo má v ruce deník. A ten Karavey spálil.”

„Kde leží ten ostrov?”

„V Bengálském zálivu mezi Cejlonem a Sumatrou. Ostrůvek je malý a můžeme ho počítat k Nikobarům.”

„Museli bychom mít dobrého kapitána. Jinak ho nenajdeme.”

„To není třeba. Kapitánem budu já!”

„Rozumíte tomu?”

„Hrome, to si myslím!”

„A mužstvo?”

„Seženeme.”

„Neprozradí nás?”

„Nesmysl! Vezmeme Číňany. Pracují dobře a jsou rádi, když se potom mohou vrátit do své Říše středu. To nechtě na mně.”

„Proviant?”

„Ten samozřejmě potřebujeme a taky munici a zbraně. Nikdy nemůžeme vědět, co nás potká.”

„A hlavní věc, loď! To bude drahé.”

„To si nemyslete. Tady stále leží nějaké lodě k prodeji. Já jsem přesvědčen, že si budeme moci vybrat.”

„Kolik může takové plavidlo stát?”

„Záleží na tom, co si vybereme za loď. Kolik mužů pojede z vaší strany?”

„Nebude nás více než tři, my dva a páter Bowie.”

„To by tedy stačila jachta nebo malý škuner, jemuž bychom ale dali clipperove obložení, abychom mohli plachtit co nejrychleji. Za

154-

dvacet tisíc dolarů se už dá leccos pořídit. Chcete je do této věci vrazit?”

„Nechtě nás přemýšlet. Poklad z ostrova patří přirozeně vám. Pro nás je koupě a vybavení takového plavidla velkým rizikem, mohlo by se totiž stát, že plánovaná cesta nebude mít žádný výsledek.”

„Nabídl jsem vám desetinásobek vašich výdajů.”

„Velící poddůstojník s tím bude souhlasit?”

„Mohu vás ujistit, že okamžitě.”

„Přesto to nemůžeme rozhodnout bez jeho přítomnosti., Jděte a přiveďte ho sem.”

Asi za hodinu kráčeli Fred, Holmers, Karavey a kormidelník směrem k přístavu a po další hodině se vraceli zpět. Koupili jachtu po havárii a následkem toho musela být opravena. Cena byla nízká a Fred ji hotově uhradil. K opravě a vybavení plavidla nebylo třeba více času, než dva týdny, na tom se oba námořníci shodli. Byla to dostatečná doba i k tomu, aby se rozešli s dosavadními průvodci, k čemuž došlo již následujícího dne. Kumpáni ze společnosti pátera Bowieho se vraceli na Východ, když byli od Freda a lovce dobře vybaveni a zásobeni. Rimatta s nimi nešel.

„Chce náčelník Apačů zůstat v této zemi?” ptal se Fred.

„Rimatta neodejde dříve než jeho bratři opustí tuto zemi ve velké kánoi přes velkou vodu,” odvětil. „Rimatta miluje své přátele a neopustí je dříve, dokud oni sami neodejdou.”

Od tohoto dne trávili oba námořníci na jachtě veškerý čas a dohlíželi na práce a opravy. Zásobili jachtu dostatečně proviantem i zásobami a mimo jiných dobrých zbraní koupil Fred i malé otočné dělo, které bylo umístěno na palubě pro případ, že by bylo zapotřebí silnější a ráznější obrany. Cesta kolem ostrovů v Indickém oceánu byla vždy spojena s jistým nebezpečím. Také koupili dobré mapy a námořnické přístroje a přitom bylo vidět, že Schubert bude velice zdatným kapitánem.

Konečně se přiblížil den odjezdu. Nastoupili na palubu, kam se již dostavili i čínští námořníci. Zatímco páter Bowie se vrátil ještě jednou na pevninu, protože něco zapomněl, přistoupil k ostatním Rimatta.

„Mí bratři poplují na západ a náčelník Apačů se vrátí ke svým bojovníkům. Vzpomenou si někdy jeho bratři na Rimattu?”

PÁTER BOWIE

155

,

‘;,

„Nech ťnad mými bílými bratry bdí Velký Duch!”

156*

„Nikdy na tebe nezapomeneme!” odvětili oba srdečně.

„Také Rimatta bude stále vzpomínat, nyní však půjde!”

„Nechceš se rozloučit taky s páterem Bowiem?”

„Ne? Zabíječ Indiánů je nepřítelem rudých mužů a Rimatta s ním šel jen proto, že s ním šli i jeho bratři. Náčelník Apačů se nemůže loučit se squaw*)"

„S ženou?!” ptal se Holmers. „Páter je přece tak udatný a odvážný! Nemůže to být žena!”

„Má v duši Zlého Ducha! Odvahu muže a tělo squaw. Páter není muž, ale squawl”

„Co?!” zvolal překvapeně i Fred. „Je to možné?”

„Je to pravda!” potvrdil Rimatta. „Oči Apače jsou ostřejší než oči bílých bratrů. Stopoval pátera, když se koupal v řece. Má snad zabíječ Indiánů vousy?”

„Ani stopy po nich, to je pravda.”

Nemohli v rozhovoru pokračovat, neboť páter se právě vracel. Všechny formality s přístavními úřady byly splněny a Rimatta opustil jachtu.

„Nechť nad mými bílými bratry bdí Velký Duch! On jim pomůže ve šťastném dosažení své země, kde leží wigwamy jejich národa. Rimatta vykouří mnoho dýmek k duchům, kteří je budou chránit.”

S těmito slovy Indián odešel. Jachta zvedla kotvy, do plachet se opřel vítr a loď vyrazila na cestu k ostrovu drahokamů. Vzácné bohatství mělo být vyjmuto z lůna země.

*) Žena (indiánsky)

KAPITOLA TŘETÍ

Ženich

Od doby, kdy byli v Helbigsdorfu chyceni uprchlí trestanci, uplynulo deset let a tím se celé události dostaly poněkud dál…

Generál seděl ve své místnosti a pracoval. Jeho vlasy zešedivěly a jeho postava se začala naklánět kupředu. Ale jako dříve, byl i dnes obklopen hustými tabákovými oblaky, které unikaly z jeho dlouhé dýmky.

Tu zazněly venku rychlé kroky a dveře se prudce rozlétly. Mezi nimi se objevila dáma. Byla oblečena celá v modrém a v ruce držela malou kočičku. Její dlouhá hubená postava se již také nakláněla a její vlasy zářily barvou, která nepotěší žádnou dámu.

„Dobré ráno, Emile,” pozdravila.

„Dobré ráno!” odpověděl a pohybem ruky ji vyzval, aby usedla na vedlejší židlí.

„Ale prosím, milý bratře”

„Co?”

„Tvá dýmka! Ta pára a ten kouřfůůj!”

„Hni! Pro mě je to příjemné prostředí!”

„Ale já se tady udusím!“t

„Kdyby ti ten kouř tolik škodil, byla bys už dávno ve společnosti svých otců, milá Freyo! Kdo mě vyhledává v mé pracovně, musí se přizpůsobit a smířit s touto vskutku trochu hustou atmosférou.”

Tu zazněly nové kroky. Dveře se opět otevřely a vstoupila druhá dáma. Byla malá a hubená a celá ve žlutém. Na ruce držela morce.

„Dobrý den, bratře!” pozdravila.

„Dobrý den, milá Vanko!” odvětil.

„Ó, jé, moje malá Lili!”:.

158 •

„Co je s morčetem? Je nemocné?”

„Ne, ale tady se zaručeně udusí!’*

„Jak to?”

„Ten dým, ten smrad1”

„Mně je příjemný!”

„Ale má sladká Lili ho nesnese! Prosím tě, Emile, otevři přece okno!”

Bibi, Lili, Mimu

„Jedno už je otevřené. Nebylo by dobré jich otevřít více, neboť vím, že tvá jemná konstituce se může snadno nachladit.”

ŽENICH• 159

„Ano! To moje astma! Nemám vzduch!”

„Tomu je na vině tvá tloušťka,” pravil s jemným úsměvem.

„Tloušťka? Ó, Emile! Opět máš jednu ze svých hrubých hodin!”

„Mýlíš se. Spíše ti musím říci, že mám zase jednou mimořádně dobrou náladu!”

„Ale tloušťka, tloušťka, kdo může vyslovit takové neestetické slovo! Tlusté je prase, hovězí nebo ještě nějaká pradlena a hoky-nářka, ale takové slovo vůči mně, sestře Jeho Excellence! Ale prosím tě, moje malá postava není nijak mimořádná a musím konstatovat, že od jisté doby jsem výrazně zhubla. Ale ten vzduch, ten je nebezpečný! Nedá se v tvé místnosti dýchat a vydržet!”

„Ale já si myslím, že tu mohu vydržet docela dobře.”

„Ano, ty s tvou medvědí náturou! Tobě se snad zdá, že ti nemůže nic uškodit, ale my tři příslušnice něžného pohlaví se udusíme! Jen se podívej na moji malou dobrou Mimi!”

„Tvou veverku? Přece se jí vede dobře?”

„Dobře?! Emile, ty jsi barbar! Nevidíš snad, jak moje malá Mimi rychle dýchá?”

„Moje Lili také!” zvolala Vaňka.

„A moje Bibi stejně tak!” dodala Freya.

„Děti, já se z vás zblázním! Jestli má atmosféra nedělá vašim zvířátkům dobře, tak mi je sem nenoste! Kvůli takovýmto stvořením se své dýmky nevzdám. Mimo jiné vás žádám, abyste mi vysvětlily důvod vaší ranní návštěvy.”

„Důvod? Ó, ten je velice důležitý!” odpověděla Freya.

„Ano, velice důležitý!” dodala Vaňka.

„Mimořádně důležitý!” potvrdila Zilla.

„No?”

„Přišly jsme si stěžovat!” pravila modrá.

„Velmi stěžovat!” přidala se žlutá.

„Mimořádně stěžovat!” přidala se i červená.

„Stěžovat?” ptal se generál. „Na koho?”

„To si snad můžeš domyslet!”

„Raději se vzdám toho si teď něco myslet! Ale chci slyšet, co máte vy na srdci!”

„Tak ti to musím říci: stěžujeme si na Kunze!” vyrazila ze sebe Freya odhodlaně.

160*

„Na jednookého lotra!” nadávala Vaňka.

„Na toho zrádce a buřiče!” kašlala Zilla.

Generál se zasmál.

„Že by byl starý Kunz zrádce, lotr a buřič? To je přece jen trochu moc! Mimo jiné si myslím, že není příliš nutné zdůrazňovat přitom jeho vadu. Oko ztratil ve službě vlasti a po mém boku. Co provedl, že jste se tady tak společně sešly, abyste ho obžalovaly?”

„Pomluvil nás!” zvolala Zilla.

„Zradil!” zuřila Vaňka.

„Pošpinil!” doplnila Freya.

„A v čem?”

„V souvislosti s panem von Uhle.”

„Ach! Ten nový soused?”

„Ano. On je tak milý, hlavně vůči mně.”

„A tak jemný, hlavně vůči mně!”

„A tak přátelský a uctivý, hlavně vůči mně!”

„Pan von Uhle se zdá být pravým andělem!”

„To také je! Ptala jsem se ho, jestli se bude ženit”

„Já jsem se ho také ptala!”

„Já také!”

Generál vypustil hustý oblak dýmu a očividně otráven prohlásil:

„Mohl jsem si myslet, že uctivý pan soused bude muset brzy takové otázky zodpovídat. Co řekl?”

„Ožení se!” pravila Freya vítězoslavně.

Obě další to potvrdily a Vaňka vysvětlovala:

„Zdá se, že upřednostňuje jemnou a příjemnou postavu.”

Freya odmítavě mávla rukou a rozhodně pronesla:

„Pan von Uhle je mužem charakteru! Vysoká a impozantní postava mu bude jistě sympatičtější.”

Zilla pokývala hlavou.

„Obojí je špatné!” pravila. „Předevčírem mi řekl, že dáma je teprve tehdy zajímavá a vzrušující, když její proporce jsou hojné a kypré. A v tom má pravdu! Ale to není ta věc, kvůli které jsme přišly.”

„Ne!” potvrdila Freya.

„Budeme mluvit o Kunzovi!”

„Tak mluvte!” nařídil generál. „Co vám udělal?”

2ENICH-161

„Urazil nás! Slyšely jsme to všechny tři.”

„Kdy?”

„Právě teď!”

„Kde?”

„V zahradě.”

„V souvislosti s panem von Uhle? On je v zahradě?”

„Je tam! Chce tě navštívit, ale tak časnou ranní hodinu nepovažoval za vhodnou. Proto se šel zatím projít do zahrady.”

„Ale není sám,” doplnila Vaňka. „Je s ním nějaký pán.”

„Kdo?”

„My ho neznáme, třebaže jeho tvář je nám povědomá.”

„Voják nebo civil?”

„Civil. Ale drží se nějak vojensky, určitě to bude důstojník.”

„A dokonce hezký,” doplnila Freya.

„Vysoký!” přidala se Zilla.

„A ten pohled, ten jeho pohled! A pan von Uhle se k němu chová velice poníženě.”

„Mluvily jste s nimi?”

„Ne, ale my jsme je, my jsme je”

„Poslouchaly?” ptal se generál.

„Jen tak trochu a ne úmyslně! Seděli na lavičce a my jsme čirou náhodou stály za stejným křovím.”

„O čem mluvili?”

„O nějakém inkognitu a dalších lhostejných věcech. Potom přišel Kunz, zalil květiny a ještě měl konev v ruce, když ho pánové zastavili a ten cizinec se ptal na tebe i na nás.”

„A přitom vás pomluvil?”

„Hanebně!”

„Co čekl?”

„Nazval nás jménem, které nelze ani opakovat!”

„To je mi líto! Pak jste mě tím nemusely vůbec obtěžovat.”

„Přece jsme ti to musely říci, aby jsi ho mohl potrestat!”

„Nepotrestám ho!”

„Ne??”

„Ne!”

„To je hrozné! Proč ne?”

„Protože nevím, co udělal.”

162*

„Vždyť jsme ti to popsaly!”

„Nic jste neudělaly, vůbec nic! Jestli ho mám potrestat, musím bezpodmínečně slyšet to slovo, kterým vás urazil.”

„No tak dobře. Pokud na tom trváš, musíme ti to říci. Cizinec se

totiž ptal, jestli jsou generálovy sestry mladé a vdané a Kunz mu

řekl, že jsme”

„No, že jste?”

„Že jsmeže jsme staré panny!”

„To je hrozné!” zlobil se generál komickým hlasem.

„Ano, odporné!” přitakala modrá.

„Nehorázné!” vrčela žlutá.

„Hrůzné!” opičila se červená. „Musíš ho potrestat!”

„K tomu jsi teď donucen!” rozhodla Vaňka.

„Dáš mu exemplární trest!” zvolala Freya.

„Čerta mu dám!” smál se generál.

„Co?! Ty ho nechceš potrestat?”

„Ne!”

„Žádný exemplární trest?”

„Ne!”

„Proč ne?”

„Nazval vás starými pannami a těmi jste! Takže řekl pravdu. Za to ho přece nemohu trestat!”

„Ale, Emile!”

„Ale, bratře!”

„Ale, generále!”

„Nazývejte si mě Emilem, bratrem nebo generálem, stejně to na věci nic nezmění. Jsem přesvědčen, že ta slova použil bez nejmenšího úmyslu vás urazit. Chovejte se k němu jinak a on se bude chovat jinak k vám. Mimo jiné se divím, že jste si vůbec dovolily mě takovou záležitostí obtěžovat!”

„Co?! Ty se ještě divíš?”

„Dokonce velmi!”

„Proč?”

„Jestliže o tom mám mluvit, budu muset prozradit, že jste tajně naslouchaly. Tím bych vás přece hrozně blamoval.”

Tu je v rozhovoru přerušilo zaklepání na dveře a vstoupil muž, o kterém byla řeč: sluha Kunz. Zdálo se, jako by všechny ty roky

ŽENICH• 163

přelétly přes jeho hlavu bez účinku a jeho hlas měl stejnou sílu, když hlásil:

„Pan von Uhle, pane generále, a jeden cizí muž!”

„Kriste Ježíši!” zvolala Freya. „Už jsou tady! Musíme co nejrychleji zmizet! Pojď, Vanko, pojď, Zillo!”

Zmizely. Generál hleděl zkoumavě na sluhu.

„Řekl jsi to slovo ,cizf se zvláštním důrazem. Mělo to snad mít nějaký význam?”

„To mělo, srozuměno?”

„Jaký?”

„Pan von Uhle mi neřekl jméno toho muže, zřejmě tu bude inkognito.”

„Ty ho neznáš?”

„Znám ho velice dobře, srozuměno?”

„Kdo je to?”

„Budete se divit, Excellence! Je to princ!”

„Princ? U všech čertů! Který?”

„,Pomatený’!”

„ ,Pomatený princ’? Hrome! To je skutečné překvapení! Ale snad jsi se zmýlil?”

„Já se nemýlím nikdy, srozuměno?”

„Řekni, že jsou mi pánové vítáni!”

Kunz odešel a ihned vstoupili oba pánové. První byl postarší muž, který působil na první pohled dojmem, že se jedná o šlechtického statkáře. Druhý měl kolem třicítky a jeho tvář vypadala unaveně. Barva i ostrost rysů prozrazovaly, že žil rychleji, než to dovolovalo zdraví jeho těla. Jednoduše řečeno: byl mladým starcem.

Generál ho přijal s uctivou poklonou. Odpověděl stejně, i když jen povrchně a ptal se: ‘ „Znáte mě, Excellence?”

„Mám tu čest, královská Výsosti!”

„Pak není nutné, abych se představoval. Dovolte nám, abychom se posadili. Cestuji inkognito a byl bych vám samozřejmě velice zavázán, kdybyste zamlčel mé jméno. Pan von Uhle mě zná. Má cesta mě vedla přes jeho pozemky a já jsem ho navštívil. Zde jsem slyšel, že jste přítomen na Helbigsdorfu a tak jsem si předsevzal, že vás navštívím také, generále.”

164-Karel May, OSTROV ŠPERKU

„Umím si vážit této cti, Výsosti —”

„O to více si jistě pospíšíte, abyste mě seznámil s členy vaší rodiny? Jsem rád, že je mohu poznat.”

„Dovolte mi, Výsosti, abych k tomu vydal patřičné rozkazy.”

Zazvonil a objevil se Kunz.

„Kde je Magda?”

„Jela ven.”

„Ještě se nevrátila?”

„Právě sesedla, srozuměno?”

„Žádám všechny dámy, aby se dostavily do salonu.”

„Dobrá! Ještě něco?”

„Tito pánové jsou našimi hosty.”

„Vyřídím, srozuměno?”

Odešel. Venku se setkal s mladou dámou, která měla v úmyslu vstoupit ke generálovi. Byla to Magda, jeho dcera. Z malé dívenky vyrostla žena mimořádné krásy. Růže splnila to, co naznačovalo poupě.

„Tatínek je sám?” ptala se sluhy.

„Ne.”

„Kdo je u něho?”

„Pan von Uhle a jeden inkognito, srozuměno?”

„Jeden inkognito, tedy muž?”

„Ano.”

„Znám ho?”

„Ano.”

„Kdo je to?”

„ ,Pomatený princ’!”

„Ach!” zvolala překvapeně. „Co může chtít zrovna on na Helbigsdorfu?”

„Hm!”

„No?”

„Mám to říci, slečno?”

„Přirozeně!”

„Docela jasně?”

„Jistě.”

„Byl jsem v zahradě a viděl jsem je přicházet. Ihned jsem poznal prince a tudíž jsem se schoval za křovím, kolem něhož museli pro-

ŽENICH• 165

cházet., A tak jsem slyšel, co je sem přivádí. Potom se posadili na lavičce a přišla i Křikla, Hádalka a Řvalka, aby tajně vyslechly rozhovor obou mužů. Přitom jsem těm třem milostivým slečnám zasadil jeden slušný štulec, když jsem na otázku mužů odpověděl, že dámy jsou ještě staré panny.”

„To je nyní vedlejší, Kunzi. Důležité je, co zde chtějí!”

„To vám samozřejmě mohu říci, i když to asi nebude příliš dobře znít. Když kráčeli kolem mě, zeptal se princ Uhleho, jestli jste skutečně mimořádně vnadná dáma —”

„Kunzi!”

„Co je? Přece vám musím přesně vyprávět, o čem mluvili, srozuměno? Vždyť jste mi to nařídila!”

„Dál!”

„ ,Velice vnadná,4 odpověděl soused.

,Má nějakou známost?* zeptal se potom princ.

jNemyslím,’ usoudil druhý.

,Je zdrženlivá, nebo vyhledává pánskou společnost?’ ptala se dál Jeho Výsost.

,Řekl bych, že spíše to první/ zněla odpověď.”

„Co?! Ti pánové si dovolili o mně mluvit takovým způsobem, Kunzi?”

„Právě tak, srozuměno?”

„Dál!”

„Už mě dávno přešli, když jsem ještě zaslechl slova, jenž princ dodal.”

„Jaká?”

„Prohlásil: ,0 to lépe! Máme tedy co dělat s mladičkou nevinností a rozkošnou nezkušeností. Slíbil jste mi kratochvíli, pane von Uhle a já jsem přesvědčen, že zvítězím. Předsevzal jsem si strávit zde několik dní a přitom se výtečně bavit.’”

„Ach! To je vše, co jsi vyslechl?”

„Všechno, srozuměno?”

„Budou našimi hosty?”

„Ano. Mám to říci našim slečnám a pozvat všechny dámy do salonu.”

„Přijdu!”

166*

S energickým pohybem hlavy se odvrátila a Kunz pokračoval ke

kuchyni, kde právě seděly všechny tři sestry.>

„Co chce?” ptala se Freya, když vešel.

„Přináším rozkaz, srozuměno?”

„Rozkaz? Od koho?” >

„Od Excellence pana generála.”

„Komu?”

„Třem sestřičkám.”

„Nám? Rozkaz? Má vůbec rozum?”

„Mám velice dobrý rozum, srozuměno?”

„Bratr může rozkazovat kterémukoliv sloužícímu, ale v žádném případě nám! Ať si to zapamatuje!”

„Pan von Helbig je generálem a co generál řekne, to platí vždycky za rozkaz, srozuměno? Nařizuje vám ihned přijít do salonu!”

„Ach! Ihned? Proč?”

„Chce vás představit onomu cizímu pánovi.”

„Chtěl snad říci, že naopak ten pán bude představen nám, je to tak?”

„Ať je to tak nebo tak, to je jedno! Obojí je stejné, představení jako představení, srozuměno?”

Chtěl opustit kuchyň, ale Zilla jej zadržela.

„Kdo je ten cizí pán?”

„Vysoký důstojník. Projíždí celou zem, aby si vyhledal ženu,” odvětil se zlomyslným úsměvem.

„Ach! Je to pravda?”

„Svatá pravda!”

„Odkud to ví?”

„Právě mi to sám řekl. Zeptal se i na vás.”

„Na mě?”

„Na všechny tři slečny.”

„Co říkal, můj milý Kunzi?”

„Ptal se, jak jsou dámy staré.”

„A co odpověděl?”

„Úplnou pravdu.”

„No?”

„Řekl jsem: Freye je sto, Vance dvě stě a Zille tři sta let!”

„Drzoune —!”

ŽENICH*167

Zvedla ruku a šla k němu. Ale on již zmizel za dveřmi a dobře za sebou zavřel.

„Slyšel někdo už něco takového? To je víc, než hrubiánství a ne-vychovanost! To je drzost!”

„Udáme ho!” vyhrožovala Vaňka.

„U bratra!” doplnila Freya.

„Který ho ale nikdy nepotrestá!” poznamenala Zilla. „Mimo jiné skutečně věřím, že těm cizincům tak zlomyslnou odpověď dal.”

„To by se u Kunze dalo předpokládat! Ale kdo je ten cizinec?”

„Prý vysoký důstojník.”

„Jistě z vysoké šlechty!”

„Hledá si ženu!”

„Ale určitě mladou.’*

„No, no asi tak našeho věku, ne, moje milá Vanko?”

„Zajisté! Jestli také miluje éterické osoby?”

„Nebo impozantní?” ptala se Freya.

„Nebo zaoblené proporce?” šveholila Zilla a hladila veverku. „Pojďme do salonu!”

Právě se chystaly opustit kuchyň, když se opět otevřely dveře. Objevila se Kunzova hlava.

„Ještě jsem na něco zapomněl.”

„Na co?”

„Oba pánové zde mají jíst.”

„Ó jé! Tolik práce! Kunzi, milý Kunzi!”

,,00?”

„Šel na chvilku dovnitř!”

„Proč?”

„Musím se ho na něco zeptat.”

„Na co?”

„Kdo je ten vysoký důstojník? Jak se jmenuje?”

„To nesmím říci.”

„Proč ne?”

„Protože je to tajemství!”

„My ho neprozradíme!”

„Ne, vy ho rovnou vykecáte!”

„Slibujeme mu, že budeme mlčet jako hrob!”

„Takže vám to můžu říci?”

168-

„Prosíme ho o to!”

„Tak poslouchejte: je to zakletý princ!”

„Co? Ach, hlouposti!”

„Hlouposti? Mluvím čistou pravdu!”

„Vypadne co nejrychleji ven! Ať si dělá blázny z koho chce a ne z nás, chytrák jeden!”

„Děkuji! Budu později k dispozici, srozuměno?”

Odešel a tři dámy spěchaly do salonu. Tam již u okna seděla slečna Magda.

„Dobrý den, srdíčko!”

„Dobrý den, děťátko!”

„Dobrý den, miláčku!”

S těmito sladkými pozdravy vzaly dívku do svého středu a políbily ji. Bylo zjevné, že každá z těchto tří báječných dam uzavřela dívku do svého srdce. Byla miláčkem všech, kteří na Helbigsdorfu bydleli.

„Čekáš tu na něj?” ptala se Freya.

„Na koho?”

„Na cizího důstojníka!”

„Čekat? Ne, milá teto, nečekám na žádného důstojníka! Tatínek si přeje, abych byla v salonu, a tak jsem přišla.”

„A víš, co chce?”

„Co?”

„Oženit se.”

„Ach! S kým, milá teto?”

„To ještě není jisté! Snad s tetou Zillou.”

„Nebo s tetou Vankou,” odpověděla Zilla.

„Nebo s tetou Freyou,” odpověděla Vaňka.

„A nebo se všemi třemi!” smála se Magda. „Kdo vám řekl, že se chce ženit?”

„Kunz.”

„Ták! Řekl vám také, kdo je ten cizinec?”

„Ano!”

„Kdo?”

„Velice vysoký důstojník.”

„To jistě.”

„Cože? Ty ho znáš?”

„Jistě. I vy znáte jeho jméno.”

ŽENICH• 169

„Neznáme! Kdo je to?”

„Tak poslouchejte. Je to ,Pomatený princ4 ze Súderlandu!”

„Pomat”

Zilla chtěla jeho jméno vlivem překvapení doslova vykřiknout, ale zůstalo jí trčet v krku, protože se otevřely dveře a vstoupil generál s oběma hosty. Princ byl dámám představen obyčejným jménem a už od počátku se snažil vzbudit v Magdě příjemný dojem, což se mu ale zřejmě nedařilo.

*

?

Ve stejnou dobu mířil do Helbigsdorfu otevřený cestovní kočár. Seděly v něm tři osoby, dlouhý hubený muž, tlustá, červenolící žena a mladík, který držel v ruce otěže. Ten poslední měl na sobě slušivou uniformu námořního poručíka a čestný odznak na prsou svědčil o tom, že měl i přes své mládí příležitost se vyznamenat.

„Jsem zvědav, jestli bude generál doma,” pravil dlouhý.

„Je tady, milý strýčku,” odpověděl poručík.

„Co zamýšlí, že k sobě povolal mě i mou milou Barbaru?”

„To je mi taky hádankou.”

„Nic ti o tom nepsal, Kurte?” -

„Ne. Jen mi napsal, abych se k němu dostavil a přivezl vás s sebou. To dělám a nyní zjistíme, jaký důvod za tímto pozváním stojí.”

„Není tamto již Helbigsdorf?” zeptala se žena.

„Ano, Barbaro, to je Helbigsdorf,” odvětil dvorní kovář. „Ale my nepojedeme nahoru na zámek.”

„Proč ne?”

„Generál psal Kurtovi, že nás má vysadit v hostinci a tam máme počkat, dokud nebudeme vyzvednuti.”

„To zní velice tajemně!”

„Ano, přesně jako při vánoční nadílce. No, on to nařídil a tak se budeme muset podřídit.”

Dorazili do vesnice a před hostincem vystoupili. Koně byli zaopatřeni a kovářský mistr vstoupil se svou ženou do hostinské místnosti. Kurt se vydal na cestu k zámku.

Bezděčně přitom opustil cestu. Šel napříč a vešel do parku, za nímž se zahrada měnila v les. Nešel pod stromy příliš dlouho, když

170-

zaslechl tři hlasy žen a jeden mužský. Znal je všechny čtyři. Patřily novému sousedovi a tetám. Neměl pana von Uhleho nijak v lásce a proto se raději vyhnul setkání s ním. Zabočil vlevo k malému altánku, v němž ráda sedávala Magda. Kolik tam prožil šťastných hodin po jejím boku!

Když dosáhl mýtiny, odkud bylo na altánek vidět, zjistil, že tam Magda skutečně je. Zároveň se z druhé strany přibližoval nějaký muž. Ona zvedla hlavu a spatřila ho. Proto se napřímila, aby se vzdálila. Její rychlá chůze se dala téměř nazvat útěkem. To zpozoroval i Kurt. Ustoupil z kraje lesa poněkud zpět, aby se ukryl za kmenem silného dubu a vypátral důvod, proč se dívka nechce s tím mužem setkat.

Tento zdvojnásobil své kroky a dostihl Magdu na témže místě, kde stál dříve Kurt.

Kde už viděl Kurt tuto odpornou tvář? Znal ji, věděl a cítil, že toho muže ještě nepotkal osobně, ale že ho viděl na nějakém portrétu.

„Vy přede mnou utíkáte, slečno?” zeptal se cizinec a uchopil Magdu za ruku, kterou ona ihned vyprostila.

„Utíkat?” ptala se hrdě. „Co vás ospravedlňuje k této domněnce, která je, jak vás mohu ujistit, úplně mylná?”

J?Váš rychlý krok! Při mém přiblížení jste se dala na útěk!ís

„Zapomínáte, že člověk utíká jen před nepřítelem!”

„Ach! Chcete snad říci, že bych se musel považovat za vašeho nepřítele, kdybych tvrdil, že jste přede mnou utíkala?”

„Tak to je!”

„Tak to jsem se každopádně musel zmýlit! Srdce žádného člověka nemůže tak žhavě cítit touhu být vaším přítelem tolik, jako to mé.”

„Děkuji vám! Mám však už dost přátel.”

„Člověk nemá nikdy příliš moc přátel!”

„Ale přece, můj pane! Pokud je jejich počet příliš vysoký, může se snadno stát, že je člověk nucen před přáteli utíkat, protože mu mohou být na obtíž!”

„To platí i na mne, milostivá slečno?”

Odhodila si vlasy z čela a blýskla po něm pohledem.

„Ano! Vidíte, že jsem upřímná. Já se nebojím přítele ani nepřítele.”

ŽENICH‘171

„Ach, slečno, to je více než upřímné! To je, to je, řečeno tím nejjemnějším výrazem, závažná chyba proti zdvořilostním zvykům.”

„Člověk je zdvořilý nebo nezdvořilý přesně podle toho, jak si to vyžadují podmínky.”

„Dal jsem vám tedy nějaký důvod, abyste byla vůči mě nezdvořilá?”

„Vy se ještě ptáte?”

„Ano, ptám se!”

„Viděl jste, že si přeji být sama a přece jste mě následoval. Žádám vás, abyste mě nechal o samotě!”

„Dáma takové krásy nemá právo se uzavírat!”

„Vůbec nemám v úmyslu se uzavírat, ale mám právo od sebe odvrátit to, co je mi nepříjemné.”

„Ach! Jsem vám nepříjemný?”

„Ano!”

„To říkáte vy mně?”

„Slyšíte!”

„Hostovi vašeho otce?”’

„Jistě!”

„Co by na to asi řekl generál, kdyby se o vašem jednání dozvěděl?”

„Dal by mi za pravdu!”

„Ach!”

„A vzal by mě pod svou ochranu.”

„Ach! To můžete říci jen proto, že mě neznáte!”

„Byl jste mi přece představen.”

„Snad mám ještě jiné jméno!”

„O to je to horší!”

„Jak to?”

„Čestný muž se nemusí nechat zapírat!”

„Jistě, ale někdy se mohou naskytnout důvody, nevyslovit třeba ta nejdůležitější jména. Vzpomeňte si na inkognita knížat!”

„Ale tato knížata mají zcela jiné důvody, než je ten, který vás přivedl na Helbigsdorf!”

„Jsem překvapen, slečno! Vy mě neznáte, což s klidem mohu tvrdit, a měla byste vědět něco o mých úmyslech?”

172*

„Znám vás i vaše úmysly!”

„Ach! Kdo tedy jsem?”

„To jsou řeči! Adieu!”

Chtěla se od něj odvrátit, ale on ji podržel za paži.

„Stůjte! Tak mě přece neopustíte!”

„Princi!”

Výhružně se na něj podívala a její malá pravice se zaťala zlostí. On ji dále držel za levou ruku.

„Ach, skutečně! Tedy přece!” usmíval se. „Znáte mě a tedy jste zaručeně mluvila pouze žertem!”

„Proč bych měla žertovat? Je nutné zamlčet odmítnutí jen z toho důvodu, že je namířeno vůči princi? Jste mi nepříjemný a to jsem vám upřímně řekla. To je vše a nyní pusťte mou ruku!”

„Tuto ručku bych měl pustit? To mě ani nenapadne! Jste nejkrásnější a nejrozkošnější tvor, jakého jsem kdy potkal! Když mám nyní tohoto anděla před sebou, měl bych se snad dobrovolně vzdát jeho blízkosti? To žádáte příliš!”

„Vy to uděláte!”

„Kdo by mě mohl donutit?”

„Já!”

„Jak? Budete volat?”

„Volat? Nesmysl!” odpověděla opovržlivě.

„A co jiného?”

„To se dozvíte, pokud neukončíte svou dotěrnost! Naposledy vás žádám, abyste pustil mou ruku!”

„Držím ji pevně!”

„Tak tedy, když jinak nechcete!”

Bleskurychle se rozmáchla pravicí a udeřila ho do tváře takovou silou, že ucouvl a pustil její ruku. V příštím okamžiku ale přiskočil a objal ji pažemi kolem těla.

„Ach, ty malý sladký ďáblíku! To mi zaplatíš!”

Snažila se vymanit, ale její síla k tomu nestačila. Už špulil své rty k polibku, když náhle dopadla na jeho hlavu rána, která ho srazila na zem.

„Kurte!” zvolala dívka a natáhla k němu ruce. „To jsi ty?”

„Jsem to já, Magdo,” odvětil klidně. „Stál jsem za tímto dubem a vše vyslechl.”

ŽENICH•173

… udeřila ho do tváře takovou silou, že ucouvl a pustil její ruku.

Princ se již vzpamatoval a rychle se zvedl. Žhnul studem a nespoutaným vztekem.

„Kdo jste, člověče?!” zeptal se roztřeseně.

„Zeptejte se některého sluhy a ten vám mé jméno poví! Je dobré a poctivé, než abych ho vyslovil před nějakým nezdvořákem!”

„Co si to dovoluješ, chlape?”

„Pane, vidíte snad, že jsem důstojník!”

„Já také!”

„To nelze poznat ani podle oděvu, ani podle vašeho chování! Vystupujete jako ubohý lotr!”

„Víte, kdo jsem, pane?”

„Snad.”

„Jsem královský princ ze Súderlandu!”

„Snad! Alespoň by tam měl žít nějaký princ, který jako ničema žije a také jako ničema skončí!”

174*

„Chlapče, já tě rozdrtím!”

Chtěl poručíka uchopit, ale ten se mu vyhnul.

„Princi! Dávejte si pozor na jazyk! Námořník se chová zcela jinak než suchozemský pavouk!”

„To uvidíme! Žádám od vás satisfakci!”

„To snad ne?! Biji se pouze s čestnými muži!”

„A ještě tohle?! Tady máš!”

Napřáhl ruku, ale ve stejném okamžiku ho Kurt chytil za pas a mrštil jím o zem. Princ zůstal ležet.

„Pojď, Magdo! Už má dost!”

Zářivým pohledem sledovala hezké a klidné rysy mladého muže.

„Kurte, ty se nebojíš?”

„Ne! Kvůli tobě neznám žádný strach!”

„Ublížils mu?”

„To nech na něm. Pojď, kde je tatínek?”

„Bude zřejmě ve své pracovně. Poslední dobou psal mnoho dopisů a zdá se, že je samé tajemství.”

„Víš, že mě očekává?”

„Vím a proto jsem také”

Zarazila se a její tvář se zalila hlubokým ruměncem.

„Proto jsi také, co tedy?”

„To ti nemohu říci.”

„Skutečně ne, Magdo? Ani když tě o to hezky poprosím?”

„Snad, Kurte.”

„Prosím, velice prosím, Magdo.”

„Chtěla jsem říci, že jsem si kvůli tomu vyjela.”

„Děkuji ti. Chtěla jsi vidět cestu, která mě k tobě přivede?”

„Ano, i když jsem věděla, že bys býval mohl dorazit až za několik hodin.”

„Ano. Zdá se mi, že mám velice netrpělivou sestřičku! Pan von Uhle je se sestrami v zahradě?”

„Tys je viděl? Právě on přivedl prince na Helbigsdorf.”

„A co tu chce?”

„Zeptej se Kunze, on ti to poví.”

„Ty to snad nevíš?”

„Ale ano!”

„Proč mi to tedy neřekneš sama?”

ŽENICH-175

„Protože se to týká právě mne.”

Polekaně se zastavil a zíral na ni.

„Tebe se to týká? A přece ne, ne, to není možné!”

Zčervenala.

„Kurte, nevím, nač pomýšlíš.”

„Domnívám se, myslím, Magdo, ty máš jít odtud pryč?”

„Ne, chraň Bůh! Jen se zeptej Kunze. Můžeš být úplně klidný.”

Do jeho bledé tváře se opět vrátila barva.

„Takže to byl jen chlípný útok! Ach! Pokud to ještě jednou ten ničema zkusí, budu vědět, jak ho potrestat!”

Dorazili k zámku. Odvedl Magdu do jejího pokoje a potom se vydal za generálem. V chodbě se setkal s Kunzem.

„Mladý pán!” zvolal sluha radostně a přispěchal k němu. „Buďte vítán na Helbigsdorfu, pane Kurte! Viděl vás někdo přijít?”

„Přišel jsem parkem.”

„Ach! Všiml jste si tedy hostů?”

„Pana von Uhle a ,Pomateného prince’?”

„Vy ho znáte?”

„Mluvil jsem s ním a, poslyšte, proč vlastně přišel na Helbigsdorf?”

„Zeptejte se slečny Magdy.”

„Ta mi řekla, že se mám zeptat vás.”

„Ach! Jo, jí by se o tom asi těžko mluvilo!”

Potom vyprávěl poručíkovi co vyslechl a tímto sdělením mu spadl kámen ze srdce. Mladík mu zase vyprávěl o svém střetu s princem a nakonec se zeptal:

„Generál je ve své komnatě?”

„Ano.”

„Ohlaste mne!”

„To není nutné. Generál nařídil, že můžete vstoupit neohlášen.”

Kurt vešel. Generál ho přivítal jako vlastního syna:

„Tak jsi konečně tady, Kurte! Buď vítán!”

Podal mu ruku a objal ho.

„Požádal jsem o dovolenou, protože jsi mi napsal, abych přijel.”

„Jak dlouho smíš zůstat?‘4

„Mám dovolenou na neurčitou dobu.”

„To je dobře. Budeš potřebovat delší volno.”

176*

„Kčemu?”

„Čekám návštěvu, jenž ti bude velmi vítaná.”

„Kdy?”

„Ještě dnes/*

„Koho?”

„Dva námořníky s několika známými.”

„Důstojníky?”

„Ano.”

„A jména?”

„Dovol, abych je zatím zamlčel. Bude to překvapení pro vás všechny, překvapení, které nikdo z vás určitě neočekává.”

„Souvisí to s návštěvou, která je nyní v zahradě?”

„S princem?”

„Ano.”

„Ne. Jeho příjezd byl pro nás každopádně překvapivý.”

„Jak se dostal na Helbigsdorf?”

„Navštívil pana von Uhle a ten ho přivedl sem.”

„Co je zač ten von Uhle?”

„Suderlandský šlechtic. Koupil si tady v okolí usedlost s pozemky, ale není mi to příliš sympatické. Člověk však musí se sousedy udržovat dobré vztahy.”

„Princ je tedy tvým hostem?”

„Ano.”

„Právě jsem ho urazil.”

„Ty? Jak?”

Kurt vyprávěl. Generál svraštil čelo.

„Skutečně jsi jednal trochu silácky, ale velice správně!” mínil. „Ten člověk si nesmí dovolit Magdu obtěžovat a přitom se spoléhat na své postavení. V mých očích je to vandrák, který zruinoval veřejné mínění a jednou se znemožní i na vlastním dvoře. Jeho dnešní chování bylo takové, že už ho tady nechci více vidět! Udělím mu lekci, která bude stejně hrubá, jako ta tvá.”

„Jakou?”

„To hned uvidíš!”

Zazvonil a vstoupil sluha.

„Kunzi, princ je v zahradě nebo v parku?”

„Se slečnami.”

ŽENICH-177

„Tak ho vyhledáš! Řekneš mu, že už se mnou nemůže více mluvit.”

Starý sluha se zplna hrdla zasmál.

„Všechno mu vyřídím, Excellence a zajisté na nic nezapomenu, srozuměno?”

Odešel. Prince potkal v zahradě ve společnosti tří sester. Bez úvodu a oslovení mu řekl:

„Poslouchejte!”

„Co?” zeptal se princ, překvapen neuctivým postojem sluhy.

„Jeho Excellence generál vám nechává vzkázat, že se máte vzdálit!”

„Já?”

„Ano, vy!”

„Člověče, ty ses zbláznil!”

„Bohudík nikoliv, srozuměno?”

„Ty si dovoluješ mluvit takovým tónem s Vý, se mnou? Hned si budu u generála stěžovat a nechám tě přísně potrestat!”

„Mluvte trochu uctivěji, jinak se může stát, že neodejdete, nýbrž budete vyhozen, srozuměno?”

„Cože?”

„Jeho Excellence mi nařídila, abych vás k němu více nevpustil. Pokud byste se odvážil vstoupit třeba jen do předsíně našeho domu, použiju našeho domovního práva, srozuměno?”

„Kunzi!” zvolala modrá.

„Člověče!” vykřikla červená.

„Nestoudníku!” nechala se slyšet žlutá.

„Jsem snad nestoudný, když vyřizuju příkaz pana generála?”

„To jistě nenařídil!” tvrdila dlouhá.

„Nemožné!” zvolala malá.

„Zcela nemožné!” sípěla i tlustá. „Proč by měl udělat generál takovou hrubou nestydatost?”

„Protože tento muž udělal ještě větší nestydatost!”

„Jakou?”

„Napadl slečnu Magdu a obtěžoval ji jako nemrava.” „Napadl slečnu Magdu? Náš host?! Fuj!!” zvolala Zilla. Tři sestry cítily napětí na nejkrásnější struně, kterou měly, lásku k Magdě.

178*

„Fůůj!” zvolala i Vaňka.

„Fůůj!” uzavřela Freya a všechny tři se odvrátily a nechaly prince stát, aby následovaly odcházejícího sluhu.

„Jak ji napadl?” zeptala se modrá.

„Hm!” odvětil cukaje rameny Kunz.

„Řekne nám to!” nařídila červená.

„To nejde!”

„Proč ne?”

„O takových věcech se nemluví,” pravil s vnitřním uspokojením.

„Ale já mu to nařizuji!” velela zelená rozhodným hlasem.

„Tak to musím poslechnout.”

„No?”

„Chtěl jí něco dát!”

„Co?”

„Něco takového, co jste vy tři ještě nikdy nedostaly.”

„Co tedy?”

„Polibek.”

„Hrůza!” zvolala dlouhá.

„Děsné!” sekundovala červená.

„Odporné!” lamentovala žlutá a spráskla přitom ruce. „Podařilo se mu uskutečnit tu nestoudnost?” Ne.”

„Dívka se bránila?”

„Velice. Kurt jí pomohl.”

„Kurt?”

„Ano. On tomu muži napráskal.”

„Kurt? Vždyť tady vůbec není!”

„Pan poručík před chvílí přijel a nyní se nachází u pana generála.”

„Je to pravda?” ptala se Freya radostně. „Musíme ho jít hned pozdravit! Pojďme!”

V této době přijížděl z druhé strany vůz, který rychle projel vesnicí a zamířil k zámku. Když zastavil na dvoře, vystoupili čtyři muži: Bili Holmers, Friedrich von Walmy, kormidelník Schubert a vrchm poddůstojník Karavey. Přiběhl jeden z čeledínů.

„Generál je doma?” zeptal se Walmy.

„Ano.”

„Kde se může člověk ohlásit?”

I

ŽENICH*179

„Předsíň leží o jedny schody výše.”

„Odstrojte koně, zůstaneme zde!”

Čtyři příchozí vstoupili do zámku a v chodbě potkali Kunze.

„Můžeme mluvit s generálem?” zjišťoval Walmy.

„Právě má návštěvu, ale já se zeptám. Koho mám ohlásit?”

„Řekněte mu, že dorazili očekávaní.”

Sluha si je zkoumavě prohlížel.

„Očekávaní? On ví, že přijedete?”

„Ano. Pozval si nás na dnešek.”

„Tak vás ohlásím, srozuměno?”

Vstoupil do generálovy místnosti.

„Excellence!”

„Co?”

„Jsou zde čtyři cizí muži. Stojí přede dveřmi.”

„Kdo je to?”

„Svá jména neprozradili. Mám vyřídit, že to jsou ti očekávaní.”

„Ach! Ať vstoupí!”

Kurt se zvedl, aby odešel Sestry ho chtěly následovat.

„Zůstaňte!” žádal je generál. „Tato návštěva vás bude všechny živě zajímat. Tebe nejvíce, Kurte!”

„Jak to?”

„To brzy poznáš.”

Vstoupili čtyři muži. Walmy s dokonalou kavalírskou uctivostí pozdravil:

„Excellence?”

„Ano!”

„Nechť pan generál odpustí, že jsme si dovolili využít vašeho přátelského pozvání!”

„Nemám vám co odpouštět! Naopak, co nejsrdečněji vás vítám. Vy jste prérijní lovec Fred?44

„Ano,” odvětil Walmy s úsměvem.

„Mohu proto předpokládat, že tento druhý muž má jméno, jenž jste uvedl v dopise: Bili Holmers?”

„Zajisté.”

„Potom znám i ostatní dva muže. Tento mladý pán je můj syn a tyto tři dámy mé sestry. Posaďte se!”

Když se usadili, obrátil se generál k sestrám:

180*

„Tito pánové mě navštívili v záležitosti rodiny von Mylung.”

„Ach!” povzdechla Freya. „Už se něco zjistilo?”

„Ne, ale vytvořily se předpoklady něco objevit. Dovolte, abych vám pány představil. Toto je pan baron Friedrich von Walmy.”

„To není možné!” odporovala modrá.

„Nemožné!” zvolala žlutá.

„K nevíře!” přidala se červená. „Ten pán je přece v Americe, jak se proslýchá?”

„A přece jsem to já!” pravil Friedrich s jemným úsměvem. „Před několika dny jsem se vrátil.”

„Povídá se, že jste se tam vydal, abyste —”

„Abych,” doplnil ji, „pátral po svém zmizelém bratrovi. Informovali vás správně, milé dámy!”

„Našel jste po něm stopy?”

„Po něm ne. Potkali jsme pouze jeho bývalého sluhu a z jeho slov jsme se dozvěděli, že po bratrovi musíme pátrat zde ve vlasti; pokud je vůbec ještě naživu.”

„A vaše záležitosti jsou v nějaké souvislosti s pátráním Mylungů?” vyzvídala Zilla.

„Ano.”

„V jakém?”

„To ještě sám nevím. Ale tvrdí to jeden z našich přátel. Zatím cestuje, aby, jak se domnívám, získal informace o těchto záležitostech. On ví, že jsme tady a dnes nebo zítra se dostaví.”

„Musíte totiž vědět, že jsme s rodinou von Mylungů velice spřáteleni,” podotkla Vaňka. „Můj bratr se na vás obrátil?”

„Ne, nýbrž já na něho. Udělal jsem to následkem rady, kterou mi poskytl kapitán známého Tigera”

„Ach, vy ho znáte?”

„Byl jsem u něj, neboť tito dva pánové jsou poddůstojníky na jeho lodi.”

Tu se Kurt rychle napřímil.

„Co to slyším?” divil se. „Vy jste mí kolegové?”

Generál se spokojeně usmíval. Věděl, co nyní bude následovat.

„Každopádně, pane poručíku,” pravil Schubert. „Zatím jsme se vám nedali poznat, protože pan generál nebyl dosud té dobroty, aby nás představil.”

ŽENICH-181

„Tento muž je vrchní poddůstojník na Tigeru. Jmenuje se Karavey a —”

„Cože, Karavey? Je to možné?”

„Vy ho znáte?”

„Osobně dosud ne, ale často jsem slyšel jeho jméno.” Potom se obrátil na vrchního poddůstojníka s otázkou:

„Kormidelník na Tigeru se jmenuje Balduin Schubert?”

„Ano.”

„Jste jeho přítelem?”

„Ano.”

„Kde je nyní Tiger?”

„Je na krátké cestě.”

„Kormidelník je na palubě?” Ne.”

“Ne? Kde je?”

„Tady stojí!”

„Vy? To jste vy? Ty? Ty, ty —??”

Roztáhl paže a chtěl se vrhnout kormidelníkovi kolem krku. Na poloviční cestě se zastavil a obrátil se na generála:

„Ó, děkuji ti! Bylo to ono překvapení, jenž jsi měl na mysli?”

„Jistě! Kormidelníku, nazval jsem tohoto mladého muže svým synem, ale není to můj fyzický potomek, pouze opatrovnické dítě. Jeho jméno je Kurt Schubert!”

„Kurt Schu —?”

Kormidelník ztuhnul, ale poručík ho objal a políbil.

„Otče! Já jsem přece tvůj syn!”

„Vy? Ty? Poručík? Ó!”

Následující scéna se vymyká jakémukoliv popisu. Tři sestry našly řeč jako první.

„Jeho otec!” zvolala malá.

„Kormidelník!” pochvalovala tlustá.

„Jaké je to překvapení!” divila se dlouhá. „Musíte zde zůstat!”

„To je samozřejmé!” souhlasila žlutá.

„Přirozeně!” nechala se slyšet červená.

„Vy jste měl syna?” zeptal se Bili svého přítele z cest. „To jsme vůbec nevěděli, příteli!”

„Ty máš dovolenou?” zeptal se konečně kormidelník svého syna.

f

182*

„Ano, na neurčitou dobu.”

„Ó! Musím o tom promluvit s kommodorem a můj bratr to taky bude muset vyprávět králi. Budu rád, kdybys me mohl následovat na Tigeral”

„Udělej to, otce! Budu velice šťastný, když budu s tebou a sloužit na Tigeru je nejvyšší poctou pro námořníka. Ale počkej, koho ti nyní přivedu já.”

Odběhl do kuchyně, kde se nalézala paní Hartigová.

„Matko, hádej rychle, kdo je tady!*’

„Čtyři pánové,”

„Ano. A kdo je mezi nimi?”

„Jak to mám vědět?’*

„Pojď se mnou ke generálovi! Chci vidět, jestli se poznáte.*’

„Kdo je to?”

„Jeden, jeden tvůj starý známý!*’

„Jak se jmenuje?”

„To ti nyní neřeknu. Rychle pojď!*’

Sundala kuchyňskou zástěru a následovala ho. V místnosti generála postavil Kurt oba lidi proti sobě. Kormidelník si ji zkoumavě prohlížel. Příliš se nezměnila a také ona hleděla do jeho tváře a modrých věrných očí pohledem, který prozrazoval, že nikdy nezapomněla.

„Balduine!” zvolala a šťastně spráskla ruce.

„To je matka!” vysvětloval poručík.

„Co, co, co?” koktal Schubert a v příštím okamžiku už ji přitiskl na hruď.

Kurt vyběhl ven přes dvůr a pádil dolů do vesnice. Vešel do hostince, kde zanechal kováře s jeho ženou.

„Strýčku, teto, pojďte rychle na zámek!” volal.

„Co se děje?*’ ptal se Thomas.

„Překvapení.”

„Překvapení? Jaké?*’

„Neptej se, a pojďte!”

„Dobrá, ať je po tvém! Barbara má jít taky?”

„Jistě!”

Hostinská to přirozeně považovala za samozřejmost, a ačkoliv nejobjemnější, byla z těch tří nejrychlejší. Již stála mezi dveřmi.

ŽENICH• 183

Pospíchali největší rychlostí k zámku a přímo do generálovy pracovny, která byla naplněna lidmi a tabákovým dýmem. V tomto dýmu byla nejlépe patrná kormidelníkova mohutná postava.

„Balduine!” zvolal kovář.

Námořník se otočil.

„Thomasi! Ty jsi zde, na Helbigsdorfu?”

„Ano, já jsem tady, jak vidíš. Ale ty? Jsi to osobně ty nebo jen tvůj duch?”

„Jsem to já osobně!!”

„Myslel jsem, že jsi někde na moři u Východní Indie?”

„Nevyptávej se!” zavelela Barbara. „Obejmi ho a dej mu pořádnou pusu!”

„A nebudeš žárlit, Barbaro?”

„To mě ani nenapadne.”

„Tak pojď, bratře Balduine! Máš mít jedno objetí a pořádné políbení navrch k tomu!”

Objali se a srdečně se políbili. Nyní přišla na řadu i hostinská. Během toho měl kovář čas rozhlédnout se po místnosti.

„Karaveyi! Ty jsi tady taky?”

„Taky,” odvětil tento.

„Mám tě taky obejmout?” .

„Samozřejmě!”

„S políbením nebo bez?”

„S políbením!”

„Dobrá, snad mi to Barbara dovolí.”

Došlo i k tomuto pozdravu a potom se dostaly na řadu i další osoby.

*

Mezitím kráčeli dva muži stranou od zámku do lesa po cestě, která vedla k sousednímu statku. Byl to princ a pan von Uhle. Oba mlčky rázovali a von Uhle občas vrhnul po svém společníkovi skrytý pohled, přičemž vždy zahrál kolem jeho rtů posměšný úsměv. Princ hleděl k zemi. Zdálo se, že nad něčím přemýšlí, ale nemohlo to být nic příjemného, neboť jeho čelo bylo pokryto vráskami a jeho ruka každou chvíli kroutila zlostně špičky kníru a zase je protahovala. Konečně našpulil ústa, pronikavě hvízdl a obrátil se na Uhleho:

184*

„Znáte Helbigsdorf dobře?”

„Ano.”

„Opravdu dobře?”

„Tak dobře, jak jen jsem ho mohl během své nepříliš dlouhé doby pobytu zde poznat.”

„Znáte zdejší rodinné poměry?”

„Myslím.”

„Má nějakou známost, která by se dala nazvat intimní?”

„Těžko. Alespoň jsem o něčem takovém neslyšel.”

„A generál má syna?”

„Ne.”

„V zahradě mě ale potkal mladý muž, který si s dcerou generála tykal!”

„V civilu?”

„V námořnické uniformě.”

„Tak to byl jeho opatrovnický syn.”

„Hm! Opatrovnický syn! Je s ním zřejmě spřízněn?”

„Nemyslím. Panují kolem toho různé dohady a dokonce se mluví o tom, že je to nějaké nemanželské dítě neznámého otce.”

„Co měl být zač?”

„Ále, nějaký námořník!”

„To není možné! Že by byl nemanželský syn nějakého námořníka v opatrovnické výchově u generála?”

„Dalo by se tomu snadno věřit, neboť matka toho mladíka je u generála hospodyní.”

„Ten chlap má tvář, která je mi nějakým způsobem povědomá. Alespoň se mi zdá, jako bych ho už někde kdysi potkal. Odkud pochází ta žena?”

„Povídá se, že ji generál poznal v nějakých mořských lázních.”

„V mořských lázních? Ve kterých?”

„Myslím, že se mluvilo o Kassu.”

„Kass? A hrome! Jak se ta žena jmenuje?”

„Říkají jí paní Hartigová.”

„Hartigová? Ach! A jak se jmenuje syn?”

„Námořní důstojník?”

„Ano, on!”

„Kurt.”

ŽENICH-185

fíyl to žebrák.

Princ luskl prsty.

„Ach, už to vím! Tak to jsi ty, chlapče!”

„Výsost ho zná?”

„Ano, velice dobře.”

„Domnívám se však, že ne zrovna z té příjemné stránky?”

„Snad. Myslím, že”

Přerušil se. Na kraji úvozové cesty, po níž šli, seděl muž, který se při jejich přiblížení zvedl, sundal z hlavy starý klobouk a nastavil jej před sebe. Byl to žebrák.

Pan von Uhle sáhl do kapsy a podal mu peníz, ale princ si jej měřil přísným pohledem.

„To už se žebrá dokonce i v lese?” zeptal se. „To je přece jen trochu silné!”

„Promiňte mi, pane,” omlouval se cizinec. „Nejsem z tohoto okolí a nemám peníze na cestu.”

186*

„Kdo jsi?”

„Jsem chudý námořník.’*

„Námořník a lítáš tady v horách?”

„Chci do Súderlandu.”

Muž vypadal velice hladově a zchátrale. Musel být nemocný nebo jinak postižený.

„Odkud pocházíš?”

„Dole od moře.”

„To jsi mohl odjet do Súderlandu lodí!”

„Nikdo mě s sebou nevzal.”

„Proč?”

„Nemohl jsem zaplatit.”

„Jako námořník jsi přece mohl cestu odpracovat?”

„Na to jsem byl příliš slabý. Byl jsem dlouhou dobu nemocen.”

„Nemáš žádné přátele nebo příbuzné?”

„Právě jdu, abych je navštívil.”

„Kde? V Súderlandu?”

„Ne. Bydlí ve zdejším okolí.”

„Kde?” ptal se pan von Uhle.

„V Helbigsdorfu.”

„Kdo je to?”

„Hospodyně generála.”

„To je tvá příbuzná?”

„Ano, je to má žena!”

„Ach!” zvolal princ. „Odkud jsi?”

„Z Kassu.”

„Jak se jmenuješ?”

„Hartig.”

„To souhlasí! Pane von Uhle, jděte klidně dál. Potřebuji s tímto mužem něco projednat a pak vás dohoním.”

„Bude to trvat dlouho?”

„To zatím nevím. Jen klidně jděte, já se v lese neztratím,”

Uhle odešel a princ začal:

„Víš, proč vypadáš tak špatně?”

„Protože jsem byl nemocen.”

„Ne! Víš také, proč nemůžeš zůstat zde a proč jsi nenašel nikoho, kdo by tě vzal na lod*?”

ŽHNICH

•187

„Protože jsem příliš slabý.”

„Ne! Ty jsi přišel z vězení!”

„Pane!”

„Ano! Ale neměj strach. Já ti nic nevyčítám, ale uhádl jsem?”

„Ano,” odpověděl muž váhavě.

„Znal jsi ve vězení dva muže, kteří byli dříve lékaři ve zdejším blázinci?”

„Ano. Ve vězení zemřeli.”

„A znal jsi nějakého Raumburga?”

„Syna starého vévody?”

„Ano.”

„Ten se ve své cele podřezal.”

„A ty jsi utekl?”

„Ne. pane! Byl jsem propuštěn.”

„Víš, co nyní dělá tvá žena?”

„Je hospodyní u generála a právě za ní chci jít.”

„Ty si myslíš, že tě ona nebo generál budou podporovat?”

„Jsem její muž! Musí mě přijmout k sobě nebo mě následovat zpět do Súderlandu. V Norlandu mi nekyne žádná budoucnost.”

„Znáš mne?”

„Ne.”

„Ale jednou jsme se setkali. Bylo to v Kassu.”

„To je možné. Bylo tam vždycky mnoho lázeňských hostů, jimž jsem zapůjčoval k projížďkám svou loďku.”

„Nejel jsem s tebou, nýbrž s tvým synem.”

„To byl jen nevlastní syn.”

„Ano. Byl to syn námořníka a my jsme se spolu střetli.”

„Ach!” zvolala Hartig a zvýšil pozornost.

„Tehdy jsem se kvůli tomu musel objevit před soudem”

„Vy jste?”

„A byl jsem potrestán i přes mé postavení, které by mě mělo proti takovému jednání chránit.”

„Už vím, pane, kdo jste! Jste!”

„Ticho! Jen žádná jména. Ale mám o tebe zájem a uvědom si, že na Helbigsdorfu jen těžko najdeš to, co hledáš!”

„To je velmi pravděpodobné/’

„Snad jsem schopen se o tebe postarat!”

188 •

„Kdyby to byla pravda, pane —”

„Je to pravda!”

„Ó, královská Výsosti! Něco takového”

„Ticho! Vynech jméno i titul! Nyní půjdu kousek s tebou a před Helbigsdorfem na tebe počkám. Ty se ke mně vrátíš a řekneš mi, jak dopadla tvá návštěva. Fak uvidíme, co se dá dělat. Chceš?”

„Rád!”

„Ale o mně se nesmíš jediným slovem zmínit.”

„Neuslyší ode mne ani hlásku.”

Tak šli spolu pryč, ale ne po cestě; kráčeli středem lesa, aby se vyhnuli nepříjemnému setkání. Když zahlédli zámek, princ se zastavil.

„Tak to je Helbigsdorf. Dál jdi sám a já tady na tebe budu čekat.”

„Vrátím se jistě zpět, pane.”

„Kdyby mě tu náhodou nespatřil, stačí, když zapískáš. Může se stát, že se budu muset ukrýt.”

Hartig pokračoval v cestě. U vchodu do dvora potkal sluhu.

„Je toto zámek Helbigsdorf?” zeptal se.

„Ano,” odpověděl tázaný s odstupem.

„Děkuju!”

Chtěl vstoupit, ale sluha ho zadržel.

„Počká tady! Zde mu něco dám a může jít!”

Podal mu malou minci, ale Hartig ji nevzal a hrdě na sluhu pokýval.

„Nejsem žebrák!”

„Ne? Co tedy chce v zámku?”

„Na to se nemusí ptát!”

Najednou se z něj stal úplně někdo jiný. Obešel sluhu, jenž na něj hleděl s otevřenými ústy, a prošel dvorem. Přišel ke dveřím a protože zde nikdo nestál, stoupal nahoru po schodech. V chodbě se právě objevil Kunz, který vyšel z generálovy místnosti.

„Co tady chce?”

„Chci mluvit s hospodyní!”

„S paní Hartigovou?”

„Ano.”

„Co by u ní pohledával?”

„To je jen moje a její věc!”

ŽENICH«189

„A moje, jestli proti tomu nic nenamítá, srozuměno? Musím ohlásit každého cizince! Co tedy chce?”

„Musím jí něco říct!”

„Co?”

„Kdybych to chtěl říct jemu, nemusím už k ní!”

„On je mi pěkný hrubián! Seber se a vypadni!”

„Nemá mě co vyhazovat! Kde najdu hospodyni!”

„Řekl jsem, že má vypadnout!”

„Ptal jsem se, kde najdu hospodyni!”

„Jestli hned nepůjde, vyhodím ho sám!”

„Ten by k tomu byl ten pravý! Myslím si”

„Kdo se to tu hádá?!” zazněl přísný hlas.

Když se otočili, spatřili generála.

„Tento muž dělá potíže, Excellence!” vysvětloval Kunz.

„Kdo to je?”

„Nechce nic říct!”

„Co chce?”

„Hledám hospodyni, pane generále!” ozval se nyní Hartig.

„Co od ní chce?”

„Potřebuju s ní mluvit.”

„Ptal jsem se, co od ní chce!”

„Chci s ní mluvit! Jsem její manžel!”

„Její manžel?” divil se generál.

„Hrome!” zaklel Kunz.

„Ano. Je moje žena.”

„On je snad lodník Hartig z Kassu?”

„Ano.”

„Už ho pustili?”

„Jsem svobodný.”

„Ať tedy jde! Já sám ho k hospodyni odvedu.”

Šel napřed do kuchyně, kde seděly spolu s hospodyní i tři sestry.

„Paní Hartigová,” mínil generál, „dnes je den samých překvapení! Tento muž chce s vámi mluvit.”

„Kdo to je?”

Otočila se a když spatřila cizince, zbledla.

„Nepoznáváš mě?” ptal se jí.

„Hartig!” zvolala hluboce polekána.

190*-

Čekal několik okamžiků a potom se udiveně ptal:

„Ty me nepřivítáš?”

„Ne!” zasténala. „Přišel jsi z, z”

„Ze žaláře!” dodal drze a výsměšně.

„Ze žaláře?” vřeštěla Freya. „Můj Bože!”

„Mé nebe!” vzdychala Vaňka.

„Ježíši!” křižovala se Zilla.

„A přicházíš ke mně?” pokračovala hospodyně.

„K tobě! Věděl jsem, že ty ke mně nepřijdeš! Nemůžeš mě tedy přivítat, nemáš snad pozdrav a místo pro svého muže?”

„Ne! Nikdy!” bránila se.

„Ano, tomu věřím! Zatímco já strádal a chřadl, zatímco jsem musel ve vězení hladovět a umírat, ty sis užívala života a na mě jsi zapomněla! Jsem tvůj manžel a ty patříš ke mně! Pokud zde pro mě nemáš místo, opustíš tento dům a budeš mě následovat!”

„Vypadá to, že by s ním opravdu chtěla jít!” ozval se Kunz, jenž ze zvědavosti také vstoupil.

„Do toho je mu po čertech málo!”

„Ohó, jak je hrubý! Takže mi dovolí, abych byl i já hulvát, srozuměno?”

Tu se k hospodyni obrátil generál:

„Chcete být zase pohromadě s tímto mužem, paní Hartigová?”

„Nikdy!” odvětila.

Dnes opět našla muže, jemuž patřila její láska a na něhož nikdy nezapomněla. Už nikdy nemohla patřit tomuto odpornému pijanovi.

„Slyšíte?” ptal se generál Hartiga.

„Ano, slyším. Ale ona si to ještě rozmyslí!”

„Ne!” bránila se.

„Jsi moje žena! Musíš mě následovat!”

„To se velice mýlí!” ozval se generál. „Ona zůstane u mě a já se postarám, aby vás co nejdříve rozvedli!”

„Nikdy se jí nevzdám!”

„K tomu bude donucen! Ale bylo by pro něj lepší, kdyby tak učinil dobrovolně! Když bude svolný, sám se snad rozhodnu, abych udělal něco pro jeho budoucnost.”

„Nepotřebuju nikoho a v nejmenší míře právě jeho!”

ŽENICH*191

?

„Tak už může zmizet!”

„Odtud mě nikdo nemůže vyhnat, když je zde má žena!”

„Slyšel, že o něm nechce nic vědět. Ať kouká rychle zmizet!”

„A kde jsou mé děti?”

„Jsou dobře zaopatřeny! Dříve se o ně nestaral a nyní jeho touha asi nebude nijak žhavá!”

„Mám právo je vidět!”

„Zde nejsou!”

„Musí mi být vydány!”

„O tom rozhodne soud. Nyní odejde!”

„Požaduju svou ženu!” volal tvrdohlavě.

„Kunzi!”

„Vyvedeš toho muže před zámek!”

„Rozkaz, Excellence! Pojď, chlape, srozuměno?”

Uchopil Hartiga za paži, ale ten se začal bránit. Proto ho chytil kolem těla a vynesl ho jednoduše na chodbu. Kunz byl silný muž a lodník byl dlouholetým vězením zeslaben. Sluha ho snadno snesl ze schodů a vlekl ho dvorem k vratům. Zde ho přijal stejný sluha, kterému sem proběhl, a nyní si dal záležet na tom, aby drzého vetřelce vyhodil ze vrat.

Jiný by se snad zastavil, aby nadával a protestoval, ale Hartig pouze zatnul pěsti. O to zlobneji bouřilo jeho nitro, kde zakořenila myšlenka na nejhorší pomstu.

V lese se setkal s princem.

„Už jsi tady?” ptal se Hugo.

„Ano, šlo to rychle.”

„Hm! Nevypadá to, jako kdyby se ti vedlo příliš dobře!”

„Taky tomu tak nebylo! Nejdřív mě nechtěli pustit dovnitř a potom koukali, jak by mě co nejrychleji vyhodili!”

„Nepřivítali tě dobře?”

„Ani nápad!”

„Snad tě opravdu vyhodili?”

„Ano!”

„Jak milostivé! Co řekla tvá paní?”

„Že o mně nechce ani slyšet.”

„S kým jsi ještě mluvil?”

„S generálem. Jednoduše mě nechal vyhodit!”

192-

„To je zcela mimořádná vlídnost!”

„Ani jsem se nesměl podívat na děti!”

„Ani na nevlastního syna?”

„Ne. On je snad tady?”

„Ano. Víš, čím se stal?”

„Ne.”

„Poručíkem u námořnictva!”

„Co? Poručíkem u námořnictva? Ten kluk, který mě dostal do vězení?! Hrome, nejraději bych mu něco pěkného provedl!”

„Jenom jemu?” zeptal se princ napjatě.

„Jemu, generálovi, všem! Celému tomu jejich prokletému spolku!”

„To bys mohl!”

„Jak?”

„Hm! O takových věcech se těžko mluví!”

„Pane, já umím mlčet!”

„Já bych se tě ujal. Nechceš vstoupit do mých služeb?”

„Myslíte to vážně?”

„Ano! Ale očekávám největší věrnost a mlčenlivost! Za to bych ti ovšem výborně zaplatil a vím, jak v některých věcech přimhouřit oci.”

„Co bych měl u vás dělat?” .

„Byl bys mým důvěrníkem.”

„To není možné!”

„Je to pravda! Já jsem znalec lidí a vím, že tě mohu potřebovat. U mě se nebudeš namáhat, neboť bych tě nezatěžoval obyčejnou službou. Nechal bych tě zařizovat takové věci, o nichž nesmí mít nikdo ani ponětí. Chceš?”

„Ano, pane! Najdete ve mně muže, který vám bude až do smrti oddán a udělá cokoliv, co od něj budete požadovat!”

„Třeba i něco, něco, zakázaného?”

„I to!”

„Třebaže by to bylo trestné?”

„I tehdy! Vy mě ochráníte!”

„To je samozřejmé. Při každé takové službě bys dostal mimo slušný plat ještě navíc mimořádnou odměnu!”

„Děkuju, pane!”

ŽENICH• 193

„Nejdříve si tě budu muset vyzkoušet, abych zjistil, budeš-li mi později k užitku.”

„Ve zkoušce jistě obstojím!”

„Ještě dnes?”

„Ano!”

„Tak poslouchej: chtěl bych generálovi vyvést nějakou taškařinu.”

„Tak to mu hned proveďte něco pořádného!”

„Pomůžeš mi?”

„Z celého srdce!”

„Chtěl bych totiž udělat něco, co vyvolá v Helbigsdorfu ohromné vzrušení a zmatek.”

„Pouze to? Škoda nebude žádná?”

„I ta by mohla být, ale jak?”

„Co třeba otrávit dobytek?”

„To je hloupost!”

„Nebo podpálit zámek!”

„To už je něco lepšího!”

„Mám to udělat, pane?”

„To bys nedokázal!”

„Ne? Pro vás a za trest těmto lidem udělám cokoliv!”

„Tak tedy chceš?”

„Ano.”

„Dnes v noci?”

„Ano.”

„Ale je to nebezpečné!”

„Vůbec!”

„Ó! V zámku žije mnoho lidí. Jakmile by tě někdo z nich chytil, vedlo by se ti velmi špatně.”

„Nikdo mě nechytí, na to se spolehněte!”

„Nepřeji si však jen takový obyčejný ohýnek, rozumíš? Musel by shořet celý zámek i s přilehlými stavbami!”

„Jistě, jinak by to nebyla žádná pomsta.”

„To však nedělá tu věc nejen nebezpečnou, ale i složitou.”

„Jak to?”

„Musel by se založit požár na několika místech.”

„To se stane!”

194*

„Kde chceš získat čas a příležitost, aniž bys byl chycen?”

„To je velmi snadné, pane. Nejdříve se’zapálí ve vesnici jeden nebo dva domy.”

„U všech čertů, rozumím ti. Mám pocit, že máš přesně takovou hlavu, jakou potřebuji!”

„Když bude ve vesnici hořet, poběží tam všichni obyvatelé zámku zachraňovat a hlavně muži. A pak to bude tady nahoře úplně snadné.”

„To je dobré! Chceš se toho ujmout?”

„Ano.”

„Jsme dohodnuti! Od této chvíle jsi v mých službách. Ale, teď mě něco napadlo: dala by se tím docílit ještě jedna věc. Pokud to dokážeme, byla by naše pomsta na generálovi ještě hlubší a dokonalejší!”

„Klidně mluvte, pane, a věřte, že se na mě můžete spolehnout!”

„Hrozně visí na své dceři.”

„Má taky uhořet? To by bylo nakonec možné, ale snad přece jen příliš tvrdé?”

„Ne, uhořet nesmí! Ale, mohl by sis zahrát tak trochu na únosce, přesně tak, jak to dělali rytíři ve středověku: člověk by si s ní mohl vyjet do přírody.”

„Takže si myslíte, že by bylo dobré ji tak nějak unést, aby starý generál zažil trochu strachu?”

„Ano.”

„Chcete to udělat?”

„Jsi připraven pomoci?”

„Okamžitě!”

„Tak dobře. Mám s sebou svůj vlastní vůz a kočího, který je mi věrně oddán. Budeme tři a pokusíme se v nestřeženém okamžiku dívku chytit. Odvedeme ji do lesa a já řeknu panu von Uhle, že odjedu, jsem u něj totiž dnes jako host, a zatímco pojedeme lesem, naložíme ji do kočáru.”

„Kam povede naše cesta?”

„Přímo a rychle k hranici.”

„Ano, na hrad Himmelstein.”

„Na hranici nás zastaví a snad i prohledají vůz!”

„Nesmysl! Můj vůz jistě ne!”

ŽENICH• 195

Princ vytáhl peněženku a podal mu několik mincí.

„Vy necestujete inkognito?”

„Ale ano! Na hranici mě však znají a nechají mě projet. Mimo toho mohu v případě nouze své inkognito zrušit.”

„To nejde, pane.”

„Proč?”

„Protože by se divili, že cestujete s mužem, který je ohozen v takových hadrech!”

Přitom ukázal na své šaty. Princ se zasmál.

„Ty si myslíš, že tě nechám v takových hadrech? Ještě dnes musíš dostat nové šaty! Jak je to daleko do nejbližšího města?”

„Dvě hodiny cesty.”

„Takže se do večera můžeš vrátit. Zde máš peníze a kup si co potřebuješ!”

Princ vytáhl peněženku a podal mu několik mincí. Hartig se zeptal:

„Kde se sejdeme?”

„Přesně na tomto místě.”

„V kolik?”

„Přesně v jedenáct večer. Postarám se o to, aby můj vůz byl již připraven v lese. Bude to tak lepší.”

Odcházel a také Hartig se vzdálil. Královský princ se spolčil s trestancem, aby udělali jeden z nejhorších zločinů, jaký si kdo mohl kdy vymyslet. ?

*

Večer stejného dne byla Magda ve vesnici navštívit nemocnou. Kurt ji doprovázel a nyní spolu kráčeli zpět k zámku. Bylo již pozdě a oni nešli přímo cestou, nýbrž pěšinkou přes park. Šli vedle sebe mlčky a přitom bylo jejich mlčení tak upovídané! Panovalo ticho,

196*

které dává srdci právo vyřknout to, co se ústa zdráhají říci. Jeho ruka bezděky držela ruku hezké dívky a ona mu ji ponechala bez nejmenšího pokusu se vymanit. Tu zaslechla z jeho rtů hluboký vzdech a zastavila.

„Nač myslíš, Kurte?” zeptala se.

„Na tebe a mnoho dalšího,” odvětil.

„Nechceš mi prozradit alespoň něco z toho mnohého?”

„To vše už přece dávno víš, Magdo!”

„Nevím, co míníš,” pravila tiše.

„Že jsem tak nepatrný”

„Nepatrný?”

„A chudý a malý”

„Chudý a malý?” opakovala překvapeně.

„Proti tobě!”

„Ale jak to mluvíš, Kurte!”

„Říkám ti pravdu!”

„To neříkáš, milý Kurte! Je snad nepatrné být v tvém věku už poručíkem u námořnictva?”

„To není nic proti tobě!”

„A chudý a malý? Nejsi snad mým bratrem? Není ti k dispozici vše, co patří mně a mému otci?”

„Není to vše pouhá milost?”

„Žádná milost, ale láska, Kurte! Jak jsi přišel na takové myšlenky?”

Mlčel. Ona mu položila ruku na rameno a prosila:

„Pověz mi, co tě tíží!”

„Ještě to sám přesně nevím., Když jsem dnes viděl stát prince

vedle tebe, cítil jsem, že každého, který tě”

Rozpačitě se odmlčel.

„Který tě? Prosím, pokračuj!”

„Rozdrtil bych každého, kdo by se tě chtěl dotknout jako tento darebák!”

„To si nikdo nedovolí!”

„Dovolit? Pokud mu to dovolíš ty, tak ano.”

„Nikdy!”

„A přece jen budeš muset jednou někomu takové dovolení udělit!”

ŽENICH• 197

?

„Nikdy!” opakovala.

„Nebudeš každého nenávidět a štítit se ho jako prince. Jednou

potkáš někoho”

„Někoho? Dál!”

„Kteréhokterého budeš milovat!**

Těžce se mu tato slova vyslovovala. Ona chvíli mlčela a potom zaznělo jemným hlasem:

„A ty bys byl snad žárlivý, milý Kurte?’*

„Ano,” odpověděl váhavě. „Třebaže na to nemám žádné právo.*’

„Ó, můj milý Kurte, snad bys přece jen měl.”

„Co tím chceš říci, Magdo?”

„Nesmí být bratr žárlivý?”

„Ano, ale ne takovým způsobem, jak to myslím já!*’

„Kdo jiný tedy?”

„Ty to víš,” zašeptal.

„A tím bys nechtěl být?” zeptala se tónem, jenž měl znít vesele, ale slyšitelně se chvěl.

„Ó, jak rád, jak rád bych jím byl! Dal bych za to i nebe! Ale to se nemůže nikdy stát!”

„Proč? Máš mě příliš málo rád?”

„Magdo, nevysmívej se mi! Jsem chudý a obyčejný námořník a nedokážu mluvit jako hrdina salonů; ale vidím, že dcera generála, šlechtice a milionáře je pro mne nedosažitelná!”

Tu zazněl z jejích úst veselý zvonivý smích a ptala se:

„Nedosažitelná? Ty jsi na mě nedosáhl? Nechytil jsi mě snad za ruku?”

Ne, nemohl jinak. Musel se přizpůsobit jejímu srdečnému tónu, i když mu nebylo lehko na duši.

„Ano, mám tě a držím! Ale na jak dlouho?”

„Dokud budeš sám chtít, Kurte!”

„Pro celý dnešní večer?”

„Ano.”

„A zítra?”

„Ano.”

„A pozítří? Příští dny a týdny? Po celý rok?”

„Ano.”

„A navždy a po celý život?”

198-

„Ano,” zaznělo ještě tišeji než dříve,

„Skutečně pro celý život?”

„Jak chceš!”

„Ale jak, Magdo! Jenom jako sestra bratra? Řekni mi, jestli bys

mě mohla milovat ještě jinak! Úplně, úplně jinak, jako moje —

moje”

Mlčel. Ona pozvedla hlavu a dodala:

„Jako tvá nevěsta?”

„Ano. Mohla bys jí být?”

„Ne, to bych nemohla.”

„Opravdu ne? Bože!”

„Stát bych se jí nemohla, protože se už za ni považuji!”

„Skutečně?”

„Ano!”

„Nemýlíš se?”

„Ne.”

„Říkáš mi pravdu?”

„Čistou pravdu!”

Objal ji oběma rukama a přivinul ji k sobě.

„Jak jsem šťastný, můj sladký anděli! Není pro mne nic důležitějšího než být s tebou! Jsi tak velká a já tak malý, ale když se mi oddáš, cítím v sobě sílu rvát se a bojovat s celým světem!”

„To nebudeš mít zapotřebí, milý Kurte! Kdo by ti mě mohl chtít odepřít?”

„Otec!”

„Ten? To si skutečně myslíš?”

„Ano.”

„Ale on tě má rád!”

„To vím, ale náklonnost nemůže zastřít překážky, jež s sebou přináší jeho vysoké postavení!”

„Vždyť tvé postavení bude jednoho dne stejně vysoké.”

„To si přeji, ale abych toho docílil, musím se vše naučit, všeho docílit a všeho se odvážit a k tomu mám ještě příliš daleko.”

„Tak počkáme, milý Kurte, ne?”

„Ano!” smál se vesele. „Co nám jiného zbývá?”

Sklonil se a políbil dlouze její rudé rty. Potom kráčeli ruku v ruce přitisknuti k sobě dále k zámku.

ŽENICH• 199

Tam je už dávno očekávali. Následkem dnes příchozích hostů bylo tolik látky k hovoru, že byla téměř půlnoc, když se chtěli rozejít a odebrat se na lůžka. Tu se ozvaly z vesnice vyděšené výkřiky.

„Co se děje?” ptal se generál.

„Volají, že hoří!” naříkala Freya.

Zbylé sestry jí vřeštivě přizvukovaly, že nebylo slyšet vlastního slova. Freya se složila zpět do svého křesla, Vaňka ležela v pravém a Zilla v levém rohu kanape a všechny tři měly zavřené oci. Konečně Freya nadzvedla víčka. Slyšela běhání po zámku a hlasité volání na dvoře, vyrazila ze sebe spoustu dalších naříkavých výkřiků a opět oči zavřela. Nyní se i Vaňka probrala z ,bezvědomí\ Spatřila jas požáru a s hlasitým sténáním upadla opětovně do ,mdlob’. To bylo pro Zillu tím pravým důvodem překonat na chvíli své ,mdloby\ ale jasné světlo ohně ji s nářkem uvrhlo zpět do ,smrtelného spánku’.

„Hrůza!” sténala modrá.

„Otřesné!” hořekovala žlutá.

„Ohavné!” vzdychla červená.

„Mám ještě svou Mimi?”

„Ano! A já ještě svou Bibi?”

„Ano! A já ještě svou Lili?”

„Ano. Ale jsme tak samy!”

„Úplně samy!”

„Docela a úplně samy!”

„Co uděláme?”

„Já zase padnu!”

„Já také nemohu vstát!”

Freya se ale ovládla, zvedla se a přistoupila k oknu.

„Podívejte na ten oheň!”

„Ten požár!”

„Ty plameny!”

„Jak je dobře, že je to pouze ve vesnici a ne tady na zámku!”

„U koho může hořet?” . „Zeptáme se!”

Spěchaly dolů do dvora, kudy právě projížděla stříkačka. V usedlosti nezůstal jediný čeledín nebo děvečka. Také generál se svými hosty pospíchal do vesnice, Kurt je následoval a dokonce i Magda se připojila, aby těm nešťastníkům přinesla alespoň trochu útěchy.

A-PDF MERGER DEMO

200-

Hořel jeden malý domek a na první pohled bylo zřejmé, že se již nedá zachránit. Sousedé se však ocitli v nebezpečí a protože se lidé museli spolehnout na vlastní pomoc, než na obyvatele okolních vesnic, vládla zde panická hrůza a vzrušení, které se uklidnilo teprve tehdy, když řízení záchranných prací převzal generál, jehož silný, mužný hlas se rozléhal po celém okolí*

Majitel hořícího domku neměl velký majetek a proto se jej podařilo odklidit snadno do bezpečí. Nechali oheň ohnčm a starali se hlavně o to, aby nevzplál některý z okolních domů.

Pří cestě mezi zámkem a vesnicí stála mohutná lípa. Od ní právě přicházely kymácivě tři postavy. Byly to generálovy sestry.

„Už nemohu dál!” stěžovala si dlouhá.

„Už mě nohy dále neunesou!” vzdychla krátká.

„Já se převalím!” sténala tlustí „Sednu si!”

„Já také!”

„Na místě se svalím!”

Slečna Zilla doplnila svá slova ihned skutkem. Padla do trávy a obe další jí následovaly.

„To leknutí!” zvolala Freya.

„Ten strach!”

„Ta hrůza!”

„A tak samy!”

„Úplně samy!”

„Bez ochrany a záštity!”

„Budeme volat o pomoc?”

„Kdo by nás slyšel a kdo by se o nás postaral? Ach, ti muži!”

„Jsou to barbaři a pohani!”

„Hotentoti a neznabohové!”

„Vandalové a Kirgizové!”

„Jen když se nestane nic zámku!”

„Co by se mu mělo stát?”

„Nechaly jsme svítit světla!”

„To nevadí! Podívejte, ten oheň je stále větší. Kdopak ho asi založil?”

„Mohlo se to stát i jinak,”

„Takový oheň je vždy založen, to znám! Na světě je tolik paličů. Meh by je všechny pověsit!”

ŽENICH-201

„Zastřelit!”

„Usekat jim hlavy! Potom by byl klid.”

Sledovaly vesnici a proto si nevšimly, co se děje za jejich zády. Tu se dole zvětšil křik a volání a dámy zjistily, že se všechno řítí po zámecké cestě nahoru.

„Co je?” ptala se Freya.

„Utíkají!” odvětila Vaňka.

„Proč by měli utíkat?” divila se Zilla. „Muselo se něco stát! Ale vždyť volají stále, že hoří!”

Otočily se a po hlasitém výkřiku hrůzy upadly nyní skutečně do mdlob. Zámek byl v plamenech. Z hospodářské budovy šlehaly ohnivé jazyky, stejně tak i z hlavní obytné části. Požár v několika okamžicích dosáhl obrovského rozsahu.

„Ten někdo založil úmyslně!” volal generál, právě když pospíchal kolem mohutné lípy.

„První požár nás měl vylákat ze zámku!” odpověděl Kurt, který se držel po jeho boku. „Kde je Magda?”

„Ve vesnici.”

„A tři slečny?”

„Neviděl jsi je u lípy? Jsou v bezpečí. Rychle si pospěš, abychom zachránili aspoň mé papíry!”

„A zvířata! Musíme nejdříve otevřít stáje!”

Kolem lípy proběhlo obrovské klubko postav. Nikdo si nevšímal druhého a každý se snažil, aby co nejdříve dosáhl zámku. Pospíchali tam všichni vesničané, kteří si byli jisti, že jejich stavení není v nebezpečí. Jeden zdržoval druhého a proto se Magda, která byla až vzadu, rozhodla, že se otočí vpravo přes louku.

Nedaleko od cesty stáli ve skrytu roští dva muži. Byl to princ s Hartigem.

„Šlo to nad očekávání dobře!” pravil první.

„Stejně to byla fuška. Ještě, že nechali zámek s otevřenými vraty a zcela bez ochrany.”

„Zachrání toho hodně?”

„Nemyslím. Zapálil jsem nejprve zadní místnosti, aby nebyl oheň z vesnice zpozorován příliš brzy. Teď už vlastně prohořívají budovy dopředu. Kdo ví, jestli se ještě někdo dostane do horních místností!

202-

Ve sklepě jsem našel tři nádrže petroleje a jejich obsah jsem rozlil po chodbě a zapálil, i když už hořelo i ostatní.”

„Šikovný! K čertu půjdou i generálovy peníze!”

Hartig neodpověděl, ale zajel bezděčně rukou ke své peněžence. Kdyby byl den, mohl si toho princ snadno všimnout. Její obsah byl pěkně napěchovaný.

„Je štěstí,” pokračoval princ, „že oheň ozařuje celou cestu. Můžeme snadno poznat každého, kdo po ní půjde.”

„Víte určitě, že dívka pospíchala do vesnice?”

„Viděl jsem ji.”

„To se bude jistě nyní vracet. Jak ji dostaneme?”

„Zde si nic nesmíme dovolit. Budeme ji pomalu následovat a během toho zmatku se jistě naskytne okamžik, kdy se nám podaří ji nenápadně odvést pryč.”

Po cestě se stále valil proud křičících a do spěchu se povzbuzujících lidí. Tu si všimli postavy vzadu. Sešla z cesty a vydala se jejich směrem.

„Kdo je to?” ptal se princ.

„Ženská! Asi tam chce být rychleji.”

„To musí kolem nás!”

„Pojďme někam stranou, pane! Nesmí nás spatřit!”

„Ale ano, jen ať nás vidí! Víš, kdo to je?”

„Ach, už ji poznávám! Určitě je to naše dáma!”

„Ano, je to ona.”

„Chytneme ji?”

„Jistě! Necháme ji nejdříve projít, já ji potom chytnu a ty jí zacpeš šátkem ústa. Dávej pozor, už bude tady!”

Oba muži se skrčili za křoviskem. Magda rychle procházela kolem, a jak je míjela, Hartig ji zezadu chytil a povalil na zem. Výkřik o pomoc, který ze sebe vyrazila, zanikl v hluku kolem požáru, a druhé zvolání jí nebylo umožněno, neboť princ jí vrazil do úst svůj šátek. Nyní vytáhl z kapsy silný provaz a zajatkyni svázal. Hartig mu s tím pomáhal.

„Ne příliš pevně!” nařídil princ. „Je naše! Upadla do bezvědomí a i kdyby se tak nestalo, snadno bychom si s takovou ženskou poradili.”

„Tak!” pravil ten povedený ptáček. „To by bylo. Mám ji nést?”

ŽENICH• 203

„Ano. Pojďme!”

Hartig si naložil bezvědomou na záda a následoval svého pána, který kráčel lukami a poli k lesu. Byli nuceni k poměrně velké oklice, neboť plameny hořícího zámku zaplňovaly okolí svým jasem, takže každý předmět v okruhu Čtvrthodiny chůze byl jasně pozorovatelný.

*

Za zámkem, na protilehlé straně od vesnice se rozprostíral les, jenž byl pouze v krátkém úseku rovný a hned poté stoupal po hřbetech zde prudce se svažujícího pohoří. Od jeho hřebenů vedla silnice v několika ostrých zatáčkách sem dolů do údolí. Pro pěšího bylo snadné dosáhnout vrcholku po přímé, dobře ušlapané pěšině, která přetínala všechny zatáčky silnice a byla stejně jako tato lemována z obou stran hustým křovinatým porostem.

Na druhé straně soutěsky ujížděl otevřený vůz, tažený dvěma unavenými koňmi. Mířil pomalu směrem k hřebenu. Kromě kočího vezl jen jediného pasažéra, jenž byl zahalen do širokého cestovního pláště. Byl opřen pohodlně o své sedátko a zdálo se, že klimbá. Jen občas, když najela kola na kámen, a vůz proto poskočil zvedl muž hlavu, aby ji po krátkém pohledu kolem nechal opět klesnout. Najednou vůz zastavil a cestující se zvedl.

„Co se děje?‘4 zeptal se.

„Jsme nahoře.”

„No a?”

„Pane, nechtě koně trochu vydechnout! Cesta nahoru byla skutečně velmi namáhavá!”

„Pro mě, za mě! Stejně dorazíme příliš pozdě, než abych si mohl dovolit je vzbudit. Tebe tam dole znají?”

„Ano.”

„Jak dlouho bude ještě trvat cesta do Helbigsdorfu?”

„Půl hodiny.”

„Je tam hostinec?”

„Ano.”

„Tak sestoupíme tam. Nechci být neuctivý a rušit obyvatele zámku ze spánku. Jakým směrem leží tento zámek?”

„Přesně před námi, tam, jak vysvítá nad stromy ten zvláštní jas.”

204-

Také zde nahoře byl les tak hustý, že nebylo možné vidět dolů do údolí. Proto nebylo z těchto míst možné požár zpozorovat, ale nad špičkami stromů se rozprostírala záře, stejná, jako kdyby se ráno ocitlo v plném jasu. Cestující bedlivě pozoroval oblohu.

„Hm! Přicházíme od východu a je krátce po půlnoci. Proto není čas ani místo k tomu, abychom měli před sebou ranní rozbřesk. Tam dole musí zaručeně hořet!”

„Téměř to tak vypadá, pane. Vidíte ten obláček, který se zvedá nad stromy?”

„Ano. Nahoře je temný, ale jeho spodní část rudě žhne. Hoří tam! Kde to asi bude?”

„V noci záře plamenů velice klame. Hned, jak sjedeme do první zatáčky, můžeme přehlédnout celé údolí. Mám jet dál?”

„Jistě! A popožeňte koně!”

Vůz projel rychle po rovince a brzy dosáhl bodu, odkud se silnice začala svažovat. Zde kočí zcela bezděčně zastavil, pokynul bičem do údolí a polekaně zvolal:

„Vidíte to, pane?”

„Ano, dva ohně! Jeden malý a jeden velký. Kde to je?”

„To je zámek Helbigsdorf a ten malý oheň hoří ve vesnici!”

„Rychle jeď! Tryskem kupředu!”

„To nejde!”

„Proč?”

„Silnice je prudká a nebezpečná. Navíc jsou koně k smrti unaveni.”

„Zaplatím ti je, pokud se zřítí!”

„Ale život mi zaplatit nemůžete! Zde se od silnice rozšiřuj ou hluboké rokle a pokud v nějaké z nich skončíme, budeme ztraceni!”

„Nejsou zde žádné ochranné zábrany?”

„Jsou, ale staré a zpuchřelé.”

„Musím se ale dostat co nejrychleji dolů!”

„To můžete, pokud si vystoupíte.”

„Jak to? Mám snad utíkat po cestě dolů pěšky?”

„Ne.”

„Jak jinak? Vede odtud snad přímá cesta?”

„Ano. Nedaleko odtud míří dolů.”

„Je nebezpečná?”

ŽENICH• 205

É

„Vůbec ne.”

„V noci?”

„Je dobře udržovaná. Míří sice ostře dolů, ale je čistá a rovná.”

„Dobrá, tak vystoupím. Pojedeš k zámku, tam se opět sejdeme.”

Sundal ze sebe kabát a vystoupil. Nyní se dalo rozeznat, že jeho postava je hubená a malá, ale každý jeho pohyb prozrazoval vzácnou obratnost. Po několika rychlých krocích dosáhl ústí pěšiny a vydal se po ní. Cesta nebyla široká, ale táhla se lesním průsekem přímo k výšině s hořícím zámkem. Byla dostatečně osvětlena plameny požáru, jehož jas usnadňoval cizinci každý krok.

Spíše utíkal než šel. Musel být v běhu velice zkušený, protože i přes značné tempo dýchal klidně a neslyšně, a přes neznalost zdejšího terénu neudělal jediný chybný krok. Když dorazil do posledního ústí cesty a ocitl se na silnici, zastavil.

Před ním stál krytý kočár s otevřenými dvířky a vedle nich vyčkával v pohodlném podřepu kočí. To připadalo cizinci zvláštní.

„Dobrý večer,” pozdravil.

„Dobrý večer,” poděkoval muž nevrle.

„Komu patří tento vůz?”

„Mně.”

„Tobě? Na koho čekáš?”

„Do toho nikomu nic není!”

„Kam pojedeš?”

„To je moje věc!”

„Hulváte! Jsi mi podezřelý, víš to?”

„Ty mně taky!”

Malý se zasmál.

„Ty se mi líbíš, chlapče. Tady máš na památku!”

Po rychlém pohledu do kočáru, aby se přesvědčil, že je prázdný, se rozpřáhl a uštědřil ,zdvořilému’ kočímu pořádný políček. Už byl daleko odtud, když byl konečně postižený schopen pomyslet na opětování tak nečekaného daru.

Silníce pokračovala v hadích zatáčkách k vesnici, ale on ji nesledoval, nýbrž se opět vydal přímou pěšinou k zámku. Když měl asi polovinu cesty za sebou, byl donucen uskočit stranou. Málem se srazil s mužem, jenž v největší rychlosti vyběhl mezi dvěma křovisky. Za ním následoval druhý a nesl něco na rukách.

206-

Co zde ti lidé chtěli? Co odnášejí ze zámku?

„Stůjte!” nařídil jim.

Tu se první muž otočil, převzal druhému z rukou náklad a zavelel mu rozkazovačným hlasem:

„Vyřiďte to s ním!”

Po těchto slovech zmizel mezi keři. Druhý přistoupil k cizinci a zeptal se:

„Kdo jste?”

„A kdo jste vy dva?!”

„Do toho nikomu nic není!”

„Přesto se tě na to budu ptát! Co nese ten muž?”

„Seber se, chlape, a nech nás být!”

Chtěl následovat svého společníka, ale cizinec ho pevně uchopil.

„Zůstaň stát, můj poklade. Támhle hoří a vy se tady plížíte s nějakým předmětem v lese! Půjdeš se mnou k zámku, jasné?”

„Dobře, dobře! Ale ty půjdeš k čertu, jasné?”

„Taky dobře! Ale bez tebe se u čerta objevit nemůžu! Vpřed!”

„Jsi směšný. Zmiz, trpaslíku jeden!”

Chytil cizince kolem pasu a chtěl jím mrštit o zem. To se ale zmýlil v síle malého muže, neboť ve chvíli on sám ležel na zemi a maličký mu klečel na prsou.

„Ty jsi vskutku hrozný obr!” smál se. „Pojď sem s těma rukama! Já ti je malinko svážu a pak si tě drobátko lépe prohlédnu!”

Vytáhl z kapsy kapesník, aby jím spoutal ruce zajatci, ale přitom musel povolit Hartigovu paži. Ten rychle sáhl do kapsy, vytáhl tercemi, natáhl palcem zámek a spustil.

Malému téměř nezbyl čas, aby uhnul stranou a kulka prolétla kolem jeho hlavy v největší blízkosti.

„Ach! Ty koušeš, zmije!” zvolal. „Dej sem tu hračku!”

Sáhl po tercerolu, aby ho vyrval muži z ruky.

„Zemři, pse!” zařval vztekle Hartig.

S jistou námahou osvobodil ruku a podařilo se mu stisknout druhý kohoutek. Rána šla mimo a tak bleskurychle natáhl třetí zámek. Než však stačil potřetí spustit, stočil mu malý ruku. Zazněl výstřel.

„Áách!” zasténal Hartig. „Jsem postřelen!”

„Dostal jsi za vyučenou, chlape!”

ŽENICH‘207

Malý cítil mizet odpor raněného a bez námahy se mu podařilo spoutat Hartigovy ruce.

„Teď půjdeš se mnou!” nařídil.

„Nemůžu!” zasténal darebák.

„Vstaň!”

„Nejde to! Mám poraněné oko!”

Jeho hlas přitom zněl, jako by umíral a jeho končetiny padly bezvládně k zemi.

„Tak tady zemřeš, chlape! Řekni, kdo jsi a co tady děláš!”

Tázaný neodpověděl; ozývalo se jen bolestné kňučení.

„Kdo jsi?”

„Nic ti neřeknu!”

„Tak tě odnesu!”

„Nech mě ležet! Umírám.”

„Mám tě tu nechat, aby tě ten tvůj kumpán mohl odnést? Hecy

— kecy!”?

Zvedl ho jako dítě a hodil si ho přes rameno. Hartig se nebránil. Malý ho nesl hustým křovím na volné pole, kde už před sebou spatřil požár v celé jeho velikosti. Rychle k němu pospíchal. Prvními známými, které zahlédl, byli Friedrich von Walmy a Bili Holmers. Shodil zraněného na zem před jejich nohy.

„Goodevening, mešštírs!*)” pozdravil. „Proklaté překvapení, co tento oheň?”

„Páter Bowie!” zvolal překvapeně Holmers.

„Ano, starý Bille, jsem to já. Chtěl jsem dorazit ještě za dne, ale nestihl jsem to. Shora jsem zahlédl oheň a běžel jsem po pěšině napřed. Už hoří dlouho?”

„Půl hodiny.”

„Tak požár někdo založil, protože zámek hoří ze všech stran!”

„Takové neštěstí! Zachraňovali jsme u požáru dole ve vesnici a vypuklo to i tady nahoře.”

„Dole to měl být jen takový úvod. Nemáte tušení, kdo to mohl udělat?”

„Ne.”

„Snad nám tento muž vnese do celé záležitosti trochu světla!”

*) Dobrý večer, pánové

208*‘Karel May, OSTROV ŠPERKO

„Kdo je to?”

„Narazil jsem na něj nahoře v křoviscích. Byl s ním ještě jeden a ten mi unikl. Něco nesli.”

Holmers se sklonil, aby si zajatce prohlédl.

„Hrome, vždyť je mrtvý!”

„Mrtvý?” řekl páter lhostejně. „Snad, ale je si tím sám vinen!”

„Jak to?”

„Chtěl mě zastřelit. První dvě rány minuly a třetí mu šla do oka.”

V témže okamžiku přispěchal s obavami generál.

„Viděl jste někdo mou dceru?” vyptával se.

„Ne,” zněly odpovědi.

„Není nikde k nalezení!”

„Byla dole ve vesnici,” pravil Walmy, „a asi tam zůstala. Leknutí může být pro dámu ochromující.”

„To mě částečně uklidňuje. Kdo je tento pán?”

„Ten, jehož jsme očekávali, Excellence.”

„Buďte vítán, pane, i když vám nemohu nabídnout místo pod střechou. Nejen můj dům, ale i všechen majetek je stravován plameny a já jsem zruinován. Kdo to zde leží?”

„Člověk, kterého jsem nahoře potkal.”

„Jak se sem dostal?”

„Zdál se mi podezřelý, když jsem si ho dal do souvislosti s požárem. Snažil se mě zastřelit a když jsme spolu zápasili, střelil se sám do oka. Je mrtev.”

Generál se sklonil.

„Hartig!” vykřikl překvapeně.

„Vy ho znáte, Excellence?”

„Ano. Je to manžel mé hospodyně. Přišel z vězení a byl vyhozen ze zámku. Určitě je žhářem; tuším to!”

„Tak ho trochu prohledáme!”

Páter si klekl a prohledával mrtvému kapsy. Přitom narazil na silnou peněženku, kterou otevřel.

„Nějaké papíry a peníze! Excellence, podívejte se na to!”

Generál se rychle chopil listin a pečlivě je prohlédl.

„Peníze a všechno patří mně!” zvolal. „Mám poznamenané bankovky, zde, podívejte, a dokonce i suma souhlasí! Ten člověk skutečně zapálil!”

^

ŽENICH-209

Páter si klekl a prohledával mrtvému kapsy.

„Zaplať Bůh!” pravil Walmy. „Zachráněny jsou alespoň vaše peníze!”

„Ó, ne, to je jen příruční částka! Všechno ostatní bylo uloženo v knihovně, kam jsem se již nedostal. Pane von Walmy, prosím vás, pospěšte do vesnice a podívejte se po Magdě.”

Baron mu okamžitě vyhověl. Cestou potkal stříkačky z několika sousedních vesnic, které přijížděly pochopitelně již pozdě. Oheň tvořil jednu obrovskou pochodeň, která zářila až nahoru k obloze a nad tím vším se rozprostíral hustý černý mrak dýmu. Nesmírný žár se šířil na vzdálenost několika set kroků a bylo jej cítit i ve vesnici.

Když dorazil baron do vsi, zbyla z malého hořícího domku jen doutnající ruina. Malé plamínky ještě olizovaly pozůstalé zdivo, ale oba sousední domy nebyly požárem zasaženy. Protože už zde nehrozilo žádné nebezpečí, vydali se vesničané k zámku a zde zůstalo jen několik lidí.

Baron se vyptával každého, koho potkal, na zmizelou, ale nikdo mu nedokázal odpovědět. Chodil od domu k domu, od statku ke statku, tady a tam našel starého muže, slabou matičku nebo nemocnou, a všech se vyptával. Musel se však vrátit s nepořízenou.

Teprve venku před vesnicí narazil na ženu, která se vracela ze zámku, aby se podívala po svých, doma opuštěných dětech.

210-

„Zastavte, paní! Nevšimla jste si dnes večer milostivé slečny?”

„Slečny Magdy?”

„Ano.”

„Nejdříve byla ve vesnici a pak, když začalo nahoře hořet, běžela s námi k zámku.”

„Jste si tím jista?”

„Ano. Šla přede mnou, ale protože byla velká tlačenice, odbočila tamhle vpravo na louku.”

„Děkuji!”

Pospíchal dále. Protože usoudili, že veškeré snahy o zachránění stavby by byly zbytečné, sešli se všichni obyvatelé zámku i jejich hosté a usedli stranou.

„Našel jste ji?” zeptal se generál.

„To bych se bez ní nevracel.”

„Takže jste ji nenašel! Bože, kde může jenom být?”

„Vracela se z vesnice k zámku a dole u toho křoví se vydala přes louku. Říkala mi to jedna žena, která to přesně viděla.”

„Pak tedy běžela napřed a dostala se do zámku!”

„Uhořela!” zvolala Freya.

„Potupně zpopelněla!” vřeštěla Zilla.

„Bídně zuhelnatěla!” naříkala Vaňka.

„Uklidněte se!” uklidňoval je Kurt. „Slečna nemohla běžet tak rychle jako já s tatínkem. My dva jsme tady byli první a museli bychom ji vidět.”

„Třeba upadla cestou do bezvědomí a někde leží,” mínil generál. „Pojďme a hledejme ji!”

V tom okamžiku dorazil kočí, který přivezl pátera Bowieho. Při jasném světle požáru bylo ihned vidět, že krvácí.

„Co se ti stalo?” ptal se páter.

„Byl jsem bodnut!”

„Kým?”

„Mužem, který mě potkal v kočáře.”

„Jak k tomu došlo?”

„Nahoře uprostřed cesty jsem se setkal s kočárem. Protože byla

silnice úzká a prudká, sestoupil jsem já i ten druhý kočí z kozlíku,

abychom koně vedli. Právě, když mě míjeli, volal v tom kočáru

někdo o pomoc”

ŽENICH-211

„U všech čertů!” zvolal páter. „Co to bylo za hlas? Mužský nebo ženský?”

„Ženský, jak se aspoň domnívám. Ale nedalo se to přesně rozpoznat, protože se volání změnilo ve chroptění. Asi byla ústa ubožačky zakryta šátkem nebo rukou.”

„Co jsi udělal?”

„Nařídil jsem kočímu zastavit, a když neposlechl, zadržel jsem ho. Prali jsme se. Potom mě bodnul nožem do paže a když vystoupil z dvířek kočáru druhý, udeřil mě něčím do hlavy, až jsem upadl do bezvědomí. Když jsem se vzpamatoval, byli už pryč.”

„Jak dlouho jsi ležel?”

„To nevím. Muselo to být dlouho.”

Posluchači na sebe mlčky hleděli. Konečně se ozvala Vaňka:

„Únos!”

„Ne, loupež člověka!” vysvětlovala Zilla.

„Musíme hned za nimi!” velel generál.

„Zadržte! Nesmíme se unáhlit!” prosil páter. „V takových případech je lepší chladná hlava než rozčílení. Náklad, jenž jsem viděl u těch dvou mohlo být v každém případě i lidské tělo. Ale takový čin v této zemi? To by bylo něco zcela zvláštního a nehorázného. Kdo by mohl unést dámu?”

„Ano, kdo?” ptal se i generál.

„Obyčejný člověk to jistě neudělal,” přemýšlel páter. „Máte v okolí nějakého nepřítele, Excellence?”

„Nevím o žádném. Nikoho jsem také neurazil.”

„Ale já!” vpadl do toho Kurt. „Ale takovou pomstu považuji za nemožnou. On to jistě nebyl.”

„Kdo?”

„Princ.”

„Který princ?”

„,Pomatený4!”

Tu se páter napřímil.

„ ,Pomatený princ’ byl zde?” ptal se rozčileně.

„Ano.”

„Kdy?”

„Dnes.”

»Vy jste ho urazil?”

212*

„Dokonce jsem ho zbil”

„Proč?”

„Choval se v parku vůči Magdě jako nemrava.”

„Bože, to byl jistě on!” zvolal páter. „Ale jak se dal dohromady s tímto mrtvým mužem?”

„Zřejmě ho potkal cestou.”

„Ale s neznámým, kterého člověk potká poprvé, nebude hned dojednávat tak nebezpečný plán!”

„Už se znali z dřívější doby z Kassu.”

„To by bylo něco jiného. Princ zaručeně věděl, že Hartig přišel z vězení a viděl v něm člověka, který mu mohl posloužit jako nástroj k jeho pomstě.”

„Musíme jet za ním!” nařídil generál.

„Ještě několik okamžiků počkejme!” uklidňoval jej opět páter. „Bude lepší, když nejdříve získáme jistotu!”

„Uteče nám!”

„Lupič vaší dcery nám unikne tenkrát, jestliže budeme jednat příliš neuváženě. Jen se na me klidně spolehněte! Tam nahoře v prériích Severní Ameriky jsme chytili nejednoho lumpa pro katovu oprátku. Neunikne nám ani tento, ale musíme se nejdříve přesvědčit, nemýlíme-li se. Slečna může ležet někde zde!”

„Takže budeme rychle hledat!” zvolal generál a chtěl okamžitě odkvapit.

„Stát!” velel opět páter. „Jedná se o to, aby nebyly setřeny stopy! Zůstaňte všichni zde a doprovodí mě pouze pan Holmers a pan von Walmy. Oni vědí, jak s takovými stopami zacházet. Zachránili jste nějaké koně?”

„Jenom dva.”

„Dobré běžce?”

„Nejlepší!”

„Sedla máte?”

„Visí v této otevřené kůlně a neshořela.”

„Dejte hned osedlat. My se brzy vrátíme.”

Tři prérijní lovci odešli. Kráčeli cestou dolů k vesnici, pozorovali pečlivě okraj louky a jas požáru, který se rovnal téměř dennímu světlu, dovoloval rozeznat i ty nejmenší předměty. Naproti křovisku zůstal Holmers stát.

ŽENICH*213

„Tady to je?” pravil a ukázal na sešlapanou trávu.

Shýbli se k zemi a prozkoumali stopy.

„Malá dámská noha,” mínil páter. „To je ta správná stopa. Míří vpravo odtud, přesně, jak to říkala ta žena. Pojďte!”

Kráčeli pomalu dál, páter v čele. Když prošli kolem křovisek, zastavil se.

„U všech čertů! Tady jsou další stopy! Tráva je úplně podupaná.”

„Kolik osob?” zeptal se Walmy.

„Uvidíme!”

Podrobně prozkoumali všechny otisky.

„Dva muži!” rozhodl Holmers. „Stáli za tímto keřem a čekali.”

„A přišli odtud zprava!” souhlasil páter.

„Zjistíme odkud přišli?” ptal se Walmy.

„Ne,” odvětil páter. „To by nám nijak neprospělo. Musíme sledovat kam vedou stopy dále. Podívejte se, zde ji ti dva napadli a tady už stopy ženy zmizely.”

„Takže ji odnesli.”

„Ano. Nyní už nepochybuju o tom, že to byli ti dva, které jsem potkal. Pojďte dál!”

Nebylo pro ně nijak těžké sledovat stopu až k místu, kde se páter setkal s únosci.

„Stát!” zvolal. „Každá další ztráta času by byla zbytečná, byli to oni! Vrátíme se k zámku.”

Od doby, kdy odešli neuplynulo ani deset minut. Generál jim vyšel v ústrety.

„No?” zeptal se s obavami.

„Nelekejte se, Excellence,” prosil ho Walmy. „Byla skutečně unesena.”

„Tak rychle za nimi!”

Chtěl ihned vyskočit na koně. Páter ho zadržel.

„Prosím, pane generále, zůstaňte! Musíme vše zvážit.”

„K čertu s vašimi úvahami! Mezitím nám ten chlap uteče!”

„Neuteče nám! Nejdříve musejí dva lidé kočár pronásledovat, ale vy zůstaňte tady.”

„Já. Proč?”

„Protože jste potřebnější na tomto nešťastném místě.”

„Nejpotřebnější jsem v první řadě pro mou dceru!”

214-‘

„V této záležitosti vás můžeme klidně zastoupit, ale tady na spáleništi nikoliv.”

„Mám přece správce!”

„To může být. Ale až budeme pátrat po vaší dceři, budeme se muset třeba rozptýlit a pak budeme potřebovat nějaký střed, kde se shromáždí informace o výsledcích.”

„Rozptýlit? Proč?”

„Zatím víme, že se dáma nalézá v moci nějakého muže, ale nevíme co je to za člověka.”

„Je to princ!”

„To tušíme, ale přísahat na to nemůžeme. Navštívil přímo vás?”

„Ne. Přijel inkognito a byl mi představen sousedem.”

„Jak se jmenuje?”

„Pan von Uhle.”

„Neznám ho. Jak je to daleko na hranici?”

„S rychlými koňmi asi tři hodiny.”

„Jak se jmenuje hraniční přechod?”

„Wiesenstein.”

„Vede tam silnice, po níž jsem přijel?”

„Ano, když se dáte asi po hodině cesty levou odbočkou.”

„Tak dobře. Poslechněte si můj plán, který nás přivede jistě k cíli:

pokud je princ skutečně únoscem, bude se snažit co nejrychleji

dorazit k hranici. Takže za ním pojede”

„Pojedu já!” přerušil jej generál.

„Ne! Zůstanete zde. K takovému pronásledování jsou způsobilí muži, kteří se vyznají ve stopování a pozorování. Toho se ujmu já a doprovodí mě kamarád Holmers.”

„Vždyť neznáte cestu!”

„To je lhostejné! V prérii nenajdete jedinou cestu a vždy jsme dosáhli úspěchu. Zůstane u toho, že pojedu já a Holmers. Někdo se mezitím vydá k sousedovi a přeptá se, za jakých okolností jej princ opustil. Třeba tam ještě je. Výsledek mi sdělíte telegraficky do Wiesensteinu.”

„Na jakou adresu?”

„Holmers, Station restante., Stylizujte telegram velice opatrně. Vedou přes hranici nějaké pěší cesty?”

„Ano.”

ŽENICH*215

„I ty musíme obsadit. Kdo je zná?”

„Já!” odvětil kormidelník.

„Já!” přidal se i Karavey.

„Vy?” divil se páter. „Jak to?”

„Z dřívějších dob.”

„Dobře?”

„Ano.”

„Výtečně! Vydejte se na cestu a pátrejte. Pokud něco zjistíte nebo budete potřebovat vědět, telegrafujte sem. Potřebujete nějaké delší přípravy na cestu?”

„Už jdeme!” odvětil kormidelník.

„Ale”

„Dobrá, dobrá! Máme všechno co potřebujeme!”

Dlouhými kroky pospíchal pryč a Karavey ho následoval.

„Odvážní chlapíci!” prohlásil páter. „A nyní potřebuju ještě nejméně dva!”

„K čemu?” ptal se generál.

„Princ, pokud to byl skutečně on, má už zajisté pořádný náskok. Můžeme počítat hodinu a je tedy možné, že ho před hranicí už nedostihneme. Ale i v takovém případě najdeme jeho stopy a budeme ho sledovat. Tuším, kam unesenou odveze.”

„Kam?”

„Na hrad Himmelstein.”

„Ach! To místo znám!” pravil generál.

„Byl jste tam?”

„Ne, ale Kurt tam byl. Jeho učitel, který bydlel zde v Helbigsdorfu, tam má nevěstu, která beze stopy zmizela.”

„Zmizela na Himmelsteinu?”

„Zmizela z Pekelného mlýna.”

„To je zvláštní. Princ ji znal?”

„Jednou ji viděl a choval se k ní nestoudně. Mlynář ho usadil a vykázal ho z mlýna.”

„Vím dost! Pan poručík má dovolenou na delší dobu?”

„Na neurčito.”

„Ať jede s panem von Walmy na Himmelstein a tam budou vše bedlivě pozorovat. Pokud nám princ uteče zde, zaručeně se objeví tam.”

216-

„Zřejmě znáte výborně princovy poměry?”

„Kdysi jsem je znal ještě lépe!”

„I jeho?”

„Ano. Mezi tím už leží mnoho let a tak se stalo, že jsem ho dnes nahoře mezi křovisky nepoznal. Vy, Excellence, vy zůstanete tady, abyste zprostředkoval naše vzájemné zprávy. Odjedete až na můj pokyn. Adieu!”

Odvedli koně stranou. Páter vyskočil do sedla a Holmers jej následoval.

„Ale, pánové,” ptal se rychle generál, „jste zaopatřeni potřebný-mi prostředky?”

„Děkuju, Excellence!” odvětil páter. „Nepotřebujeme nic.”

V několika okamžicích jezdci zmizeli. Opuštěných se zmocnilo velké vzrušení.

„Kdy odjíždí nejbližší vlak do Súderlandu?” ptal se Walmy.

„Za čtyři hodiny,” odpověděl Kurt.

„Kdo půjde k sousedovi?”

„Já osobně,” pravil generál. „Můžete mne s Kurtem doprovodit. Cesta do nádražního městečka vede kolem a tak neztratíte žádný čas.”

„Vy nás chcete opustit?” ptala se Freya.

„Zůstane tady Kunz.”

„Kunz? Fíí! To není žádný ochránce dam.”

„Myslíte si, že vás sežeru?” ptal se sluha.

„Slyšelas to?” skřehotala Zilla.

„Tak jděte dolů k paní pastorce,” pobídl je generál. „Tam se o vás dobře postarají a můžete tam na mne počkat. Zde už nikdo nepomůže. Jsme tu úplně zbyteční; oheň se musí nechat dohořet.”

Vydal ještě lidem několik pokynů a vzdálil se. Kurt a Walmy jej následovali. Žádný se nemusel starat o nějaké cestovní vybavení, neboť jim shořelo vše, co mohli potřebovat.

Cesta vedla hodinu lesem a potom se svažovala do údolí, na jehož úpatí stál statek pana von Uhle. Zde si nikdo požáru nevšiml. Den se začínal hlásit červánky, ale vše dosud leželo v náruči hlubokého spánku. Příchozí museli hlučně bušit na dveře.

Přišel správce a když poznal generála, dveře otevřel.

„Pan von Uhle dosud spí?” ptal se generál.

ŽENICH‘217

„Ano.”

„Vzbuďte ho, prosím.”

„Ihned! Vstupte zatím do salonu, Excellence.”

„Nevšimli jste si požáru?”

„Ne! Kde hoří?”

„U mě. Měli jste večer nějakého hosta?”

„Ano.”

„Kdo to byl?”

„To nevím; jeho jméno nesmím prozradit.”

„Dobrá; je ještě zde?” Ne.”

„Kdy odjel?”

„Včera večer.”

„Tak vzbuďte barona.”

„Excellence se zmínila, že u vás hoří. Nechám bít na poplach!”

„To už je zbytečné.”

„Požár byl uhašen?”

„Prosím, vzbuďte pana barona. Nemám moc času.”

Muž odešel a po chvíli se objevil von Uhle, překvapený nečekanou ranní návštěvou.

„Promiňte, že vás rušíme/’ omlouval se generál po prvních pozdravech. „Princ už odjel?”

„Ano.”

„Kdy?” ^

„Ještě večer.”

„Chtěl přece zůstat?”

„Řekl, že si to najednou rozmyslel.”

„A jistě odjel?”

„Ano.”

„V kolik hodin?”

„Bylo asi deset.”

„Vy jste ho doprovázel?”

„Ne, odmítl to.”

„Byl někdo s ním?”

„Jeho kočí.”

„Vůz byl jeho?”

„Ano.”

218*

„Vy jste s ním byl u mne. Vrátil se sem ve vašem doprovodu?”

„Ne.”

„Ach!”

„Šli jsme spolu jen kousek a on se pak zastavil.”

„Proč?”

„Potkali jsme muže? žebráka, s nímž se zdržel.”

„Vás poslal pryč?”

„Ano.”

„Po jaké době se vrátil?”

„Asi za tři hodiny.”

„S žebrákem?”

„Bez něj.”

„Prosím, popište mi toho muže.”

„Snad padesát let a vypadal dost špatně. Mel na sobě šedé kalho

ty, roztrhaný černý kabát a hnědou čepici se širokým štítkem. Vjeho

tváři”

„To stačí! Děkuji vám. Vše souhlasí.”

„Co?” ^

„Tento člověk podpálil můj zámek, když chvíli předtím zapálil obydlí jednoho domkáře z Helbigsdorfu.”

„To není možné!”

„Je to pravda!”

„Lekáte mne! Vaše přítomnost mi však prozrazuje, že nebezpečí již pominulo.”

„Má přítomnost by vám měla naopak potvrdit, že vše je ztraceno.”

„Můj Bože! Co to má znamenat, generále?”

„Že můj zámek je dosud v plamenech. Nezachránil jsem kromě dvou koní zcela nic!”

„Dovolte, abych vám zapřáhl!”

„Udělejte to laskavě, ale žádám vás o dva vozy. Jeden pro mne a vás a druhý pro tyto pány, kteří musí jet na nádraží.”

„Došlo k lidským obětem?”

„Ne, ale zmizela má dcera.”

„Ach!” lekl se. „Beze stop?”

„Ne, máme stopu.”

„Kam vede?”

ŽENICH*219

„Tam, kam pojedou tito pánové vlakem.”

Jak se zdálo, neměl generál k tomuto muži příliš důvěry, když ho jen neúplně informoval.

„Budu bít na poplach!” mínil von Uhle.

„Prosím, udělejte to. Třebaže se již nedá nic zachránit, jistě bude zapotřebí pomocných rukou.”

Uhle opustil místnost.

„Byl to princ!” pravil generál.

„O tom nepochybuji!” potvrdil Kurt. „Přál bych si, tatínku, aby ho na hranicích nedopadli!”

„Proč?”

„Abych ho dostal do rukou na Himmelsteinu. Je to darebák, jemuž není rovno a já ho rozdrtím!”

„Já bych chtěl mít dceru zpět co nejdříve! Jen si pomysli, co vše musí Magda v takové společnosti vytrpět!”

„Roztrhnu ho jako hada! Běda mu, jestli ho potkám!”

„A přesto musíme být opatrní. Je to princ a musíme na něj brát jisté ohledy.”

„K čertu se všemi ohledy!”

„Musíš se ovládat synu, musím se ovládat i já, neboť mnou cloumá nebývalý vztek! Do Pekelného mlýna dorazíte odpoledne?”

„Už v poledne.”

„Tak vás budu telegraficky informovat o novinkách a vy mi odpovíte. Baronovi nedávejte nic najevo, je přítelem prince!”

„Snad zná i jeho plán!”

„To si sice nemyslím, ale jistě bude nejlepší mu sdělit jen to nejnutnější. Nyní se postarám o vaše cestovné. Ještě, že si ten lump přivlastnil mou příruční hotovost.”

V té chvíli ho Walmy uchopil za paži.

„Excellence, ponechte si to málo, co vám zůstalo. Mám u sebe dostatečnou částku.”

Generál se na něj dlouze podíval.

„Jste bohatý, pane von Walmy?”

„Ano. Myslím, že velmi bohatý.”

„Ale slyšel jsem, že rodina Wal”

„Ó, prosím,” přerušil ho Friedrich, „přivezl jsem si z cest více než budu kdy potřebovat.”

220*

„Takže se zatím obsloužím vašimi statky, můj milý vzácný příteli. Ale dávám si podmínku, že si přesně poznamenáte každý váš výdaj. Třebaže můj majetek shořel, zůstalo mi tolik, abych zaplatil výdaje na záchranu své dcery.”

Po několika minutách se oba vozy rozjely ze dvora do opačných stran. Jeden k železniční stanici a druhý do Helbigsdorfu. Když tam generál dorazil, našel až na obvodové zdivo celý zámek a krovy vyhořelý. Plameny stále šlehaly, neboť sesypaná dřevěná konstrukce a krovy jim poskytovaly více než bohatou potravu. Sestry se přemístily k paní pastorové a silná hostinská Barbara po boku dvorního kováře, Kunze a správce dohlížela na lidi, kteří se snažili tu a tam urvat nějakou maličkost nenasytným plamenům.

Již brzy ráno dorazila prostřednictvím malé telegrafní stanice depeše. Zněla:

Nejeli na Wiesenstein, ale odbočili. Stále na stopě. Brzy oznámíme další zprávy.

Holmers

Tam vysoko v horách, nepříliš daleko od hranice, uprostřed hlubokého lesa, souběžně s hraniční čárou vedla silnice. Vyúsťovala v mýtinu, na níž stála malá chata. Bydlel zde lesní hlídač Tirban.

Na snopu slámy před chatrčí seděla zajímavá lidská bytost. Byla to žena v křiklavě červené sukni, špinavé košili a hlavu měla obtočenou starým žlutým šátkem. Holá lýtka a nezahalené paže byly tmavě hnědě zbarveny a velice hubené, takže zřetelně vystupovala kostní stavba. Obličej byl ostrý a pokryt jednou vráskou vedle druhé. Oči ženy byly zavřené, ale nepřetržité změny v její tváři dokazovaly, že stará nespí, nýbrž bdíc, zaměstnává svou duši.

Z chaty vyšel muž. Byl malé a pokud to vůbec bylo možné, ještě hubenější postavy než žena. Malá očka se ukrývala v hlubokých důlcích, brada trčela nahoru a jeho nos visel dolů, takže se navzájem málem dotýkaly. Kráčel o holi; a také žena měla vedle sebe ležet hůlku. Zakroužil zrakem po mýtině, a potom upřel svá očka na starou.

„Zarbo!” zaznělo dutě z jeho bezzubých úst.

Neodpověděla.

ŽENICH*221

„Zarbo!”

Stále mlčela a dokonce oci zůstaly zavřené. Ale nepatrný pohyb mumíi podobné ruky prozradil, že oslovení slyšela.

„Zarbo, už jdu,” opakoval opět.

Nyní trochu zvedla hlavu.

„Jdeš?” ptala se. „Všechno jdeslunce, hvězdy, roky, dny,

květina i člověk. Ano, jdi, Tirbane. Půjdu také.”

„Půjdeš se mnou?”

„S tebou? Ne. Ještě nepřišel můj čas, budu moci jít až tehdy, když ho uvidím.”

„Tak to nemyslím! Jdeš se mnou do lesa?”

„Jsem v lese. Co bych tu měla dělat?”

„Hledat bylinky, Zarbo.”

„Bylinky? K čemu? Uzdravovat nemocné? Co jim to pomůže? Stejně budou muset dříve nebo později jít.”

„Taky je v lese shromáždění”

Nyní zvedla na chvíli víčka a ptala se:

„Shromáždění? Jaké?”

„Tvých lidí! Jsi přece královna a dnes je pátek.” ^

„Moji lidé? Kde jsou? Stali se z nich králové a královny a mě už nepotřebují. A ten, kdo mě potřebuje, ten je daleko na moři. Snad ho spláchly vlny, už šel.”

Tu se na protější straně rozestoupilo houští a na mýtinu vstoupili dva muži. Když se přiblížili k domku, položil Tirban ruce nad oči, aby si je mohl lépe prohlédnout.

„Kdo je to?”

Stará slyšela zvuk kroků.

„Kdo přichází, Tirbane?” ptala se.

„Dva lidé.”

„Znáš je?”

„Ještě ne. Mé oči jsou příliš staré.”

Muž v čele zastavil, upřeně pohlédl na oba staré a potom velkými skoky přispěchal.

„Zarbo!” vykřikl a roztáhl paže.

Nyní vyskočila rychlým skokem na nohy. Otevřela oči dokořán a její hlas zněl jasně a jásavě:

„Karaveyi! Bratře!”

222*

V příštím okamžiku si leželi v náručí, ale žena byla tak slabá, že se pomalu sesunula zpět na snop.

„Je tady,” šeptala. „Ó, nyní už mohu jít, jako hvězdy, hodiny i květinky.”

„Buď silná, Zarbo,” prosil ji. „Podívej se na mě!”

Dlouze, dlouze na něj hleděla svýma velkýma očima bez lesku.

„Našel jsi ostrov?” ptala se, jako by se rozpomínala.

„Ano.”

„A drahokamy, zlato, poklady a diamanty?”

„Ano.”

„Tak jsou osvobozeni duchové, kteří to museli hlídat. Přivezl jsi všechno s sebou, Karaveyi?”

„Všechno! Zarbo, je toho za miliony!”

Pokývala lhostejně hlavou.

„Konej s tím jen dobro, Karaveyi! Nechť se stanou jasnou hvězdou, na které se opět setkáme.”

„Ano, Zarbo, budu konat jen dobro a začnu u tebe! Odvedu tě z lesa a budeš žít v paláci, kde tvé nohy budou klouzat po nádherných kobercích a sto sluhů bude plnit každé tvé přání.”

Pomalu pokývala hlavou.

„To neudělám. Zarba neopustí les, ale bude zde ležet a odpočívat stejně, jako jím putovala. Prosila jsem bohyni, abych tě směla spatřit. Dnes jsi přišel a ona mě dnes povolá k sobě. Podej mi ruku, odcházím.”

„To nesmíš udělat, Zarbo! Potřebuju tě!”

„Mě? Co mám dělat?”

„Musíš nařídit svým lidem, aby nám pomohli!”

„Ty potřebuješ pomoc? K čemu?”

„Hledáme ,Pomateného prince’!”

Opět otevřela oči.

„Jeho? Jeho? Kde byl? Co provedl?”

„Byl na Helbigsdorfu a podpálil zámek, aby mohl unést generálovu dceru.”

Opět vstala.

„Unést? Tu holubici? On, ten skunk? Podařilo se mu to?”

„Ano. Odjel s ní ve voze. Mysleli jsme si, že pojede přes hranici ve Wiesensteinu a poslali jsme za ním dva silné muže. Já jsem s kor-

ŽENICH• 223

midelníkem spěchal za tebou, abys nechala obsadit všechny vedlejší cesty.”

Tu uchopila hůl. Její postava se napřímila jako v dřívějších letech. Její oči se začaly lesknout a vjel do nich život. Zdálo se, že ji duševní energie o padesát let omladila.

„Pojďte! Rychle!”

Kráčela rychlými kroky přes mýtinu a ostatní ji následovali. Vstoupila do lesa, aniž by dbala větví, které ji šlehaly přes tvář. Když se dostali do úzké rokle, objevilo se dvanáct sedících mužů. Na první pohled se dalo zjistit, že to jsou cikáni. Když spatřili Zarbu, povstali.

,Máte u sebe zbraně, muži Gitanů?” zeptala se.

„Ano!”

„Tak mě následujte: jdeme na velký lov!”

Opět se obrátila stranou a vstoupila do lesa. Všichni ji rychle následovali. Vytratily se veškeré známky předešlé únavy. Kráčeli asi čtvrt hodiny rázně vpřed, až dospěli na místo, kde se silnice Norlandu dělila do dvou pramenů. Zde pod stromy zastavili a Zarba se otočila ke Karaveyovi. Kormidelníka si doposud nepovšimla.

„Jestli nejel přes Wiesenstein, musí jet tudy!” prohlásila. „Obsa

díme”

Zarazila se. Právě v této chvíli zaznělo tiché hrčení kol. Hned poté se objevil dvojspřežím tažený kočár. Jeden z cikánů neopatrně o krok vystoupil do cesty, kočí ho zpozoroval, zpomalil a zaklepal na přední okénko vozu. To se ihned otevřelo a objevila se hlava, jenž pozorovala pronikavým pohledem okolí.

„Ach. Zarba!” zamumlal a polohlasně k tomu dodal: „Kočí, jedná se o přepadení! Rychle to rozjeď!”

Byl to princ. Před ním seděla Magda se spoutanýma rukama a šátkem kolem úst. Nemohla mluvit ani volat. Slyšela princova slova a její oči se rozhořely novou nadějí. On to zpozoroval, usmál se a výsměšně řekl:

„Neměj starosti, poklade. Náš nádherný svazek nikdo neroztrhne, to ti zaručuji!”

Vytáhl z kapsy dvouhlavňovou pistoli a natáhl kohoutky. Byl nejvyšší čas, neboť Zarba právě vystoupila zpod stromů a s ní tlupa cikánů s Karaveyem i kormidelníkem. Samozřejmě nevěděli, jestli mají před sebou správný kočár, ale Zarba předstoupila a zvedla hůl.

224*

„Zastav!” nařídila hlasitě kočímu.

Ten popohnal koně. Ti zatáhli z plných sil a ve stejném okamžiku zazněly z otevřeného okénka vozu dva výstřely. Zarba a jeden z cikánů padli k zemi a vůz se řítil nejvyšší rychlostí pryč, aniž by bylo možné ho zastavit.

Na to ostatně nikdo ani nepomyslel. Všichni se sklonili nad Zar-bou, jíž vnikla kulka do hrudi. Cikán byl poraněn pouze na paži. Karavey k ní přiskočil, aby prohlédl její ránu. Měla zavřené oči a nehýbala se. Zdálo se, jako by byla již mrtvá.

„Zarbo!” zvolal poddůstojník. „Mluv! Pověz, žiješ ještě?”

Měla stále zavřené oči, ale odvětila:

„Byl to on!”

Její hlas zněl, jako by již pohasínal.

„Kdo? Princ? Tys ho poznala?”

„Ano.”

„To odpyká!”

Tu se opřela rukou o zem a pokoušela se vstát. Nepodařilo sejí to a ona upadla zpět. Z jejích nyní otevřených očí vyšlehl ostrý paprsek pomsty.

„Ano, Karaveyi! Krev za krev! On zabil poslední královnu Gita-nů, ať zemře trojnásobnou smrtí. Utekl, ale ty ho najdeš!”

„Pověz mi, kde!”

„Na hradě Himmelstein.”

„Nepustí nás dovnitř!”

„Znám podzemní sklepení hradu i klášterů. Tajný vchod je v horní části kamenolomu pod ostružiníkem.”

„Jak ho najdeme?”

„Je to čtverhranný kousek trávníku a v jeho středu ční pařez. Ó, Karaveyi, už jdu! Stejně jako hvězda, květina, vždyť jsem to říkala. Bhowannie volá! Zij blaze a pomsti mne!”

„Nesmíš zemřít, Zarbo! Musíš žít!”

„Jdu, pohřbi mě v lese pod skalami a jedlemi. Propadnu se a zmizím stejně, jako náš dobrý národ; bez vlasti, v šumění větru. Žij blaze, Žij blaze!”

Léty zkroucené končetiny se narovnaly. Ještě jednou otevřela velké tmavé oči, aby posledním pohledem nasála tmavou zeleň jedlí a potom je navždy zavřela. Karavey se k ní vrhl. Jeho tělo se zmítalo

ŽENICH-225

hlodající bolestí, ale přes jeho rty nepřešlo jediné slovo. Také ostatní kolem stáli mlčky.

Tu zazněly rychlé kroky a po silnici se blížili dva muži s rozpálenými tvářemi.

„Páter!” zvolal kormidelník překvapeně. „Páter a Holmers!”

Karavey se zvedl. Kdo nevěděl, co se právě stalo, nenašel by v jeho tváři jedinou stopu těchto událostí.

„Haló!” zvolal páter. „Zde se setkáváme! Co se stalo?”

„Podívejte se sem! Tady leží!” odvětil Schubert.

Oba přistoupili.

„Vražda! Kdo je to?”

„Sestra poddůstojníka.”

„Hrome! Kdo ji zastřelil?”

„Princ.”

„Takže tudy projel? Nezmýlili jsme se!”

„Byl to on.”

“Kvdy?\

„Před několika minutami.”

„Zatracená práce! Byli jsme mu těsně v patách.”

„Kde máte koně?”

„Jeden kulhal a tak jsme je nechali stát dole ve vesnici. Spíše by nás zdržovali, než aby nám byli ku prospěchu. Pronásledovali jsme prince po stopách a často jsme museli napříč lesem, abychom se vyhnuli těm dlouhým zatáčkám silnice. Pěšky to šlo lépe. Jak je to daleko odtud k hranici?”

„Čtvrt hodiny,” odpověděl Tirban.

„Tak nám unikl!”

„Jistě!” převzal slovo Karavey. „Ale jen na nějakou dobu. Brzy ho dostaneme.”

„Kde?”

„Na hradě Himmelstein.”

„Tam? Kdo to říkal?” ptal se páter překvapeně.

„Ta mrtvá zde.”

„Ona znala Himmelstein?”

„Všechno znala a všechno věděla.”

„Byla to cikánka?”

„Ano.”

226

I .

»j

Mohu jít —jako slunce, hvězdy, dny a hodiny!‘4

„Budete mi o ní muset vyprávět. Co zamýšlíte nyní?”

„Musím zůstat u sestry.”

„To se rozumí samosebou. Chcete ji pochovat?”

„Ano.”

„Kde?”

„Zde v lese. Bylo to její poslední přání.”

ŽENICH-227

„Tak tady zůstaňte i s kormidelníkem!”

Schubert se zatvářil velice nerozhodně.

„Jste jiného mínění?” zeptal se ho páter,

„Vy mě nepotřebujete?”

„Zatím ne. My dva, já a Holmers, stačíme k tomu, abychom neztratili vraha z očí.”

„Zůstanu tedy s poddůstojníkem.”

„Dobře! Až tady budete hotoví, vraťte se zpět na Helbigsdorf. Tam vám pošlu depeši co máte dělat dál.”

Oba prérijní lovci pospíchali dále po silnici. Neměli čas se zdržovat nějakým vysvětlováním nebo projevy soustrasti.

„Kam ji teď dáme?” zeptal se Karavey.

„Do mé chaty,” odpověděl lesní hlídač. „Už tam má delší dobu nachystanou svou rakev.”

„Takže už učinila v souvislosti se svou smrtí a pohřbem nějaká opatření?”

„Ano.” .

„Jaká?”

„Chce být pohřbena v rokli, kterou nás dnes vedla.”

„Jinak nic?”

„Potom věci, které se smí dozvědět jenom její bratr.”

„To mi řekneš později. Nyní bude pohřbena v rokli pod skalami a jedlemi, jak si to sama přála. Postavím jí mohylu z kamení a na ni vysadím jedle. Ale kosti jejího vraha nesmí najít místo k odpočinku. Bhowannie je bohyně pomsty; ona mi pomůže.”

Muži z větví vytvořili nosítka, na která mrtvou uložili. Průvod se dal mlčky do pohybu k lesní chatě, před jejímiž dveřmi dnes řekla: „Mohu jít, jako slunce, hvězdy, dny a hodiny!”

KAPITOLA ČTVRTÁ

Dlouhá cesta spravedlnosti*)

Opět nastal čas himmelsteinské pouti. Dva muži přicházeli k rokli, jíž se dá projít k Pekelnému mlýnu.

• Prvnímu mohlo být kolem padesáti let, ale vypadal starší. Jeho

vpadlé skráně, tváře a hluboké vrásky, které se táhly přes jeho čelo

dávaly tušit, že to jsou spíše duševní starosti, než počet let, jenž daly

jeho postavě vzhled únavy a stáří. Druhý muž byl zdatný mladík asi

dvacet let starý. Mimořádná podobnost dávala tušit, že se jedná

o otce a syna. Oba byli oblečeni v jednoduchých šatech, jejichž střih

byl oblíben ve vyšších vrstvách./

„Jestlipak jdeme správnou cestou k Pekelnému mlýnu?” zeptal se starý.

„Myslím, že ano, tatínku. Vždyť jsme se drželi přesně popisu.”

„Jsem zvědav, dostaví-li se onen tajemný cizinec.”

„Jistě! Nezdálo se, že by celou tu věc bral žertem. Připadalo mi, že není princovi příliš nakloněn, a domnívám se, že ví co dělá. Bez pochyby řekl mnohem méně než mohl říci.”

„To je právě to, co ve mně vyvolává podezření. Nemohl být upřímný?”

„Zajisté měl dobré důvody k mlčenlivosti. Tamhle nějací lidé sečou otavu. Zeptáme se jich.”

Nedaleko od nich, hned vedle ústí rokle, odpočívalo několik osob, které kosily otavu a nyní pojídaly svůj chléb. Oba muži k nim přistoupili a po pozdravu se starý zeptal:

*) Tato kapitola byla původně bez názvu. Vzhledem k úpravě celé teto románové řady jsme si dovolili doplnit název kapitoly.

DLOUHÁ CESTA SPRAVEDLNOSTI• 229

„Dostaneme se tudy k Pekelnému mlýnu?”

Jeden z mužů zvedl hlavu. Z obličeje mu vyčníval velice dlouhý nos, který se také nejdříve zvedl, jako by si chtěl příchozí prohlédnout, potom se ohnul k rokli a jeho majitel konečně odpověděl:

„To se rozumí samosebou.”

„Kudy musíme jít?”

„Zde, touto úzkou soutěskou.”

Vedle něho seděl muž s dřevěnou nohou a bez nosu. Nyní se zvedl a prohlásil:

„My patříme ke mlýnu a já vás povedu. Ať je to, jak je to, já musím domů pro hrábě.”

„Je to daleko?”

„Deset minut. Pojďte!”

Následovali ho. Zatímco kráčeli, muž šije zvídavě prohlížel. Nevěděl, co si o nich má myslet. Po nějaké chvíli se zeptal:

„Vedou vás do mlýna nějaké obchody?”

„Snad.”

„Obchod s obilím a moukou?” Ne.”

[?Co jiného?”

„Nejdříve se tam chceme s někým sejít. Má mlynář nějakou návštěvu?”

„Ne.”

„Ani nikoho neočekává?”

„O ničem nevím.”

„Jste už ve mlýně dlouho?”

„Mnoho let. Nastoupili jsme s Klausem společně.”

„Kdo je Klaus?”

„Ten muž s tím dlouhým nosem. Klidně by mi ho mohl kousek přenechat.”

„To je pravda. Vy jste byl vždycky bez nosu?”

„Ne. Nos i nohu jsem ztratil v boji.”

„Ach! Byl jste vojákem?”

„Ano!”

„Kavalerista?”

„Hm! Měl jsem být. Chtěli mě k tomu donutit, ale já jsem jim to nedovolil!”

230*

„Já si myslím, že se člověka neptají. Proč jste nechtěl?”

„Protože jsem složil slib.”

„Slib? Jaký?”

„Slíbil jsem a přísahal, že nikdy nevsednu na koně.”

„Ach! Proč?”

„To je velice zvláštní historie, kterou nemohu jen tak každému vyprávět.”

„Ne? Proč ne?”

Brendel to vlastně nemyslel tak doslova. Vždyť byl Šťastný, když mohl svou tisíckrát opakovanou historku vyprávět někomu novému. Proto odpověděl:

„Hm! Nakonec se člověku stejně jen vysmějou. Ale protože vás pokládám za vážné a uctivé muže, tak vám ji povím. V té době jsem byl ještě učněm v Nedělním mlýně a tu se jednoho dne objevil koňský handlíř a nabídl ke koupi koně.”

„Jakého?”

„Byl to jablečňák, ale žádná jablka už neměl. Stářím byl bílý, sněhobílý jako houser. Nebyl to nijak mohutný a silně stavěný kůň, ale byl dobře živený a před dlouhou dobou dokonce sloužil u husarů. Ale potom, hrome, nemůžu vám to dopovědět.”

„Proč ne?”

„Támhle přichází mistr.”

„Mlynář?”

„Ano. Byl ve městě.”

Na okraji rokle se skutečně objevil Uhlig a sestupoval dolů. Když spatřil oba cizince, zastavil, aby je očekával. Beznosý mlynářský chasník zanechal vyprávění a odkulhal pryč. Ti tři se pozdravili.

„Vy jste mlynář Uhlig?” zeptal se starý.

„Ano.”

„Před týdnem u vás byl nějaký cizinec, Američan? Byl to malý muž a nechal se nazývat master Ellis?”

„Ano.”

„Ohlásil vám hosty?”

„Několik.”

„Koho?”

„Hm, nevím, jestli vám mohu říci jejich jména.”

„Bylo mezi nimi jméno hraběte von Mylung?”

DLOUHÁ CESTA SPRAVEDLNOSTI• 231

„Zajisté.”

„To jsem já a zde můj syn.”

„Ach! Buďte mi vítáni, Výsosti! Mladý pán je námořník a přítel námořního poručíka Kurta Schuberta?”

„To jsem já,” odpověděl Karl von Mylung.

„Ještě jednou vám říkám, že jste mi srdečně vítáni. Prosím, doprovoďte mne do mého mlýna.”

„Rádi. Nyní nám snad řeknete, jaké další hosty ještě očekáváte?”

„Je to baron Friedrich von Walmy”

„Ach!” přerušil ho hrabě nanejvýš překvapeným tónem.

„Pak jistý Holmers, jenž přijel z Ameriky.”

„Dále!”

„Pan Ellis mi ohlásil pouze tyto dva. Ale dnes ráno jsem dostal depeši, podle které přijede i mladý pán Kurt Schubert. Ještě dnes se musí dostavit i s panem von Walmy.”

„Původní dispozice byly tedy změněny.”

„Muselo se něco stát, protože v depeši mi bylo přikázáno přísně střežit, jestli přijede princ Hugo na Himmelstein.”

„Hm! Už dorazil?”

„Zatím ne. Hned, jak by se zde objevil, byl bych o tom informován. Můj učeň hlídá nahoře u hradu a podá mi okamžitě zprávu.”

Konečně došli do mlýna, kde byli oba hosté srdečně přijati mlynářkou. Byla jim přidělena místnost, kam jim za chvíli bylo přineseno jídlo. Hrabě nechtěl jinak, než, aby mlynář povečeřel s nimi.

„Vy máte dceru?” ptal se von Mylung.

„Ano.”

„Jak je možné, že jsem ji neviděl?”

„Není tady; vdala se.”

„Za koho?”

„Můj zeť se jmenuje Walther. Je farářem v norlandské rezidenci.”

„Ach! Je to tentýž teolog, jenž byl vychovatelem na Helbigsdorfu?”

„Ano.”

„Znám ho.”

„Viděl jste ho?”

„Ne. Poručík Schubert o něm vyprávěl mému synovi. Pastor Walther byl s vaší dcerou dlouhou dobu zasnouben, že?”

232 •

„Několik let.”

„Vaše dcera se jednoho dne ztratila?”

„Vy o tom víte?”

„Všechno. Poručík o tom dobrodružství vyprávěl. Bylo to hrůzné a nepochopitelné.”

„A přece pravdivé.”

„A co jste udělal?”

„Hm!”

„Jistě jste to udal?”

„Samozřejmě.”

„Ale nemluvilo se o žádném trestu.”

„Vy se tomu divíte? Čtrnáct dní po mém udání přišel do mlýna soudní úředník, který podrobil mou dceru, mou ženu i mne velice přísnému výslechu. Podle něj měla má dcera nějaké tajnosti s jedním himmelsteinským pacholkem a opustila mlýn, aby s ním odjela do Ameriky. A správce ji prý do té doby zaměstnal jako služebnou. Princ na tom všem neměl nejmenší vinu, dokonce nic netušil. Jediná trestuhodná věc na tom všem byla, že mi správce zapomněl poslat vyrozumění o zaměstnání mé dcery na hradě. Prý ho můžu zažalovat, ale potom přijde na řadu přelíčení kvůli falešnému obvinění prince, protože celé toto dobrodružství je vymyšleno, abych očistil dceru před očima Walthera. To je celý konec krásné písničky!”

„Vy jste skutečně mlčel?”

„Nechtěl jsem. Chtěl jsem cokoliv obětovat, abych dosáhl princova potrestání, ale od různých advokátů, kteří mne od toho odrazovali, jsem se dozvěděl, že bych nepochodil. Princ i ten pacholek správce by prý klidně všechno odpřísáhli.”

„Ale oba svědci, poručík a váš chasník, kteří dceru osvobodili; museli by je přece také vyslechnout.”

„Pan poručík byl cizinec a mimo jiné už vyjel opět na moře. A s Klausem by udělali krátký proces. Pod tlakem těchto osobností mi radil dokonce i můj zeť, abych od celé záležitosti odstoupil a přenechal rozhodnutí na vyšším soudci. Ten se nenechá ovlivnit a dříve nebo později vysloví spravedlivý rozsudek.”

„To udělá, na to se můžete spolehnout! Snad nás sem vedl právě proto, abychom pachatele potrestali. Řekl vám master Ellis nějaké podrobnosti o této věci?”

DLOUHÁ CESTA SPRAVEDLNOSTI-233

„Ne. Připadá mi jako velice uzavřený muž. Sesbíral různé informace o zdejších poměrech, i když se mi zdálo, že už dříve mu bylo všechno dobře známo.‘4

»Vy jste zde teprve několik týdnů?”

„Ano, teprve nedávno jsem se vrátil z Norlandu.”

„Takže mi asi nepodáte žádnou informaci. Jsme totiž spolutrpitelé, neboť i má milá dcera znenadání zmizela.”

„To není možné? Hraběcí komtesa?”

„Jistě.”

„Měli jste nějaké podezření?”

„Právě pan Ellis změnil mé podezření v jistotu.”

„Proti princi?”

„Přesně tak! Má dcera ho milovala, i když jsem ji před ním neustále varoval. Dokonce byla ještě později spatřena v jeho doprovodu, ale stopa se bohužel ztratila.”

„Snad ji přivezl na hrad Himmelstein.”

„Právě tohle tušení se ve mně také probudilo.”

„Co si myslíte, že podniknete? Ať je to ale cokoliv, buďte přesvědčen, Výsosti, že na mou pomoc se můžete kdykoliv zcela spolehnout!”

„Dekuji vám! Ještě přesně nevím, co se bude dít, neboť jsem panu Ellisovi slíbil, že bez jeho vědomí se do ničeho nepustím. On si také musí s princem vyřídit jeden účet.”

Tu se ze dvora ozval hluk. Čeledíni právě přivezli náklad otavy a Klaus, který vedl koně, volal mlynářovo jméno., Ten přistoupil k oknu.

„Co se děje?” ptal se,

„Pojďte rychle dolů! Přijel pan poručík Kurt ještě s jedním, to se rozumí samosebou.”

„Kde jsou?”

„V místnosti. Přišli se mnou.”

Mlynář pospíchal dolů. Ostatní se rychle přidali. Kurt s sebou přivezl svého přítele, Friedricha von Walmy. Byl nemálo překvapen, když zde spatřil oba Mylungy.

„Vy jste v Pekelném mlýně, Výsosti?” zeptal se, když byl jimi pozdraven a obejmut.

„Nečekali jste nás tady?” odpověděl starý hrabě otázkou,

%

234*

„Přiznáme se otevřeně, že nikoliv. Jak jsem si mohl jen pomyslet, že se tu s vámi setkáme!”

„Ellis vám nic neřekl?”

„Ellis? Jaký Ellis?”

Hrabe se na něj překvapeně podíval a potom se zeptal:

„Přijíždíte z Helbigsdorfu?”

„Jistě.”

„Ellis tam nebyl? Vždyť se tam vydal, za generálem.”

„Opakuji, že žádného Ellise neznám. Kdo je ten muž?”

„Takový malý, hubený, sluncem opálený muž. Říkal, ze je na Helbigsdorfu toužebně očekáván svými přáteli.”

„Ach! Má snad přes čelo jizvu po ráně nožem?”

m

„Ano.”

„Tak to ho známe. Takže se od vás nechává nazývat Ellisem?”

„Tak tomu je!”

„Je to americký prérijní lovec a mezi svými přáteli bývá oslovován jako páter Bowie. Snad je jeho skutečné jméno Ellis. Jisté je, že jsme na Himmelstein přijeli na jeho radu.”

„Vyprávěl vám, že byl u nás?”

„Zmínil se o tom jen krátce. Při příjezdu na Helbigsdorf byl tak uchvácen našim neštěstím, že neměl příliš času k nějakému vyprávění.”

„Mluvíte o neštěstí?”

„Zajisté. Vy jste o tom dosud neslyšeli?”

„Ani slovo!”

„Nevíte, že Helbigsdorf do základů vyhořel?”

„Vyhořel? Nemožné!”

„Skutečně do základů!”

„Chudák generál Helbig! Takové neštěstí! Kdy se to stalo?”

„Večer před naším odjezdem. Bylo to minulé úterý.”

„Jak k tomu požáru došlo?”

„Požár byl založen.”

„Hrůza! Chytili žháře?”

„Ano. Unikl však ten, který to celé zosnoval.”

„Kdo to byl?”

„Byl tohádejte!”

„Kdo by to jen mohl být?”

DLOUHÁ CESTA SPRAVEDLNOSTI• 235

„Princ Hugo ze Súderlandu!” „Co, „Pomatený princ’?”

„Ten!”

„To zní dost nevěrohodně! Princ paličem?”

„Ach, je to ještě horší! Nechal zámek zapálit, aby mohl unést generálovu dceru!”

„To je neuvěřitelné! Snad se mu to nepovedlo?”

„Bohužel, ano.”

„Bohužel! Co jste udělali?”

„Ihned se vydali po jeho stopách, a zatím co generál zůstal na místě požáru, my jsme se co nejrychleji rozjeli sem na Himmelstein. Ach, v tom rozčilení jsem vám úplně zapomněl představit svého přítele: pan baron Friedrich von Walmy, hrabě von Mylung, Karl von Mylung, můj přítel na moři.”

Pánové si podali ruce a potom se obrátil starý hrabě na Kurta:

„Jsme zde takto shromážděni. Vyprávějte nám o té hrůze!”

Kurt jim podrobně vyprávěl o večeru vzniku požáru. Když skončil, vstoupil do místnosti učeň a bez dechu hlásil mistrovi:

„Je tady!”

„Princ?”

„Ano! Přijel kočárem.”

„Byl otevřený?”

„Ne; krytý.”

„Tys ho spatřil?”

„Hleděl okénkem ven.”

„Byl v kočáru ještě někdo?”

„Nikoho jsem neviděl.”

„Dobrá. Jdi na pole!”

KdyŽ mladík odešel, Kurt zvolal:

„Jaká chyba! To už se dá sotva napravit!”

“Co?”

„Netušil jsem, že už přijede. Když tu ještě při našem příchodu

nebyl, chtěl jsem se mu postavit do cesty a otevřít jeho kočár. Ale nyní už je na hradě a my se nedozvíme, jestli přivezl Magdu s sebou.”

„To se dozvíme,” pravil Friedrich von Walmy.

„Jak?”

236-

„Počkáme na příjezd pátera a mimochodem jsem tady i já. Prérijnímu lovci hned tak něco neuteče. Podle mého názoru mladá dáma

ve voze jela. Páter a Holmers jdou po jejich stopě, protože

— ach!”

Pokynul k oknu. Venku přicházely přímo ke mlýnu dvě postavy. Jedna malá a velice hubená a druhá mohutná a široká, pravý obr. Byli to oba zmínění, páter a Holmers. Mlynář jim běžel otevřít a přivedl je dovnitř.

„Ach!” zvolal páter. „Všichni už jsou zde!”

„Před chvílí jsme se sešli,” odpověděl Kurt. „Dokonce i princ se před několika okamžiky dostavil.”

„Vím! Hrome, je to mrzuté, že jsme ho nedokázali dohonit. Nyní dostal slečnu do bezpečí!”

„Přivezl ji?”

„Ano.”

„Jistě?”

„Byli jsme mu v patách a víme, že až dosud ji nenechal jedinkrát vystoupit.”

„K čertu! Kdybych se s ním tak setkal!” zvolal Kurt.

„Nerozčilujte se, mladý muži,” uklidňoval ho páter. „Zaručeně tomu dravci jeho uloupenou holubici vyrveme ze spárů. Především je nutné odeslat generálovi telegram. Zařídím to.”

„Musí přijet?”

„Přirozeně. Snad bude nutné využít jeho postavení, pokud nedocílíme ničeho lstí.”

„Do té doby budeme čekat?”

„To není nutné. Ještě dnes se vydáme na výzvědy.”

„Udělejte to! Máte potřebné zkušenosti a v okolí vás nikdo nezná. Kdybych se k zámku přiblížil já, mohli by mne poznat a vidět. Raději zajistím tu depeši.”

„Jak chcete! Ale musí to být hned.”

„Už jdu!”

Aniž by se zúčastnil dalšího rozhovoru, opustil mlýn a spěchal do města. Tam odevzdal depeši a potom zašel do hostince, aby se občerstvil sklenicí piva. Výčepní překvapeně pohlédl do jeho tváře.

„Vy jste se milostivě ponížil ke mně dolů, pane Geisslere?” zeptal se a postavil před něj sklenici piva.

DLOUHÁ CESTA SPRAVEDLNOSTI• 237

„Geissler? Nejmenuju se tak!”

„Ne? Vtipkujete! Vždyť vás dobře známe!”

„Ach, vy myslíte synovce hradního správce? To nejsem já!”

„Ne? Skutečně ne?”

„Ne.”

„To by musela být překvapující podobnost. Kdo tedy jste?”

„Nejsem zdejší.”

„Jste cizí? Jenom projíždíte, nebo se zúčastníte zdejších slavností?”

„To zatím nevím.”

„Ještě to nevíte? Potom musíte mít alespoň nějaké místo, kde se

budete rozhodovat?”

Muž se vyptával pouze z upřímné zvědavosti, ale od Kurta bylo přece jen nerozumné, že mu odpověděl:

„Pro dnešek jsem ve mlýně.”

„V Pekelném mlýně?”

„Ano. Zde jsou peníze. Adieu!”

Odešel. Jakmile zasel za roh, přicházel k domu druhý host., Vstoupil do výčepu a požadoval sklenici piva. Hostinský ho s hlubokou ponížeností pozdravil a zatímco mu předkládal sklenici, prohlásil:

„Teď se mi stalo něco úplně nezvyklého, pane hradní správce!”

„Co?” zeptal se starý nevrle.

„Málem jsem považoval jednoho cizince za vašeho synovce.”

„Nesmysl!”

„To ne, ta podobnost mne zmátla. Myslím, že by se na první pohled od sebe nedali rozlišit.”

Hradní správce se zarazil.

„Sku, tečně?”

„Ano.”

„Kdo byl ten muž?”

„Cizinec, jak už jsem řekl.”

„Odkud?”

„To nevím.”

»Vy jste zvědavý a vždycky se na různé věci vyptáváte!”

„To jsem taky dělal, ale zdálo se, že neměl náladu odpovídat.”

„Kam šel?”

238*

„Odtud? To nevím. Říkal ale, že pro dnešek bude bydlet v Pekelném mlýně.”

Správce se rychle zvedl.

„Hrome! Už je pryč dlouho?”

„Právě odešel.”

„Vpravo nebo vlevo?”

„Vpravo za roh.”

„Adieu!”

Pospíchal pryč, aniž by pivo ochutnal, nebo zaplatil. I přes své stán se brzy dostal za uvedený roh a pokud možno nejrychleji kráčel ulicí, jenž mířila z městečka ven. Kus cesty před sebou zahlédl Kurta.

„Je to on! Je to ten námořní poručík! Musím ihned na hrad!”

Otočil se a zabočil do ulice, jenž vedla nahoru k hradu Himmelstein. Cestou pokud možno spěchal, a když dorazil konečně nahoru, vydal se přímo za princem. Ten seděl ve své místnosti a překvapeně pozoroval vstoupivšího správce.

„Ty jsi ještě neodešel?” zeptal se.

„Už jsem byl pryč, ale nemohl jsem nic vyřídit.”

„Proč ne?”

„Viděl jsem něco, co mě donutilo k návratu!”

„Co?”

„Člověka, který se bude snažit překazit plány Jeho Výsosti.”

„To tak! Kdo to je?”

„Onen námořní poručík Schubert, ten, co se tolik podobá mému synovci.”

Princ překvapeně vyskočil.

„Nemožné!”

„Byl to on!”

„Skutečně?”

„Bez pochyb. Hostinský z vesnice mi o něm řekl a dokonce si ho spletl s Franzem.”

„U všech čertů! Kde je?”

„Na cestě do Pekelného mlýna.”

„Tak to mě pronásledoval. Ví, že tady mám tu dívku.” -

Princ rázoval dlouhými kroky po místnosti sem a tam a celá jeho tvář pracovala. Najednou zastavil před správcem.

DLOUHÁ CESTA SPRAVEDLNOSTI• 239

„Musí být zneškodněn!” pravil se zachmuřeným čelem.

„To se rozumí samosebou!”

„Ale jak?”

„Hm!”

„Mohu počítat s tvou pomocí?” ,

„Úplně!” ‘

„Nebude to snadné!”

„Leccos se zdá těžší než ve skutečnosti je!”

„Musí zmizet,” mínil princ potměšile.

„Ale jak?”

„Právě o tom přemýšlím.”

„Může to být nůž, kulka a nebo dokonce nějaký jed.”

„To nejde. S takovým člověkem si nemůžeme zahrávat. Musíme ho nechat zmizet, aniž bychom se ho dotkli.”

„To by byl umělecký kousek, s jakým jsem se ještě nesetkal.”

„A přesto toho docílíme. Musím se však spolehnout na tebe a tvého synovce Franze.”

„Na něj?”

„Ano.”

„Ale on tu není!”

„Tak ho musíš sehnat!”

„A co má udělat?”

„Hm! Co kdyby tento námořní poručík spáchal nějaký zločin, v jehož důsledku by ho musela zatknout policie?”

„To si nedovolí!” . „Nesmysl! Udělá to!”

„To bych se divil!”

„Myslím, že za něj zločin vykoná někdo jiný.”

„Někdo jiný?”

„Jistě! Skutečně bych nevěřil, že tak Špatně chápeš!”

„Výsosti, pomozte trochu mému slabému chápání.”

„Franz se mu podobá”

„Ach, začínám tomu rozumět!”

„To mě těší! Hned ho přiveď!”

„Dobrá!”

„Pokud odcestuješ ihned a použiješ noční vlak, můžeš do půlnoci dorazit do rezidence. Zpátky byste mohli být zítra kolem poledne.”

240-

„Už dopoledne!”

„Nesmí ho tu ale nikdo spatřit.”

„O to se postarám. Mohu přivést Franze nepozorovaně.”

„Budu bdít nad tím, abyste se do hradu dostali tajně.”

„Co bude dělat tady?”

„To se ještě uvidí. Nejdůležitější je, aby se nezdráhal splnit můj rozkaz. Budeš ho muset přemluvit!”

„To nebude nutné, vždyť je Jeho Výsosti nesmírně oddán!” - „Jak byl Schubert oblečen?”

„Byl celý v černém a na hlavě měl černý, filcový klobouk.”

„To je výtečné, neboť Franz má také takový oblek. Ať si ho vezme na sebe. A teď už jdi! Nesmíme zbytečně marnit čas.”

„Hned vyrazím. Ale, cestovné, Výsosti?”

„Ach, ty chytrá hlavo! Tady máš dostatek, a.jestli se ta legrace povede, můžete očekávat mimořádně slušnou odměnu.”

Podal mu plnou peněženku a správce se ihned vzdálil.

? . ? *

Bylo to druhý den odpoledne. Obyvatelé Pekelného mlýna seděli na zápraží a jedli žemle, které si máčeli v mléce. Nedaleko jejich stolku se táhl zahradní plot, který byl hustě porostlý černým bezem. Na zemi pod bezovými větvemi se ukrývali dva muži. Našli si místo, kde byli přes denní světlo nepozorováni, ale sami mohli vše dobře vidět. Upřeně se dívali na sedící společnost. Byl to hradní správce Geissler a jeho synovec Franz, povedený ptáček.

„Ocitli jsme se v nebezpečné situaci,” pravil první.

„Proč?” zeptal se druhý.

„Jestli nás spatří, povede se nám zle!”

„Hlouposti! Přece si nás nemůžou všimnout.”

„Kdybych jen tušil, co od tebe vlastně princ bude žádat.”

„To se včas dozvíme.”

„Uděláš vše, co bude požadovat?”

„Vše.”

„Budeš i krást?”

„Ano.”

„Podvádět?”

DLOUHÁ CESTA SPRAVEDLNOSTI-241

„Ano.”

„Loupit?”

„Taky!”

„Nebo dokonce vraždit?”

„Jistě. Dobře nám zaplatí, to víme oba.”

„Jak ale dostaneme poručíka do rukou?”

„Hm! Kdyby se aspoň ukázal!”

„Buď se někde schovává nebo tu není.”

„To se dozvíme. Poslouchej!”

Bylo po jídle a služebnictvo se vzdálilo. U stolu zůstal jen mlynář se svými hosty. Byli to oba Mylungove a Friedrich von Walmy; Kurt Schubert chyběl.

„Kdy se dostaví generál, co myslíte?” zeptal se mlynář.

„Zítra ráno,” odvětil Walmy.

„Tak to ho uvidí velice mnoho lidí. Městečko se už zaplňuje cizinci, které sem přitáhla naše pouť.”

Walmy se podíval k oběma klášterům.

„Tam nahoře,” řekl, „jsou pilně zaměstnáni zdobením budov věnci a girlandami. Co to staví na ulici za stánky?”

„Tam se bude prodávat občerstvení a všelijaké drobné předměty. Pouť je vždy spojena s prodejní výstavou.”

„Nahoře se to už hemží lidmi!”

„Pan poručík si dává pozor, aby ho nikdo neviděl. Princ se nemusí dozvědět, že je zde.”

„Nestarejte se. Kurt je velice opatrný. Vystoupil na horu ze strany, kam nepřijde ani Človíček a schová se pod skalním kuželem, kde ho nikdo zaručeně neuvidí.”

„Je to ta samá skála, z níž zahlédl mou dceru?”

„To je pravděpodobné!”

Správce svému synovci pokynul.

„Slyšel jsi to?” zeptal se.

„Ano.”

„Takže víme dost, ne?”

„Snad bychom zde slyšeli ještě víc, ale nemáme čas. Půjdeme!”

Vyplížili se z úkrytu a opatrně prošli zahradou, aby přelezli její zadní plot. Když měli mezi sebou a mlýnem několik skal, zamyšleně zůstali stát.

242*

„Kdo byli ti tři?” zeptal se správce.

„Kdo ví?”

„Jistě to nebyli obyčejní lidé.”

„To jistě ne.”

„Dva z nich byli otec a syn, to bylo patrné na první pohled.”

„Kdyby člověk slyšel alespoň nějaké jméno nebo titul!”

„Mluvili o nějakém generálovi, který má přijet. Kdo by to mohl jen být?”

„Na pouť přijede mnoho vysokých důstojníků. Také ti tři jsou zde jen kvůli tomu, aby viděli procesí.”

„Tomu nevěřím! Znají poručíka a taky mluvili o tom, jaký jsme měli s dcerou mlynáře malér. Tady se připravuje něco proti nám!”

„To se ještě uvidí. Pro začátek stačí, že víme, kde máme hledat Schuberta.”

„Chce pozorovat zámek! Co uděláme?”

„Podíváme se, jestli bychom se k němu nemohli nepozorovaně připlížit, a pak mu dáme jednu přes palici, nemyslíš?”

„To by bylo nejlepší. Pojď tudy, cestu známe dobře!”

Kráčeli dál. Využívali okolních úkrytů a dostali se do lesa, jenž se táhnul po druhé straně kopce a dosahoval téměř až na vrchol. Když vylezli nahoru, viděli před sebou hrad Himmelstein a přímo před nimi se vypínala z příkopu skála, o které ve mlýně hovořili. Zůstali stát a ostře se rozhlíželi.

„Vidíš něco?” zeptal se správce.

„Ne.”

„Já taky ne.”

„Třeba už je pryč, jestli tady vůbec byl!”

„Hm! Mohl vystoupit po útesech a nyní leží na skále.”

„Nezbude nám nic jiného než čekat.”

„Než sleze?”

„Ano.”

„To bude nudná záležitost. Může tam ležet až do večera.”

„Jinak to nejde.”

„Taky tady můžeme trčet a on už bude kdovíkde!”

„To je skutečně-stůj! Zpátky!”

Uchopil rychle příbuzného za paži a stáhl ho za keř.

„Co je?”

DLOUHÁ CESTA SPRAVEDLNOSTI-243

„Přichází!”

„Kde?”

„Tady!”

Mluvčí napřáhl paži a ukazoval na skálu, kde se začala pohybovat postava. Byl to Kurt Schubert. Nemohli ho dosud spatřit, neboť jeho tmavé oblečení mělo téměř stejnou barvu jako skála. Pomalu sestupoval po nebezpečném svahu a poté zamířil k lesu.

„Teď!” sykl synovec správce.

Skrčil se, zvedl kámen a zabalil jej do svého kapesníku.

„Co to znamená?” zeptal se jeho strýc.

„Účinkuje to jako obušek!”

„Zadrž! Nesmíme ho zranit!”

„Proč ne?”

„Taková rána by pomohla jeho obhajobě. Chytneme ho zezadu za krk a budeme ho tisknout tak dlouho, dokud nepřijde o vědomí. Potom ho svážeme.”

„K čertu! Jednodušší a kratší by bylo ho hned zabít, nemyslíš?”

„To je pravda, ale princ si to nepřeje.”

„Hloupost! Ten chlap bude velmi silný!”

„Máš strach?”

„Ani mě nenapadá, ale člověk by snadno mohl utržit nějaký šram.

„Pomůže nám okamžik překvapení. Já ho chytím zezadu, aby se nemohl hýbat a ty ho popadneš za krk. Bude to všechno velice snadné.”

Vstoupili hlouběji do lesa a rozestavili se tak, že Kurt musel projít mezi nimi. Slídil nahoře na skále, aby zjistil nějakou stopu po Magdě, ale nic nenašel. Proto kráčel bezmyšlenkovitě a roztrpčeně zpět. Najednou ho chytly kolem těla dvě paže. Jeho vlastní ruce mu byly přitisknuty k trupu a než se stačil ohlédnout nebo udělat jakýkoliv pokus o obranu, byl uchopen mocnou silou za krk. Téměř okamžitě přestal dýchat a ztratil vědomí. Byl úplně bezbranný v moci obou lotrů. Strhli ho k zemi, zavázali mu oči a ruce a nohy mu svázali tak pevně, že se po nabytí vědomí nemohl ani pohnout.

„Co teď?” zeptal se synovec.

„Hm! Budeme ho moci v tomto stavu odnést nepozorovaně dolů do lomu?”

.-

r

244 •

„Proč ne? Hraničí přece s lesem. Ale proč tam?”

„Vím o jednom úkrytu.”

„Kde?”

„Za ostružiníkem je díra, kde bude bezpečně schován.”

„O tom nic nevím!”

„Dodnes to nebylo nutné. Pojď a vezmi ho za nohy!”

Zvedli Kurta do výše a nesli ho lesem. Při každém sebemenším šramotu zastavili, ale přece jen se dostali nepozorovaně k místu, kde byly před mnoha lety vylámány potřebné kameny ke stavbě hradu a obou klášterů. Lom se úzce a hluboce zařezával do úbočí hory. Jeho svahy byly poroste stromy a křovinami, neboť se zde již po několik století nepracovalo. V nejzazsí části rostl nad kameny hojně ostružiník a tam namířil zámecký správce své kroky.

„Tady to je!” pravil. „Položíme ho!”

Položili zajatce na zem a Franz Geissler s očekáváním hleděl na svého strýce. Ten keřík odsunul opatrně stranou a dbal, aby se nepopíchal o trní. Objevila se úzká skalní průrva, jenž byla dříve uzavřena kameny. Ty se časem rozpadly a ležely nyní v malých kouscích na zemi. Průrva byla keřem dobře maskována, takže ji nikdo nepovolaný nemohl objevit.

„Díra, nebo chodba?” zeptal se synovec.

„Chodba.”

„Kam?”

„To se jednou dozvíš.”

„Proč ne hned?”

„Vede pod hrad a taky do klášterů. Ale nyní vpřed! Drž ten keř a já tam vsunu toho chlapa.”

Uchopil Kurta Schuberta a zatáhl jej do otvoru. Ten se dále více a více rozšiřoval, takže nebylo nesnadné zatáhnout oběť asi dvacet kroků do průrvy. Kurt byl již při vědomí. Ihned pochopil svou situaci a byl přesvědčen, že se nalézá v moci lidí, kteří jsou v úzkém kontaktu s ,Pomateným princem4. Nemohl se hýbat a protože měl v ústech roubík, nemohl ani volat. Přesto si chtěl zajistit poznávací znamení. Právě v okamžiku, když měl být položen dolů, dokázal se trochu vyšvihnout a přes spoutané ruce chytil volnými prsty cíp kabátu hradního správce a vytrhnul kus staré a zpuchřelé podšívky. Správce si ničeho nevšiml a i kdyby, zřejmě by se domníval, že se

DLOUHÁ CESTA SPRAVEDLNOSTI• 245

Zvedli Kurta do výše a nesli ho lesem.

zachytil o ostrý hrot nějakého kamene. Vůbec se nesnažil utrženou podšívku sebrat. Opustili chodbu a opět ji zakryli keřem.

„To se povedlo!” liboval si synovec.

„Ještě lépe než jsme mohli doufat. Nyní ale rychle za princem!”

Opustili kamenolom, ale sotvaže ušli několik kroků, zůstal Franz stát.

„Hrome, ztratil jsem podpatek!”

„Tak to máš pěkně staré škrpály!”

„Staré už byly. Budeme ho hledat?”

246 *

„Hloupost! Jiné boty s sebou nemáš?”

„Ale mám!”

„Nebudeme tedy ztrácet hledáním čas! Kde jsi podpatek ztratil? V lomu nebo v lese?”

„Já nevím, ale to je jedno. Boty si už své odsloužily a klidně je můžu darovat čeledínovi, aby si je vyspravil.”

Vrátili se stejnou cestou, kterou přišli sem. Nahoře na vrcholu se rozešli. Správce se odebral branou do hradu a synovec se plouzil prázdným hradním příkopem, dokud se nedostal k malé brance. Z kapsy vytáhl klíč, otevřel, vstoupil a za sebou opět zavřel. Ocitl se ve vnitřním dvoře. Nikde nebylo ani živáčka. Stejným klíčem pak odemknul malou branku, jenž vedla do stejné zahrádky, kde kdysi mluvila s princem komtesa Toska. Posadil se na tutéž lavici, kde před lety odpočívala nebohá dívka.

Po nějaké době bylo slyšet blížící se kroky. Přicházel princ v doprovodu správce. Franz se zvedl.

„No? Podařilo se, jak jsem slyšel?” ptal se princ.

„Dokonale, Výsosti!”

„Co teď?”

„Čekám na vaše milostivé rozkazy.”

„Splníš je?”

„Ano.”

„Skutečně?”

„Jistě!”

„Dostaneš tisíc a tvůj strýc pět set tolarů, když poslechnete mé rozkazy.”

„Výsosti, i bez nich jsme vám zcela k službám,” prohlásil Franz v rozporu s hladovým pohledem svých očí.

„Počkáte, až se setmí a správce potom půjde do lomu, aby tam na tebe počkal. Ty nejdříve půjdeš do jednoho z těch výčepních stánků u kláštera, tam jako mimochodem řekneš, že jsi námořní poručík Schubert a že bydlíš v Pekelném mlýně. Vyvoláš tam nějakou hádku s přítomnými a jednoho z nich zastřelíš.”

„Zemře?”

„Lepší bude, když ho trefíš pořádně.”

„Výsost ví, že umím dobře střílet.”

„Dobře. Ihned potom utečeš”

DLOUHÁ CESTA SPRAVEDLNOSTI*247

„Nemám pistolí!”

„Tady máš nabitý revolver. Takže utečeš, a to do kamenolomu. Vytáhnete poručíka nenápadně ven, ale tak, aby nevěděl, kde se ocitl, a nenápadně mu zasunete revolver do kapsy. Hned jak se ocitne na svobodě, bude samozřejmě pospíchat do mlýna, a já se postarám, aby tam na něj už čekala policie. Nebude mít žádné alibi a jeho vyprávění budou považovat za výmysly. Mimo jiné u něj najdou revolver a odsoudí ho. Ještě tě tu nikdo neviděl?”

„Jeden člověk.”

„Kdo?”

„Čeledín Jakob.”

„To je hloupé, ale jeho se bát nemusíme! Samozřejmě hned odje-deš tajně pryč. Doma tě nebudou postrádat?”

„Ne, o to už jsem se postaral.”

„Vseje tedy ujednáno. Podaří-li se vám to, dodržím samozřejmě svůj slib. Přece mě dobře znáte!”

Odcházel a správce ho následoval.

Když se setmělo, opustil Franz malými vrátky hrad. Kráčel lesem, aby dole na úpatí vyšel na silnici, která vedla k hradu. Měla panovat domněnka, že přisel od Pekelného mlýna. Cestou si dával pozor, aby ho neviděl nějaký dobrý známý. Nahoře v blízkosti klášterů stály dvě řady zábavních stánků a různé prodejní kiosky. Procházel mezi nimi a hledal vhodný objekt pro svoje úmysly. Konečně zastavil u prodejního stánku, u něhož seděli pouze tři muži a hráli karty. Neznal je a tak mohl předpokládat, že ani on jim není známý.

Posadil se vedle nich a z jeho zájmu mohli usoudit, že je přítelem takovýchto her. Muži zpozorněli a po nějaké době se jeden z nich zeptal:

„Hrajete taky skat?”

„Ano.”

„Nechcete hrát s námi?”

„Nejsem ve skatu dokonalým hráčem. Často budu chybovat, což se vám nebude líbit a bude to pro obě strany nepříjemné.”

„Ó, my taky nejsme žádní přeborníci. Jen klidně pojďte!”

„Jak vysoko hrajete?”

„Lacino, jen napůl.”

„Když skutečně dovolíte?”

248*

„Jistě! Sedněte si zde, ve čtyřech se hraje lépe než ve třech. A abyste věděl, s kým hrajete, já jsem majitel této boudy a oba další pánové jsou úředníci z krajského města, kteří si vzali dovolenou, aby se mohli zúčastnit pouti.”

„Děkují. Já jsem námořní poručík a mé jméno je Kurt Schubert. Můj přístav je nyní dole v Pekelném mlýně.”

Posadil se k nim a začali hrát. Franz notně upíjel ze své sklenice a tvářil se jako člověk, který je stále více opilý. Nejdříve hrál velice klidně, ale po chvíli se začal hádat. Tiché bručení se měnilo v silnější výrazy. Konečně si řekl, že nesmí nechat čekat svého strýce příliš dlouho. Začala nová hra. Dostal granda s dvěma desítkami a čtyřmi matadory.

„Ptám se!” začal.

„Červená?”

„Ano.”

„Zelená?”

„Ano.”

„Žaludy?”

„Ano.”

„Sólo?”

„Ano.”

„Jeden?”

„Taky.”

„Červený?”

„Velký.” -

„Nulu?”

„Ano.”

„Tak dělám passé!”

„Zelené sólo?” zeptal se třetí muž.

„Taky.”

„Ale žaludové sólo jistě nemáte?”

„Velmi vysoké.”

„Takže máte granda a já passé. Začněte hrát!”

Franz zahrál károvou desítku, která byla přebita esem. Bylo vyneseno druhé eso, ale místo, aby k tomu přidal druhou desítku, přebil spodkem a hrál třetí barvu s esem. Na konci hry mu samozřejmě zbyla zamlčená desítka.

A-PDF MERGER DEMO

DLOUHÁ CESTA SPRAVEDLNOSTI* 249

„Pane, to je zelená desítka!” pravil jeho soused.

„Zajisté.”

„Ale vy jste odpíchl eso!”

„To mě ani nenapadlo.”

S těmito slovy vzal všechny štychy a zamíchal je,

„Počkejte! Nemíchejte to!” zvolal druhý.

„Proč ne?”

„Chtěl jsem vás poprosit, abyste ukázal jednotlivé štychy. Při druhém jste vzal mé eso rychlým spodkem!”

„To není pravda!”

„Jistě! Oba další pánové mi to dosvědčí!”

„Ano, víme to přesně!” souhlasili živě.

„Znamená to snad, že mě chcete nazvat falešným hráčem?”

„Ne. Je to jistě jen malé přehlédnutí. Budete souhlasit, že jste měl zelenou desítku a s ní přetrumfnul eso?”

„To nepřiznám! Eso leželo ve skatu!”

„To není pravda!”

„To je dokonce vyložená lež, jak nyní soudím.”

„Vy jste mne nazval lhářem, pane?!”

„Jestli to dělám, je to jedině vaše vina! Proč nepřiznáte svůj omyl? Proč nenecháte karty klidně ležet? Proč jste zamíchal štychy mezi sebou? To přece nedělá žádný poctivý hráč!”

„Tak si přece jen myslíte, že jsem hrál falešně?”

Vyskočil s výhružnou tváří.

„Nejdříve jsem si to nemyslel, ale nyní jsem o tom zcela přesvěd-cen!

„Chcete vzít svá slova zpět?”

„Jedině tehdy, když přiznáte svůj omyl!”

„To neudělám; hrál jsem poctivě! Ale vy, vy hrajete falešně! Několikrát jsem si všiml při rozdávání, že jste si vzal spodní kartu!”

„Pane!”

„Hlouposti! Jste sice majitel této staré dřevěné boudy, ale přesto vám řeknu, čeho jsem si všiml! Vy jste falešně tahal karty! Vy jste podvodník! Zapamatujte si to!”

Nyní se vztyčil i hostinský.

„Poslyšte, muži! Vy jste námořní poručík? Hm! Jako poručík

bych se styděl něco-!”

250*

„Zadržte! Ani slovo více!” hřměl Franz. „Jinak se dozvíte, jak zachází námořní poručík s darebáky!”

„To jsou řeči! My jsme tady taky! Když pan námořní poručík hraje falešně, když podvádí, tak —”

„Zadrž, lumpe! Ještě jednou řekni to slovo a zle se ti povede!”

„Já to opakuju: pokud poručík, dokonce námořní poručík hraje

falešně, tak je podvodník a!”

Už nemohl mluvit dále. Franz vytáhl revolver, přiložil mu ho k čelu a stiskl. Zahřměl výstřel a hostinský padl mrtev k zemi.

„Pomoc! Vražda! Zadržte ho!** volali oba muži.

Nepodařilo se jim vraha zadržet, neboť ten okamžitě po výstřelu vyskočil z boudy a zmizel ve tmě. Během necelé minuty byla bouda naplněna lidmi. Dokonce se objevil i jeden policista. Byl rychle po ruce, protože na podobných veřejných akcích nesměl chybět dostatečný policejní dozor.

„Co se tu stalo?’* zeptal se.

„Vražda!** odvětil jeden z hráčů zděšeně.

„Kdo byl zavražděn?”

„Zde, hostinský!’*

„Zpátky, lidé! Nesmíte na nic sahat. Vše zůstane netknuto, dokud se nedostaví policie a soudní znalec!”

Stoupl si za stůl, kde padla do mdlob žena hostinského a zabýval se mrtvým.

„Skutečně mrtev!” mínil. „Kulka mu vnikla čelem do mozku. Jeho žena je v bezvědomí. Vyneste ji ven za přepážku a už ji sem nepouštějte!”

Když se tak stalo, obrátil se na hráče:

„Kdo byl vrah?**

„Nějaký námořní poručík!”

„To není možné!’*

„Říkal, že je námořní poručík Kurt Schubert a zmínil se, že nyní bydlí dole v Pekelném mlýně.”

„Ach! Jak k tomu došlo?”

„Hráli jsme skat. Udělal falešný štych a hostinský jej na to přátelsky upozornil. Místo, aby muž přiznal svou chybu, nazval hostinského podvodníkem a nakonec ho zastřelil.”

„Revolverem?”

DLOUHÁ CESTA SPRAVEDLNOSTI• 251

„Ano.”

„Proč jste ho nezadrželi?”

„Okamžitě zmizel.”

„Byl oblečen v civilu?”

„Ano. Šedý oblek a černý klobouk.”

„Poznali byste jej znovu?”

„Ihned!”

„Váš přítel také?”

„Namístě! “

„Byl přítomen ještě někdo?”

„Pouze hostinská. Seděla za bufetem.”

„Jak se jmenujete, pánové?”

Oba úředníci udali svá jména i adresy. Zatímco policista zapisoval informace do notýsku, vstoupil do boudy himmelsteinský čet-ník. Policista ho pověřil dozorem u mrtvoly a na místě činu. Potom se opět obrátil na oba svědky:

„Nutně bych vás potřeboval. Chcete jít se mnou?”

„Pokud je to nutné, proč ne?”

„Musím ihned do Pekelného mlýna a vy mě doprovodíte, abyste usvědčili pachatele. Když si pospíšíme, můžeme jej ještě zastihnout. Pojďte, pánové za mnou!”

Tři muži opustili v největším spěchu boudu.

Mezitím pospíchal Franz dlouhými skoky ulicí. Počínal si velice hlučně, aby si lidé, kteří zde stáli jednotlivě i ve skupinkách, povšimli, že míří ke mlýnu. Jakmile se dostal z dosahu očí i uší, zabočil doleva a přes panující tmu a nebezpečné skály spěchal do kamenolomu. Znal velice dobře zdejší krajinu a šťastně tam dorazil.

„Franzi!” zazněl tichý hlas od vchodu do lomu.

„Strýčku!”

„Podařilo se?”

„Ano.”

Čekající správce se zvedl ze země.

„Kde?”

„V jedné výčepní boudě.”

„Nebyl jsi poznán?” . „Ne. Byli tam tři cizinci, hostinský a dva úředníci z krajského města.”

252*

„Hostinský byl taky cizí?”

„Ano.”

„Koho jsi zastřelil?”

„Právě jeho.”

„Je mrtev?”

„Ano. Kulka mu prolétla čelem.”

„Útěk byl snadný?”

„Velice snadný.”

„Neměl jsem zrovna malý strach! Podezření padne na Schuberta?”

„Jistě! Řekl jsem, že jsem námořní poručík Kurt Schubert a že jsem se ubytoval v Pekelném mlýně.”

„Jaký jsi měl ke střílení důvod?”

„Hráli jsme karty. Udělal jsem falešný štych a vypukla hádka.”

„Takže budou hned hledat ve mlýně. Musíme Schuberta co nejrychleji osvobodit, aby ho tam už našli. Pojď!”

„Zde je ten revolver!”

„Ano. Na ten nesmíme v žádném případě zapomenout. Naše práce nebude vůbec snadná.”

„Proč?”

„Musíme ho odnést daleko.”

„Daleko?”

„Přirozeně! Nesmí tušit, kde ležel. Hlavní je, aby nás nepoznal.

Nesmíme promluvit ani slovo a musíme zmizet dříve, než otevře oči.”

„Vytáhneš ho sám nebo ti mám pomoci?”

„Počkej, udělám to sám.”

Sešli do lomu. Franz zůstal stát a jeho strýc vnikl do průrvy. Kurt ležel ve stejné poloze, v jaké ho opustili. Všemožně se snažil zbavit pout, ale byla dost pevná, aby se mu to podařilo. Utržený kus kabátové podšívky svíral dosud pevně mezi prsty. Díky tmě se nepodařilo hradnímu správci tuto skutečnost zpozorovat. Ten ho mlčky uchopil a vytáhl jej z průrvy. Venku mu Franz pomohl a táhli zajatce z prudkého kopce dolů, téměř do rokle, v níž ležel mlýn.

Zde ho položili na zem. Správce mu zastrčil do kapsy revolver a pak mu odstranili roubík, šátek z očí i pouta. V okamžiku potom oba zločinci uprchlí. Kurt zahlédl jen dve prchající postavy.

DLOUHÁ CESTA SPRAVEDLNOSTI• 253

Nejdříve se postavil a protahoval končetiny, které měl ztuhlé od pout. S radostí pozoroval, že neztratil nic ze své pohyblivosti.

„Co to bylo?” přemýšlel. „Je to snad nějaká jejich hra, kterou se mnou chtějí hrát nebo už hráli? Proč mě teď pustili? Co mi to vlastně strčili do kapsy?”

Prohlédl si kapsu.

„U všech čertů, revolver! K čemu? Jedna nábojnice byla vystřelena. Znamená to, že jsem ji měl vystřelit já? Mám být považován za zločince? Že by mě napadli a schovali kvůli tomu, abych neměl žádné alibi? Nemůže to být jinak!, Donesli mě do blízkosti mlýna, takže si přejí, abych se tam co nejdříve odebral! Celou cestu mě nesli dolů z kopce. Hm! Napočítal jsem dvanáct set šedesát tři kroků, přesně tolik jich jeden z nich udělal. Kroky asi nebyly příliš dlouhé, neboť mne museli nést a ještě k tomu dolů z kopce. Takže asi tak po osmi stech krocích přímo nahoru bych měl dospět k místu, kde jsem byl ukryt. Nepůjdu do mlýna, ale vydám se přímou cestou na kopec!”

Otočil se k výšině a začal s výstupem. Po osmi stech krocích se ocitl před kamenolomem.

„Ach! Jak se zdá, jsem v kamenolomu. V této tmě jej ale nemohu prohledat. Co bude dál? Kdo byli ti muži? Jistě patřili do hradu, jinak to není možné. Hned se přesvědčím. Určitě se vydali lepší cestou, tedy oklikou. Pokud si nezlomím po přímé cestě vaz, budu tam dříve než oni!”

Otočil se stranou a po rukách i nohách šplhal co nejrychleji nahoru svahem. Stokrát upadl, ale nevzdal se a silnice dosáhl kousek nad kapličkou. Aniž by se vydýchal, sundal rychle boty a spěchal dál. Jeho krok byl nyní neslyšný a nemohl být ani zpozorován. Tímto způsobem došel až k hradní bráně. V její blízkosti se spustil dolů do příkopu, aby zjistil, jestli se ve svém tušení nezklame.

Sotva se usadil, zaslechl lehké kroky dvou osob, které se přibližovaly.

„Na každý pád to budou oni!” přemýšlel.

Třebaže byl v hlubokém a tmavém příkopu, mohl rozeznat nejbližší předměty a oba muže o to lépe, že se jejich postavy odrážely na světlejší obloze. Byly to dvě mužské postavy, které se před mostem zastavily. Klidně mohl rukou dosáhnout na jejich nohy.

254-

„Půjdeš vraty, strýčku?” ptal se jeden.

Kurt rozuměl dobře těmto slovům, třebaže byla pronesena velice tichým hlasem.

„Mohl bych,” odvětil druhý, „ale bude lépe, když půjdu s tebou brankou. Nikdo mě neviděl odejít a proto mě nikdo nemusí ani vidět zase vcházet. Výhodou je, že nikdo nebude tušit, že jsem tu nebyl.”

„Tak pojď!”

Kráčeli po okraji příkopu k malým vrátkům, kterých si Kurt všiml už dříve. Sledoval je neslyšnými kroky příkopem a potom se přikrčil, aby ho nemohli spatřit, protože ho museli minout v těsné blízkosti. Sestoupili také dolů do příkopu a stáli nyní nejvýše dva kroky od něj.

„Máš klíč, Franzi?”

Tato slova pronesl muž, jehož ten djuhý před chvílí nazval strýčkem. Kurt byl hned přesvědčen, že má před sebou hradního správce s jeho synovcem. Neodvažoval se téměř dýchat a pozorně poslouchal, aby mu neuniklo ani slovíčko.

„Ano,” odvětil tázaný.

„Tak odemkni!”

Klíč jemně zaskřípal v zámku.

„Nemusíš zamykat.”

„Proč?”

„Přece musíš hned pryč.”

„A kdyby někdo?”

„Nesmysl! Kdo by sem šel brankou? Nevím, budu-li tě moci doprovodit zpátky. Bude proto lepší, když necháš odemceno a klíč mi předáš, abych za tebou mohl později zamknout. Tímto způsobem můžeš bezprostředně opustit zámek, aniž by ses se mnou zdržoval.”

„Kde je princ?”

„Čeká v zahrádce.”

„Postaral ses o to, aby mě nikdo neviděl?”

„V tuto dobu do dvora nikdo nepřijde a mimo to jsem všechno dobře pozamykal. Ani do zahrádky se nikdo nezasvěcený nedostane. Můžeš být naprosto klidný!”

„Tak pojď!”

Vstoupili brankou do dvora a zavřeli za sebou.

DLOUHÁ CESTA SPRAVEDLNOSTI• 255

„Co udělám?” ptal se v duchu Kurt. „Zatím toho vím tolik, jako bych nevěděl nic! Musím všechno zjistit! Jaký měli ti chlapi důvod mě držet? Musím poslouchat, ale jak? Dostanu se nahoru na zeď? Á, půjde to! Když otevřu vrátka, dosáhnu na hranu zdi a odtud dosáhnu na věnec, pokud ještě budou dobře držet tašky. Ale potom nastane dvojí nebezpečí! Jednak hrozná hloubka pod zahrádkou, a jestli mě ti lotři uvidí. Ale co? Musím se toho odvážit!”

Neměl příliš času na rozmyšlenou a proto rychle otevřel vrátka. Když se přesvědčil o pevnosti pantů a jejich úchytek, snažil se vyšvihnout na plochu zdi. Zeď byla naštěstí dostatečně široká, takže když na ní ležel, nemohl být zpozorován. Boty nechal dole v příkopě. Opatrně se sunul dál. Brzy ležela po jeho levici zahrádka a po pravici zela obrovská propast. Každý spadlý kamínek jej mohl prozradit a jediný chybný pohyb by jej připravil o rovnováhu. Jak snadno se mohl zřítit do propasti. Tašky na vrchu zdi byly již vlivem staletí uvolněné a vratké. I přes toto nebezpečí se odvážný mladík plížil dál, dokud nezaslechl tiché hlasy. Ocitl se právě nad lavičkou, na níž před léty přijala komtesa Toska prince.

„Kde může být?” slyšel pod sebou Franzův dotaz.

„Jistě ho něco zdrželo a brzy přijde.”

Ze správcovy odpovědi Kurt vyrozuměl, že princ ještě nedorazil. Byl rád, že mu neuteklo jediné slůvko z rozhovoru, který zamýšlel vyslechnout.

„Víš, co je nutné?” ptal se synovec.

„Co?”

„Aby jsi Šel zítra co nejdříve do lomu.”

„Proč?”

„Abys raději našel můj ztracený podpatek. Člověk nikdy neví, co se může stát a taková maličkost by nás mohla snadno prozradit!”

„Myslím, že ani nevíš, kde jsi ho ztratil!”

„To je sice pravda, ale kdybych ho ztratil už cestou, jistě bych si toho všiml dřív.”

„Budu ho hledat, i když se nedá předpokládat, že by nás mohl prozradit kus staré boty! Hm, mám ďábelskou radost, když si vzpomenu, že toho kluka už zatkli!”

„Mají ho, pokud se vydal hned do mlýna.”

„Kam jinam by šel? Víš jistě, že ho tam budou hledat?”

256 •

„Jistě!”

„Tak to už je naprosto neškodný.”

„Naprosto neškodný?” zaznělo pochybovačně.

„Ano! Přece jsi řekl, že jsi námořní poručík Kurt Schubert! Do kapsy jsme mu strčili revolver, kterým jsi hostinského zastřelil a on nemůže prokázat žádné alibi! K tomu připočítej vaši mimořádnou podobu a stejné šaty. Musíš uznat, že mu žádné výmluvy nepomůžou. Jistě ho odsoudí jako vraha!”

„Ale je to cizinec!”

„O to se postará princ!”

„Poslouchej, už jde!”

Bylo slyšet blížící se kroky. Objevil se princ a oba muži vyskočili ze svých míst.

„Už jste zpět?” tázal se.

„Ano, Výsosti,” odpověděl správce.

„Jak to šlo?”

„Velice dobře!”

„Tak vyprávějte. Nejdříve ty, Franzi!”

„Vydal jsem se na plácek a po nějaké chvíli jsem vstoupil do

výčepní boudy,” začal tento, „kde hrál hostinský se dvěma cizinci

skat”

„Zdejší hostinský?”

„Ne. Byl to jeden z těch, které přitahují jarmarky a střílení ptáků.” - „Byli tam ještě jiní hosté?”

„Ne. Byl jsem pozván ke hře a přivolil jsem. Po nějaké době jsem se stavěl opilým, udělal jsem falešný štych, vyvolal hádku a nakonec jsem hostinského zastřelil.”

„Utekl jsi snadno, nebo jsi měl potíže?”

„Velice snadno. Běžel jsem směrem k Pekelnému mlýnu a pak jsem zahnul do kamenolomu.”

„Kdo byli ti dva hráči?”

„Dva úředníci z okresního města, kteří se přišli podívat na naši pouť.”

„Hm, to není dobré!”

„Proč?”

„Byli to cizinci, takže nebudou podezírat přímo Schuberta.”

DLOUHÁ CESTA SPRAVEDLNOSTI• 257

„Než jsme začali hrát, představil jsem se jako námořní poručík Kurt Schubert a zmínil jsem se, že teď bydhm dole v Pekelném mlýně.”

„Tak to je výtečné! Zajisté ho tam přijdou hledat. Tak vyprávěj dál!”

„Odbočil jsem do kamenolomu, kde jsem se setkal se strýčkem.”

„Zajatec tam stále byl?”

„Zajisté. Odnesli jsme ho do blízkosti Pekelného mlýna.”

„Nemohl si snad všimnout, kde byl vězněn?”

„V žádném případě! Ani ve dne si nikdo nevšimne, že vzadu za ostruziníkem je jeskyně. Byl spoután tak, že se nemohl ani pohnout a kromě toho měl v ústech roubík a přes oči šátek. Je vyloučené, aby něco spatřil.”

„Přece jste mu museli při osvobozování roubík vyndat a oči odhalit. Snad vás zahlédl a poznal!”

„Žádné strachy, Výsosti! Byli jsme pryč tak rychle, že si nemohl stačit všimnout ani nejmenšího.”

„Doufám. Ty budeš muset co nejdříve odjet. Jsi si jistý, že tě kromě čeledína Jakoba nikdo neviděl?”

„Jistý.”

„Vyplatím ti tvé peníze. Zde; vezmi si ten balíček, abys mohl ihned odjet. Kterou cestou se vydáš?”

„Půjdu pěšky, nikdo mě nesmí vidět. Vezmu to lesem k Bleskovému kříži a potom se obrátím vpravo do Wildensteinu. Tam, pokud to bude bez nebezpečí, nasednu do vlaku.”

„Jdi raději hned!”

„Výsost dovolí, abych se převlékl?”

„Proč?”

„Nesmím se objevit v šatech, které jsem měl při vraždě.”

„Správně! Kde máš druhé šaty?”

„U strýčka.”

„Teta ví o tvé přítomnosti?”

„Ne.” , „Jistě si musela všimnout druhých šatů?”

„Postaral jsem se, aby se něco takového nestalo,” prohlásil správce. „Oblečení je ukryto úplně nahoře pod střechou kulaté věže. Tam nyní schovám tyto šedé šaty, protože tam nikdy nikdo nevstoupí.”

258 •

„Pospěšte si! Nesmíme ztrácet čas, pokud chceš ve Wildensteinu chytit příští vlak!”

Opustili zahrádku a Kurt zaslechl, že dvířka byla princem uzamknuta. Mladík byl téměř přikován překvapením nad tím, co zde vyslechl. Nyní všechno jasně chápal. Zastřelili člověka za tak rafinovaných okolností, že on, právě on, musel být považován za vraha. Jak bylo dobré, Že se hned neodebral do Pekelného mlýna, nýbrž se vydal slídit k hradu. Nyní bylo nutné zajistit osobu sluhy.

Kurt znal z dob své dřívější přítomnosti místo, na kterém stál Bleskový kříž. V těch místech před lety zabil blesk jednoho sedláka a na jeho památku tam postavili kříž. Kurt musel především dorazit na uvedené místo dříve, než Franz Geissler. Přemýšlel, jestli by nebylo lepší přivést pomoc, ale došel k názoru, že by to nebylo chytré. Byl podezřelý z vraždy a dalo se očekávat, že ho zatknou okamžitě, jakmile ho spatří. Než by se mu podařilo všechno vysvětlit, mohl by být skutečný pachatel dávno za horami. Viděl, že se musí spolehnout jen sám na sebe. Byl rád, že má v kapse alespoň revolver.

Opatrně se plížil po zdi zpět a šťastně dosáhl vrátek. Ta byla dosud otevřena. Oba Geisslerové neměli tušení, že je po nich ještě někdo použil. Jediným skokem se mladík ocitl v příkopě a vrátka zavřel. Ale ve stejném okamžiku se kolem jeho krku položily dvě těžké ruce, takže ze sebe nemohl vyrazit ani hlásku.

„Zastav, chlapče!” zašeptal mu do ucha hlas. „Jediné hlasité slovo, a ochutnáš šest coulů studeného železa!”

Z poručíka spadlo veškeré leknutí. Poznal ten hlas. Jediným trhnutím se obrátil.

„Walmy!”

„Hrome, kdoach, Kurt!”

„Ticho! Proboha, nikdo nás nesmí slyšet! Pojď!”

Táhl ho za sebou ven z příkopu, kolem skalisek a hluboko do lesa. Tam konečně zastavil.

„Jak ses dostal na Himmelstein?” zeptal se Kurt.

„Ty se ještě ptáš?”

„Vždyť slyšíš!”

„No, proč jinak, než abych tě varoval, ty čertova pečínko!”

„Á, rozumím! Chtějí mě zatknout?”

DLOUHÁ CESTA SPRAVEDLNOSTI• 259

„Tak, tak! Chlape, cos to udělal za hloupost?”

„Já jsem to nebyl, Friedrichu!”

„A kdo jiný? A odkud bys věděl, že tě chtějí zatknout?”

„Budu ti to krátce vyprávět. Nemáme moc času!”

V úsečných větách ho informoval o svých dnešních dobrodružstvích.

„U všech čertů!” zvolal von Walmy, když Kurt skončil se zprávou. „Mají to docela hezky vymyšleno! Ještě štěstí, že jsi jim na to přišel. Jinak jsi mohl dlouhou dobu strávit pod zámkem, než by se podařilo odhalit pravdu!”

„Vyprávěj o mlýnu!”

„Není toho moc. Já jsem seděl v zahradě a ostatní byli v místnosti, když jsem zaslechl hlasitý hovor. Nahlédl jsem do okna a viděl jsem četníka s několika cizími muži. Vyprávěl, že jsi v jednom stánku zastřelil při hře výčepního. Vysvětloval, že tě musí zajistit a zakázal přítomným opustit místnost a mlýn. Současně jsem si všiml, že se před mlýnem shromáždil zástup lidí, které sem přitáhla zvědavost. Ty ses dosud nevrátil a tak jsem tě chtěl varovat. Naštěstí jsem věděl, že jsi se vydal nahoru a tak jsem se odplížil a upaloval jsem k hradu, kde jsem asi deset minut slídil, než jsem tě uviděl. Znáš ten Bleskový kříž?”

„Ano.”

„Tak tam půjdeme a počkáme na toho ptáčka!”

„Pojďme! Musíme se vyvarovat jakéhokoliv rámusu. Nemůžeme vědět, jestli ho nebude strýc kus cesty doprovázet.”

„Co kdyby se rozmyslel a použil jinou cestu?”

„Do Wildensteinu žádná jiná nevede.”

„Tak pojď!”

Kurt vzal přítele za ruku a kráčeli mezi stromy dolů. Byla to skutečně těžká cesta a úzké pěšiny ke kříži dosáhli až po hodině. Kříž stál na malém prostranství u cesty a nebyl kolem něj žádný trnitý porost. Jasně viděli světlé kameny, na kterých stál.

„Zde je to místo,” pravil Kurt. „Jak se postavíme?”

„Myslíš si, že tu ještě nebyl?”

„Jsem o tom přesvědčen.”

„Tak se položíme z obou stran a budeme číhat. Máš něco ke spoutání?”

260

Křiž stál na malém prostranství u cesty a nebyl kolem něj žádný porost Jasně viděli světlé kameny, na kterých stál.

DLOUHÁ CESTA SPRAVEDLNOSTI*261

„Nic kromě svého kapesníku.”

„Já mám mimo svého ještě opasek. Tím mu přitáhneme ruce k trupu a kapesníky mu spoutáme nohy. Tak bude dobře zajištěn.”

Vpravo Kurt a vlevo von Walmy trčeli v nedalekých křoviscích a tiše očekávali na příchod vraha. Jejich trpělivost nebyla napínána příliš dlouho. Leželi asi čtvrthodinu, když zaslechli rychlé, přibližující se kroky. Očekávaný se blížil, aniž by tušil, do jakého nebezpečí se žene.

Při pohledu na kříž ho zřejmě popadl strach, neboť zrychlil své kroky a přešel na protilehlou stranu cesty. Tu se před ním zvedla tmavá postava a současně obdržel ránu do čela. Bezhlesně se sesunul k zemi.

„Dobrá práce!” pochválil von Walmy Kurtovi ránu. „Nyní ho musíme rychle spoutat!”

Už v příštím okamžiku ležel sluha svázán tak pevně, že se nemohl ani pohnout.

„Co teď?” ptal se Kurt.

„Odneseme ho.”

„Kam?”

„Hm! Asi nikam jinam než do soudní budovy nebo do mlýna, kde na tebe dosud čekají četníci. Kam to bude blíž?”

„Do mlýna. Za necelou čtvrthodinu tam můžeme dojít.”

„Dobře! Takže si uděláme nosítka.”

„Půjde to bez provazů?”

„Docela dobře. V pralese se člověk naučí i jiným věcem!”

Trvalo jen několik minut a měl z větví a klacků zhotovena slušná nosítka. Připevnili k nim zajatce právě ve chvíli, kdy se mu vrátilo vědomí.

„Buďte vítán, příteli Geisslere!” zvolal ironicky von Walmy. „Byl jste sražen bleskem? Ale to vám v žádném případě neuškodí, o tom jsem pevně přesvědčen!”

„Kdo jste?”

„To se brzy dozvíte!”

„Něco mne udeřilo do hlavy, jak si teď vzpomínám”

„Ano,” smál se von Walmy. „Našli jsme vás ležet na zemi a z čiré dobrosrdečnosti jsme vás hned připevnili na tato nosítka, abychom vás vynesli z lesa.”

262 •

„Kam?”

„Do nejbližšího domu, řekněme do Pekelného mlýna!”

„Tam nechci!”

„Proč ne?”

„Protože, protožehrome, já jsem spoutaný! Kdo to

udělal?”

„My, můj nejdražší!”

„Proč?”

„Samozřejmě jenom proto, abyste nám nespadl z nosítek.”

„Já nespadnu. Mohu dokonce jít a nepotřebuju vaši pomoc! Musím pokračovat v cestě.”

„Kam, jestli se mohu zeptat?”

„Do, doto vám přece může být jedno.”

„To máte pravdu. My to vědět nepotřebujeme, neboť to už dávno víme. Ale jsme příliš pozorní a soucitní, než abychom vás nechali trmácet takovou dálku do Wildensteinu. Cestou by se vám snadno mohl přihodit zase nějaký další úraz.”

„Trvám na tom, abyste mě propustili!”

„Trpělivost, starouši! Jemnocitní samaritáni nedělají poloviční prací.

„Pusťte mne!”

„Nekřič nám tady, mladíku, jinak budeme nuceni zacpat tvou nectnou hubu!”

„Budu křičet, dokud mne někdo neuslyší!”

„Dobrá! Tak my se podle toho zařídíme.”

Vytáhl z kapsy kapesník, složil jej jako roubík a strčil jej muži do úst.

„Tak! Jak ty mně, tak já tobě! Nejdřív jsi dal ty roubík poručíkovi a teď ho dostaneš sám! Tento muž zde je poručík. Alespoň ti snad dojde, proč se o tebe tak dobře staráme.”

Vrah mu mohl odpovědět jen tichým sténáním. Neměl žádné tušení o okolnostech a přesto musel cítit, že se ocitl ve velkém nebezpečí. Pokusil se zbavit pout, ale když tato snaha nebyla korunována úspěchem, zanechal pokusů. Muži mu přesto pouta přitáhli.

„Cesta do mlýna je těžká?” zeptal se von Walmy Kurta.

„Ne, půjdeme po silnici.”

„Nebylo by lépe se jí vyhnout?”

DLOUHÁ CESTA SPRAVEDLNOSTI• 263

„I já si myslím, že bychom měli jít k mlýnu raději bez nebezpečí, že by nás někdo spatřil. Správce by se mohl předčasně dozvědět co se stalo a tomu musíme zabránit.”

„Musíme tedy vybrat cestu, kde nehrozí setkání s nějakým pozdním chodcem. Existuje taková cesta?”

„Ano, ale bude to trochu namáhavější.”

„To nás nesmí odradit! Půjdeš napřed?”

„Jistě.”

„Tak ho vezmi! Vpřed!”

Chopili se nosítek a vyrazili. Nebyl to snadný úkol. Brzy museli opustit pěšinu a potácet se mezi stromy lesa. Potom to šlo skalnatým svahem do bažinatého údolí, stále dál přes pařezy a výmoly. Obcházeli městečko, aby dorazili ke mlýnu ze strany. Dokonce v zájmu bezpečnosti obešli i Pekelnou rokli a konečně se před nimi objevila celkem schůdná cesta, která vedla až k mlýnu.

Franz Geissler měl otevřené oči a zjistil, že se nebezpečí každým okamžikem zvětšuje. Pouta odolávala jeho veškeré námaze. Nebyla pro něj žádná pomoc, žádná záchrana? Měl u sebe peníze, které dostal od prince. Co kdyby je nabídl těm dvěma nosičům? Ale nemohl mluvit! Začal skuhrat a von Walmy položil nosítka.

„Co je?” zeptal se.

Ze sténání, jenž mu bylo odpovědí, se dalo vyčíst, že zajatec chce promluvit.

„Ach, ty nám chceš něco říci? To má čas až potom, starý příteli. Zatím nejsme na nic zvědaví. Vpřed, Kurte!”

Po nějaké době dorazili k mlýnu, jehož světla jim jasně svítila vstříc. Opět položili nosítka na zem.

„Zůstaň tady,” pravil von Walmy, „a já to tam půjdu prozkoumat.”

Tiše a opatrně se plížil k zadní straně mlýnské zahrady. Přelezl plot a zastavil se, aby se naslouchaje ujistil, že je zahrada prázdná. Tu zaslechl vpravo od plotu lehké zakašlání a vlevo tiché kroky. Postavili tady stráže, aby zajistili každého příchozího.

Přitiskl se k zemi a plazil se vpřed. Do zahrady hledělo pět oken; tři patřila obývací místnosti a dvě ložnici. Obě poslední byla otevřena. Řdyž se dostal dost blízko, mohl přehlédnout celý pokoj, neboť osvětlená okna nebyla dosud zajištěna okenicemi. V místnosti seděli

264*

pohromadě obyvatelé mlýna,, oba von Mylungové, páter Bowie, Holmers a celá skupina. Střežili je dva v civilu oblečení policisté.

V tom okamžiku zaslechl von Walmy kola přijíždějícího vozu. Před vraty mlýna však zastavilo dokonce několik vozů a silný hlas se ptal:

„Tomuto stavení se říká Pekelný mlýn?”

„Ano,” zněla odpověď.

„Mlynář je doma?”

„Ano. Kdo jste?”

„To se zjistí.”

„Ano, a to hned!”

„Co? To je téměř úřední tón!”

„Ptám se vás, kdo jste!”

„Tak už dost řečí!” zaznělo se smíchem a potom stejný hlas pokračoval: „Vystupte a pojďte dovnitř!”

Druhý mluvčí k tomu dodal:

„A to všichni, včetně kočího. Já zatím vozy pohlídám.”

„To je doslova policejní jednání! Budete mi muset vysvětlit vaše poemám!

„Vysvětlení se vám dostane, jakmile vstoupíte.”

O několik okamžiků později viděl von Walmy vstoupit deset osob: generála Helbiga, jeho tři sestry a sluhu Kunze. Následoval kormidelník Schubert s Karaveyem, Thomas Schubert a oba kočí.

„Ach!” zvolal generál. „Tady jsou shromážděni všichni, které

hledám a” zarazil se překvapeně, když spatřil starého von

Mylunga a potom pokračoval dál: „Von Mylung! Pozdrav tě Bůh, starý příteli! Tuším důvod tvé návštěvy!”

Oba si potřásli pravicemi.

„Očekávali jsme tě,” pravil hrabě. „Přicházíš vhod, i když ses dostal do postavení, které není nejpříjemnější.”

„Tak!” zvolal generál, když se pozdravil s ostatními, „Co chceš říct těmito slovy?”

„Připrav se na zprávu, která nás všechny pořádně rozrušila.”

„Jakou?”

„Hledá se poručík. “

„Kurt?”

„Ano.”

DLOUHÁ CESTA SPRAVEDLNOSTI• 265

„Hledají ho? Co to znamená? Proč ho hledají? Stalo se mu snad nějaké neštěstí?”

„Asi jsem se nevyjádřil úplně přesně. Měl jsem totiž říci: tito dva pánové ho hledají.”

Generál spočinul ostrým pohledem na označených a zeptal se:

„Kdo jste?*’

„Jsme úředníci místní policie.”

„Hromská práce! Snad nechcete říci, že poručík?”

„Chci říci, že Pekelný mlýn a všichni jeho obyvatelé, včetně vás, jsou nyní pod policejním dozorem.”

„Pod policejním dozorem —7” zvolal překvapeně generál.

„Pod policejním dozorem?” skuhrala polekaně Freya.

„Pod policejním dozorem?” sténala hrůzou Vaňka.

„Pod policejním dozorem?” vydechla tlustá Zilla a sprásk

la ruce, až se veverka polekala.

„Ano, pod policejním dozorem!” opakoval hrabě. , „Proč?”

„Proč? Poručík totiž měl, prosím tě ale, nelekej se, spáchat vraždu.”

„Vraždu?” zeptal se generál a ustoupil o krok.

„Vraždu!” vykřikla modrá.

„Vraždu!” vykřikla žlutá.

„Vraždu!” vykřikla i červená.

„Ano, vraždu!” přitakal hrabě.

„Na kom?” ptal se Helbig.

„Na nějakém výčepním.”

„Na výčepním?” opakoval monotónně generál.

„Na výčepním?” sténala dlouhá.

„Na hostinském?” naříkala krátká.

„Na šenkýři?” ječela tlustá.

„Proč?” vyzvídal Helbig.

„Pohádali se při hře.”

„To nemůže být pravda!” zvolal generál. „Kurt přece nikdy nehraje.”

„Nikdy!” potvrdila Freya.

„Ani jednou!” zdůraznila Vaňka.

„Nikdy v životě!” uzavřela Zilla.

266-Karel May, OSTROV ŠPERKO

Tu vstoupil Thomas Schubert rychlými kroky doprostřed místnosti. Sundal si kabát, pohodil ho na zem, vykasal si rukávy u modré kovářské košile, rozpřáhl nervózně pěsti a zvolal:

„Kdo to říká? Kdo tvrdí, že pan poručík je vrah?! Ať to ten chlap zopakuje a Bůh mě netrestej, zakroutím mu krkem! Já jsem Thomas Schubert! Svatý Patailone, ten hodný námořní poručík by měl být vrahem? Dokonce i Barbara ví, že je to proklatá lež! Sem s tím pacholkem, který to tvrdí! Na místě ho zbiju jako psa!” . V okamžiku se k němu postavil sluha Kunz.

„Máš pravdu!” zvolal. „Já si taky praštím a toho bídáka, který tvrdí takové ošklivosti ať vezme čert!”

-

Nyní se otevřely dveře a vstoupil černě oděný muž. Za ním se objevil úřední sluha, který nesl tenké desky s listinami.

„Co se zde děje?” zeptal se, když slyšel silné mužské hlasy.

Oba policisté mu vzdali vojenskou poctu a jeden z nich odpověděl:

„Pane státní návladní, právě přijeli ti pánové. Zpráva o zločinu je velmi rozrušila.”

Úředník se obrátil na generála:

„Právě jste slyšel, jaký je můj úřad. Zrovna přicházím z místa činu, kde byl celý případ úředně zaprotokolován. Sem jsem se dostavil, abych zjistil, byl-li už zadržen pachatel. Kdo jste vy?”

„Mé jméno je von Helbig, generál infanterie z Nor —”

„Ach!” přerušil jej úředník. „Jméno Jeho Excellence je slavné

a není mi neznámé. Lituji”

I on byl přerušen. Předstoupil starý hrabě a pravil:

„A já jsem hrabě von Mylung, plukovník a nejvyšší lovčí Jeho

Veličenstva. Tento pán je můj syn a tyto dámy jsou.”

„Zadržte!” zahřměl za nimi hlas. „Zanecháme všech podrobností! Vrah byl již nalezen a dopaden!”

Všechny oči se obrátily k mluvčímu. Byl to von Walmy, který skočil oknem do ložnice a vešel do místnosti.

„Von Walmy, to je von Walmy!” zvolal mladý von Mylung. „Kde jsi byl?”

„Nemohl jsem být s vámi zde, neboť jsem si dal za úkol dopadnout vraha.”

„A chytil jsi ho?”

DLOUHÁ CESTA SPRAVEDLNOSTI‘267

Von Walmy k němu přistoupil a položil mu ruku na rameno.

„Ano.” ,

„Dopadl ho!” zvolala modrá.

„Dopadl ho!” křičela žlutá.

„Dopadl ho!” nezapomněla se ěervená.

„Kdo to byl?” ptal se páter Bowie. „Poručík jistě ne?”

„Chraň Bůh!” odpověděl tázaný.

„Chraň Bůh!” jásala dlouhá.

„Chraň Bůh!” opakovala malá.

„Chraň Bůh!” triumfovala tlustá.

268 •

„Kdo jste, pane?” zeptal se státní návladní.

„Jsem baron Friedrich von Walmy,” zněla odpověď, „a ochotně vám poskytnu veškeré informace.”

„Říkáte, že jste chytil vraha?”

„To jsem řekl.”

„Kdo to je? Zajisté poručík Kurt Schubert?”

„Ten to jistě není, pane státní návladní,” usmíval se von Walmy. „A vůbec, žádný úředník by neměl nikoho osočovat, dokud o jeho činu nejsou nashromážděny pádné důkazy!”

„Důkazy máme! Musíte mi vaši poslední poznámku blíže vysvětlit!”

Von Walmy k němu přistoupil a položil mu ruku na rameno.

„Co to říkáte, můj pane? Ne já, ale vy jste jednal uspěchaně! Nemáte před sebou žádného školáka, zapamatujte si to! Já jsem zvyklý, že se se mnou jedná uctivě. Pokud to nedokážete, odevzdám své informace na vhodnějším místě. Rozumíte mi?”

Státní návladní couvl. Žíly na jeho čele naběhly a on se zeptal výhružným hlasem:

„Chcete mě urážet v přítomnosti mých podřízených?”

„Neměl jsem v úmyslu nic jiného, než opravit vaše nevhodná slova. K tomu mám právo!”

„O tom budeme jednat později. Nyní vás žádám, abyste se zmínil o vašich informacích.”

„Chci vám říci věci, které nejsou pro každé uši. Nechtě vzdálit své podřízené a lidi ze mlýna.”

„Proč?”

„Ani důvody pro tento můj požadavek nemohou slyšet všichni, a hlavně ti, jejichž odchod jsem požadoval.”

„Tak dobře, vyhovím vaší prosbě. Doufám však, že ji dokážete ospravedlnit! Čeledíni i děvečky přirozeně zůstanou nadále pod policejním dohledem mých mužů.”

Na jeho pokyn se jmenovaní vzdálili a ostatní se pohodlně usadili, aby vyslechli zprávy barona.

„Nyní vás žádám, abyste začal, pane barone!” nařídil státní návladní.

„Nejdříve jednu otázku, pane.”

„Mluvte!”

t

DLOUHÁ CESTA SPRAVEDLNOSTI-269

i

„Myslím si, že žádný zákon, tedy ani trestní, nedělá rozdíly mezi lidmi. Před paragrafy je vyloučeno jakékoliv nadržování?”

„To je samozřejmé!”

„Jste si tím jist?”

„Ať je to žebrák nebo nejbohatší a nejvznešenější zloděj, lupič, nebo i vrah! Všichni budou potrestáni stejně! Ale k čemu takové otázky?”

„To hned uslyšíte. Vražda, která vás sem přivedla, souvisí s jedním neméně hrozným zločinem, kvůli kterému jsme sem přijeli my všichni.”

„Ach!ťt

„Tato vražda se nestala v důsledku náhlého popudu, nýbrž byla předem pečlivě zvážena, promyšlena a naplánována.”

„Překvapujete mne! Podle vašich slov nebyl pachatel strůjcem? Má snad nějaké spoluviníky?”

„Je to tak!”

„Začínám být stále zvědavější, pane barone. Prosím, jen vyprávějte rychle dál!”

Ostatní nebyli zvědaví o nic méně. Von Walmy začal:

„Před krátkou dobou byl zapálen zámek Helbigsdorf, majetek

zde přítomného pana generála”

„O tom jsem slyšel.”

„Požár byl založen úmyslné.”

„Cože?”

„Chtěli se při té příležitosti zmocnit generálovy dcery.”

„To není možné! Paličství a dokonce únos?”

„Jistě. Pachatel unesl dámu sem. My jsme ho pronásledovali a námořní poručík pan Kurt Schubert byl jeden z prvních, kdo sem dorazil. Lupič se to dozvěděl a rozhodl se ho zneškodnit. To se mělo stát nikoliv snad pomocí vraždy nebo zločinu na něm samotném, ale bylo ujednáno, aby se právě on dostal do podezření z vraždy! Měla ho zatknout policie a tak mu znemožnit pátrání po dceři pana generála!”

„To zní jako pohádka!”

„Bohužel to však pohádka není. Jsou lidé, kteří se poručíkovi

podobají jako”

„Ach, Franz Geissler!” zvolal mlynář, který se nemohl udržet.

270*

„Vidíte, pane státní návladní,” pokračoval von Walmy, „že už se potvrdila jedna má hypotéza, skutečná hypotéza. Ten pan Geissler, jehož jméno jsem ještě dnes neznal, byl dodnes v rezidenci. Byl tajně přivezen a musel se převléci do stejného šedého obleku, jaký nosí poručík. Pan Schubert byl dnes ráno přepaden, spoután a ukryt na jistém místě. Znemožnili mu, aby si mohl prokázat alibi.”

„Byl přepaden!” zvolala Freya a spráskla ruce.

„Spoután!” hořekovala malá Vaňka.

„A ukryt!” naříkala tlustá Zilla. . „Když nastala tma,” pokračoval von Walmy, „šel zmíněný Geissler do zmíněné boudy a v kapse měl revolver. Hrál karty, vyvolal hádku a zastřelil hostinského. Potom utekl. Vydával se za Kurta Schuberta, aby na námořního poručíka padlo podezření. Jak víte, vše se podařilo a dokonce to zmýlilo i vás, pane návladní.”

„Ale pane, to zní jako vyprávění z pera Alexandra Dumase nebo Eugena Sueho.”

„Přesně tak, máte pravdu. Přesto vám říkám čistou pravdu bez příkras a přídavků. Takže zmíněný Geissler uprchnul a vydal se tam, kde byl očekáván; totiž k místu, kde ukryli pana poručíka. Přinesli ho do blízkosti mlýna, kde mu uvolnili pouta, když mu před tím zastrčili do kapsy revolver s vystřelenou patronou jako důkaz viny. Zřejmě se domnívali, že se vydá hned do mlýna. Tam již čekala policie, která se dozvěděla, co se v boudě stalo.”

„Hrůza!” nechala se slyšet na nejvyšší míru rozčilená Freya.

„Děs!” souhlasila Vaňka.

„Čertovská historie!” zdůraznila Zilla.

Thomas Schubert napřáhl své velké svalnaté paže.

„Jak toho lotra dostanu do rukou, rozmáčknu ho na kaši! To vám přísahám při mém manželství s Barbarou Seidenmúllerovou, mou jedinou a strašně milou manželkou. Jestli se mi to nepovede, rozbiju napadrť celou tu čeládku! Bůh ví, že to není žádná lež!”

Návladní pokýval hlavou.

„Jestli je vaše vyprávění skutečně pravdivé,” prohlásil, „pak máme co do činění s tím nejchytřejším a nejrafinovanějším lumpem, který nemá žádné svědomí, pane von Walmy. Ještě jsem se nesetkal s takovým případem. Mluvte dál. Proč nešel pan poručík do mlýna?”

DLOUHÁ CESTA SPRAVEDLNOSTI-271

*

„V úkrytu měl dost času k přemýšlení a došel k názoru, že má co dělat se spojenci únosce. Když potom zjistil, že jej osvobodili z pout a rozvázali mu oči, zahlédl mizet dvě tmavé postavy ve tmě noci. V kapse našel revolver a toto zjištění jej uvedlo na správnou myšlenku, že se musel stát zločin jeho jménem a že byl odstraněn, aby nemohl později prokázat své alibi. Jestli byly jeho domněnky správné, musela se ve mlýně již nalézat policie a to souhlasilo s tím, že ho odtáhli do jeho blízkosti.”

„Gratuluji panu poručíkovi k jeho kombinačním schopnostem,” pravil státní návladní.

„Och,” usmál se kovář, „pan poručík byl chytrý už jako malý kluk!”

„Byl vždy chytrý!” potvrdila dlouhá.

„Velice chytrý!” přitakala malá.

„Mimořádně chytrý,” přikývla tlustá.

„Co udělal potom?” ptal se úředník.

„Zatím co ho táhli k mlýnu, počítal raději kroky. Také si všiml, že je unášen neustále dolů % kopce. Tak se potom vrátil a naštěstí našel místo, kde ho zlosyni ukryli. Po další kombinaci mohl uhodnout, které osoby měly zájem na jeho odstranění. Chtěl se o svých domněnkách přesvědčit a proto spěchal k bydlišti obou mužů. Jelikož šli oklikou po lepší cestě, povedlo se mu je předstihnout a dorazil tam první. Tajně je vyslechl a byl dokonale informován o prošlých událostech. Současně slyšel, že Geissler je skutečným vrahem, že se musí převléci a ihned odjet zpět do rezidence. Aby nebyl zpozorován, měl se vydat lesní cestou kolem Bleskového kříže. Poručík se rozhodl jej tam očekávat a zajmout.”

„Nesnadný úkol!” mínil návladní. „Proč si nepřivedl pomoc?”

„Přece ho považovali za pachatele. Byli by ho zadrželi a nevěřili by mu. Mimo to je Kurt silák a co jsem ještě zapomněl říci, setkal se se mnou.”

„S vámi? Kde jste byl, pane barone?”

„Byl jsem právě v zahradě, když se zde objevil četník, aby ho zatknul. Všechno jsem vyslechl a protože jsem nevěřil ve vinu svého přítele, pospíchal jsem a vyhledal ho.”

„Věděl jste, kde ho hledat?”

272*

„Přibližně. Potkal jsem ho, všechno mi v rychlosti vyprávěl a potom jsme se vydali k Bleskovému kříži, abychom tam pachatele zajistili.”

„Přišel?”

„Ano.”

„Zajali jste ho?”

„Jistě.”

„Kam jste ho odnesli?”

„Sem.”

„Nevidím ho. Kam jste ho složili?”

„Je v blízkosti mlýna a poručík ho hlídá.”

„Rychle! Přineseme ho sem.”

„Počkejte, pane návladní! Nejsme ještě tak daleko!”

„Co ještě?”

„Přeji si, aby byl zajatý viděn pouze vámi a nikoliv lidmi, jejichž upovídanost by mohla zhatit výsledek našeho dalšího plánu. Původce a osnovatel vraždy je velice urozená osobnost.”

„Kdo to je?”

„Vy jste zaměstnán ve městě?”

„Ano, u krajského soudu.”

„Bylo zde zmíněno jméno Franze Geisslera. Znáte ho?”

„Je zde několik Geisslerů. Obuvník, tkadlec a obchodník Geissler. Také se tak jmenuje hradní správce.”

„Nuže, ten zajatý je synovec hradního správce. On zastřelil výčepního a společně se svým strýcem poručíka zajali a drželi jej v úkrytu.”

Úředník vyskočil. Jeho tvář se stáhla překvapením, oči se rozšířily a ústa zapomněl zavřít.

„Je to možné? Slyším dobře? Hradní správce?!”

„On a nikdo jiný!”

„Hradní správce zosnoval vraždu?”

„Ne.”

„Já vám nerozumím! Kdo jiný?”

„On ji pouze pomáhal vykonat. Strůjce je ještě výše.”

„Ještě výše? Dobrotivé nebe! Snad dokonce nemyslíte”

„Koho, pane státní návladní? Koho jste chtěl jmenovat?”

„Pojmenujte jej sám!”

DLOUHÁ CESTA SPRAVEDLNOSTI*273

„Dobrá, pane návladní! Zastupujete zákon a veřejnou spravedlnost a já u vás žaluji prince Huga ze Suderlandu, který je v současné době na hradě Himmelstein. Je strůjcem vraždy. Žaluji princova sluhu Franze Geisslera za vykonání vraždy. Dostal od prince zaplaceno a tyto krvavé peníze má dosud ve své kapse. Žaluji dále hradního správce Geisslera za napomáhání k vraždě. Také on dostal zaplaceno. Žalobu za nezákonné omezování svobody a přepadení podá sám postižený, námořní poručík Schubert. Je ochoten ihned dodat nezvratitelné důkazy.”

Tato slova učinila na všechny přítomné nečekaný dojem. Nejvíce však byl polekán sám státní návladní.

„Pane barone,” řekl, „to jsou hrozné, dokonce hrůzné žaloby! Jsem vůči nim úplně bezradný.”

„Bezradný? Státní návladní? Nevzpomínáte si na první otázku, kterou jsem vyslovil? Žádám stejné jednání, stejná práva a stejný trest pro každého, ať vysoký nebo nízký!”

„Nejdříve by se musela prokázat pravdivost vaší výpovědi.”

„Rádi vám podáme důkazy o její pravdivosti.”

„To je možné, ale i v tomto případě je nutné brát ohledy, obrovské ohledy na jeho postavení a na nejbližší příbuzenstvo žalovaného!”

„Ach! Děkuji za vaše přátelské vysvětlení, kterým mi dokonale

přibližujete právní normy této země! Ubozí chudáci, kteří v nej

hlubší nouzi a největší bídě, hnáni bolestí a hladem, sáhnou po

chlebu, který nemohou zaplatit, ti jsou vámi uvrženi do vězení bez

jakékoliv milosti, bez milosrdenství a bez ohledu na jejich ,nízké

postavení a jejich ,nejbližší příbuzné’! Ti by jistě pochopili ubohý

důvod jejich jednání. Ale vysokému pánovi, který z rozpustilosti,

výsměchu a pohrdání nad našimi právními normami krade lidi

a vraždí, toho se nikdo neodváží potrestat za jeho prostopášné

radosti, a to jen kvůli jeho ,vysokému postavení’ a ,nejbližšímu

příbuzenstvu’. Znovu vám opakuji, pane, že před vámi nestojí žádní

školáci! Jestli chcete brát ohledy na vysoké postavení, zde před vámi

stojí generál von Helbig, Jeho Excellence, a žádá po vás unesenou

dceru”

„Zadržte!” vpadl mu návladní do řeči. „Vy se mýlíte, když si myslíte, že budu hned řešit i činy, které se staly mimo naše hranice,

274-

v sousední zemi. Znám své povinnosti a splním je, ale právě tyto povinnosti mi zakazují, abych se v tak složitém případě vázal tak obrovskou zodpovědností, že bych začal jednat bez rozmýšlení a na svou odpovědnost. Budu hned telegrafovat generálnímu státnímu návladnímu a ten ať přijede a rozhodne, co se bude dále dít.”

„A náš zajatec?”

„Bude vyslechnut a stejně tak poručík Kurt Schubert. Převezu je

do vězení, aby hned zítra”

„Do vězení? Oba?!” přerušil jej von Walmy.

„Ano!”

„Jako zatčení?”

„Jistě!”

„Dobrá, pane státní návladní! Já jsem bohužel jiného mínění. Řekl jsem vám, že touto pěstí srazím k zemi každého, kdo by se odvážil sáhnout na mého přítele. Jasné?”

„Pane, vy mi chcete vyhrožovat?”

„Zajisté! Jsem prérijní lovec a má pěst je dobře vycvičena, pane!”

„Víte, že vás mohu nechat zatknout?”

„Nebo já vás!”

Tu přistoupil k Fredovi kovář Schubert:

„Pane von Walmy, mám dát tomuto muži pohlavek, že padne nosem do Himmelsteinu? Pokud se někdo odváží zatknout našeho poručíka, bude rozsekán na šňupací tabák!”

Nyní se ujal slova generál:

„Vyhněte se zbytečné přísnosti, pane státní návladní. Bude to pro obě strany výhodnější. Podle vyprávění jste mohl zjistit, že poručík je nevinen. Dokonce vám to hned můžeme dokázat. Budete-li chtít i přesto zajistit jeho osobu vězněním, dávám vám své čestné slovo, že to nemusíte udělat. Jsem vám zárukou, že vám bude kdykoliv k dispozici. Myslím, že by vám to mohlo stačit!” . Úředník se zdvořile uklonil.

„Vaše čestné slovo mi stačí, Excellence!”

„A Franz Geissler?”

„Nechám ho zavřít do cely.”

Generál se usmíval.

„Nechcete mi ho raději také svěřit, pane státní návladní?”

Tázaný překvapeně vzhlédl.

DLOUHÁ CESTA SPRAVEDLNOSTI-275

„Jeho? Proč? Jak to?”

„Vy zastupujete vaše zájmy a já své, nebo víceméně naše. Vidíte zde několik osob a každý z nás má s princem nějaký účet. Je v našem zájmu, aby se nedozvěděl ani nejmenší o tom, co se stalo. Proto bych rád vašeho zajatce o jeden den zdržel.”

„Patří do vyšetřovací vazby, Excellence!”

„Princ také!”

i,Ještě nemám podklady, abych proti němu mohl postupovat. Mimo jiné, už jsem se zmínil o panu generálním státním návladním.”

„Žádné podklady? Zde stojím já, Excellence generál, zde jsou dvě hrabata Mylungové, zde je baron a ostatní ani nepočítám. Trváme na zajištění prince a žalujeme jej kvůli vraždě! To vám nestačí?”

„Kaž, do, pádně,” protáhl úředník v nejvyšších rozpacích.

„Ale musím poznamenat”

„Nic už nepoznamenáte. Nechtě přivést poručíka se zajatcem a to ostatní se snadno zjistí.”

„Kde jsou, pane von Walmy?”

„Pane návladní,” odpověděl, „slyšel jste přání Jeho Excellence, že se o tom kromě nás nesmí nikdo dozvědět. V zahradě jste postavil dva strážné?”

„Nechal je postavit četník.”

„Nechtě ty muže stáhnout a během pěti minut budete mít oba v této místnosti.”

„Jistě?”

„Jistě!”

„Dáte mi čestné slovo?”

„Máte je!”

„Tak pojďte!”

Úředník opustil místnost a von Walmy ho následoval. První vydal potřebné rozkazy a druhý zatím uzavřel okenice. Pak vyhledal poručíka. Našel jej na místě, kde jej zanechal.

„Von Walmy?”

„Ano.”

„Byl jsi čertovsky dlouho pryč! Jak to vypadá?”

„Dříve jsem nemohl. Poslouchej!”

Vylíčil mu v rychlosti nejdůležitější. Potom zvedli zajatce a přinesli ho postranní brankou do zahrady. Von Walmy vstoupil do

276-Karel May, OSTROV ŠPERK0

ložnice a nechal si Geisslera podat oknem. Konečně se objevil i Kurt.

„Dostali jsme ho sem nepozorovaně. Tak jdeme!”

Vstoupili do místnosti a zajatce vedli s sebou.

„Milý Kurte!” zvolala Freya a běžela ho obejmout.

„Můj milý Kurte!” vykřikla Vaňka a pevně ho sevřela.

„Ó, nejdražší Kurte!” radovala se Zilla a držela jej zezadu, protože už byl z ostatních stran obsazen.

„Oni tě přepadli?” ptala se dlouhá.

„Někam zastrčili?” tázala se malá.

„Zašantročili?” vmísila se tlustá.

„Chtěli tě zavřít, představ si!” zlobila se modrá.

„Usmrtit!” nadávala žlutá.

„Zavraždit!” křičela červená.

Byl hluboce dojat těmito projevy lásky a náklonnosti a když všechny pozdravil, prohlásil:

„Ano, mí milí, osnovali proti mně zlý kousek, ale Bůh zhatil jejich plány!”

„A takového muže chtějí ještě zavřít!” zvolala Freya.

„Zajmout!” dodala Vaňka.

„Strčit do basy!” potvrdila Zilla.

„Kdo to chce udělat?” ptal se.

„Tím jsem byl míněn já, pane poručíku,” přiznal se návladní. „Já jsem zástupce státní moci v krajském městě a bylo mi doručeno udání, že nějaký námořní poručík Schubert spáchal vraždu a utekl do Pekelného mlýna. Vydal jsem se sem, abych na místě vyhlásil svá rozhodnutí a přitom mi vaši přátelé sdělili takové podrobnosti, že o vaší vině v podstatě pochybuji. Byl byste tak laskav a vyprávěl mi podrobně zážitky dnešního dne?”

„Myslím, že to již udělal přítel von Walmy?”

„Jistě, ale očekávám, že to uděláte podrobněji a snad tu a tam pronesete poznámku, která vnese ostřejší světlo do této smutné a pro vás spíše fatální záležitosti.”

„Nuže, splním tedy vaše přání.”

Začal se svou zprávou. Měl-li návladní dosud pochyby, za Kurto-va vyprávění se rozplynuly. Když mladík skončil, podal mu ruku se slovy:

DLOUHÁ CESTA SPRAVEDLNOSTI*277

„Jsem přesvědčen, že jste nevinen, pane poručíku. Vy se tedy domníváte, že vás věznili právě v kamenolomu?”

„Ano.”

„Máte ještě tu odtrženou podšívku?”

„Zde je.”

„Skutečně tam ztratil podpatek?”

„Jistě!”

„Zajatce máte vedle?”

„Ano.”

„Přiveďte jej dovnitř!”

„Je svázaný.”

„Uvolněte mu pouze nohy.”

Kurt a von Walmy vstoupili do místnosti. Když se vrátili s vrahem, zaznělo hromadné „Ach!!” jako podiv nad podobností mezi Kurtem a Geisslerem. Státní návladní začal s výslechem, ale nedostal odpověď na jedinou otázku. Geissler, který ležel u dveří, slyšel slovo za slovem poručíkovu výpověď a domníval se, že bude pro dnešek nejlepší mlčet. Návladní jej nechal opět spoutat a odnést a obrátil se na generála:

„Dodržíte své čestné slovo, Excellence?”

„Pochybujete snad?”

„Ani v nejmenším! Ale dáte mi své čestné slovo i na Geisslera, když ho ponechám zde?”

„Ano.”

„Tak dobře. Já se nyní stáhnu i se svými muži, ale žádám vás o laskavost, abych vás po příjezdu generálního návladního mohl opět obtěžovat.”

„Budete nám vítán!”

Úředník odcházel a jeho podřízení jej následovali. Také četník se svými policisty se vytratil. Teprve nyní se rozpoutala mezi muži pravá bouře pozdravů, otázek a odpovědí. Vše se uklidnilo až tehdy, když mlynářka roztáhla stoly od sebe a chystala pozdní večeři. Jídlo však zůstalo téměř netknuto. Generál téměř nejedl a Kurt na jídlo ani nepomyslel. Stiskl pevně generálovi ruku.

„Myslíš na Magdu, tatínku, viď?”

„Jak se jí asi vede, Kurte,” vzdychal Helbig.

Poručíkovy oči se zaleskly.

278 •

„Běda tomu lotrovi, jestli se odvážil na ni sáhnout jen prstem!”

„Co podnikneme?” zeptal se von Walmy. „Přece nebudeme čekat až do příchodu generálního návladního! Kdo ví, co by se do té doby mohlo milostivé slečně přihodit!”

„Ó!” vzdychla dlouhá. „Už by mohla být zavražděna!”

„Udušena!” naříkala malá.

„Otrávena!” hořekovala tlustá.

„Ano, co uděláme?” ptal se generál. „Přece nemůžeme na hrad Himmelstein vniknout násilím?”

„Ohó!” zvolal kovář Thomas. „Dejte mi pořádné kladivo a já rozbiju bránu tohoto vražedného hradu na třísky! Vnikneme dovnitř a změníme všechno živé v mrtvé. To je můj názor!”

„Počítejte i se mnou!” přidal se sluha Kunz. „Ať vezme čert všechny ty gaunery tam nahoře, srozuměno, he?”

Tu se zvedl kormidelník Schubert.

„Dosud jsem neřekl ani slovo k tomu klubku, jenž bylo dnes rozmotáno. Podle mého mínění teď zvedneme kotvy, roztáhneme plachty a dobudeme pirátskou loď jménem Himmelstein. Položíme se palubu k palubě, všechno pozajímáme a pověsíme na ráhna podle starého poctivého námořnického zvyku. Kdo chce udělat vraha z mého syna, musí viset! U toho zůstanu!”

Také obr Bili Holmers se ujal slova:

„Podle mého názoru je nutné tohle indiánské hnízdo jednoduše převálcovat. Na zákony se nemůžeme spolehnout, přece jste slyšeli, že musí být brány ohledy! Než se celá věc dá do pohybu, naše malá miss zchátrá a zemře! Uvědomte si, v jakých rukou se nalézá! Howghl”

To bylo na milého generála příliš. Praštil do stolu až to zadunělo a zvolal:

„Všichni máte pravdu! Ten darebák se neptal na zákony, když podpálil Helbigsdorf a unesl mou dceru? Proč bychom se měli ptát na zákon my, když chceme jen spravedlnost a zachránit mé dítě? Následujte mne! Vykonáme spravedlnost bez zákonů i soudců! Vpřed!”

Zvedl se, ale Karavey ho uchopil za paži.

„Nepospíchejme příliš, Excellence! Pustí nás dovnitř! Chcete rozbít bránu nebo rozvalit zdi? Existuje jiná cesta!”

DLOUHÁ CESTA SPRAVEDLNOSTI-279

„Jaká?”

„Zarba mi o ní řekla. Z ústí kamenolomu vede chodba do obou klášterů i na hrad. Najdeme ji.”

„Snad je to ono místo, kde jsem byl držen,” poznamenal Kurt.

Nyní vystoupil z rohu páter Bowie.

„Excellence, chcete jít skutečně na hrad?”

„Ano a za každých okolností! Klidně položím i život.”

„Dobře, ukážu vám cestu.”

„Vy? Vy, Američan? Chcete nám dělat průvodce?”

Páter vytáhl klidně svůj bowiák, vyzkoušel na nehtu ostří a pak podrobil pečlivé prohlídce oba své revolvery. Pro všechny byl dosud neroziuštitelnou hádankou a proto není divu, že na něm oči přítomných visely s napjatým očekáváním.

„Já? Hm!” zabručel konečně. „Kdo mě zná, zjistil, že vždycky vím co chci. Není to tak, starý Bille Holmersi?”

„We///” odpověděl tázaný.

„Nuže! Jestli chci tedy jít na hrad, jistě najdu správnou cestu. Věc se má totiž tak, že musím princi vyrovnat malý účet. Ta útrata musí být zaplacena dnes a proto musím na Himmelstein.”

Zvedl konečně hlavu a v jeho očích se objevil zvláštní lesk. V jeho tváři naskočily nenávistné, dalo by se dokonce říci krvežíznivé vrásky. Potom pokračoval:

„Když řeknu, že mám u někoho účet, pak k tomu mám vážný důvod. To potom stojí skalp proti skalpu, nemám pravdu, Bille Holmersi?”

„ Yest” odvětil tázaný.

„Takže vám musím říct tohle,” pokračoval páter. „Já tam půjdu a zúčtuju s ním, i kdyby mě nikdo nechtěl doprovázet. Ale když se vám to hodí, bylo by bláznovstvím, kdybyste nešli se mnou.”

„Znal jste prince už z dřívějška?” zeptal se generál.

„Znal? Hm! Ano, totiž tak, jako zná holub supa nebo jehně hyenu. Bili Hoimers a Fred Walmy si jistě vzpomenou na onen večer u Ria Pecos, kdy jsme zvítězili nad komanČskými psy. Tehdy jsme si vyprávěli hezké historky a byla řeč i o ,Pomateném princi’.”

„Vzpomínám si,” přikývl von Walmy.

„Dobře. Tehdy se mluvilo o nějaké tanečnici, která měla utéci s vaším bratrem. On, údajně kvůli ní, podstoupil s princem duel.”

280*

„To je pravda.”

„A tato miss Ellaach ano, umělecká jezdkyně to byla —

měla být mimořádně krásná žena. Nemám pravdu, Frede?”

„Jistě!”

„Hm! A chtěli byste ji třeba vidět?”

„Vidět?” zvolal von Walmy. „Ještě žije?”

„Samozřejmě!”

„Kde?”

„Už jsem vám tehdy na Riu Pecos řekl, že z celého srdce milovala Theodora von Walmy. Ale oslepil ji ďábel a ona nechala lásku láskou. Pospíchala za zlatem, kterým ji princ zahrnul. Když sejí ten mizera nasytil, šla do zdejšího kláštera, kde ji ten lump občas navštěvoval Potom se ale objevila lítost a drásala ďábelskými drápy její srdce. Jisté náznaky ji přivedly k domněnce, že Theodor von Walmy ani neutekl, ani nezemřel při souboji. Ale musela mít jistotu. Uprchlá z kláštera a rok za rokem pátrala po stopách svého bývalého milého. Cestovala na sever a jih, na východ i západ, až se jí konečně podařilo objevit stopu —”

„Je to možné?” zvolal von Walmy. „Pátere, proboha, ven s tím! Žije dosud Theodor?”

„Ano.”

„Kde?”

„Tam nahoře v klášteře.”

„Jako mnich?”

„Ne, jako zajatec. Je už dlouhá, dlouhá léta vězněn v temné kamenné díře, kam mizí všichni, kteří stojí princovi v cestě.”

„Pane Bože! Nahoru, rychle nahoru! Musím ho hned osvobodit! Rychle!”

„Zadrž, příteli! Nejdřív se musím vymluvit. Vedle té díry, v níž chřadne, je druhá, sloužící ke stejným účelům. I tam je osoba. Nechal ji taky zmizet, protože nechtěla poslouchat. Je to žena. Byla krásná jako ranní červánky a čistá jako anděl. Čistá je dosud, ale krása odešla a ona považuje smrt za svého jediného vysvoboditele. Mám snad říct její jméno? Nelekněte se, hrabě! Je to komtesa Toska von Mylung.”

Starý hrabě se chytl za srdce.

„Sním?” zeptal se zmírajícím hlasem.

DLOUHÁ CESTA SPRAVEDLNOSTI• 281

Jeho syn chytl rychle pátera za paži.

„Mluvíte pravdu, pane?”

„Holou pravdu!”

„Odkud to víte?”

„Řekla mi to jezdkyně z cirkusu. Chce tyto dva osvobodit z jejich děr, aby se jí dostalo odpuštění za chyby mládí.”

„Kde a kdy jste s ní mluvil?”

„Kde a kdy? Hm! Všude a vždy! Starý Bille Holmersi, páter Bowie, před jehož tomahawkem se chvěli rudí i bílí, ten byl a je

žena! Jsem to já sám! Páter Bowie a slečna Ella v jedné

osobě!”

„Je to možné?” volali všichni kolem.

„Žena!” divila se modrá.

„Paní!” lekla se žlutá.

„Dáma!” hrozila se červená.

„Ano,” pravil klidně páter, „žena, ale čertovská žena, která hřešila z lásky a zapomenutí hledá v pomstě a odplatě. Chcete tuto ženu následovat na Himmelstein?”

„Půjdeme!” zvolali všichni, když se zotavili ze svého překvapení.

„I já půjdu s vámi! Smím?” zeptal se mlynář.

„Ano, samozřejmě,” odvětil páter. „Snad uvidíte i tu celu, kam by bývalí zavřeli i vaši dceru. Ale povedu vás jen pod jednou podmínkou!”

„Jak zní?”

„Přenecháte mi prince!”

„Dojednáno!” ozvalo se kolem, protože přes všechnu nenávist se jednalo O velice prekérní záležitosti.

„Dobře! Postarejte se o lampy a vezmete jich tolik, kolik nás je. Ale cestou půjdeme potmě, abychom se neprozradili. I v temnotě vás povedu bezchybně. Někdo tu ale musí zůstat a střežit Franze Geisslera.”

Nikdo se k tomu nechtěl přihlásit a tak ponechali opatrování vraha na bedrech mlynářky a třech sestrách generála. Muž byl přece spoután na nohách i rukách a útěk byl vyloučen.

Všichni se ozbrojili a vzali s sebou různé nářadí k otevírání dveří. Ženy se o muže přirozeně obávaly. Mlynářka sice své obavy potiači-

282*

Šťastně dosáhli kamenolomu a následovali pátera do nejzazší části,…

la, ale tři sestry důrazně prosily, aby se odvážlivci neřítili do zbytečného nebezpečí.

„Co když bude princ střílet, milý bratře?” mínila Freya.

„Nebo bodat?” řekla Vaňka.

„Nebo bít?” pravila Zilla.

„Co když se ztratíte v chodbách!” strachovala se dlouhá.

„Nebo se někam zřítíte!” doplnila ji malá.

„Nebo budete zasypáni padajícími kameny!” varovala je tlustá s hrůzou v očích.

Snažili seje co nejvíce uklidnit a pak se vydal tajemný průvod na cestu. Generál, poručík a oba von Mylungové byli horečnatě rozrušeni, ale ostatní následovali pátera s klidnými srdci. Všichni byli rozhodnuti, že se nevrátí bez výsledku.

Průvod překročil potok a ubíral se kolem skal, které lemovaly Pekelné údolí. Pak stoupali do kopce, jímž šel i Kurt, když byl zba-ven pout. Šťastně dosáhli kamenolomu a následovali pátera do nejzazší části, kde tento bývalý zálesák odsunul ostružiníkový keř.

DLOUHÁ CESTA SPRAVEDLNOSTI*283

„Vstupte!” pobídl je polohlasně. „Já podržím keř.”

Když do otvoru vstoupil poslední, následoval jej a keř nechal klesnout na předchozí místo.

„Kolik máme lamp, mlynáři?” zeptal se. -

„Pět.”

„A pochodní?”

„Pro každého jednu.”

„Zatím stačí lampy. Nechtě mě jít napřed, budu svítit.”

Protlačil se kolem ostatních a chtěl právě sáhnout pro zápalku, když daleko před sebou zaslechl nějaký zvuk.

„Pssst! Dolů na zem a ani muk!”

Všichni se ihned položili na zem. Objevilo se slabé světlo, v jehož paprscích si všimli, že chodba asi dvacet kroků od vchodu zatáčí v ostrém úhlu, takže vytváří roh, ke kterému se páter plížil jako kočka. Světlo bylo jasnější a brzy se objevil muž s lampou.

Byl to hradní správce.

Nic netušil a prošel kolem pátera, který se přimáčkl co nejvíce ke zdi. Rychlým pohledem do chodby se přesvědčil, že muže nikdo nenásleduje.

„Geisslere!”

Při neočekávaném zvolání se správce rychle otočil. Spatřil pátera a ulekl se, jako by viděl strašidlo. Rychle se však vzmužil.

„Co je to? Kdo jste? Co tady máte co pohledávat?” ptal se výhružným hlasem,

„Hm, nezlob se na mě, starouši!” odpověděl páter. „Chci navštívit staré přátele!”

„Koho?”

„Přece opata, abatyši, pátera Filippuse, tvého bratra, kuchařského mistra a taky tebe samotného, ty starý lišáku. Pak ještě prince, toho nejmilejšího padoucha, jakého znám!”

„Kdo jsi, chlape?”

„Ach, přece váš starý známý! Jména nejsou důležitá. Jdeš snad hledat ztracený podpatek, stará šelmo?”

Správce zblednul. .

„Člověče! Odkud víš”

Zarazil se, neboť si všiml přiznání ve svých slovech.

„No, ano nebo ne, to je jedno. Dej mi sem tu tvou lampu!”

284 •

Slova ještě neodezněla a už měl jeho lampu v ruce.

„Člověče!” hrozil Geissler. „Vrať mi tu lampu nebo —”

Zarazil se a uskočil o několik kroků, protože spatřil ústí revolveru mířit na svou hruď.

„Kováři!” zvolal páter.

„Tady!” odpověděl Schubert, který stál v čele ostatních. „Mám praštit toho správce raubířského brlohu přes kebuli, he?”

Přiskočil blíže. Správce se otočil.

„Kdo to je?” tázal se polekaně.

„Já jsem ztělesněný čert a přišel jsem, abych si tě odnesl!” odpověděl Schubert. „Nedělej tedy žádné zbytečné okolky, musíš jít se mnou!”

Položil správci kolem boků své těžké a silné paže, že se nemohl ani pohnout. Páter vytáhl kapesník a složil ho. Kovář si toho všiml a nařídil lumpovi:

„Otevři hubu, starouši! Dostaneš stejný špunt, jako jsi dal panu poručíkovi!” A když Geissler hned neposlechl, sevřel mu prsty hrdlo. „Dávej pozor, jak rychle otevřeš klapačku! Tak a je to! Nyní sem podejte dva z těch provazů, které jsme s sebou přinesli. Dáme mu kravatu kolem rukou i nohou!”

Správce byl spoután a páter mu potom prohledal kapsy.

„Podívejte!” zvolal. „Skutečně mu tady chybí kus podšívky. Tak to byl opravdu tento lotr!”

Nyní přistoupil Kurt a nechal na sebe padnout světlo.

„Znáš mne, darebáku?” zeptal se. „Ten podpatek budeme hledat sami a možná najdeme pod střechou věže i ty boty, jestli jste je už nedarovali čeledínovi Jakobovi.”

Správce mohl pouze sténat. Poznal, že je prozrazen.

„Někdo tu musí zůstat. Kdo to bude?”

„Zůstane tady Kunz!” nařídil generál.

Sluha se musel přizpůsobit, třebaže by je raději následoval. Dali mu zapálenou lampu a nyní také ostatní rozsvítili své lucerny. Průvod se dal do pohybu.

Celá chodba byla vytesána v kameni, tři stopy široká a sedm stop vysoká. Po nějaké době dorazili k místu, kde byla široká skalní rozsedlina opatřena dlouhou řadou schodů, vedoucích nahoru. Bylo jich přes padesát a v blízkosti posledního se chodba větvila.

DLOUHÁ CESTA SPRAVEDLNOSTÍ• 285

„Zde vlevo vede chodba ke klášterům,*’ poučil je páter.

„Tam půjdeme později. Nyní se budeme držet vpravo a vyrazíme na hrad. Největší část chodby už máme za sebou.”

Pokračovali v cestě chodbou, která byla nejdříve rovná, ale znenadání začala prudce stoupat nahoru. Na konci narazili na další schodiště. Po něm vystoupilí do jakési cely, která byla uzavřena dveřmi. Kobka byla dost velká, aby se zde všichni shromáždili.

„Co teď?” zeptal se generál, zatímco nechal na dveře padnout světlo své lampy. „Není tu ani závora ani zámek!”

„Je tu tajný mechanismus a já ho z dřívější doby dobře znám,” odpověděl páter. „Podívejte se sem!”

Vytáhl nůž a zajel ostřím mezi dveře a rám, kde bylo vidět jen úzkou štěrbinu. Ozvalo se slabé zaskřípění a dveře se otevřely. V ústrety jim zavanul vlhký, chladný vzduch.

„Kde to jsme?” zeptal se generál.

„U zámecké studny. Podívejte se vlevo dolů, ale hlavně tam nespadněte!”

Posvítil před sebe a oni spatřili úzký kulatý prostor, v jehož středu klesal do hloubky nepříliš široký otvor. V něm mizelo studniční lano, které viselo od stropu.

„Prohlédněte si pozorně tento prostor, než tam vstoupíme. Nyní budeme muset zhasnout lampy, abychom se neprozradili, kdyby náhodou někdo přišel nahoru ke studni. Půjdeme vpravo kolem díry a přímo naproti jsou dveře, které lze otevřít stejným způsobem. Jdu napřed.”

Zhasli lampy a vstoupili do nebezpečného kruhovitého prostoru. Mezi stěnou a otvorem byl asi tři stopy široký pruh země, ale naštěstí se podařilo bez nehody projít kolem všem přítomným. Prošli dveřmi, které páter otevřel a poslední muž je za sebou opět zabouchl.

Nyní mohli opět rozsvítit lampy. Viděli před sebou chodbu, na jejímž konci stoupalo vzhůru vezděné kruhové schodiště.

„Nyní vás poprosím o naprosté ticho,” šeptal páter.

„Kde to jsme?” ptal se generál.

„Ve věži. Nad tímto schodištěm jsou pouze dvě místnosti, obývací pokoj a ložnice. Tam nahoře možná najdeme vaši dceru, pokud ji nepřemístili dolů do vězení. Princ většinou své zajatkyne zpracovává láskou a teprve když mu tento postup nepřinese výsle-286 •

dek, přistoupí k násilí. Proto se domnívám, že vaše dcera bude ještě tam.”

„Vpřed, vpřed!” velel rozrušený generál.

„Zadržte…! Nejdříve několik rad. Asi v půli schodiště narazíme na další, tajným mechanismem ovládané dveře. Ty vedou do chodby v nepoužívané části hradu. Odtud se lze dostat ven do zahrady a z druhé strany na schody, které vedou do zmíněných místností. Další dveře pak vedou do chodby v obydlené části hradu. Proto se musíme chovat opatrně a nesmíme se dát zpozorovat. Znamená to, že prince můžeme vyslechnout jedině na dvou místech: buď v zahradě a nebo v těchto dvou místnostech. Nechtě mě jít napřed, abych všechno prozkoumal.”

Plížil se nehlučně nahoru po schodech. Na posledním stupni za-‘ stavil, chvíli naslouchal a potom se vrátil.

„Excellence, přicházíme ve šťastnou hodinu. Vaše dcera je nahoře a princ je u ní.”

„Je to možné?”

„Oba jsem dobře slyšel. Očekávám, že se budete řídit mými příkazy. Vy, Excellence, pan námořní poručík a oba von Mylungové vystoupíte až k místu, kde jsem byl před chvílí já. Tam budete čekat, dokud se nevrátím, abych vám otevřel.”

„A kam půjdete?”

„Půjdu s Holmersem, von Walmym, kormidelníkem a kovářem obsadit chodbu, aby princovi, pokud by chtěl utéci, zůstala volná jen cesta do zahrady. Z té nemůže uniknout. Zde zůstane Karavey a mlynář a zabezpečí tuto únikovou cestu. Zabijeme ho ale ještě dříve, než na útěk vůbec pomyslí!”

„Nač by utíkal, když je pánem Himmelsteinu?”

„Hlouposti! Bude se chtít vypařit, aby mohl všechno popřít. Vpřed, pánové! Ale tiše, tiše. Vyvarujte se jakéhokoliv šramotu a hluku.”

Helbig, Kurt a oba von Mylungové vystoupili po schodech. Páter je s dalšími následoval, ale v polovině schodiště zůstal stát. Vytáhl nůž, otevřel úzké dveře a zmizeli. Ocitli se v tmavé chodbě, která byla zaneřáděna všemožným harampádím a starým nářadím. Páter chvíli pečlivě naslouchal a potom kráčeli dál, dokud se nedostali ke schodům.

DLOUHÁ CESTA SPRAVEDLNOSTI-287

„Je tam nahoře,” šeptal páter. „Jdeme!”

Po několika stupních nahmatali na levé straně dveře. Jejich vůdce je vyzkoušel.

„Vedou do zahrady a jsou jenom zaháknuté. Holmers a von Wal-my půjdou ven a schovají se, dokud nedostanou další pokyny. Oba druzí, vidíte ty dveře tam vzadu? Vedou do chodby, o které jsem se prve zmínil. Tam se postavíte a nikoho nepustíte. Lampy zatím ukryjte. Takže: raději mrtvý, než aby nám měl uniknout!”

„Žádné strachy!” šeptal kovář. „Koho Thomas Schubert jednou uchopí, toho už nikdy nepustí!”

„Já se k vám vrátím, ale nejdříve chci otevřít ostatním nahoře,”

Obrátil se zpět ke schodišti, kde na něj Čekal generál se svými muži.

„Slyšel jsem každé vaše slovo,” šeptal von Helbig, „My jsme tedy nyní pod jejich podlahou?”

„Ano. Tady naproti je podlaha jejich ložnice. Pojďte!”

Jediným krokem se ocitli na polokruhovém odpočívadle, z jehož zadní části vedlo několik schodů do úzkého výklenku. Zde zahlédli dveře.

„Tyto dveře jsou z druhé strany maskovány obrazem. Odtud se dají otevřít tlačítkem, a na druhé straně k tomu slouží výstupek v růžici obrazového rámu.”

„Dveře se otevřou bez hluku?”

„Jistě. Princ i Geissler si potrpěli na to, aby tyto dveře byly vždy v provozuschopném stavu. Dávejte pozor!”

Stačil malý tlak a dveře se otevřely.

„Vstupte a další je vaše věc. Já jdu ven, abychom ho přivítali, kdyby se pokusil uprchnout.”

Vrátil se. Generál vstoupil a ti tři jej následovali-Dostali se do malé místnůstky, zařízené pouze postelí, nočním stolkem a dvěma židlemi. Okno zde nebylo, ale mezerou přivřených dveří sem padalo jemné světlo. Helbig spěchal k mezeře a pohlédl do sousední místnosti.

Na malé pohovce seděl princ a Magda stála v nejzazším rohu s obličejem plným slz a rukama sepjatýma jakoby k prosbě.

„Ale nemylte se, nejsladší holoubku,” šveholil právě princ. „Vůbec nikdo netuší, kde jste a nikdo vás tedy nemůže zachránit. Pouze

288-Karel May, OSTROV ŠPERK0

vyslyšení mé nejtoužebnější lásky vás může vrátit do vašeho domova.”

„Nemiluji vás, nenávidím vás, jste mi odporný!” odpověděla roztřeseným hlasem.

„Ó! Už jsem si ochočil mnoho holoubků a taky vy budete brzy zkrocena. Vstrčím vás do některé ze svých děr, kde takové odbojné dívky lehce ochočím.”

„Zemřu!”

, ,Umírání není snadné!‘c

„Bůh mě ochrání a spasí!”

„Myslíte! Rád bych věděl, jak s tím začne. Když k vám nyní přistoupím a zmocním se vás, kdo vám pomůže? Jste slabá a já silný! Hned vám to dokážu!”

Zvedl se a přistoupil k ní.

„Neodvažujte se mne dotknout!” vyhrožovala s jiskřivým pohledem. „Budu se bránit!”

„Jak?”

„Rukama a zuby!”

„To jsou řeči! Zkusme to!”

Chtěl ji obejmout, ale bledý leknutím ucouvl. Otevřely se dveře a v nich se objevil generál.

„Lotře!” zahřměl na prince.

Jeho zvolání vrátilo princi duchapřítomnost. Kdo mluví, nemůže být strašidlem.

„Otec, můj Bože, otec!” křičela Magda a vrhla se generálovi do náruče, kde zůstala bezvládně viset.

„Co tady chcete?!” zuřil princ a přistoupil k němu.

Přitom ale spatřil obličej Kurta, svého úhlavního nepřítele, a za ním oba von Mylungy.

„Hrome, falešný Geissler!” zvolal. „Ale vy mně neutečete!”

Vyrval rychlým hmatem generálovi světlo, přiskočil ke dveřím a zamkl. Ještě bylo slyšet zarachocení dvou železných závor.

Kurt jej chtěl pronásledovat, ale generál, který dosud držel bezvládnou Magdu, mu v tom zabránil.

„Utekl!” volal mladík. „Co budeme dělat?”

„Buď klidný, Kurte!” uklidňoval ho generál. „Páter se ho zmocní! Já mám své milé dítě a to ostatní je mi lhostejné!”

DLOUHÁ CESTA SPRAVEDLNOSTI*289

Mezitím skákal princ dolů ze schodů a spěchal ke dveřím, které vedly k točitému schodišti. Našel je otevřené a pohlédl dolů. Tam spatřil lampu a v její záři zpozoroval mlynáře a ještě jednoho mohutně stavěného muže.

„U všech rohatých! Tudy to nepůjde!” vrčel. „Musím z hradu ven a dolů do kamenolomu, abych se dostal do chodby. Odstraním desky v místnosti studny a oni chcípnou v zajetí.”

Obrátil se a spěchal kolem zahradních dveří do chodby. Ale tu se zapotácel. Tmou problesklo světlo lampy a před ním se objevili tři muži.

„Kdo jste?” blekotal.

„Já jsem tvůj zlý duch! Podívej se na mě!” zavrčel kdosi temným dutým hlasem.

„Ella!” vykřikl princ.

Poznal ihned bývalou uměleckou jezdkyni i přes její šaty a přes změny, které v její tváři zanechala uplynulá léta.

„Ano, je tu Ella, mstitelka! Kam bys mi chtěl utéci? Budeme spolu účtovat, bestie!”

„Ještě ne!” zvolal.

»

Hodil lampu do její tváře a vrhnul se ke dveřím od zahrady. Zněl za ním její bouřlivý výsměch.

„Obsaďte zahradní dveře!” přikázala kováři a kormidelníkovi. „Bez mé vůle se nesmí vrátit!”

Jediným skokem následovala uprchlíka a vyběhla na dvůr. Před ní se objevili Holmers a von Walmy.

„Kde je?” zeptala se.

„Proběhl brankou do zahrádky.”

„Ach! Bylo otevřeno? Obsaďte ji!”

Vyběhla ven a naslouchala. Na zdi, přímo nad zahradní lavicí zazněl šramot. Bylo to totéž místo, kde vyslechl Kurt rozhovor mezi princem a oběma Geisslery. Bylo to tam, kde na jedné straně byla zahrádka s kamennou lavicí a na druhé hluboká propast. Strach vyhnal prince nahoru. Chtěl plížením po obvodu zdi dosáhnout příkopu a utéci.

„Je nahoře! Je ztracen a, já možná s ním?” dumal páter. „Rychle za ním!”

290’Karel May, OSTROV ŠPERKO

Vyskočil na lavici, zachytil se za okraj zdi a vyšvihl se nahoru. Pod ním se rozevřela tmavá hlubina, z níž hluboko, hluboko dole svítila světla Pekelného mlýna. Plížil se jako veverka po uvolněných taškách, tam, tam ho viděl před sebou. Jeden hmat a chytl ho za nohu. Taška, na které ležel, držela dosud pevně, cítil se jistý a držel uprchlíka vší silou.

„Zastav, můj milý, sladký Hugo! Kam tak spěcháš?” ptal se polohlasně. „Je tady tvá Ella. Posaď se, budeme mluvit o lásce, o lásce!”

„Pusť mne, netvore!” sténal.

„Ach! Nebudeme mluvit o lásce? Tak budeme probírat pomstu, nenávist, smrt a peklo, mně je to jedno! Nazval jsi mě netvorem? Ach, kdybych se vůči tobě zachovala jako ty vůči mně i ostatním, mohla bych s tebou teď mluvit o minulosti a kázat ti jako farář. To bych snad zachránila tvou duši pro nebe. Ale ona patří do pekla a do pekla poletí! Nemám na tebe čas, protože musím ještě této noci osvobodit oběti, které hynou dole v klášterech. Tvůj život uplynul!”

„Nech mě, Ello! Co chceš za můj život? Dám ti tisíce, dám ti mnoho, mnoho peněz!”

„Dal bys mi jen neštěstí a doživotní žalář, kdybych tě nechala běžet. Znám tě! Můžeš pro mě udělat jedno: chci ti osladit tvé poslední chvíle zprávou, která přinutí tvé dobré srdce k slzám: poručík Schubert je na svobodě a vyslechl vaše plány na stejném místě, kde nyní ležíme my dva. Slyšel každé vaše slovo a taky viděl, jak jsi dával svému sluhovi peníze, hříšné peníze. Poručík ho u Bleskového kříže zajal a přivedl do mlýna státnímu návladnímu.”

„Lžeš!” vykřikl princ.

„Pravda, milý Hugo! A správce leží dole v chodbě spoutaný. Vaše hra skončila a nemůžeš udělat nic jiného, než zmizet pomocí salta mortale z jeviště své dosavadní činnosti, přesně tak, jak by to udělal cirkusový klaun. Ale to salto mortale ti usnadním. Vidíš tu hlubinu pod námi? Vidíš jak ti mává a kyne? Přitahuje tě a já ti pomohu, o tom nepochybuj! Pomodli se otčenáš, počítám do tří! Potom poletí tvá duše navzdory všem svatým slovům k čertu!”

„Odpusť mi, Ello!”

„Odpustím ti vše, čím ses provinil na mně, ale za druhé ti nemůžu dát žádné rozhřešení!”

„Dám ti tisíce, dám ti milion!”

t

»

DLOUHÁ CESTA SPRAVEDLNOSTI*291

„Hlouposti! Každý fenik od tebe by mi přinesl neštěstí! Jedna

„Neudělal jsem nic, co by neudělali i druzí!”

„Takže žádná lítost? Člověče, snad bych tě nechala i běžet, proto

že přes všechno jsem přece jen ženská a mám nějaké srdce. Ale

vidím, že zůstaneš stejnou dravou zvěří jako dřív! Dvě”

„Pusť mne, ženská! Slyšíš!” hekal námahou, tisknouce se k taškám.

„Slyším! Jsi nepolepšitelný. Dávej pozortři!”

„Porn!”

Zbytek výkřiku byl přehlušen hlasitým praskáním a dutými údery. Páter téměř nadlidskou silou svrhnul do propasti muže i s kamenným kvádrem, na němž ležel. Princ i kvádr zmizeli v hlubině.

„Co to bylo?” ozvalo se ze zahrady.

Páter se ocitl jediným skokem mezi muži.

„Zřítil se i s kusem zdi!”

„Můj Bože!” zvolal Holmers.

„Tiše!” zavelel páter. „Jeho výkřik byl jistě někým slyšen. Musíme se co nejrychleji vzdálit. Pojďme!”

Pospíchali zpět do chodby, kde se k nim přidal i kovář s kormidelníkem a všichni běželi k točivému schodišti. Páter za nimi zavřel dveře.

„Běžte dolů k těm dvěma! Já přivedu ostatní.”

Vystoupil po schodech nahoru, několika kroky překonal odpočívadlo a vstoupil do Magdina vězení. Ta už se zotavila.

„Kde je princ?” zeptal se Kurt.

„Mrtev!”

„Mrtev? Ach! Jak se to stalo?”

„Chtěl uprchnout po zdi, přesně na místě, kde jste poslouchal. Přitom se zřítil do propasti.”

„Nebesa!” zvolal mladý muž.

I obličej pátera byl na smrt bledý, ale ovládal se.

„Pospěšme si! Někdo možná něco slyšel a budou nás pronásledovat. Nesmíme ztrácet čas!”

„Ale Magda a tato vlhká a studená chodba?” dělal si starosti generál.

„Poneseme ji. Vpřed!” velel i Kurt.

292*

Uchopil bránící se dívku do náruče a kráčel vpřed. Ostatní jej následovali. Páter šel poslední a zavřel za sebou obrazové dveře. Dostali se do místnosti se studnou a když jí prošli, nařídil páter zastavit. Požádal Holmerse, aby mu pomohl. Oba vytrhli kamenné desky podlahy a nechali je spadnout do studny.

„Tak a jsme v bezpečí. Nyní už nás nikdo nemůže pronásledovat,” pravil a zabouchl dveře. „Nechtě mě, abych vás opět vedl!”

Když dospěli k místu, kde se chodba větvila, otočil se páter ke Kurto vi:

„Vezměte si Karaveye a lampu a odneste dámu na místo, kde hlídá Kunz správce. Už vás nepotřebujeme.”

Oba jmenovaní vyhověli jeho pokynu a ostatní následovali pátera do temné chodby.

Také tato se po několika krocích změnila ve schodiště, z jehož vrcholu vedly dvě další chodby.

„Počkejte tady!” prosil je páter. „Před námi je cesta do kláštera mužů a já nejdříve zjistím, jestli nebudeme rušeni. Holmers mě doprovodí. Zatím zhasněte lampy a zůstaňte potmě. Kdyby zleva někdo přicházel, zadržte ho! Je to chodba, kterou navštěvují mniši pobožné sestry.”

Zmizel i s Holmersem ve tmavé štole. Ostatní čekali velice dlouho, než se pro ně páter vrátil. Řekl jim, že nebudou rušeni, a pak je vedl vlevo do chodby.

Ta byla širší a pohodlnější než dosud a čas od času se objevil výklenek s lavicí.

„K čemu jsou zde ta sedadla?” ptal se von Walmy.

„Zde se většinou loučí mniši se sestrami.”

Po delší chůzi našli na zemi nádobu, která byla do poloviny naplněna vodou. Vedle ležel řetěz.

„K čemu to slouží?” ptal se generál.

„Počkejte!”

Položil lampu na zem a zmizel v chodbě. Asi po deseti minutách se opět objevil.

„Chodba vede do ženského kláštera. Šel jsem se přesvědčit, jestli nám nehrozí nějaké nebezpečí.”

„Nehrozí?”

„Ne.”

*

DLOUHÁ CESTA SPRAVEDLNOSTI• 293

„A co ten džbán a řetězy?”

„Jsme u tajného vězení.”

„Ach!”

„Hledejte dveře!”

„Nejsou zde žádné vidět.”

„Stoupněte si dál a dávejte pozor!”

Sehnul se a sebral z podlahy malý kámen. Najednou se objevil konec kovové tyče, a když za ni zatáhl, otevřely se před nimi dřevěné dveře, které byly z této strany zamaskovány jako skála. Z díry, která byla pode dveřmi, jim zavanul vstříc odporný zápach. Když páter posvítil dolů, spatřili v hadrech zabalenou lidskou postavu, která byla přikována k podlaze. Vedle shnilé slámy, která jí sloužila jako lože, ležel polorozbitý hliněný džbán.

„Ó, Bože!” zvolal generál. „Je to snad člověk?”

Postava se zvedla a z příšerně hubené tváře na ně zíraly dvě velké oči.

„Pryč se světlem!” zaznělo dutě a chraptivě. „Chcete mi spálit oči i mozek? Jděte pryč, nemodlím se!”

„Kdo je to, pátere, kdo?” ptal se generál.

Páter neodpověděl, ale obrátil se k zajatci:

„Chcete být svobodný?”

„Svobodný?” odpověděl otázkou. „To u vás znamená být mrtvý. Ano, zabte mne, i když jsem už dávno zemřel!”

„Přinášíme vám skutečně svobodu, pane von Walmy!”

„Von Walmy! Vy ho nazýváte von Walmy, pátere? Je to on, řekni, je to on?” zvolal Friedrich von Walmy.

„Je to on!”

„Theodore!” vykřikl mladý muž a skočil do díry.

Zazněl neartikulovaný výkřik a v nastalém tichu zazníval pouze zvuk polibků, kterými mladík pokrýval tváře omdlelého bratra.

Ruce pátera se chvěly a jeho čelo bylo pokryto hojnými kapkami potu. Ale ovládl se.

„Nechme ty dva,” pravil, „a pojďme dál!”

Kousek dál zvedl další kámen a otevřel další dveře. Následovala stejná díra, stejný zápach a stejná sláma. Rozdíl byl v tom, že zde ležela ženská postava, která hned vyskočila. Byla v zajetí kratší dobu než předchozí zajatec a proto bylo stále ještě možné rozeznat v ble-294-Karel May, OSTROV ŠPERK0

dém obličeji zbytky dávné krásy. Dívka zírala chvíli na muže a pak rozpřáhla ruce.

„Otče, můj otče! Bratře! Odpusťte!”

I ona v bezvědomí klesla. Oba von Mylungové poklekli vedle ní a nebylo slyšet nic jiného než srdceryvný vzlykot.

„Necháme je! Pojďte někam stranou!” prosil páter zlomeným hlasem ostatní. Také on vzlykal jako dítě.

„Co s řetězy?” ptal se generál.

„Ty odemkneme. Pod každým džbánem najdeme klíč.”

Mezitím dorazil Karavey s Kurtem ke Kunzovi, který se rozplýval radostí nad muži, kteří se objevili i s dívkou. Po prvních výrazech radosti se však rozhostilo ticho. Oba muži spolu tiše šeptali a opodál seděli oba mladí lidé v těsném objetí a probírali poslední tajemné události. Jen jednou zaslechli Kunz s Karaveyem tichá slova:

„Kurte, snesl jsi mě na rukou až sem. Chceš mě snad nést na rukou i po celý další život?”

„Ó, jak rád, jak neskonale rád!”

Potom zazněl tichý nediskrétní zvuk, takže si Kunz promnul uctivě svůj knír a téměř hlasitě zabručel:

„Díky Bohu, že se splní mé přání, srozuměno?”

Konečně se dostavili i ostatní s páterem v čele.

„Vstávat a kupředu!” zavelel. „Sundejte správci z nohou pouta, poběží po svých! Ale nenechte ho uprchnout, bude dělat společnost svému synovci!”

Opustili jeskyni. Holmers a kovář mezi sebou vedli zajatce, Kurt se držel Magdy a von Mylung své sestry. Theodor von Walmy byl svým bratrem a kormidelníkem spíš nesen než veden: a tak to šlo z kopce dolů. Mezitím se zvedl lehký vítr a šuměl v korunách jedlí. Najednou se páter zastavil.

„Poslouchejte! Nebyl to výkřik?” ptal se.

„Taky já jsem něco slyšel,” odvětil Holmers. „Znělo to jako shora z oblohy.”

Stejný zvuk se ozval podruhé.

„Ále, to je luňák nebo jiný dravec!” mínil mlynář a celá společnost pokračovala v cestě.

Když dorazili k osvětlenému mlýnu, ženy jim otevřely dveře.

„Máte je?” ptala se Freya.

DLOUHÁ CESTA SPRAVEDLNOSTI

295

„Zůstal viset za kabát na suku velké jedle, která tam na skále roste.”

296 •Karel May, OSTROV ŠPERK0

„Našli jste je?” vyzvídala Vaňka.

„Přinášíte je?” chtěla vědět i Zilla.

„Máme je!” zvolal jásavě generál.

„Mám ji!” jásala dlouhá a přitáhla neteř k sobě.

„Ne, mám ji já!” tvrdila malá a objala dívku.

„Tady se podívejte! Mám ji já!” křičela tlustá a objímala Magdu zezadu.

„No, no, jen pomalu!” varoval je kovář. „Jestli ji roztrhnete, tak jsme ji sem nesli úplně zbytečně!”

Triumfálně ji vtlačili do místnosti a ostatní se vecpali za ní.

Uvnitř propukl nesmírný jásot a také se vyronila nejedná slza. Brzy se opět otevřely dveře a jedna osoba váhavě vykročila do tmy. Byl to páter. Prošel zahradou a vydal se k lesu. Když došel pod vysoké jedle, lehl si s hlubokým povzdechem do mechu?, Ó, ne, kdyby svítil měsíc, mohl by náhodný pozorovatel vidět, že klečí v tiché, ale hluboké modlitbě…

Ve mlýně se odebrali na lože velice pozdě a to bylo také důvodem, proč se probudili druhého dne až před polednem. Sešli se u kávy a tu vstoupil čeledín Klaus. Jeho nos všechny zkoumavě prohlížel a konečně si jeho majitel dodal odvahy k otázce:

„Pane poručíku, už jste to slyšel?”

„Co?”

„Novinku!”

„Jakou?”

„O princovi, to se rozumí samosebou!”

„Co je? Ven s tím!”

„Zřítil se dolů ze zdi!”

„Tak? Jistě je mrtev!”

„Ne. To se rozumí samosebou.”

„Co? Dál, dál!”

„Zůstal viset za kabát na suku velké jedle, která tam na skále roste. Celou noc volal, ale teprve ráno ho slyšeli a pomocí provazů a lan ho sundali. Ale jeho vlasy zbělely strachy! Prý vypadá úplně divně, to se rozumí samosebou.”

„Je nemocný z úleku?”

„Bůh ho chraň! Je úplně zdráv, to se rozumí samosebou. Prý řekl, když šel na vlak, že už nechce Himmelstein nikdy v životě vidět. Jel

DLOUHÁ CESTA SPRAVEDLNOSTI«297

Ticho však netrvalo příliš dlouho, bylo nečekaně přerušeno obrovskou detonací,…

pryč a dokonce snad řekl, že už se neukáže ani v Suderlandu! To se rozumí samosebou.”

Jeho nos udělal ještě několik mimořádných pohybů a chasník mumlaje, opustil místnost.

Nikdo neřekl ani slovo, ale přes páterovu tvář se rozprostřel stín tiché a blažené spokojenosti. Ticho však netrvalo příliš dlouho, bylo nečekaně přerušeno obrovskou detonací, po níž hned následovala druhá a třetí. Všichni se zvedli a spěchali před mlýn. Zřítil se kamenolom a celá stráň kopce byla poseta kusy kamenů a stromy, vyrvanými i s kořeny. Viděli dav lidí, který se shromáždil kvůli pouti u klášterů, utíkat co nejrychleji k místu zkázy.

„Co to mohlo být?” ptal se generál.

„Říká se, že kopec je uvnitř dutý. Má to snad být vyhaslá sopka,” odpověděl mlynář. „Zřejmě se nyní provalil. Ještě štěstí, že se nezří-til hrad a kláštery.”

Tu se páter naklonil ke starému von Mylungovi:

„Já to vím!”

298 •

„No?”

„Už dávno byly položeny nálože, s jejichž pomocí měly být tajné chodby zasypány v okamžiku, kdyby je někdo odhalil. Zjistili, že zajatci zmizeli a proto zapálili nálože. Nyní podejte udání!”

„Je mi jasné, že tam nahoře všechno popřou. Promluvím však s generálním návladním, který se dnes dostaví. Alespoň ti dva chlapi, které jsme dostali, neujdou svému trestu.”

*

O dva roky později byl pokřtěn nově vystavěný zámek Helbigsdorf. Skvostná stavba včetně vnitřního vybavení stála skoro milion. K tomu by samozřejmě ani zdaleka generálovy prostředky nestačily, ale král Max, dřívější syn kováře, prý vyrovnal veškeré náklady ze soukromé pokladny, aby tím generála odměnil za všechny jeho služby vlasti.

Byl jediný z urozených, protože Helbig pozval jen ty, kteří stáli jeho srdci nejblíže. Už se dostavili oba von Mylungove, a bratři von Walmy, kovář Schubert se svou ženou, mlynář Uhlig s manželkou a také pastor Walther se ženou.

Konečně se objevila řada vozů, které mířily nahoru k zámeckému kopci, v čele s královskou ekvipáží.

„Už jedou!” zvolala modrá.

„Všichni!” přidala se žlutá.

„Úplně všichni!” doplnila červená.

„Jeho Veličenstvo jede v čele! Mám Bibi schovat?” ptala se Freya.

„A já Lili?” mínila Vaňka.

„A já Mimi?” nezapomněla se Zilla.

„Ó,” prohlásil u nich stojící kovář, „ať si dámy s klidem své Mimi, Bibi a Lili podrží! Veličenstvo jim to jistě nebude mít za zlé, naopak, myslím si, že bude těmi zvířátky potěšeno.”

Vozy zajely do dvora a jejich osazenstvo bylo živě vítáno. Vedle krále vystoupil, Kurt Schubert. Z několika dalších kočárů vystoupili kormidelník Schubert s manželkou, potom obr Bili Holmers, následoval Karavey a konečně postarší, ale dosud velice přitažlivá dáma, páter Bowie, slečna Ella, v sametové róbě.

DLOUHÁ CESTA SPRAVEDLNOSTI• 299

Zaznělo mnoho pozdravů, otázek i odpovědí a vyprávění nebralo konce. Trvalo dlouho, velice dlouho, než se dostali k tomu, aby si prohlédli nádherné místnosti zámku a usedli ke společné tabuli.

Král sedel přirozeně v čele. Jeho tvář zářila radostí a odraz jeho štěstí padl na krásnou tvář jeho sousedky Magdy. Bavil se osobitým způsobem a dokázal mluvit o všem. Po přátelském rozhovoru s generálem se obrátil na Karaveye:

„Jistě dobře víte, že jsem byl dobrý přítel Zarby?”

„To samozřejmě vím, Vaše Veličenstvo!” odvětil poddůstojník.

„Slyšel jsem, že se chcete rozloučit s vaším přítelem Schubertem

„Tak tomu je, královská Jasnosti. Stárneme a —”

„Ano, ano,” přerušil jej král. „Ale přece se neodebereme do ústraní jako poddůstojník. Řekněme snad poručík?’*

„Ó, Excellence —!*’ zakoktal šťastlivec.

„Nu dobrá! Jste s tím srozuměn, kapitáne Schuberte?”

„Hromská práce! Promiňte, Vaše Veličenstvo, já a kapitán?” zvolal dosavadní kormidelník.

„Zasloužil jste si to, dobrý muži, a já mám radost, že mohu u tabule vidět dva kapitány stejného jména, totiž otce a syna!”

Kurt zářil štěstím a vyskočil.

„Královská Jasnosti, ale to jsem si nezasloužil!” .

„Žádám vás, abyste rozhodování o tomto ponechal na mně.”

„Veličenstvo obšťastňuje můj dům takovým způsobem, že nena

cházím vhodná slova díků,” pravil generál. „A přitom i tento dům

je darem z jeho milostivé ruky, kterou já”

„Zadržte!” přerušil ho král. „Už je konečně načase rozřešit jeden omyl. Nejsem to já, kdo tento dům postavil, ale byl to hodný kormidelník a nynější kapitán Schubert!”

Kolem zaznělo překvapené: „Ach!”

„Ano,” pokračoval král. „Kapitán objevil kdesi u Indie obrovský poklad, který ho proměnil na majitele mnoha milionů. Ještě vám o tom nevyprávěl?”

„Ani slovo!” zvolal zdrcený generál.

„Tak nám to bude vyprávět při víně.”

„Je to pravda, Vaše Veličenstvo?”

„To mohu potvrdit!”

300*

Tu generál vyskočil a pln radosti starého mořského vlka objal.

„Schuberte, příteli! Vezmi sklenici a připij si se mnou na tykání! Přece jsme otcové jednoho syna a tak buďme bratry!”

Sklenice zacinkaly a král se ptal:

„Proč otcové jednoho syna? Proč ne otcové jedné dcery! Generále, tímto vás žádám o ruku vaší dcery Magdy pro svého námořního kapitána Kurta Schuberta. Přece mi nedáte košem?”

Nyní se rozlehl všeobecný jásot a oba mladí lidé si brzy leželi v náručí.

„Vidíš, Barbaro,” pravil Thomas, „přesně tak to bylo i s námi, když jsem od tebe dostal první hubičku!”

Všichni se smáli a král pokračoval:

„Nemyslím si, že tito dva mladí snoubenci jsou jediní, kteří se chtějí najít. Hrabě von Mylung snad neodmítne ruku své krásné dcery panu baronovi von Walmy? Oba si byli dříve velice blízcí a měli by zůstat nadále šťastně spojeni.”

Hraběti stály v očích slzy. Podal Theodorovi von Walmy ruku a odpověděl:

„Vím, Vaše Veličenstvo, že se jejich srdce našla a také by se nikdy neměla odloučit.”

Znovu zacinkaly sklenice, ale jak se zdálo, král stále ještě nebyl u konce.

„Dvě zasnoubení! Tím bych pro dnešek stále ještě nebyl spokojen. Musíme mít nejméně tři. Slečno Ello, vím, že milujete jednu věrnou duši, na kterou právě myslím. Bili Holmers věrně bojoval po vašem boku. Přidržte se navzájem i v míru!”

Jmenovaná se s radostným úsměvem obrátila na obra:

„Máš mě skutečně rád, Bille?”

„Ať mě vezme čert, jestli bych to snad zapřel!” odvětil šťastně. „Měl jsem tě rád už jako chlapa a když ses teď stala takovou krasavicí, je mi pod tou mou vestou všelijak. Ty mě máš ráda?”

„Samozřejmě! Chceš tedy svého pátera Bowieho?”

„Ve jménu Boha, raději hned třikrát než jednou! Well, myslím, že se k sobě mimořádně hodíme. Plácneme si?”

„Tedy, ujednáno!”

Sklenice opět zazněly a nyní mohl dřívější kormidelník Schubert začít se svým vyprávěním o ostrově drahokamů…

DLOUHÁ CESTA SPRAVEDLNOSTI•301

Když se stejného večera konečně odebíraly tři sestry na lože, dlouho se na sebe mlčky dívaly. Konečně se Freya chopila slova:

„Troje zásnuby v jeden den, hm!”

„Ano, troje! Hm!” poznamenala i Vaňka.

„Dokonce troje! Hm!” potvrdila také Zilla.

„A co my?” ptala se zlostně dlouhá.

„Ano, co my?” ptala se také malá.s

„Ó, my!” zvolala svérázně tlustá.

„Já se vůbec nevdám!” rozhodla se modrá.

„Nenajdu si žádného muže!” přidala se žlutá.

„A já se ani nezasnoubím, nikdy, nikdy, nikdy!” potvrdila tlustá a jemně k sobě přivinula svou Mimi…