Karel May

Supové Mexika 1.

V Guaymas Kapitola první V GUAYMAS Kdyby se mne někdo zeptal, které město na zeměkouli je nejnudnější a nejsmutnější, odpověděl bych bez dlouhého uvažování: Guaymas v Sonoře, nejkrajnějším státě na severozápadu Mexické republiky. Můj náhled je ovšem jen osobní, jiný by snad soudil jinak; v tom městě jsem však prožil, budiž mi prominut ten výraz, dva nejbídnější týdny svého života: prolenošil a prokarbanil jsem je. Hory vypínající se ve východní části Sonory obsahují četná ložiska ušlechtilých kovů, zlata i stříbra vedle mědi a olova; téměř všechny řeky a potoky jsou zlatonosné, avšak v oněch dobách poskytovaly málo výtěžku, protože horská oblast země byla znepokojována kočovnými Indiány, a člověk se mohl odvážit do těch odlehlých končin jen ve větší společnosti. Avšak kde vzít takovou společnost? Mexikán je vším, jen ne pracovníkem, mexické Indiány nenapadne ani ve snu, aby vyhrabávali poklady ze země za denní mzdu, vždyť ostatně sami mohli považovat všechnu půdu Ameriky za své právoplatné vlastnictví. Získat lze jen čínské dělníky, kuli, avšak ty nechce nikdo, kdo zná přísloví: podej čertu prst a lapne tě za celou ruku. A jestliže kdo namítne, že lze najmout gambusiny, prospektory, to že jsou vlastně ti praví zlatokopové, tomu odpovím, že tehdy nebyli v celé republice. Kde kdo byl, běžel do Arizony, kde prý se válí zlato v hromadách. Proto byla celá oblast Sonory vylidněná a zpustlá, právě jako dnes, kdy nejen hornictví, ale i pěstování dobytka v celé zemi silně poklesly. Chystal jsem se, že půjdu také do Arizony, ne snad proto, že bych byl zachvácen zlatou horečkou, nýbrž z touhy po poznání zvláštního života, jaký je v osadách zlatokopů, života v diggins. Poněvadž však právě tehdy vypuklo povstání mexického generála Jargasa, učinil mi vydavatel známého časopisu v Saň

Francisku nabídku, abych se vypravil na bojiště jako zpravodaj. Chopil jsem se té příležitosti, neboť jsem chtěl poznat krajiny, do nichž bych se byl jinak sotva vypravil, a vskutku jsem také podnikl dobrodružnou pouť do oblasti zmítané povstáním. Jargasovi nepřálo štěstí: byl brzy zajat a zastřelen, a já, po vypravení své poslední zprávy novinám, jsem se vracel přes Sierra Verde do Guaymas, kde jsem doufal nalézt loď, která by plula na sever do kalifornského zálivu.

Chtěl jsem se plavit k ústí řeky Gila, kde jsem se měl podle úmluvy shledat se svým přítelem, náčelníkem Apačů Vinnetouem. Bohužel, nedařilo se mi valně při pochodu přes Sierra Verde: nemohl jsem se tak rychle dostat k prímoří, jak bylo nutné. Stihla mne vážná nehoda právě když jsem dorazil do nejpustších a nejosamělejších míst pohoří: Můj kůň klopýtl a zlomil si přední nohu; musil jsem ho zastřelit a vykonat další pochod pěšky. Po dlouhé dny jsem neviděl lidskou tvář a nesetkal jsem se vůbec s nikým, kdo by mi prodal koně nebo mezka. Střežil jsem se všemožně setkat se s indiánskými bravos, divokými kmeny, živícími se loupežemi všeho, co lze ukradnout, hlavně koní. V jejich společnosti jsem mohl spíš o svého přijít, než cizího získat. Má pouť byla skutečně zdlouhavá a namáhavá, proto jsem si náležitě oddechl, když jsem konečně sestupoval do trachytové kotliny, v níž leží Guaymas, toto smutné a nudné pobřežní hnízdo. Ačkoliv jsem byl u konečného bodu své cesty, nebyl jsem nikterak nadšený pohledem, který mně město poskytovalo. Čítalo tehdy asi dva tisíce obyvatel a mělo domy stavěné z vepřovic bez oken. Všude kolem obklopeno vysokými, holými skalními stěnami, odpočívalo město v dusném slunečním žáru jako vy-schlá mrtvola. Nikde nebylo človíčka, ani když jsem se již octl mezi domy, takže se zdálo, jako by město vymřelo. Dojem, kterým jsem já mohl působit na město, nebyl ovšem o nic lepší, než dojem, který udělalo město na mne, neboť můj zevnějšek mi tehdy nedodával vzezření gentlemana, či jak se tam říká, dobrého caballera. Můj oděv, za který jsem před odjezdem ze Saň Františka zaplatil osmdesát dolarů, ošuntěl na cestách tak, že některá význačná místa mé vzácné osoby se stala patrnější než látka, jejíž neprůhlednosti jsem se svěřil, a také obuv již jevila známky naprostého vyčerpání svých sil. Pravé botě chyběl podpatek, na levé zbyla jen polovina a když jsem se podíval k prstům, musel jsem bezděky myslet na rozevřené kachní zobáky. Můj klobouk? V šťastnějších dobách sombrero, neboli “poskytovatel stínu zván”, zřekl se zrádně tohoto čestného názvu, neboť původně široká střecha, nevím již dnes, proč a jak, se neobyčejně zúžila, a to, co mně věrně zůstalo trčet na hlavě, mělo vlastně podobu turecké čepice a bylo to možno pohodlně použít, upřímně řečeno, jako cedník na inkoust.Jedině kožený opasek, můj dlouholetý průvodce, dokázal opět svou pevnou, nepoddajnou a neochvějnou povahu. O čistotě mé pleti, účesu a jiných podrobnostech zevnějšku nebudu mluvit, porušil bych úctu, kterou člověk za všech okolností musí vzdát své vlastní osobě. Kráčel jsem zvolna náměstím a rozhlížel se hned napravo, hned nalevo, objevím-li někde lidskou bytost. Uviděl jsem budovu, z jejíž nízké střechy vyčnívaly dvě tyče, nesoucí dřevěnou návěstní desku. Na desce byl zvětralý, deštěm smytý a sluncem oprýskaný nápis vábivého obsahu: “Meson de…”, ostatní již nebylo čitelné. Stál jsem tu jako přikovaný a usiloval jsem o rozluštění záhadného nápisu, bohužel marně. Konečně jsem zaslechl zvuk lidských kroků a když jsem se obrátil, spatřil jsem muže, který směřoval

ulicí ven z města. Pozdravil jsem zdvořile a tázal se ho, který dům ve městě by mi mohl nejlépe doporučit. Muž ukázal na budovu, před kterou jsem stál. “Vejděte, seňore, dovnitř. Tento hotel je nejlepší, který zde máme. V nápisu sice chybí slovo “Madrid”, vám však nebude chybět nic, svěříte-li se do péče majitele, dona Geronima. Můžete se odvolat na mé doporučení: jsem eskribano, městský písař v Guaymas a znám zde všechny lidi. Předpokládám ovšem, že můžete svůj účet zaplatit.” Když mi oznamoval svou úřední důstojnost, vypjal hrdě prsa a změřil si mne pohledem, který zřejmě

svědčil o tom, co si asi o mně myslel, totiž, že by bylo lépe, kdybych byl ubytován spíše v městské věznici než v hotelu. Pak kráčel důstojně dál, já pak celý nadšený jeho vlídností a s důvěrou v jeho doporučení jsem se odvážil otevřít dveře a vejít do domu. Byl bych tam ostatně vešel tak či onak; neměl jsem už chuť pražit se dál na slunečním úpalu. Nejlepší městský hotel! “Meson de Madrid”! Dobré pokoje, čisté postele, chutná jídla! Sliny se mi sbíhaly v ústech ze všech stran. Vešel jsem a byl jsem hned … ve všech místnostech. To znamená, že dům obsahoval jedinou místnost. Zepředu člověk vešel a protějšími dveřmi mohl vypadnout na dvůr. Jiné otvory ve zdech nebyly; kromě jednoho okénka jen tyto dvoje dveře. Vedle zadních dveří stál očazený kamenný krb, takže kouř, byl-li chytrý, mohl se vyplazit hned ze světnice otevřenými dveřmi. Podlahou byla upěchovaná hlína, v níž byly zaraženy kolíky. Na kolících byly hřebíkem připevněny dřevěné desky, jimž se říkalo buď stůl nebo lavice. Židle zde nebyly. Na zdech visely rohože představující hostinská lůžka, které mohl host také použít jinak, jak ho právě napadlo. U druhé zdi, po mé pravici, byl bufet, podle mého nezkušeného rozumu a soudu stlučený z několika starých beden. Vedle něho zase několik visutých rohoží, tvořících buen retiro ctihodné rodiny dona hoteliéra. V jedné rohoži spali tři kluci, jejichž nohy a ruce byly tak spletené, že bylo třeba podrobnějšího zkoumání, abych se bezpečně mohl vyslovit, komu z nich která dvojice končetin patří. V druhé rohoži odpočívala dospělá dcera pána domu, seňorita Felisa, které bylo, jak jsem se později dozvěděl, šestnáct let; chrápala jako unisono fortissimo šestnácti větrných cyklonů. V třetí rohoži spala doňa Elvíra, vládkyně domácíhokrbu, dáma neobyčejné délky, neboť měřila plných šest stop a pět coulů. Její manžel mi později sdělil pod rouškou tajemství, že je naprosto a neobyčejně rezolutní dámou, poněvadž však, kdykoli jsem ji viděl, bud’ spala nebo dřímala, nepoštéstilo se mi být svědkem sopečného výbuchu její energické povahy. Ve čtvrté rohoži jsem objevil okrouhlý předmět zabalený ve hrubém režném plátně, který jsem považoval za velký záchranný pás pro tonoucí. Při podrobnějším zkoumání jsem však dospěl k názoru, že z této nehybné hmoty lze v nutném případě vydobýt cosi ušlechtilejšího, proto jsem uznal za vhodné touto hmotou lehce zatřást. Kotouč projevil pohyb a rozvinul se. Vbrzku se objevily ruce a nohy, pak se z celku vymotala také hlava; záchranný pás se rozevřel úplně, seskočil z rohože a proměnil se v malé, hubené, do plátna oděné chlapisko, které se na mne s úžasem zadívalo a pak mě napůl vzdorovitě, napůl vyčítavě oslovilo: “Copak chcete, seňore? Proč rušíte mou siestu? Proč vůbec bdíte? V tomto smrtelném vedru přece každý rozumný tvor spí!” “Hledám hoteliéra,” řekl jsem. “To jsem já! Jmenuji se don Geronimo.” “Právě jsem dorazil do Guaymas. Hledám loď. Mohu u vás bydlet?” “Uvidíme, pak; nyní jděte spát, tam jsou rohože.” A pohodil rukou k protější stěně. “Jsem sice unavený,” odpověděl jsem, “ale především mám hlad.” “Dobrá; o tom však později.

Především jděte spát,” vybízel mne důtklivě. “Mám žízeň!” “Výborně! Později vás napojíme. O vše bude postaráno; nyní však spěte a vyspěte se.” Mluvil zpočátku tiše, poslední větu však pronesl hlasitěji. Ostatní rohože se začaly následkem toho kymácet, a proto don Geronimo výstražně šeptal: “Nemluvte, jinak se vzbudí doňa Elvíra. Jděte spát!” Sám se vyšvihl do rohože a znovu se svinul v záchranný pás. Co dělat? Nechal jsem kotouč i jeho vzácnou rodinu na pokoji a odplížil jsem se tiše, abych nikoho nevzbudil, zadními dveřmi na dosti prostorný dvůr. V koutě dvora jsem uviděl jakousi besídku, totiž čtyři tyčky zaražené do země a nahoře spojené lýčím; nad lýčím byla kukuřičná sláma, uvnitř bylo složené různé hospodářské nářadí. Byla tam také kupa slámy, na níž ležel pes, přivázaný na řetězu. Sláma byla zajisté pohodlnějším lůžkem, než rohož v dusném vzduchu krčmy; blížil jsem se proto k besídce, poněkud starostlivý, že pes způsobí povyk a vzbudí doňu Elvíru; avšak obava byla naprosto zbytečná, neboť pes také spal.

Rozevřel sice na okamžik oči, ale zavřel je zase a nenamítal nic, když jsem si upravil ze slámy lůžko a natáhl se na ně, obě ručnice vedle sebe. Usnul jsem brzy, skutečně unaven, a spal jsem tak pevně, že jsem procitl teprve když se cizí ruka dotkla mého ramene. Bylo již pozdě odpoledne; malý hoteliér stál vedle mne a hovořil: “Vstaňte, seňore, je čas rozhodnout se.” “Rozhodnout se? O čem?” tázal jsem se a vstal. “Smíte-li u mne zůstat nebo ne.” “Jaké je k tomu potřeba rozhodnutí?” Vyslovil jsem ten dotaz, ačkoli jsem se mohl dovtípit, nač hoteliér narážel, a prohlížel jsem si človíčka pozorněji, než jsem mohl učinit odpoledne. Byl to malý chlapík, velmi malý a velmi hubený. Jeho vlasy byly kratičce přistrižené, skoro oholené a ostré rysy jeho tváře měly sice výraz bystrý, jinak však velmi dobromyslný. “Doňa Elvíra chce, abych přijímal pod střechu svého domu jen caballeros,” odpověděl, “a zajisté připustíte, že nečiníte dojem takového, eh…” “Myslíte?” zasmál jsem se. “Domníváte se, že caballero je jen ten, kdo má nový oděv? ” “Nemyslím; neboť se může stát i nejslušnějšímu člověku, že nemůže dbát o svůj zevnějšek, avšak doňa Elvíra má velice vyvinutý

smysl pro krásu a něco ji od vás odpuzuje.” “Ona mě viděla? Vždyť spala, když jsem přišel.” “Spala, ovšem, zajisté; ona spí vůbec velmi ráda, nemá-li nic moudřejšího na práci, ale pak vyšla na dvůr, aby si vás prohlédla, a když uviděla váš oděv, vaši obuv a váš klobouk, domnívala se… nuže, seňore, snad není nutné, abych se vyjádřil zřetelněji?” “To skutečně není třeba, rozumím vám, doně Geronimo, a protože se seňoře nelíbím, ohlédnu se po jiném domě.” Chystal jsem se k odchodu, avšak hoteliér mě zadržel. “Stůjte! Počkejte chvíli!” pravil. “Je smutné, není-li host v domě, a vy mi nepřipadáte jako nějaký bravo, jehož je třeba se bát. Ztratím za vás u doni Elvíry slovíčko, je však třeba dokázat, že jste mi prospěšný. Hrajete domino?” “Ano,” odpověděl jsem udivený otázkou. “Dobrá. Pojďte dovnitř. Zkusíme to.” Kráčel napřed a tak jsme se dostali do hotelu. Doňa Elvíra se dosud válela v rohoži, seňorita Felisa seděla v bufetu a pila ze sklenice rum. Kluci zde již nebyli; skotačili na ulici a zápasili s jinými kluky: házeli po sobě shnilými citróny. Don Geronimo přinesl domino a vybídl mne, abych se posadil. Když dominové kostky zachřestily na stole, pohnula se doňa Elvíra, a když mne její manžel vybídl, abych si vybral šest kostek a že začíná klást nejvyšší dvojka, pozvedla hlavu.

Seňorita Felisa sebrala potichu svou sklenici, přišourala se k nám a pozorovala hru. A již jsem věděl, k jakým lidem jsem přišel. Spali, jestliže nehráli domino, a hráli domino, jestliže nespali, a při tom byl don Geronimo prabídný hráč. Vyhrál

jsem partiii první, druhou i třetí. Při mé první výhře se radoval, při druhé se divil a při třetí nadšeně zvolal: “Oh, seňore, vy jste mistrem ve hře! Musíte u nás pobýt, abyste mne vycvičil. Tři partie za sebou nevyhrál proti mně ještě nikdo!” Pravda bylo, že jsem se příliš nenamáhal; mužík hrál chybně a nebylo třeba mnoho umění, abych vyhrál. Vstal a chvátal ke své ženě, s níž si dlouho šeptal. Pak odešel k bufetu, hrabal se uvnitř, vytáhl knihu a ohromný kalamář, položil je přede mne a pravil: “Doňa Elvíra dobrotivě svolila, že můžete u nás pobýt, zapište se tedy do naší knihy návštěv.” Rozevřel jsem knihu. Bylo tam plno jmen, číslic a letopočtů; u poslední stránky bylo vloženo pero, prastarý husí brk, jehož zobce rozevíraly tlamu právě tak jako mé boty; celé pero bylo potaženo tvrdou, zaschlou vrstvou inkoustu. “Takovým perem mám psát?” tázel jsem se a v duchu jsem se ušklíbl. “Zajisté, seňore. Nemám doma jiné, a vy sám zajisté u sebe pero nemáte…” “Ale vždyť je to nemožné!” “Proč nemožné? Říkám vám: co jsem majitelem tohoto hotelu

- a to je skoro deset let, podepisovali se všichni naši hosté tímto perem a tímto inkoustem.” Inkoust byl ovšem vyschlý a ztuhl dávno na tvrdou hmotu. “Jak jste to navlékl?”’ “Pomocí vody, jak se snadno můžete dovtípit, jestliže

aspoň trochu znáte písařské umění. Jakmile se zaschlý inkoust svlaží vodou, je zase tekutý a měkký jako dříve, a vleje-li se do kalamáře horká voda, dobude se z této hmoty dokonalý a velmi dobrý inkoust. Protože můj hotel požívá dobré pověsti a každý jeho host se musí zde podepsat, píše se u mne neobyčejně mnoho a často: nesmím tedy marnotratně plýtvat ani pery ani inkoustem. Poněvadž, jak se zdá, neumíte psát, vepíši za vás do knihy vaše jméno sám.” “Učiňte tak, seňore, prosím vás. Sejmete tím z mé duše velké břímě.” “Dobře, dobře. Každý člověk nemůže být učencem. Stane se tak hned, jakmile připravím horkou vodu.” Chlapisko se odšouralo do bufetu. Viděl jsem, že nalil do jakési lampy líh nebo rum, zažehl tekutinu a držel nad plameny plechovou nádobku. Z moudré spořivosti nutil své hosty psát deset let týmž perem a inkoustem a přitom propálil vždy celý groš v lihovině. Trvalo asi čtvrt hodiny, než se voda začala vařit, tak dlouho držel nádobku trpělivě nad plameny, pak vnořil do vody pero, nechal je chvíli ve varu, načež vlil vodu do kalamáře a zamíchal vše perem. Pak se spokojeně ozval: “Tak! Teď začne naše dílo! Jsem připraven.” Položil knihu před sebe, inkoust pohodlně umístil k pravé ruce, odkašlal si energicky, chopil se pera, zakašlal znovu a olízl si rty, pak svraštil čelo v četné vrásky, posunul knihu jinak, přesunul kalamář, posadil se pevněji než seděl prve, zkrátka a dobře, počínal si, jako by chtěl stvořit vzácné umělecké dílo. Musel jsem se ohromně přemáhat, abych zůstal v klidu a mohl jsem si teď aspoň trochu vysvětlit, proč kniha cizinců vypadá tak podivně. Prohlížel jsem si ji, zatím co se voda vařila. Písmo bylo na poslední popsané straně barvy hnědožluté, ale čím více dopředu, tím bylo bledší a docela vpředu nebylo vůbec čitelné. Přední stránky vyhlížely, jako by na nich vůbec nikdy nebylo psáno. “A nyní dejte pozor,

seňore,” ozval se a připravil si ruku, tělo i rozum ke psaní, “musím zapsat rok a den vašeho příchodu, jméno, stav a povolání, jakož i úmysl, proč se v městě zdržujete. Doufám, že mi všechno udáte správně, poctivě a pravdivě.” Udal jsem vše, jak žádal. Mužík maloval písmena, která, pokud šlo o zřetelnost, odpovídala vskutku svému účelu. Maloval zvolna, rozvážně, důtklivě a pevně, celý oddaný a pohroužený do svého ušlechtilého díla. Když asi po půlhodině dohotovil poslední tah, usmál se spokojeně, odsunul knihu doprostřed stolu a tázal se: “Nuže, jak se vám zamlouvá můj rukopis? Viděl jste již někdy, seňore, taková písmena, takové tahy?” “Neviděl,” odpověděl jsem podle pravdy. “Máte vskutku písmo velmi rázovité.” “Není divu, vždyť musím téměř vždy zapisovat jména svých hostů. Chudáci zpravidla nevědí, jak zacházet s inkoustem a perem. Děkuji vám za vaše údaje, jsou dobře srozumitelné, jen jedné věci nerozumím. Udáváte, že jste literát. O takovém řemesle jsem ještě neslyšel. Co je to? Je to práce či vojenská hodnost? Vztahuje se to k obchodu všeobecně či k podomnímu obchodu zvlášť?” “Nic podobného, seňore! Literát, to je tolik, jako by se řeklo španělsky autor nebo escritor.” Don Geronimo se na mne udiveně zahleděl. “Máte jmění?” tázal se. “Nemám.” “Pak vás lituji zplna srdce, protože při svém povolání jistě velmi hladovíte.” “Vyjádřete se určitěji, doně Geronimo.” “Chcete opravdu? O, znám poměry autorů zcela dobře, protože zde, v Guyamas, máme také takového escritora. Je velmi bohatý a píše pro noviny, které se tisknou v Hermosillo. Musí platit mnoho peněz, chce-li vidět své rukopisy vytištěné. Je to zaměstnání, které způsobuje jen vydání, ale příjmy nevykazuje. Jak můžete žít? Co chcete jíst a pít, a čím se chcete oblékat? Lituji vás velmi srdečně. A vůbec, můžete zaplatit, co utratíte v mém domě?” “Ah, na to ještě vystačím.” “Těší mne velice. Hm! Jaký div, že váš zevnějšek je celý sešlý a divím se, že při tom všem vypadáte ještě tak zdravě. Ale … caramba! Právě mi napadlo: jste-li escritor, musíte přece psát.” “Ovšem!” “A přesto jste mi ponechal vykonání té těžké práce. Proč jste mi zapíral, že se vyznáte v umění?” “Bylo by nezdvořilé odporovat vám, když jste mne prohlásil za člověka, který neumí vládnout perem.” “Ah, pravda! Zdvořilost vás velice šlechtí a doporučuje. Smím se tázat, odkud přicházíte? ” “Z druhé strany Sierra Verde.” “Pěšky? Oh, nebožáku!” “Měl jsem koně; vždyť vidíte, že mám dosud ostruhy. Kůň mi však padl a zlomil si nohu, musel jsem ho zastřelit.” “A proč jste nepřinesl sedlo a uzdu?” “Nechtěl jsem se plahočit v takovém vedru s nepohodlným břemenem.” “Mohl jste sedlo i uzdu prodat a z výtěžku žít aspoň tři dny. Lituji vás vskutku. Spíše jste mohl zahodit obě tyhle staré ručnice: nemají, jak vidím, ani půl pesos ceny; stará konstrukce, vyznám se v tom.” Sebral mou karabinu, opakovačku Henryovy soustavy, prohlížel ji a kroutil udiveně hlavou, díval se na náboj, položený v otáčivém zámku. Pak se chopil mé staré medvědí rifle, aby ji potěžkal, ale nechal toho, protože byla tak těžká, že ji jednou rukou nemohl vyzvednout. “Zahoďte tu kovářskou palici,” radil mi. “Nemá jiný účel, než aby vás na cestách obtěžovala. Kampak máte namířeno z Guaymas?” “Některou lodí na sever daleko přes Hermosillo.” “To si počkáte dlouho. Sem přicházejí jen zřídka lodi, které by pluly tak daleko.” “Vezmu si tedy soumara.” “Musel byste si koupit buď koně nebo mezka, ale ujišťuji vás, že ho nedostanete ani za nejhříšnější peníze. Máte-li dost času, počkejte si na železnici, můžete ji použít až do Arispe.” “Jak jezdí vlaky?”

“Vlaky? Nu, vidím, že jste zde opravdu cizincem, seňore. Železnice není dosud vystavěná. Hovoří se o tom, hovoří, že bude dokončena ve třech, čtyřech nebo pěti letech, ale to jsou pro vás neznámé pojmy. Neměl byste cestovat v krajině, kterou neznáte a která je tak daleko vzdálena od vaší vlasti. Oznámil jste mi, že vaše vlast se jmenuje Sajonia.

Kde je ta vesnice?” “Není to vesnice, nýbrž celé království v Evropě.” “V Evro-zcela správně! Kdopak nosí v hlavě všechny mapy světa! Nuže, smíte u nás zůstat. Pro vaši chudobu, ale zvláště proto, že jste výborným společníkem, když umíte tak dobře hrát domino, chci být uznalý a vyžádám si od vás nejmenší cenu. Obdržíte celé zaopatření a

obsluhu za peso denně. To je cena, kterou zajisté uznáte za velmi nízkou.” “Děkuji vám a jsem srozuměn,” prohlásil jsem, neboť peso obnáší něco více než dolar a při veškerém zaopatření a obsluze bylo to spíše jen zpropitné, než denní penze. Pokývl spokojeně, odsunul zápisní knihu, urovnal domino a pravil: “Protože máte hlad a žízeň, připraví vám slečna Felisa jídlo, a my zatím můžeme sehrát několik partií. Máte přednost.” Mám-li do hry chuť nebo ne, na to se netázal. Patrně se mu zdálo samozřejmé, že musím být právě tak vášnivým hráčem jako on. Zahájili jsme tedy hru, protože jsem nechtěl být neochotný. Chtěl jsem aby vyhrál, avšak mému úmyslu se nedařilo, protože hrál opravdu bídně. Při třetí partii se začal domem rozšiřovat puch připálené mouky, vycházející od krbu, kde seňorita kuchtila.

Uprostřed čtvrté partie se don Geronimo zarazil, připlácí si ruku na čelo a zvolal: “Jak jsem na to jen mohl zapomenout? Chcete plout přes Hermosillo k severu, seňore, a nevzpomněl jsem si, že se vám naskýtá nádherná příležitost. Seňor Enriko očekává loď, která sem připluje a odtud se vypraví do Lobos.” “To by mi přišlo vhod. Kdo však je seňor Enriko?” “Je to můj host. Jeho jméno je v knize zaznamenáno právě nad vaším. Četl jste?” “Ne.” Chopil jsem se knihy a četl jsem teprve nyní: “Harry Melton, svatý posledních dnů.”, Přívlastek byl ovšem zapsán anglicky. Tedy, mormon. Jak se sem dostal? Jaká záležitost ho pohnula, aby opustil veliké Salt Lake City a pustil se daleko na jih až do Guaymas? “Pročpak nahlížíte do knihy tak povážlivě?” tázal se hoteliér. “Zpozoroval jste v záznamu něco zvláštního nebo nápadného?” “Vlastně nic, ale četl jste zapsaná slova?” “Četl, ale nerozuměl jsem jim. Seňor je příliš vážný, hrdý a pobožný, takže jsem se neodvážil obtěžovat ho dotazy. Patrně jsem též vyslovoval jeho jméno chybně, protože mne poučil, že Harry je jako španělské Enriko. Proto ho tak nazývám.” “A on bydlí u vás?” “Spí u nás, časně ráno vstává, odchází a vrací se navečer.” “A co dělá celý den?” “Nevím. Nemám kdy starat se”o své nocležníky.” Věru, to chlapisko hrálo a spalo, spalo a hrálo a bylo tedy nemožné, aby věnovalo pozornost svým hostům. “Znám jen jeho jméno,” pokračoval, “a vím, že očekává loď, která se poplaví do Lobos. Seňor hovoří málo, a jeho zbožnost je hodná chvály.

Škoda jen, že neumí hrát domino.” “Jak víte, že je pobožný, seňore?” “Nu, žmolí ustavičné mezi prsty růženec a neodchází ani nepřichází, aby se neukláněl svatému obrazu, který visí tam v koutě. Také se kropí svěcenou vodou z kropenky.” Málem bych byl učinil nevhodnou poznámku, ale uznal jsem, že je lépe mlčet. Mormon a svěcená voda! Mormonská bible a uklánění se svatým obrazům! Ten muž byl zcela jistě pokrytec a jeho pokrytectví mělo asi vážnou příčinu. Nemohl jsem však o věci přemýšlet, neboť seňorita Felisa přinesla kouřící

misku, plnou jakési hnědé, husté tekutiny, a přála mi dobrou chuť. Protože hoteliér se přidal k jejímu blahopřání, soudil jsem právem, že mám nápoj ochutnat. Přihnul jsem tedy misku ke rtům a okusil, okoušel znovu, okoušel opětně, až mi konečně jazyk potvrdil, že popíjím smíšeními vody, sirupu a pražené mouky. “Co je to?” tázal jsem se podezíravě.

Seňorita Felisa spráskla ruce. “Je to možné, seňore?” zvolala. “Vy jste nikdy nepil čokoládu?” “To je čokoláda?” tázal jsem se, při čemž jsem asi nevypadal duchaplně. “Ba věru, čokoládu jsem pil dost často.” “Nuže, to je přece čokoláda!” “čoko- ? Vskutku? To bych si nebyl pomyslil!” “Není-liž pravda?” přizvukoval přívětivě don Geronimo. “Oh, naše čokoláda je pověstná široko daleko. Kdo ví, jakou bryndu jste pil na jiných místech. Naše čokoláda je pravá a jediná svého druhu, takže každý, kdo ji pije poprvé, se diví a nevěří, že by to vůbec byla čokoláda. Již z toho jistě vidíte, že se vám u nás bude výborné dařit.” Měl jsem náhle zcela jiné mínění, ale nepovažoval jsem za nutné je říci. Z opatrnosti jsem se přece jen otázal: “Nuže, a jakou mi dáte večeři, doně Geronimo?” “Večeři?” opáčil překvapeně, ukázal prstem na misku a horlivě vysvětloval: “Vždyť ji máte před sebou. To je večeře.” “Ah! Hm!, A co mi dáte k snídani?” “Misku výborné, nepřekonatelné čokolády.” “A k obědu?” “Čokoládu! Je to nejlepší věc, kterou zde můžete vůbec dostat.” “A což, když se hostu zachce chleba, masa…” “Dojde si k pekaři a k řezníkovi.” “Hm-hm! A řekněte mi, máte víno? Čokoláda žízeň neuhasí.” “Mám-li víno! Výborné! chcete sklenici?” “Zajisté! Mnoho-li…” “Třicet centavo.” Tedy asi půl dolaru. Don Geronimo mi prokázal čest, že došel pro víno sám, ale podal je místo mně nejdříve své dceři. Něžná seňorita Felisa vypila doušek, aniž pohnula brvou a podala mi zbytek s blahosklonným úsměvem. Zkusil jsem také doušek, ale skromný. Stačil mi dokonale, neboť mne hned zachvátil prudký kašel. Toto víno bylo čistý jed, pravá kyselina sírová. “Pijte zvolna, zvolňoučka!” dával mi hoteliér výstrahu. “Mé víno je asi pro vás příliš silné, je to víno z nejskvostnějších hroznů.” “Věru, doně Geronimo, to víno je příliš silné,” kašlal jsem. “Dovolte mi, abych se odebral k pekaři a řezníkovi.” “Nedopijete dříve?” tázala se laskavě seňorita. “Ne. Musím stále mít na zřeteli své křehké zdraví,” pravil jsem.

Přihnula sklenici ke svým růžovým rtíkům a vlila kyselinu do svých úst, aniž se ušklíbla. Pak mne důvěřivé požádala: “Jdete-li k pekaři a řezníkovi, přineste mi něco, seňore. Naši slušní a pozorní hosté tak činívají vždy.” Věru, to nebylo zlé! Za peso denně spokojit se s trojnásobnou dávkou mouky se sirupem a vyspat se v rohoži patrně oživené různým hmyzem a ke všemu ještě obstarávat rodinu hoteliéra jídlem! Meson de Madrid! Nejlepší hotel ve městě! O, pane městský písaři! Všechna čest vaší dobré vůli a radě i vašemu cennému doporučení, ale poohlédnu se ještě jinde ve městě… Šel jsem, aniž jsem dal najevo, jakou zradu mám za lubem. Plné dvě hodiny jsem pátral po lepším noclehu, ale dospěl jsem jen ke smutnému poznám, že písař měl přece jen pravdu, neboť proti brlohům, které jsem viděl, byl Meson

de Madrid ještě pravým palácem. Nakoupil jsem tedy za jedno peso maso, které však již poněkud zahnívalo, nabral jsem u pekaře hromadu kukuřičných placek, které se zde používají místo našeho chleba a byl jsem doma uvítán s velikým uznáním, patrně se zřetelem ke svým zásobám. Roztomilá seňorita Felisa, mi bez dotazů a rozpaků přinesené jídlo vzala a zažehla v krbu oheň, aby maso upekla. Kluci se zatím zmocnili kukuřičného chleba a žvýkali jej mezi zuby, a doňa Elvíra vstala z rohože, nedbajíc spánku, jakmile se v domě rozšířila vůně opékajícího se masa. Na neštěstí jsem dosud nemohl rozeznat její tvář, neboť jediná lampa, osvětlující místnost, stála na stole, za nímž jsem seděl, daleko vzdálena

od rohože, v níž si hověla mater familias. Don Geronimo se ke mně důvěrně přidružil, přisunul dominovou hru a pravil: “Sehrajeme několik partií, než se pustíme do jídla, seňore. Není nic lepšího na práci.” Hráli jsme tedy, než bylo prostřeno; totiž než mi seňorita Felisa, usmívající se jako jarní slunce, předložila bez talíře a příboru kus masa, myslím

to, které nejvíce zavánělo. Ostatní části masa cestovaly s podivuhodnou rychlostí na místa svého určení, ale zcela jinam, než do mého hladového žaludku. Stal jsem se tak, vlastně byl jsem důmyslným obchvatem učiněn z hosta živitelem svého hostitele. Právě když jsem po posledním soustu otřel nůž o rukáv a zastrčil jej, přišel ten, jehož příchod jsem očekával s velikou, ovšem tajenou zvědavostí, totiž mormon. Zář naší lampy dopadala až ke dveřím, a protože jsem seděl přímo proti nim, viděl jsem ho vstupovat. Chlapík se poklonil proti koutu, kde byl zavěšen světcův obraz, sáhl konečky prstů do kropenky, obrátil se, aby nás pozdravil a ztuhl, když mě spatřil. Prohlížel si mne chvíli bedlivě, pak přistoupil ke stolu, otevřel knihu cizinců, dosud se povalující na stole, přečetl hieroglyfy, označující mé jméno, načež přál všem dobré noci, odšoural se do tmavého kouta, kde byly hostinské rohože pro

hosty a zakašlal. To vše se stalo tak rychle, že jsem si nemohl dokonale zapamatovat jeho tvář. Že ho měl hoteliér v náležité úctě, jsem poznal hned, neboť don Geronimo na zakašlání pronesl dušené: “Seňor Enriko si přeje spát. Uložte se také a netropte hluk.” Dveře na ulici byly zamčené, zadní, vedoucí na dvůr, zůstaly otevřené. Doňa Elvíra s hlubokým povzdechem spustila do rohože své tělo, kluci se zahrabali do veliké společné rohože, a něžná seňorita

Felisa mi podala ruku a vyhoupla se do svého kolébadla. Don Geronimo mi přál dobrou noc, zhasl mi lampu před nosem a stočil se znovu v záchranný pás. Seděl jsem potmě, celý omráčený způsobem, jakým mi tu věnovali jemnou pozornost. Celkem jsem však považoval celou věc za žert a zůstal jsem ještě chvíli, protože mi nebylo jasné, kam a jakým způsobem bych se měl odevzdat do náruče Morfeovy. Brzy se ozvalo statečné chrápání něžné seňority. Její matka vypouštěla od-kysličený vzduch z plic v pravidelných přestávkách s takovým hlukem, jako když někdo zdálky zhasíná svíčku. Tatík hoteliér bručel do toho asi jako poletující čmelák. Zdálo se mi nemožné, abych za takového koncertu usnul a proto jsem se zřekl všeho pohodlí na rohožích a vyplížil jsem se do dvora, abych vyhledal své odpolední lůžko. Pes na mne nejdříve vrčel, potom se utišil, poznal ve mně toho, jehož celé odpoledne vedle sebe trpěl. Zastrčil jsem do slámy obě ručnice, od nichž bych se podle starého zvyku za nic neodloučil, uložil jsem se a brzy usnul. Spal jsem až do jasného rána a bez vyrušení. Po probuzení jsem vešel do “hotelu” a přihlížel jsem chvíli rodinnému výjevu. Doňa Elvíra ještě odpočívala anebo snad odpočívala znovu ve své rohoži, kluci lezli po lavicích a

seňorita Felisa, nečesaná, nemytá a v neuspořádané toaletě vařila nad ohništěm výbornou čokoládu, která dnes čpěla ne připraženou moukou, nýbrž překypělým sirupem. Don Geronimo si sotva promnul oči a už se hrabal pro domino, aby pokračoval ve včerejší práci Danaoven. Mormon byl dosud doma. Seděl u stolu a čekal patrně, až vejdu, neboť si mne bystře prohlížel. Nedal jsem najevo, že ho rovněž pozoruji, přišlo mi však opravdu zatěžko odvrátit od něho zrak, neboť byl osobnost zajímavá, velmi zajímavá. Jeho dobře urostlá postava byla oděná pěkným a pečlivě spořádaným šatem.

Tvář měl hladce oholenou, ale jaká to byla tvář! Jakmile jsem na ni pohlédl, vzpomněl jsem si na známé podoby rysů, které obratná tužka geniálního Gustava Doře uměla propůjčovat ďáblům. Ta podoba byla vskutku nápadná -skoro bych mohl soudit, že stál tento mormon slavnému francouzskému malíři modelem. Byl asi čtyřicetiletý. Vysoké a široké čelo obklopovaly husté černé kadeře, které mu s temena spadaly téměř na plece, skutečně nádherná hlava. Veli-

ke, tmavé oči měly mandlovité vykrojení, které příroda uštědřuje jen kráskám Orientu, nos byl lehce vypouklý a nepříliš špičatý, vcelku jemně orlí; zachví-vající se nozdry svědčily o vznětlivém, pevném temperamentu. Jeho ústa byla jako ústa ženy, třebaže nebyla žensky souměrná a ladná; koutky poněkud svislé prozrazovaly pevnost a energii. Bradu měl mormon jemnou, ostře vykrojenou, jakou vidíme u lidí, jejichž duch je náchylný k zvířecím pudům, ale umí je obratně ovládat, takže je divák téměř netuší. Každou část tváře i těla bylo možno nazývat krásnou, avšak celkovému zjevu naprosto scházela harmonie, a kde není souladu, nelze mluvit o kráse. Nevím, zdali by bylo jinému pozorovateli tak jako mně, avšak celá má mysl pociťovala odpor k tomu nehezkému krasavci. Spojení krásných tvarů do celku, jemuž chyběl soulad, vyvolávalo u mne pocit nelibosti, ba ošklivosti. Ale ještě něco zvláštního. Podoba ďábla z Dorého obrazu mi napadla hned, ale čím déle jsem toho člověka pozoroval, tím více jsem nabýval přesvědčení, že je někomu nápadně podobný, někomu, koho jsem kdysi a někde za zvláštních okolností viděl a znal, a že tyto okolnosti mně nemohly toho muže dobře dopo-ručovat. Přemýšlel jsem o tom, avšak nemohl jsem si připomenout místo, dobu ani osobnost, které by tato podoba náležela. Ani v příštích dnech, kdy jsem mormona vídal pravidelně ráno a večer, nemohl jsem si vzpomenout na nic určitějšího, ač jsem byl přesvědčen, že jsem se kdysi setkal s podobnýmčlověkem, který se buď ke mně nebo k někomu mně milému choval nepřátelsky. Kdykoli mne Harry Melton viděl, změřil si mne ostře, a jakkoliv se snažil, abych v jeho pohledu spatřoval jen zvědavost, přece mi neušlo, že ho má přítomnost znepokojuje, i když se namáhal sebe víc dokázat mi svými pohledy, že v jeho duši nezanechávám znepokojivé dojmy. Očekával jsem po hoteliérově upozornění příjezd lodi, jak bylo již řečeno, a mormon očekával rovněž loď, jak mně bylo známo. Neučinil jsem však jediný dotaz, abych se od něho dověděl něco podrobnějšího: cítil jsem, že bych se ho nezbavil, kdybych se s ním tím či oním způsobem sblížil. Myslil jsem, že vystačí vyhledat kapitána, chci-li se plavit dále, avšak stalo se vše jinak, než jsem měl v úmyslu. Když se mormon vrátil patnáctého dne mého pobytu večer do hotelu, nešel rovnou jako vždy ke své rohoži, nýbrž posadil se k nám, totiž ke mně a Ge-ronimovi, kteří jsme zase hráli u stolu nezbytné domino.

Po všelikých těžkých pokusech se mi podařilo hrát tak špatně, že maličký don Geronimo vyhrál. Byl nadšen svým

úspěchem a zvolal: “Konečně ztratila kletba svou působnost, seňore! Teď jistě již uznáte, že vlastně umím hrát lépe než vy, ale že mne po celou tu dobu stíhalo neštěstí. Uměl jste si vždy vybrat nejlepší kostky, kdežto na mne připadl brak, s nímž jsem nemohl kloudně hrát. Nyní však bude jinak. Ukážu vám, jakou mám nad vámi převahu.”

Zamíchal rychle kostkami a vybral si jich několik k nové hře. Neodpovídal jsem mu, nýbrž snažil jsem se všemožně, aby mužík i tuto partii vyhrál, zato mormon přerušil svou dosavadní zamlklost. “Co vás to napadá, seňore?” oslovil hoteliéra. “Vy jste dosud nezpozoroval, že se váš soupeř snaží jak může, aby hrál chybně a nechal vás vyhrát? Po celý svůj život se nenaučíte hrát tak dobře jako on.” Tato poznámka vyzněla dost krutě a kromě toho oslovil dona Geronima

pouze “seňore”, kdežto můj hostitel kladl důraz na to, aby byl nazýván do-nem. Jakkoliv byl velmi zdvořilý a zvláště k mormonovi neobyčejně uctivý, nyní odpověděl ostře a musel vyslechnout odpověd tím ostřejší. Následkem této výměny názorů bylo, že don Geronimo shrábl pojednou všecky kostky, složil je do krabice a zvedl se od stolu, aby se do své rohože svinul v pověstného hada. Zrak mormona spokojeně sledoval každý jeho pohyb, z čehož jsern usoudil, že snad hádku vyvolal úmyslně, aby chlapíka odstranil a se mnou mohl pohovořit o samotě. “Pozor, Charley, chce s tebou mluvit,” řekl jsem si v duchu a nemýlil jsem se. Sotva se don Geronimo proměnil v záchranný pás, obrátil se Melton ke mně. “Bydlíte zde již plných patnáct dní,” pravil. “Máte v úmyslu usadit se v Guayinas trvale?” Řekl to zdvořile, ale s patrnou zvědavostí. Cítil jsem, že se nutí do přívětivosti, ale nedovedl to, neboť dotaz zněl poněkud úředně, jako by mne považoval za člověka, který stojí pod ním. “Ne,” odpověděl jsem. “Nemám, co bych zde pohledával.” “A kam byste se rád dostal?” “Především do La Libertad.” Jmenoval jsem úmyslně toto město, poněvadž je poblíž Lobos, kam měla plout loď, kterou jsme oba očekávali. “Odkud jste přišel?” “Ze Sierra Verde.” “Co jste tam dělal? Snad hledač zlata? Nalezl jste…?” “Nenalezl,” řekl jsem upřímně, nehodlaje na jeho dotazy obšírněji odpovídat. “Také bych myslel. Je na vás vidět, že jste na suchu. Zvolil jste si vůbec prašpatné métier.” “Co tím myslíte?” “Nuže, vyčetl jsem z knihy cizinců, že jste escritor, a vím, že se tomuto oboru věnují jen velmi sešlé existence. Jak jste se vůbec mohl odvážit do této odlehlé končiny? Kdybyste byl zůstal doma ve vlasti, mohl jste pro lidi, kteří neumí vládnout perem, psát dopisy, sestavovat účty a podobným “zaměstnáním si vydělat aspoň tolik, abyste nemusel hladovět.” “Hm,” zabručel jsem a snažil jsem se nedat najevo, že mne svým žvástem baví, “písařství není v mé vlasti řemeslo tak výhodné, jak se vám patrně zdá.

Člověk by při tom hladověl, až by mu kosti chřestily v těle.” “A neuměl jste nic užitečnějšího, než se pustit do ciziny, kde vám kosti ještě víc chřestí? Nemějte mi za zlé, ale byla to hloupost. Každý nemá tolik štěstí jako váš jmenovec, který ostatně, než se pustil do světa, byl již vycvičený sportsman, nikoli escritor.” “Můj jmenovec? Koho tím myslíte?” “Ah, myslel jsem, že jste byl již někdy v severnějších končinách, ve Spojených Státech, v západních prériích, ale vaše otázka prozrazuje, že to tak není, jinak byste byl již zajisté slyšel o lovci, jemuž všeobecně říkají Old Shatterhand.” “Shatterhand? To jméno znám. Četl jsem jakousi příhodu, nějakou událost v časopise, která se tohoto muže týkala. Je to jakýsi lovec, cestovatel, lapač zvěře, či jak se říká na Západě podobným lidem.” “Ano, přesně tak. Znám náhodou jeho pravé jméno, a protože vy nosíte stejné jméno, domníval jsem se v první chvíli, že jsem se zde setkal s Old Shatterhandem. Ovšem brzy jsem poznal svůj omyl. Je mi líto vaší žalostné situace, a poněvadž mám dobré srdce, rád bych vám pomohl, ovšem za předpokladu, že máte dost rozumu, abyste se chopil záchranného lana, které vám házím přes palubu.” Byl bych se dal s chutí do smíchu, ale přinutil jsem svou tvář, aby byla skromná jako dosud. Jednání mormona vůči mně bylo vlastně urážlivé, ale působilo na mě žertovně, takže jsem si umínil ponechat ho v klamné domněnce. Proto jsem odpověděl: “Proč bych nemohl mít tolik rozumu? Nejsem přece dítě, které neumí ocenit nabízené dobrodiní.” “Dobrá. Přistoupíte-li na můj návrh, budete mít po starosti a brzy budete řádný chlapík.” “Jen mohu-li tomu věřit. Prosím, sdělte mi svůj návrh.” “Dobrá! Nejprve mi však řekněte, co vlastně chcete v La Libertad?” “Hledám nějaké zaměstnání. Ohlédnu se tam po něčem. V této pustině jsem nic nenalezl, doufám však, že tam budu šťastnější.” “Jste na omylu. La Libertad je sice v přímoří, ale je to hnízdo ještě smutnější než Guaymas. Sta a sta hladových Indiánů tamčeká, aniž nalézá práci: věru, jsou na tom hůře než zde. Je pro vás pravé štěstí, že vás Prozřetelnost přivedla do cesty mně. Snad jste již slyšel, že jsem přívržencem svatých posledních dnů. Mé náboženství mi velí, abych každou ovečku, kterou naleznu v pustině, přivedl na kvetoucí záhony štěstí, a je tedy mou povinností, abych se vás ujal.

Mluvíte a píšete anglicky?” “Trochu.” “Stačí. A píšete španělsky aspoň tak, jak hovoříte? ” “Ano. V interpunkci nemohu se ovšem vyznat tak dobře, protože se ve španělštině vykřičník i otazník píše nejen za větu, nýbrž i před větu.”

“Eh, do toho se vpravíte snadno,” usmíval se blahosklonně, “nevyžaduji na vás žádné mistrovské kousky. Nu, co? Chtěl byste se stát tenedorem de libros, knih vedoucím? ” V jeho otázce spočíval výraz, jako by mně nabízel knížectví; proto jsem odpověděl s předstíraným radostným překvapením: “Tenedor de libros? Rád bych přijal podobné místo, ale vždyť nejsem obchodně vzdělaný! Slyšel jsem sice a vím, že je účetnictví jednoduché i podvojné, ale příliš tomu nerozumím.” “Také není třeba, abyste rozuměl, neboť vám chci poskytnout zaměstnání nikoliv u kupce, nýbrž na haciendě. Nemohu sice určit obnos vaší mzdy, protože to je záležitost haciendera, ale ujišťuji vás již nyní, že vaše postavení bude slušné. Dostane se vám zaopatření a měsíčně nejméně sto pesos na dlaň. Zde je má ruka. Stiskněte a potřeste, potom vyhotovíme ještě dnes večer náležitou smlouvu.” Mormon mi nabízel ruku Zvedl jsem pravici, jako bych chtěl připlácnout, ale stáhl jsem ji váhavě a tázal se nejistě: “Jednáte vážně, seňore, nebo si tropíte žerty? Připadá mi jako zázrak, že byste mohl člověku zcela cizímu, který jakž takž kryje svou nahotu, učinit tak velkolepou nabídku.” “Také to je zázrak a proto vám radím, abyste neváhal, nýbrž chopil se vhodné příležitosti.” “To bych opravdu rád, jak si snadno můžete domyslet, ale dříve bych přece jen rád věděl nějaké podrobnosti. Kde je hacienda, kam mne hodláte poslat?” “Nechci vás nikam posílat, dovedu vás tam.” “Tím lépe. A vyžaduje cesta mnoho peněz?” “Nemusíte vydat ani centavo, platím všecko. Jakmile vyslovíte svůj souhlas, máte nejen po starosti, pokud jde o cestu, ale jsem kromě toho ochoten vyplatit vám hned jakousi zálohu. Haciendero je mým přítelem, jmenuje se don Timoteo Pruchillo a je majitelem haciendy dél Arroyo.” “Kdepak je ta hacienda dél Arroyo?” “Na sever od Ures. Odtud se lze plavit lodí až do Lobos, potom nastává pochod na suchu, celkem krátký a příjemný, vede úrodnou krajinou, kde se vám dostane dobré zábavy a mnohé poučení, zvláště když budete mít četnou společnost svých krajanů z Evropy.” “Co pravíte?

Společnost krajanů?” “Tak jest; z Polska, které je přece někde v Evropě, není-li pravda? Indiáni nejsou vytrvalí a spolehliví pracovníci. Španěl je lenoch a proto je zde nedostatek lidí, kteří by se hodili pro zaměstnání v haciendě při hospodářství. Seňor Timoteo si tedy napsal o dělníky do Polska. Připlují sem zítra lodí: je jich čtyřicet, většinou ženatí muži i s dětmi. Podepsali námezdní smlouvy za tak výhodných podmínek, že se mohou v krátké době stát zámožnými.

Haciendero mne požádal, abych je zde přivítal a přes Lobos doprovodil na haciendu.”

“A prosím vás, z kterého města ti lidé přicházejí?” “Nevím určitě, ale tuším, že odkudsi, země zní jako Polonia, Pomerania -či tak nějak. Nemýlím-li se, jmenuje se město, z jehcž okolí pocházejí, Cobila.” “Cobila? Hm, takové město není v celém světě, A v Polsku? Snad by to nebylo město Kobylin?” “Ano, asi tak, jak jste to jméno vyslovil. Náš agent dopravil pobřežní lodí ty lidi až do Hamburku. Nato je převezl parník do Saň Franciska, odkud připlují zítra plachetním škunerem. Škuner zde zastaví proto, aby mne nalodil a pak zase zvedne kotvy. Máte tedy do rána čas na rozmyšlenou. Nerozhodnete-li se, neplatí ovšem naše úmluva a můžete zde zůstat jak dlouho se vám bude líbit.” “Doufám, že mne kapitán přijme na svou loď a dopraví mne do Lobos.” “Nikoliv. Ani kdybyste mu skvěle zaplatil, neboť loď je vyhrazena dopravě našich vystěhovalců a nesmí přibírat jiné pocestné. Proč se tedy vlastně rozmýšlíte? Bylo by nejvýš pošetilé, kdybyste zamítl mou nabídku.” Díval se na mě s patrnou jistotou, že obdrží kladnou odpověď. Byl jsem na rozpacích. Měl jsem z počátku v úmyslu nechat ho žvanit a pak se mu vysmát, ale musel jsem se vzdát tohoto chvalitebného úmyslu. Jak bych se odtud jinak dostal? Už proto jsem nemohl mormonovi odpovědět odmítavě. Ale byl zde ještě jiný důvod, abych se rozhodl plavit se s ním. Očekával vystěhovalce patrně z Poznaňská, kteří sem byli přilákáni výmluvnými agenty. Zajímala-li mne již ta okolnost, tím více mně musel být nápadný směr plavby. Věděl jsem, že Ures leží na řece Sonoře, nejkratší cesta ze Saň Franciska byla tudíž přes Hermosillo, ale mormon se rozhodl pro Lobos, tedy asi o třicet leguas jižněji. Pochod po souši mně líčil jako příjemný, tušil jsem však, že mne klame; ale i kdyby mluvil pravdu, nesměl jsem přehlédnout okolnost, že zvolil velkou okliku, kterou musely podniknout také ženy a děti, s nimiž přece byl pochod obtížný. Proč ta oklika? Důvod pro ni musel být, a ten důvod zajisté nebyl v souladu s právem. Bezděky mi připadlo na mysl, že vystěhovalcům hrozí nebezpečí a zmocnila se mne touha to nebezpečí poznat a vystěhovalce varovat. Nebyl bych jim na prospěch, kdybych dřepěl v Guaymas, a proto jsem musel s nimi. Ale jak? Nemohl jsem se přece dát svázat služební smlouvou! A pak! Musela se mně jevit podezřelou ochota mormona, s jakou mi tak najednou nabízel skvělé úřednické postavení, mně, kterého viděl v rozbitých botách a rozedraných šatech! Už to se asi dělo s jistým úmyslem, jemuž jsem nemohl přijít na kloub. Bylo třeba času, abych záměry toho muže poznal. “Máte docela pravdu, seňore,” odpověděl jsem tedy na mormonův dofíiz, “bylo by nejen neodpustitelnou hloupostí, nýbrž i nevděkem, kdybych vaši dobrotivou nabídku zamítl. Byl bych vám odpověděl hned, kdybych nebyl nucen

podstatně uvažovat…” “Jaképak dlouhé uvažování? Rád bych věděl, o čem? Vyslovte se přece!” “Učiním tak, zajisté. Jakživ jsem ani nečichl k pořádání účetních knih a ni-

kdy jsem také nežil v haciendě. Pochybuji proto, že umím vyhovět požadavkům haciendera.” “O tom pomlčte,” přerušil mne. “Pravil jsem již, že je to pravá hračka. Zapíšete, co se sklidilo v zahradách a na polích a jakou cenu za to seňor Timoteo utržil. Dále si zaznamenáte, kolik hříbat a kolik telat se narodilo. To je vše…” “A za to bych obdržel zaopatření a sto pesos měsíčně?” “Nejméně sto pesos.” “Přistoupil bych na smlouvu okamžitě, ale přece jen bych se rád

přesvědčil, že opravdu zasluhuji takové výhody.” “Tím ovšem dokazujete, že jste pravý hlupák. Mně, který jsem vyznavačem svatých posledních dnů, je nadevše bázeň boží a spravedlnost, vy však přeháníte poctivost příliš daleko. Jste prapodivný člověk…” “Budiž, seňore, přiznávám se k tomu, ale pozorujte přece, že neodmítám vaši nabídku. Půjdu s vámi, i když bych se nechtěl smlouvou vázat nadobro. Udělám však, jak si budete přát, jakmile poznám, že vskutku zasluhuji, co se mi poskytuje.” “To je nesmysl, pane? Ale nechcete-li jinak, budiž po vašem. Jaké jsou vaše peněžité prostředky? Myslím, že již dávno jste na dně své pokladny. Protože nenastupujete podle služebních podmínek a nejste přijat na plat, není mou povinností za vás platit. Vše, co bych vám mohl poskytnout, je pouze přeprava lodí.” “Jsem spokojen. Mám naštěstí ještě několik pesos, které vystačí, dokud nedorazíme do haciendy.” “Ale v takovém oděvu se přece nemůžete představit. Nemohl byste si pořídit nový oděv?” “Ano. Zakoupím si něco lehké a laciné.” “Opatřete si tedy své záležitosti hned za časného jitra, abych na vás dlouho nečekal. A, dobrou noc!” Pokynul mi zkrátka, ale ruku na rozloučenou mi nepodal. Hned vlezl do rohože. Děti již spaly; seňorita chrápala, doňa Elvíra odfukovala jako parní stroj a maličký don Geronimo vydával v prvém spánku z hrdla zvuky docela podobné starým, ve stěžejích nenamazaným vratům, které se již dlouhou dobu neotvíraly. Zhasl jsem světlo a vyšel na dvůr, uvelebil jsem se jako vždy do kukuřičné slámy, kde mne vítal pes, dávno již na mne zvyklý, přívětivým olizováním. Ačkoliv jsem si druhého dne časně přivstal a vstoupil do “hotelu”, když ještě byla celá rodina pohroužena do tvrdého spánku a zaměstnávala

se svými akustickými, uši řezajícími produkcemi, mormona jsem již neviděl, opustil hotel velmi brzy. Kde vlastně celý den vězel? Nikdo to nevěděl. I to bylo nápadné, neboť kdo chodí po cestách poctivých, nemusí skrývat své stopy a činy. Vzbudil jsem seňoritu Felisu a požádal ji o předložení předem již zaplacené pověstné čokolády. Při tom jsem učinil nový, netušený objev, ovšem trochu pozdě, neboť jsem již nejméně třicet koflíků té čokolády vypil, že totiž něžná

kreolka ten chutný nápoj připravuje z vody nabírané z vědra, ve kterém se předtím dříve umyla. Projevil jsem nad touto příkladnou domácí spořivostí, skromně skrytou jako fialinka, náležitou úctu tím, že jsem se rychle vymluvil na hryzení v žaludku a že se tedy musím jejího božského nápoje zříct. Seňorita mne za to obšťastnila něžně vroucím pohledem, přistrčila koflík k ústům a vypila čokoládu jediným douškem. Olízla si šťavnaté rtíky a pronesla líbezně: “Seňore, jste nejušlechtilejší, nejjemnější kavalír, s nímž jsem se dosud setkala. Jistě bude velice šťastná seňora, kterou pojmete za manželku. Jaká škoda, že již odcestujete! Nemohl byste zde zůstat?” “Přála byste si to?” tázal jsem se. “Velice,” pronesla a stydlivě se zarděla. “A příčina toho přání, seňorito? Štěstí, o němž jste se zmínila anebo čokoláda, kterou jsem vám milerád postoupil?” “Obojí,” zašeptala v rozkošné upřímnosti. Snad očekávala, chudáček, že začátek tohoto jitřního rozhovoru povede ke šťastnému konci, já jsem však považoval za přednější obstarat si nový oděv, než slavit zásnuby, a vypravil jsem se rychle na ulici, abych vyhledal nejbližšího baratillero, obchodníka se šatstvem. Jeho skladiště bylo pravé muzeum starých i zánovních věcí. Podařilo se mi za hodnou chvíli vypátrat kalhoty a kazajku z

nevybíleného plátna a slaměný širák, jehož střecha byla tak široká, že by se byla pod ní mohla schovat před deštěm celá svatební společnost, kdybych se byl totiž zrána lépe dohodl se seňoritou Felisou. Také jsem koupil kus laciné látky, z níž bylo možno zhotovit pomocí jehly a nitě, které jsem vždy měl u sebe, pohodlný obal na mé ručnice. Učinil jsem tak proto, aby mne mormon považoval ještě chvíli za člověka, za něhož jsem se mu vydával. Poněvadž, jak se zdálo, bylo mu všelicos známo o Old Shatterhandovi, bylo také možné, že věděl, jaké ručnice užívám, a bylo tedy třeba, aby si je nemohl prohlédnout. Konečně jsem si koupil pevné boty, převléknul se na místě a vrátil jsem se do hotelu celý vyšňořený. Don Geronimo spráskl ruce, když mě spatřil. “Co to vidím?” zvolal nadšeně. “Zbohatl jste náhle,

seňore? Mohl byste se nyní postavit po bok každému šlechtici ze Staré Kastilie! Bohužel, již jste se asi rozhodl, že odcestujete, ale kdybych vás viděl dříve v takovém odění, byl bych vám nabídl ve svém domě místo majordoma a snad bych vás byl dokonce přijal za společníka v obchodě.” Pohled na mne byl asi vskutku okouzlující, neboť seňorita Felisa si položila ruku na srdce, sešpulila ústa a vydechovala roztouženě. Dokonce sama doňa Elvíra se nadzvedla poněkud v rohoži, věnovala mému zevnějšku zkoumavý pohled a klesla zase, unavená námahou, s pochvalným povzdechem zpět na lůžko. Stal jsem se tedy náhle dámskému světu velmi nebezpečným, a poněvadž jsem to nemohl přičíst na vrub svým vnějším nebo vnitřním přednostem, musil

jsem za to být vděčný jedině svému bídnému plátěnému oděvu, který mne ostatně stál více než třináct pesos. Byl málo trvanlivý: brzy stehy povolovaly a oděv se mi ztrácel kus po kuse podle toho, jak v Sonoře vál vítr. Byl bych si hned pořídil něco lepšího a trvanlivějšího, ale nechtěl jsem dát Meltonovi najevo, že si to mohu dovolit. Bylo k polednímu, když se mormon vrátil do hotelu, aby mi oznámil, že koráb doplul. Aniž zarejdoval do přístavu, natočil se k němu zádí a vyčkával našeho příchodu se zdviženými plachtami. Musili jsme použít člun, abychom se dostali na palubu. Loučení s přívětivou rodinou dona hoteliéra bylo dojemné. Don Geronimo se vzmohl dokonce na rekovný skutek: nabízel mi na památku krabici na domino a vzlykal slastí, když jsem zamítl tuto oběť jeho přátelství. Jeho tři kluci žvanili stále adio, objímali mé nohy a otírali si nosy o mé nové kalhoty. Seňorita Felisa si chtěla kapesníkem utřít oči, poněvadž však měla na jeho místě ušpiněný hadr od krbu, rozmazaly se saze slzami po uplakané tváři, což mne velice dojalo -mnohem víc, než kdyby byla použila batistového kapesníčku. A doňa Elvíra se vztyčila na rohoži tak, že bych byl málem spatřil její ušlechtilou tvář a kynula mi unavenou pravicí “na shledanou,,. Pro psa jsem koupil kus uzeniny, kterou jsem mu chtěl darovat na rozloučenou, protože jsem měl pádný důvod k domněnce, že se mu za celý život nedostalo podobné lahůdky. Geronimo a Felisa mne doprovázeli na dvůr. Sotva jsem však uzeninu vylovil z kapsy, chňapla po ní sličná

seňorita dříve než pes. Vyrvala mi ji z ruky a zvolala: “Co to tropíte, seňore? Skoro se domnívám, že jste chtěl zvířeti marnotratně věnovat tuto lahůdku. Mně náleží: sním ji na vaši milou paměť.” Příliš dlouho se však památkou neobírala: zahryzla se do ní statečně, což pohnulo otce, že si dovolil podobně rychlé chňapnutí, aby sám také něco vykonal na počest mé paměti. Seňorita zděšeně vykřikla a prchala přes dvůr, don Geronimo za ní, čímž mně bylo umožněno opustit tento pohostinný dům bez dalších útoků na mou uzeninu a mé srdce. Chudák pes se musel spokojit s pouhým pohlazením, což ovšem nebylo pro něho takovou pochoutkou, jako kořist seňority. Pak jsem si pospíšil k Meltonovi, který na mne čekal před oknem, a již jsme kráčeli k přístavišti, kde čekal člun. Vsedli jsme a vesla prorazila zvířené vlny. Rozletěli jsme se proti korábu.

Kapitola druhá CESTA DO LOBOS Byl to škuner, jaký, aspoň tehdy, uměli stavět jen důmyslní Yankeové, velice hbité a rychlé plavidlo s tolika plachtami a stožáry, že mu stačil i nejnepatrnější vánek. Když jsme přirazili k jeho boku a po spuštěném provazovém žebříku lezli vzhůru, viděl jsem hlavy četných zvědavců, kteří si nás prohlíželi. První, koho jsem uviděl, jakmile jsem stanul na palubě, byla asi osmnáctiletá, velice pěkně oděná dívka orientálního typu a nezvyklé sličnosti. Temně rudá sukně, lemovaná sametem a přiléhavý živůtek se stříbrnými sponkami a stříbrným opaskem dodávaly barvitost jejímu zjevu. Malý, koketní, peřím zdobený klobouček jí seděl na bujných havraních kadeřích.

Pravda, její oděv se hodil spíš do plesu než na palubu amerického dopravního vystěhovaleckého korábu, ale přesto byla dívka velmi hezká. Vedle děvčete stál starší hubený muž, jehož oděv prozrazoval zřejmě polského Hebrejce.

Jakmile se na mormona podíval, rozevřel ústa a z úst se mu vydralo slovo v polštině silně akcentované: “dziabel”. Porozuměl jsem tomu významu. Mormon vyvolal tedy v duši tohoto muže týž dojem, jako v mé, ačkoliv tvář

Američanova nenesla zjevné známky, které by člověk přičítal tváři knížete temného podsvětí. Druzí cestující byli chudí lidé, jak bylo vidět na první pohled. Věděli, že na palubě stanul jejich vůdce a pohlíželi na mormona zvědavě: ovšem, že je ani nenapadlo, aby za svého vůdce považovali mne, neboť můj zevnějšek vůdcovské úloze nijak nenasvědčoval.

Kapitán znal Meltona jistě již z dřívějška, neboť mu šel hned vstříc a potřásl mu rukou, což by byl vůči cizinci neučinil. Viděl jsem to, neboť jsem považoval za nutné si všimnout i nejmenší podrobnosti. Odešli spolu hned na záď, aby vyřídili nějaké nutné dotazy.

Popošel jsem k hlavnímu stěžni, opřel své ručnice a posadil jsem se na stočené lano. Sečetl jsem rychle cestující: bylo zde třicet osm mužů a dospělých chlapců, čtrnáct žen a dospělých dívek a jedenáct dětí, celkem tedy šedesát tři osoby. Tito cestující si prohlédli dokonale mormona a soustředili svou pozornost na mou maličkost. Pozoroval jsem, že byly o mně pronášeny různé poznámky: nevěděli, za koho mne mají považovat a když se poradili, uložili hubenému starci, aby se vypravil ke mně na výzvědy. Dívčin společník přisvědčil a již se ke mně šoural. Když došel, smekl malou hedvábnou čepici, která kryla jeho řídké vlasy, a oslovil mne podivuhodnou smíšeninou, patrně za dlouhé plavby naučených slov anglických a španělských. Nerozuměl jsem té hantýrce a přerušil jsem ho proto otázkou: “Pocházíte z okolí města Kobylína v Poznaňsku?” “Ano, ano,” odpovídal rychle, celý překvapený. “Myslím tedy, že můžete mluvit svým vlastním jazykem. Učiňte tak a nenamáhejte se mluvit nezvyklými řečmi.” “Ó, Bože mých otců!” zvolal a sprásknul ruce. “Vedle radosti dostává se nám tedy neobyčejné cti poznat ve vás krajana?” “Ano,” pravil jsem krátce, poněkud

udivený způsobem, kterým se stařec vyjadřoval. “Těším se z toho v nejspodnějších hlubinách své duše. Mohu-li použít vašeho laskavého dovolení k dotazu, která země a které město zažily svrchovaného potěšení chlubit se narozením vaší vzácné osobnosti?” “Jsemz Drážďan.” “Ah, oh. Moc krásně, velmi výborně! Znám a miluji vaše město, vaši ot-činu, protože jsem často cestoval a často se zúčastnil veletrhů lipských, abych tam i v jiných ulicích a třídách městských tvořil konjunktury obchodu a výměny. Račte při této vhodné příležitosti přijmout na přelaskavé vědomí, že jsem obchodníkem od svých dětských let a račte býti tak dobrotiv a učiňte mi zajímavé sdělení, jakými slovy lze nazvati vaše zaměstnání, totiž pro jaký zajímavý životní obor ráčil jste učinit své rozhodnutí.” “Jsem něčím podobným, čemu se v polštině říká uczony prywatny, jen nevím, vyslovuji-li to správně. Obchod ani řemeslo neprovozuji; odešel jsem do ciziny, abych prováděl studie a výzkum lidí i krajů. Při mém způsobu života se stává často, že mi dojdou peníze, jako se to stalo právě teď, takže jsem byl nucen hledat zaměstnání za odměnu, abych se uživil. Jdu proto do haciendy dél Arroyo, abych si prací svých rukou opatřil živobytí.” Mluvil jsem tak, poněvadž jsem nepovažoval za nutné říci mu plnou pravdu. “Vaše vůle má tedy v úmyslu cestovat do téže haciendy, která je konečným cílem naší plavby a kde se nám dostane postavení na celou řadu let výdělku a spořivosti. Dostalo se vám také pevného angažmá a bylo vám již oznámeno,

jakého druhu bude vaše zaměstnání?” “Bylo mi nabídnuto postavení účetního, ale dosud jsem je určitě nepřijal ani nesmluvil. Rozhodnu se teprve, až poznám poměry v usedlosti.” “Účetní! Oh, oh! Jaké to vzácné postavení! Budete tedy v řadě představenstva dělníků a já si dovolím, vysoce ctěný pane, nabídnouti vám dvě ze sta, ba, tři ze sta ze

všeho, co koupíte a odeberete z mého obchodu.” “Jakže? Chcete založit obchod, jakýsi krám či skladiště v haciendě?” “Ano, tam za mořem, ve staré vlasti vyplývá z obchodu tak nepatrný výtěžek, že nutno stahovati den ze dne opasek bederní, kdežto v Americe, zvláště v této části, která se jmenuje Mexiko a Sonora, leží pesos a dollars přímo na ulici pro toho, kdo má oči, aby je nalezl nebo objevil.” “Hm! Od koho jste to slyšel?” “Vyprávěl mi to agent, který přišel, aby nás najal. Byl to muž znamenitých zkušeností, bohatý vědomostmi a silou ducha.” “Tak, tak! Nuže, pan agent patrně znal zdejší poměry; proti tomu nelze nic namítat. Patrně se dohodl s každým jednotlivcem a dal mu písemnou smlouvu?”

“Vyhotovil písmem pro každého papír s kolkem a podepsal svým vlastním jménem vedle podpisu majitele haciendy. Pak nás dovedl do přístavního města, kde jsme vstoupili na loď, abychom se přeplavili přes veliké moře světa. Obepluli jsme americkou pevninu jižní polokoule, což trvalo dlouho, mnoho týdnů, až konečně jsme přistáli v Saň Francisku, kde jsme byli převedeni na jinou, menší loď, na níž se nyní nalézáme, a odtud doplavíme se do Lobos, kde začneme nový, lepší život, shromažďujíce jmění, úroky a úroky z úroků.” “Čím byli ve své vlasti vaši spolucestující?” “Měli buď povolání řemeslnické, nebo byli v držení malého pachtu nebo chalupy s polními a zahradními pozemky. Až uplyne několik roků, bude mít každý z nich haciendu s velkolepými plantážemi, lučinami a pastvinami. To řekl a odpřisáhl agent a dal mi knihu, kde je to všecko tištěno černým písmem na bílém papíře. Vystěhovalecká společnost sestoupila se k volbě a zvolila mne za svého vůdce, takže se později stanu starostou budoucí obce v haciendě dél Arroyo. Jestliže byste pak ve svém nitru choval nějaké přání, nějakou prosbu, můžete se spokojené obrátit na mne, načež vám budu velice ochoten službou a přívětivostí.” “Máte při sobě celou rodinu?” “Ano, ale jen jedinou dceru. Rebekka, má snoubenka a žena, odebrala se již před čtyřmi roky, zemřevši smrtí, z tohoto světa na onen, takže mně zůstala jen Judit, dcera našeho spravedlivého manželství a jediné dítě mé duše. Tam stojí, aby se dívala po nás obou. Je to dívka postavou krásná a duší líbezná. Tělo zdědila po matce a sílu ducha po otci. Již nyní je dědičkou mého jmění a vbrzku bude tak bohatou dámou, že kavalírové vztahovati budou po ní ruce i prsty, aby se stali ženichy mého krásného dítěte. Ona si však vyhledá z nich nejlepšího a nejvznešenějšího, který má šlechtictví rodové i značné jmění. Co to bude proti takovému Herkulesovi, který jí byl stále v patách a pronásleduje ji až do Mexika. Ačkoliv jest jiné víry a má sotva desátý díl peněz, které bych duši své, mé Juditě, již dnešního dne mohl dáti, kdybych chtěl…” “Herkules? Kdo je to?”

“Vagabund, který se tam opírá o zábradlí na přídi a neodvrací od ní zraku, ačkoliv s ním již mluviti a o něm ničeho věděti nechce.” “Dříve smýšlela jinak?” “K veliké žalosti srdce mého, ano. Byla na návštěvě ve městě Poznani u dcery bratra mé matky; koupily si vstupenky, aby se šly podívati na představení v cirku, kde bylo možno obdivovati se mohutné síle Herkula, který si pohrával těžkými závažími, železnými tyčemi a centovými koulemi. Herkules a má krásná dcera viděli se několikrát a zamilovali se do sebe. Slíbila mu svou ruku bez mého svolení, a on si chtěl pak založiti svůj vlastní cirkus, aby se stal samostatným a slavnýmředitelem. Když jsem se dověděl o této záležitosti, byl jsem málem poražen šlakem svých nervů a dával jsem dítěti dobrá i zlá slova, abych ji odvrátil od tohoto špatného obchodu, který nemohl míti jiný výsledek, než ztrátu pěti ze sta. Mé prosby a hrozby byly marný a neužitečný, neboť Judit visela na Herkulovi s tvrdošíjnou pevností, až konečně přišel jeden reservní poručík elegantní postavy s červenými výložkami a lesklými knoflíky. Před jeho jménem pyšně sedělo “voň”, a když jí nabídl ruku a srdce, byl pan Herkules se svými nadějemi docela plaite. Když ale poručík stále protahoval zásnuby a my jsme se dověděli, že se skoro dusí pro své dluhy, rozešla se s ním Judit bez rozloučení a odvrátila se hrdě od něho. Právě přišel agent vystěhovalecký, který líčil nádheru mexické země, kde jsou doly na samé zlato a stříbro, kde jezdí caballeros na nádherných koních s červenými čabrakami, kde dámy se houpají v rohožích a kouří voňavé cigarety, tu Judit, má jediná, nesnila o ničem, než o této zemi, aby se stala seňorou v rohoži. A já jí byl po vůli. Prodali jsme dům a obchod, abych se zde stal mužem značného vlivu a velkého jmění. Poněvadž jdete také do haciendy dél Arroyo, uvidíte sám, kterak poroste můj význam a má vážnost.

Herkules však, když se dověděl, že pocestujeme za moře, šel také k agentovi a podepsal kontrakt, aby mohl být blízko své zbožňované a snad ji přece dostal za ženu. Sebral své úspory, vystoupil tajně ze svého angažmá, a když jsme vstoupili na loď, zlobili jsme se velmi, viděti tohoto člověka jako spolucestujícího do země, kde nejen mléko a med, nýbrž i zlato a stříbro teče, aby vtékalo do kapes toho, který tomu rozumí, roztáhnouti ji na pravém místě a v pravou dobu. Jestliže si přejete, abyste byl představen dceři mého srdce, můžete nyní jíti se mnou k ní, ale dříve mně musíte v důvěrnosti učiniti slib, že se chcete zříci všech pokusů získati si její srdce a lásku, ruku a jmění.” Stařík byl dokonalý

blázen, ignorant nejhrubšího zrna, slaboch vůči dceři, jejíž ješitnost a samolibost mohla být porovnána jen s jeho nevědomostí. Nechtěl jsem ho však urazit zamítavou odpovědí, ačkoliv jsem neměl nejmenší chuť, abych se jí dal někým představit. Byl jsem v rozpacích a tu mi přišel právě

vhod mormon. Kýval na mne zdaleka, protože jsem se však nehnul, přišel ke mně sám, aby mi řekl, že mi bylo vyhrazeno místo na lodi. Pod palubou byla řada malých kabin, zařízených vždy pro dvě osoby. Steward, strážce kajut, vedl mne do jedné z nich, kde, jak jsem hned zpozoroval, nebudu bydlet sám, nýbrž ve společnosti. “S kým zde budu ubytován? ” tázal jsem se. “Tam s tím velikým silným člověkem, jemuž říkají Herkules,” pravil steward. “Kdo je to?” “Velice slušný cestující. Nedostalo by se vám lepšího druha. Jak se zdá, pošilhává ubožák po naší krásné Judit, neboť z ní nespouští zrak, ačkoliv žabka se o něho vůbec nestará.” Tato zpráva mne upokojila. Jaký nesmysl prováděl tento silný chlapík, že se honil za takovým děvčetem! Zdálo se mi, že je čestný člověk, byl dokonce lépe a slušněji oblečen než druzí

vystěhovalci, a přes své zaměstnání k lehkomyslnosti svádějící měl úspory, což ho dobře doporučovalo. Domníval jsem se, že po dobu krátké plavby do Lobos se budeme dobře snášet. Poněvadž bylo otevřené okénko, byl pobyt v kabině celkem příjemnější než na palubě, kde bylo málo stínu a žádná ochrana proti slunečním paprskům. Natáhl jsem se tedy na jednoduché lůžko, abych si odpočinul. Krátce na to se otevřely dveře. Herkules vešel a změřil si mne zasmušile. “Steward mi právě oznámil, že vás zde ubytoval, ačkoliv jsem si kabinu zaplatil. Nemusil bych to dovolit, ale předpokládám, že mi nedáte příčinu k hádkám a zlobě. Jen s tou podmínkou jsem ochoten kabinu s vámi sdílet.” Mluvil zkrátka a zřetelně, ano, ale chlapík měl choré srdce, proto jsem ho omlouval. “Vynasnažím se,” odpověděl jsem co nejvlídněji, “abychom udrželi dobré přátelství, poněvadž mi jste, myslím, ze všech cestujích nejmilejší.” “Jak to?” osopil se na mne. “Vždyť mne neznáte. Proč to lichocení? Nemám to rád.” “Nelichotím, mluvím pravdu. Starý mně o vás vypravoval. Nebudete mít příčinu stěžovat si na mě.” “Přejete-li si to opravdu, tedy vám radím, abyste se Juditě nedvořil. Odvážili se toho někdo, srazím ho k zemi.” “Nemějte strach, můj milý!” zasmál jsem se. “Na té pěšince se se mnou nikdy nesetkáte. Divím se však, že jste nesrazil tehdy onoho záložního poručíka…” “Protože jsem ho litoval.

Klouček by se byl v mé hrsti rozsypal na střepy a třísky, a pak jsem věděl, že nikoliv jeho osoba, nýbrž jen stejnokroj zavinil Juditinu nevěru. Nemluvme již o tom a nechtě starého žvanit. Vím, co dělám, a nechci se pouštět do hovoru o tom předmětu.” “Také nemám chuť se tím obírat, ale řekněte mi aspoň, jak se jmenuje otec dívky a jaký obchod provozoval.”

“Prodával uzeniny a vedle toho měl pokoutní zastavárnu. Půjčoval na závazky a hypotéky. Přitom získal malé jmění a to mu vstoupilo příliš do hlavy.” “A myslí, že se v Mexiku stane v krátkém čase boháčem. Nejste snad rovněž posedlý podobnou spekulační mánií?““Ani ve snu. Tak lehkověrný, jako Silberstein, tak se stařík jmenuje, nejsem. Naopak, jsem nezvratně přesvědčen, že agent byl ničemný padouch a že se tito oklamaní ubožáci vrhají do záhuby, o níž nemají ani potuchy. Vlastně jen proto jsem se přeplavil do Mexika. Chci být Juditě ochráncem a doufám, že jí dokáži svou věrnost.” Domluvil a posadil se; mně pak ani nenapadlo, abych v hovoru pokračoval. Později, když byl škuner poháněn bystrým větříkem, který způsobil, že se sluneční žár dal spíš snést, vrátil jsem se na palubu a posadil se na

osamělé místo, abych se nerušené oddal svému pozorování. Vbrzku připlížil se za mnou Jakob Silberstein, aby pokračoval v oblíbeném hovoru o své dceři, já mu však tentokrát dal zřetelně na srozuměnou, že mi na ní vůbec nezáleží, a stařík odtáhl, aniž se tázal, chci-li být jeho sličné Juditě představen. Také mormon se zastavil u mne na několik slov. Procházel se po palubě, šel od vystěhovalce k vystěhovalci, hovořil s nimi blahosklonně, tornu a onomu daroval doutník, hladil děti po tváři a snažil se vůbec všemožně získat si důvěru a náklonnost těch lidí, neznalých amerických poměrů. Nejdéle postál u Judity, s níž se horlivě bavil, zatímco zamračený Herkules stál u dveří vedoucích ke kabinám a oba pilně pozoroval. Jeho obočí bylo stažené a rty pevně sevřené. Zdálo se mi, jako by se na nebi objevoval obláček, který mohl později celý obzor zastřít a ze své hloubky metat blesky a hromy. Ostatně bylo na lodi o cestující dost slušně postaráno. Nebydleli jako na jiných, hlavně dobytčích lodích stísnění, dostávali slušné jídlo a náležité množství pitné vody. Nikdo z nich si nestěžoval, všichni hleděli budoucnosti vstříc v nezkalené naději. Byl jsem zajisté jediný, který smýšlel jinak: Herkula jsem nepočítal, neboť jeho nedůvěra byla neurčitá a nespočívala na žádném reálném podkladě. Křivdil jsem snad přece mormonovi? Chtěl jsem se za hranicemi Sonory setkat s Vinnetouem, a Lobos bylo ve směru mé pouti. Plavba mne nestála nic, proč bych se tím nespokojil? Nebylo lépe pustit se z Lobos vlastní cestou a nestarat se již ani o mormona ani o vystěhovalce z Polska? Přemítal jsem o tom tak i onak, ale nemohl jsem se nijak zbavit předtuchy, že vystěhovalci spějí vstříc zkáze. Při svém příchodu na záď jsem byl osloven kapitánem: “Dovolte, abych vám blahopřál, master! Pan Melton mi oznámil, že jste přijat na haciendu v hodnosti účetního. Chopte se toho oběma rukama, neboť takové postavení se vám hned tak nenaskytne.” “Jsou vám známy podrobnosti, kapitáne?” “Proč by nebyly! Haciendero je mým starým přítelem, je to chlap strašně

bohatý, trochu hloupý, ale jinak poctivý a počestný. Jestliže přijme někoho do svých služeb, stará se o něho důkladně. Na to se můžete spolehnout.” “Jste tedy přesvědčen, že se těmto vystěhovalcům v jeho službách bude dařit?” “Tak jest: jsem o tom pevně přesvědčen.” Kapitán měl vzezření poctivce: musil jsem mu věřit, ale přece jsem se tázal: “A

smlouva? Má platnost? Nemůže se vyskytnout nějaká pochybnost…” “Co vás napadá! Uvidíte hned, že seňor Timoteo smýšlí se svými dělníky poctivě.” Kapitán zastavil nejbližšího vystěhovalce a vyžádal si od něho smlouvu. Muž ji vytáhl z kapsy a podal mu ji. Papír byl podepsán majitelem, agentem a obecním úřadem a obsahoval několik článků, jejichž obsah byl asi tento: “Dělníkovi se dostane svobodné přeplavby a dobré stravy až na místo určení, načež se zaváže na pozemcích Timotea Pruchilla, případně jeho právních nástupců denně osm hodin pracovat za denní odměnu 1,5 pesos, úplné stravy a bytu. Po šesti letech pozbývá smlouva platnost.” Byl jsem udiven. To bylo nejen poctivé a spravedlivé, nýbrž i vskutku velmi slušné, neboť při takové mzdě mohl si dělník našetřit za rok několik set pesos. Nyní

jsem se již nedivil, že se agentovi podařilo pro tuto, všeho známého světa vzdálenou haciendu sehnat zástup lidí o šedesáti třech hlavách. Začínal jsem předpokládat, že mé podezření bylo neodůvodněné. Ale vskutku neodůvodněné? Pruchillo snad smýšlel poctivě, ale byl také mormon poctivec? A proč by nebyl? Co jsem vlastně měl proti němu?

Nebyl jsem snad přespříliš, po tak mnohých těžkých zkušenostech, opatrným a nedůvěřivým? Nechtěl mi Melton vskutku prokázat dobrodiní svou nabídkou, třebaže jsem ji nepotřeboval, a nebyl jsem mu vlastně, i když jsem ji hodlal zamítnout, povinen díkem? Skoro jsem již ani sám sobě nedůvěřoval a kvečeru jsem se rozhodl, že v Lobos vystoupím a půjdu svou cestou, poněvadž vystěhovala budou na haciendě v dobrých rukou a v dobrém zaopatření. Ale přihodilo se cosi, co tento můj náhled zvrátilo a mé rozhodnutí úplně ztroskotalo. Po večeři mně totiž bylo nápadné, že všem

vystěhovalcům bylo nařízeno, aby odešli na odpočinek do kabin. Ani má maličkost nebyla z tohoto rozkazu vyjmuta. Poněvadž byl večer, slunce již nepražilo a naopak vál příjemný, chladnější větřík, lidé by se byli rádi zdrželi na palubě, ale museli se ovšem podrobit. Z jejich udivených tváří mi bylo jasné, že toto nařízení bylo docela nové a že se mohli dosud na palubě zdržovat po celou noc. Dověděl jsem se to hned, když jsem jako poslední ze všech, protože jsem se zdráhal, došel do své kajuty a svým spolubydlícím jsem byl velmi mrzutě uvítán. “Co to jen toho Meltona napadlo, poslat nás na kutě? Máte nějakou domněnku, proč tak učinil?” bručel nevrle.

“Nemám.” “Ať ho čert vezme! Jestliže se člověk po celý den buď praží na slunci nebo dusí v této díře, je pravým dobrodiním, nutnou potřebou okřát na svěžím vzduchu. To jsme dosud směli…” “Vskutku? Nařízení je tedy zcela nové?” “Ano, a jsem přesvědčen, že jeho původcem byl Melton.” “Proč myslíte?” “Především proto, že nás posílají do kabin, sotvaže se Melton octl na palubě, a za druhé, nu, druhá příčina mi není dost jasná a raději o ní pomlčím.” “Chcete mlčet, protože mi nedůvěřujete?” “A co jste čekal jiného? Vplížil jste se do mé kajuty teprve nedávno a nemůžete tedy očekávat, že vám hned odhalím své nitro.” Poněvadž mi na tom záleželo, abych zvěděl jeho domněnku, odpověděl jsem: “Obáváte se mormona a mlčíte, protože si myslíte, že bych vaši domněnku prozradil.” Posuzoval jsem ho správně, neboť se ozval, sotva jsem dořekl: “Co vás napadá! Já že bych se bál? Já? Rád bych znal toho, komu se podařilo nahnat mně strach. A nejméně strach z tohoto chlapa, který se sice k lidem chová přívětivě a hned v prvé chvíli pobytu se začíná dvořit Juditě, ale přitom má jistě za lubem něco nekalého.” Z jeho slov bylo zřejmé, že je nejen nedůvěřivý, nýbrž i žárlivý na mormona. Mohl jsem tedy doufat, že v něm budu mít spojence, bude-li třeba, a mohl jsem být k němu upřímnější, ač bych se byl jinak k tomu neodhodlal po tak krátké známosti. “Proč tedy dáváte přede mnou najevo,” pravil jsem, “že mu nedůvěřujete? Proč nejste ke mně zcela upřímný, říkám-li vám přímo, že ho nemám rád, přes všechnu jeho zřejmou snahu, aby se zalíbil, a snad právě proto.” “Je to pravda?” tázal se rychle. “Říkám to, a řeknu-li něco, bývá to pravda.” “Máte ještě nějakou jinou příčinu mimo tuto jeho snahu? Přišel jste s ním na loď a byl jste s ním tedy dříve pohromadě, znáte ho jisté lépe než já. Ostatně i to je pro mne důvodem nedůvěřovat vám, jak snad uznáte.” “Budiž; nezasluhuji však vaší nedůvěry, neboť znám Meltona teprve od nedávná. Obývali jsme spolu týž hotel, aniž jsme se stýkali. Jen jednou hovořili jsme spolu podrobněji, když viděl, že jsem člověkem bez postavení, a tázal se mne, přijal-li bych místo účetního v haciendě. Slíbil jsem to se zřetelem ke své nynější situaci a proto mne vzal na loď.” Pak ho ovšem znáte stejně málo jako já. Proč tedy pravíte, že není poctivý člověk? ” “Netvrdím to pro nějaký čin, jenž by ho z nepoctivosti usvědčoval, ale dává mi před ním výstrahu jakýsi instinkt. Mám pocit, že je nutno mít se před ním na pozoru.”

“Hm! Totéž mohu říci i já. Dosud rni neublížil, naopak, jedná se mnou přívětivě a vlídně jako s druhými a přece ho nemohu ani vidět. A ke všemu ty pohledy a posunky, jež vyměňoval se stewardem.” “Opravdu? Nepozoroval jsem nic.” “Eh, dívali se na sebe, mrkali, krčili nosem, mávali rukama, bůhví co všechno, právě tak, jako by byli dávnými přáteli; jinak se však k sobě chovali zcela chladně.” To bylo pozorování, které ini dosud nenapadlo udělat. Herkulův zrak byl zbystřen žárlivostí. Mohl se také ovšem mýlit. Tázal jsem se: “Neklamal jste se? Steward zaujímá svým služebním postavením vůči mormonovi tak podřadné místo, že by to vylučovalo každou důvěrnost, jaká byla patrná z tajných posunků. Znají se snad z dřívějška, ale to bude asi všechno. Snad jejich posunky a pohledy znamenaly jen pouhý pozdrav.” “Nestrkejte mi pod nos svou moudrost a nežvaňte; znám své oči a věřím jim,” přerušil mne Herkules. “Na co se podívám, to vidím dobře a jasně. Kdyby se ti dva chtěli navzájem zdravit, učinili by tak svobodně a neskrývali by se s tím. Nechtějí-li, aby byl jejich pozdrav někomu patrný, mají pro to jistě příčinu, a ta příčina nemá v

sobě nic dobrého a počestného.” “Správně, zcela správně. Budu je zítra pozorovat lépe než dnes.” “Učiňte tak. Něco za tím vězí. Nemám sice obavy o sebe, neboť má smlouva je dobrá a zabezpečuje mne, ale mezi Meltonem a stewardem se něco kuje, co se mi naprosto nechce líbit, třeba se to přímo netýká mé osoby. Rád bych věděl, co to je.” “Já také.” “Snad je nutné nedůvěřovat i kapitánovi. Proč odváděl mormona, když přišel na palubu, na záď a hovořil s ním šeptem? Proč bychom nemohli slyšet, o čem rozmlouvají?” “Kapitán je počestným mužem; tvrdím to a jsem přesvědčen, že se nemýlím. Proč by konečně musel své kapitánské nebo obchodní záležitosti projednávat před našima očima? Ale je-li vskutku pravdou, že mormon má nějaké styky se stewardem, pak mám opravdu chuť dopátrat se jejich tajemství, neboť mne to zajímá.” “To asi nedokážete, neboť si dají pozor, aby vám své záležitosti pověsili na nos.” “A což, když strčím

svůj nos tak hluboko do těch záležitostí, že se toho dopátrám, aniž to zpozorují?” “Hm! Mohl byste při tom utržit notný šňupec.” “Toho se neleknu, vždyť jsem již šňupců utržil dost. Nejraději bych začal svá pozorování hned.” “Pošetilost! Víte snad, kdy a kde se sejdou a pohovoří spolu? A pak, jsme na lodi, nikoli v lese, kde může člověk zalézt za strom a z úkrytu naslouchat.” “Dobře, dobře. Znám však dobu a místo jejich schůzky dokonce již teď.

Čas, to je dnes a místo?, Nahoře na palubě. Chce-li mormon potají hovořit se stewardem, učiní tak, až bude tma a až se bude domnívat, že je nikdo nepozoruje. Jeho lůžko je vedle kapitánovy kajuty, který jistě chodí brzy spát. Je známo, jak tenké jsou stěny. Kdyby mormon zavolal stewarda do kabiny, musel by se bát, že by jejich hovor kapitán vyslechl.

Tam to tedy nejde, a mormon se musí ohlédnout po jiném místě.” “Jakém?” “Nepozoroval jste, že odpoledne byl na zádi postavený malý stan? K čemu? Pro koho? Jistě jen pro mormona. Vyslovil patrně přání, jemuž bylo vyhověno a za důvod udal, že se mu ve stanu bude lépe spát, než v dusné kajutě.” “A tam byste je chtěl vyslechnout?” “Mám k tomu velkou chuť.” “Nechtě toho, kamaráde! Mohl byste chytit kočku za ocas. Víte přece, že když se pudlík dostane do hrnce, dostává karabáčem.” “Ano, ale dovoluji si zdvořilou poznámku, že nejsem pudlem a že také nebývá vždy pudlík dopaden. Nevšiml jste si, že stan byl zhotoven z velké záložní plachty?” “Nevím, kterak se plachty nazývají, ale viděl jsem, že ta plachta je dosti velká. K postavení stanu stačila úplně a ještě svinuli dolejší konce do role. Pro mne za mne, třeba velká plachta…” “Ano, to je právě, o čem přemýšlím. Na stan by byla také stačila menší poboční plachta. Za tou roh’ či spíše pod ní nalezne muž dost místa, a jestliže nemáte, co byste proti tomu namítal, přespím tam.” “Kde?, V tom kotouči? Budete zpozorován a dopaden, budete kašlat, kýchat…” “Nekašlu a nekýchám.” “Hm, jak se zdá, máte velké mínění o svém nose. Nu, jděte si! Ale marně se namáháte, třeba byste nebyl dopaden. Vždyť nevíte, zda je stan určený pro mormona a i kdyby byla vaše domněnka správná, je ještě otázka, přijde-li tam steward na návštěvu.” “Pravda.

Mohl bych se mýlit, ale přece myslím, že mé namáhání nebude zbytečné. Mám předtuchu a nabyl jsem již zkušenosti, že předtuchy neklamou.” “Eh, nenapadá mi ani ve snu, abych vás k něčemu nabádal nebo od něčeho odvracel. Vynese-li vám vaše idea několik ran lanem, nebude to můj hřbet, kam budou námořníci sázet své dvacetníky.” Připouštím dnes, že to, co Herkules nazval “mou ideou”, bylo velice pochybným výmyslem mé fantasie, ale škubalo mne skoro, abych se tak vyjádřil, v prstech, abych tu myšlenku provedl. Opustil jsem tedy kajutu a plížil se na palubu, což nebylo tak snadné. Kajuty nebyly daleko od sebe a mezi nimi a chodbičkou, kterou jsem musel projít, byly stěny tenké jako z papíru; uvnitř odpočívající lidé mne snadno mohli slyšet. To bylo však nejmenší starostí. Povážlivější mohlo být setkání s lodním

mužstvem nebo s některým ze dvou mužů, které jsem chtěl pozorovat. Došel jsem však šťastně, nikým nespatřen, až ke schodům a dále k otvoru vedoucímu na palubu. Stanul jsem na hořejším stupni, vystrčil jsem hlavu, a viděl jsem, ačkoli nebylo příliš jasno, že mezi mnou a stanem nestojí překážky a že také ve stanu nikdo není. Na zádi uděloval právě kapitán kormidelníkovi rozkazy pro nastávající noc. Podle toho se chystal brzy na kutě. Mormon pronesl do toho několik slov; stál poblíž kormidla. Na přídi, téměř při zobanu, žvatlali a smáli se plavci, kteří mne nemohli vidět. Vyšvihl jsem se tedy z otvoru a doplížil se až ke stanu, kde jsem podlezl pod stočený konec plachty. V necelé minutě jsem se ukryl pod hrubou plachtu úplně a pohodlně jsem ulehl. Úkryt byl docela příhodný a bylo již jen sporné, dočkám-li se zde vůbec nějaké návštěvy. Stát se mi nemohlo nic, a v nejhorším případě to mohla být jen malá zkouška trpělivosti, jejímž výsledkem by byl nejvýše Herkulův výsměch. Položil jsem se tak, že jsem mohl podstrčit hlavu pod plachtu a dívat se do stanu, avšak neviděl jsem tam nic. Prostrčil jsem dovnitř ruku a ucítil jsem měkké lůžko s několika pokrývkami. A po delší době jsem uslyšel, jak přeje kapitán mormonovi dobrou noc a odchází do kajuty. Mormon se procházel po palubě asi čtvrt hodiny, pak kráčel ke stanu, kde usedl. Předtucha, že stan je pro něho, byla tedy správná a byla již jen otázka, dostaví-li se steward. Uběhla hodina a pak druhá; blížila se půlnoc. Hovor plavců již dávno zmlkl. Nastalo ticho a bylo slyšet jen šplouchání vody narážející o boky lodi. Jedenkrát bylo ticho přerušeno voláním hlídky v koši, která hlásila cosi nesrozumitelného kormidelníkovi. Trápila mne nuda. Pak najednou jsem pocítil pohyb ve stanu, nikoli jako by se spáč obracel, nýbrž jako by vstával. Posunul jsem hlavu vpřed, abych lépe slyšel. Ozvalo se škrtání sirky a objevil se plamének, v jehož záři jsem viděl, že mormon sedí vztyčený na loži a zapaluje si doutník. Bděl tedy a patrně na něco čekal. Kdyby se byl obrátil, byl by jistě spatřil mou hlavu. Uplynula znovu delší chvíle, pak jsem zaslechl: “Jsi to ty, Wellere?” ozval se šeptem. “Yes, master,” zněla odpověď. “Rychle dovnitř, aby tě nespatřili.

Počkej, posunu se dále na lůžko.” Steward se tedy jmenoval Weller. Vyhověl Meltonově pobídce, vešel, posadil se a zahovořil: “Netřeba mít obavy! Není zde na palubě kromě kormidelníka a hlídky v koši ani jediný bdící lodník, a ti dva sedí tak, že nás ani nevidí ani neslyší.” Na chvíli umlkli. Melton se posunul ještě dále v pokrývkách, aby učinil svému druhovi místo, a Weller se posadil. Pak se ozval mormon: “Můžeš si představit, že jsem velmi zvědavý. Na loď jsem vstoupil s velikým napětím, jsi-li zde, či ne.”

“Ah, nebylo nikterak těžké získat místo stewarda.” “Kapitán tě nezná?” “Nemá o mně ani nejmlhavější zdání.” “Nedověděl se, že mne znáš?” “Dávám pozor, abych mu to neprozradil. Nemohl jsem však přijmout mzdu jen na cestu sem; musel jsem vzít peníze také na zpáteční plavbu a jsem vlastně nucen plavit se z Lobos zase do Friska!” “Neškodí; jistě nebude obtížné v Lobos upláchnout.” “Myslím též. Mám zavazadla tak nepatrná, že mohu hned vyjít na břeh, aniž zde něco zanechám!” “Dobrá, ale to je teď vedlejší. Jak se mají hlavní věci? Kdy vyrazil tvůj tatík?” “Tři týdny přede mnou. Ten již dorazil na místo. Byl tam často a zná poměry a všechny kličky tak dokonale, že nemůže chybit.” “Budou mu Yumové po vůli? ” “Jsem o tom úplné přesvědčen. Běží-li o kořist, je Indián ke všemu ochoten.” “To mne upokojuje. Ale není jisté, že se již vypravili na pochod. Ale pročpak takový chvat, master Meltone? Přece nás nikdo nehoní. Můžeme svou záležitost vyřídit pohodlně.” “Také jsem tak dříve smýšlel, ale teď jsem jiného náhledu.” “Proč? Přihodilo se něco?” “Ano. Setkal jsem se, hádej s kým?” “Zastihl jste někoho? To přece nemůže mít velký vliv…” “Náramně veliký.” “Oh!, Pak by to musel být člověk zázračné důležitosti.” “Pravím ti, že jsem byl velmi překvapený, když jsem se s ním v těchto místech setkal. Ostatně, až uslyšíš jeho jméno, budeš právě tak udiven jako já, když jsem ho poznal.” “Nuže, kdo to je?” “Viděl jsi ho na lodi.” “Tak? Pak to byl onen chlapík, který se má stát účetním. Uhodl jsem?” “Je to tak. Nikdo jiný se mnou na palubu nevkročil. A ty ho neznáš? Vskutku ne? Již jsi ho viděl a to za takových okolností, že je skoro podivné, že ho nepoznáváš. Byl jsem si úplně jist, že ho hned poznáš a proto jsem na tebe kýval, abys byl opatrný a co možno nejméně se před ním blýskal, aby si na tebe nevzpomněl.” “Zpozoroval jsem vaše posunky, ale neuhodl jsem jejich smysl. Přikládáte tomu člověku důležitost, kterou nechápu; kdo je to? Tulák, který je rád, že se může stát na haciendě škrabákem. Jaký to může mít pro nás vliv? Co to znamená? ” “Řekl bych totéž,

kdyby tento nebezpečný člověk vůbec měl úmysl nebo dobrou vůli stát se účetním.”

“Cože? Chcete říci, že se jen přetvařuje, že jeví chuť dát se najmout a zatím vás tahá za nos? Pak by to byl ovšem buď hlupák, nebo velice zchytralý ptáček.” “To poslední, to poslední! Vzpomeň si jen na tvrz Uintah. Pamatuješ se, co se ti tam přihodilo? ” “Mnoho potěšitelného ne. Hm! V tu dobu se tam skvěle karbanilo, jako snad nikde. Měli jsme dobré obchody; nastřádal jsem si již pořádný pytlík dolarů, ale v Uintah prohrál jsem za hodinu všecko. Na štěstí tam byl váš bratr, který mi daroval hrst dolarů a opatřil mi u hostinského sklepnické místo. Od těch dob jsem se s ním nesetkal. Víte, proč tak náhle tvrz opustil? Člověk o tom nerad mluví.” “Proč bys nemluvil? Kdo je člověkem a tím jsme všichni, tomu se může vždycky přihodit něco lidského. Ostatně bratr tehdy vyklouzl z té omáčky dost hladce.” “Pravda. Měl nahránu pěknou a okrouhlou sumičku, když sám čert poradil důstojníkovi, aby řekl, že váš bratr hraje podvodně. Pane Bože, to byl boj! Váš bratr měl vrátit svou výhru, ale místo toho vpálil důstojníkovi kulku do hlavy a, ven! Dva vojáci, kteří přiběhli a venku ho chtěli zarazit, dostali také kulky a svalili se jako klády; váš bratr vyrazil z tvrze, chytil venku koně a již byl v prachu. Byl to vskutku dobrý kousek, neboť za takových okolností se člověk zřídka dostane s neporušenou kůží z opevněného hnízda.” “Se zdravou kůží? Ano, z Uintah se dostal…” “Nejen tam odtud, ale později také,” přerušil námitku Weller, “ovšem, byl to těžký oříšek. Nebyl by nikdy chycen, kdyby se byl do toho nepřipletl Old Shatterhand, který se za ním pustil. Plné čtyři dny mu byli v patách, aniž ho našli, aniž o něm věděli, a náhodou musel zrovna ten Shatterhand padnout na jeho stopu!” “Ano, o celé tři dny později nalezl stopy a honil mého bratra až do tvrze Edward, kde ho odevzdal veliteli. Ubožák měl být oběšen, ale poslední noci upláchl, převlečen za vojáka, který ho měl střežit.

Jeho strážce dopustil se malé hlouposti, dal se totiž zardousit. Ty jsi přece tehdy Old Shatterhanda viděl ve tvrzi Uintah?” “Jen spěšně. Byl tam sotva půl hodiny, vyslechl, co se přihodilo a již zase vyjel z tvrze, právě když jsem stál ve dveřích. To byl poplach, když se posádka dověděla, že ten pověstný lovec přijel.” “Nu a nedivím se, žes ho dnes nepoznal.” “Koho? Dnes?” tázal se steward s přízvukem svrchovaného úžasu. “Co to znamená? Co tím chcete říci? Že by snad ten tak zvaný účetní byl Old Shatterhand?” “Ano, právě ten. To jsem ti chtěl říci.” “Chyba! Ten chlap a Old Shatterhand! Kdo jen jedenkrát toho lovce zahlédl třeba v letu, ví docela jistě, že se podobá tomuto škrabákovi jako orel oslovi.” “A přece je to pravda. Vzpomeň si, že je zde rozdíl doby a místa, ovšemi

oděvu. Šaty, které dnes má, se ovšem nepodobají koženým, v kterých jsi ho asi tehdy viděl.” “Nemožné, docela nemožné. Muž s tak hloupým obličejem, jemuž jsem vykázal Herkulovu kabinu, že by byl Old Shatterhand? Sir, věřím vám ve všem, věřím všemu, co pravíte, ale tomu ne, nikdy!” “Mám důkazy. Viděl jsi, jaké má ten muž zbraně?” “Neviděl. Zdá se, že má dvě ručnice; zastrčil je do plátěného pytle.” “Ano, dvě ručnice, a každý ví, že Shatterhand nosí vždy dvě ručnice, starou, těžkou medvědobijku a karabinu Henryovy soustavy. Obě ručnice jsou znamenité. Zpozoroval jsem v hotelu, že je přede mnou skrývá, ale dal jsem si je popsat podrobně hoteliérem, který je měl v ruce. Chlapík vystupoval v hotelu jako chudáček, ale krmil hoteliéra a celou jeho rodinu čokoládou a masem. Kdyby byl tím, zač se vydával, byl by na můj návrh přistoupil hned, bez rozmyslu, zatím však si vyžádal na rozmyšlenou lhůtu s nejsměšnější výmluvou, jaká je možná. Jakživ mne neviděl, ale pozoroval ostře každé mé hnutí. Nedal jsem ovšem najevo, že to pozoruji. Byla mu asi nápadná má podoba s bratrem. Přišel ze Sierra Verde. Do té pusté a nebezpečné krajiny se neodváží obyčejný člověk a nejméně takový, jemuž je krajina neznámá, a zvláště když tam zuřila válka a vůbec neuspořádané poměry. Tam se mohl odvážit jen člověk, který se může spolehnout nejen na svou zbraň, ale zvláště na sebe. Byl bez průvodu!” Lze si domyslit, jak dychtivě jsem naslouchal tomu hovoru. Tušení mne tedy nezklamalo, naopak, prokázalo nejen mně, ale i jiným výbornou službu. Nyní jsem věděl, proč mně byla nápadná tvář nepravého mormona. Vyslovil to sám: příčinou byla jeho podobnost s bratrem, vrahem důstojníka, jehož jsem znal. Z přátelství k zavražděnému pustil jsem se tehdy za zločincem, jehož jsem hnal až do tvrze Edward, kde jsem ho dal zatknout. Věděl jsem již tedy, co soudit o mormonovi.

Byl bratrem podvodného, řemeslného karbaníka a několikanásobného vraha, a způsob, jakým se vyjadřoval o jeho zločinech, podával dostatečné důkazy, že mormon sám byl stále v rozporu se zákony. Poznal jsem ovšem také, že jsem prozrazen a že se mi dokonce strojí úklady. Mohl jsem za to děkovat jen prožluklému rozmaru dona Geronima, jemuž jsem udal své jméno k zápisu do knihy. Z toho si pak domyslel mormon, že jsem vskutku Old Shatterhand. A k tomu ještě žvatlavost Geronimova, který mu popsal mé ručnice. Ani nesmlčel, že nespím pod střechou, nýbrž na dvoře, poněvadž jsem tomu na svých potulkách Západem uvykl. Všechny ty důvody pronesl Melton tak určitě a pádně, až konečně steward uvěřil, že se ve mně Melton nemýlí. Vyslovil svůj souhlas o doložil: “Nuže, připouštím-li, že jsme se vskutku setkali s Old Shatterhandem, povězte mi teď, proč se chce ten člověk odebrat do haciendy?” “Má jistě několik příčin. Poznal-li, že jsem bratrem svého bratra, bude se domnívat, že ho nalezne tam, kde jsem já. Proto se na mne pověsil. Pak jistě

jako znalci poměrů na Západě mu musí být podezřelý tento vystěhovalecký náklad na naší bídné lodi. Pokud ho znám a pokud mi o jeho vlastnostech jiní vyprávěli, je to chlapík, který se z tak zvané lásky k bližnímu připojí k našim Polákům, aby jim byl podle okolností radou i skutky nápomocen. Je ovšem daleko toho, aby se vázal nějakou služební smlouvou, protože si chce zachovat svobodu v jednání. Musíme ho tedy mít na zřeteli, a třeba bych nepředpokládal, že by mohl pokazit zdar našeho podniku, přece jen lze očekávat, že nám naklade do cesty překážky…” “Dopustil jste se tedy chyby, že jste ho vzal na loď. Neměl jste se s ním zdržovat, spíše ho ignorovat. Mohl jste ho přece nechat sedět v Guaymas.” “Byl bych tak ařmil, kdyby hoteliér, ten hlupák Geronimo, nebyl tak veliký žvanil. Vypravoval mu, že se tam zanedlouho zastaví loď, kterou očekávám. Řekl jsem sice Old Shatterhaudovi, že by se beze mne na palubu nedostal, ale myslím, že kapitán, jenž vlastně nemá o našem podniku potuchy, by ho byl přece jen na loď přijal. Ale i kdyby se nebyl hned plavil s námi, přece si myslím, že by byl použil nejbližšího korábu, aby se dostal do Lobos a pátral po nás. Nebyli bychom před ním bezpečni ani na okamžik.” “Co, cože? My? My proti jedinému? Jářku, tohle zní trochu

přepjatě, třeba by šlo o Old Shatterhanda. Jediná kulka by nám pomohla…” “Ano, kdyby se totiž kulce vystavil, ale to ho ani nenapadne. Učinil jsem, co jsem mohl nejchytřejšího. Je-li on všeobecně znám jako prohnaný lišák, dokáži mu, že jiní jsou ještě chytřejší, a protože mne chce přelstít, musí být sám přelstěn. Tvářil jsem se proto, jako bych ho vskutku považoval za sešlého, zbědovaného ubožáka, a nabídl jsem mu postavení, abych ho přivábil na loď. A teď ho budu mít na očích a jakmile se mi zlíbí, zneškodním ho. Při vhodné chvíli mu mohu vpálit kulku do hlavy, a tu dostane jistě, neboť musím pomstít bratra, jehož pronásledoval a ze Států vyhnal jako vraha. A protože se chlap tak hloupě anebo tak zběsile odvážně vydal sám do mých rukou, nenechám ho upláchnout. Nezmeškám příležitost a vykonám, co považuji za svou povinnost, krvavou povinnost.” Mormon hovořil tak vztekle, určitě a skoro slavnostně, že jsem musel být přesvědčen o vážnosti jeho úmyslu. “Doufejme, že se nám to podaří,” prohodil steward po krátké odmlce. “Ale je to vskutku zvláštní člověk, jako by byl se samým ďáblem ve spolku. Ať je v jakémkoli nebezpečí, vždy vyvázne, a čím je nebezpečí větší, tím rychleji.” “Tentokrát se mu to nepodaří: na pochodu nesmíme se ovšem ničeho odvážit, abychom nevzbudili podezření ostatních, jakmile však bude na haciendě, pak se s ním vypořádám. Ostatně, proč bych sám proti němu vystupoval? Indiáni se již postarají…” “A když jim uprchne? Často již byl v zajetí rudých, ale vždy jim utekl, nebo dokázal nepochopitelným způsobem, že své nejzarytější odpůrce změnil ve své nejlepší přátele. Což nezápasil se samým Vinnetouem na život a na smrt, a

dnes? Oba jsou vždy a všude odhodláni obětovat si krev i život!” “Byli to jiní lidé a byly to jiné okolnosti. Nyní však jednám já. Mám jeho krk ve své hrsti a stisknu, jakmile se mi zlíbí. Je sice nesmysl přísahat, ale podívej se nad sebe, na hvězdy; přísahám ti tak, jako ty hvězdy letí svými drahami a nemohou se odchýlit, tak jistě také spěje Old Shatterhand vstříc smrti, protože ho chci…” Nedomluvil a měl k tomu jistě vážnou příčinu, neboť se na jeho hlavu při posledních slovech sesypal celý stan. Aby si zjednal “výhled ke hvězdám”, jichž se dovolával, chtěl mormon stáhnout, přední část plachty, přičemž tou hrubou hmotou patrně trhl poněkud prudce. Tyčky, na nichž spočívala plachta, nebyly připevněny k podlaze, podlehly tlaku a zhroutily se, přitom pohřbily pod ohromnou plachtou oba darebáky a, mou nepatrnost. Nechtěl-li jsem být prozrazen, nesměl jsem se zdržovat. Vykroutil jsem se proto rychle ze záhybů plachty a několika skoky jsem se octl v podlodním otvoru. Obklopený tmou, vyhlédl jsem a viděl, sám nepozorován, že se oba pohřbení pracně vyhrabali ze zřícenin, aniž zpozorovali, že měli dalšího druha v neštěstí. O dalším naslouchání nebylo ovšemřeči, proto jsem odešel do kajuty. Herkules spal jako medvěd, a poněvadž jsem si dal všemožnou práci, abych se choval tiše, neprobudil jsem ho, což mi bylo příjemné, neboť jsem nevěděl, jak bych v té chvíli odpovídal na jeho dotazy. Tolik bylo jisté, že jsem mu pravdu říci nemohl, neboť jsem bezpečně mohl očekávat, že by se mi zhatily další výzvědy. Uložil jsem se, nikoli abych spal, nýbrž abych přemýšlel, jednak o tom, co jsem slyšel, jednak o tom, co se dále stát mělo nebo mohlo. Mým kajutním okénkem se již dralo denní světlo, když jsem zamhouřil oči. “Ukládá se mi tedy o život,” pomyslil jsem si. Znělo to poněkud těžkomyslně, ale starosti mi to nezpůsobilo. Věděl jsem, že se mi strojí úklady a mohl jsem se tedy bezpečně chránit. Jiné to však bylo s vystěhovalá, jejich nebezpečnou situaci jsem sice tušil, ale neznal. Věděl jsem jen, že jim hrozí jakési nebezpečí, ale jaké? To nebezpečí bylo tím větší, čím méně jsem věděl, jakého je druhu a kdy vlastně na tento ubohý lid dopadne. Na pochodu, tedy až do haciendy, nemělo se mi přihodit nic; to jsem již věděl. Mormon pravil, že proti mně do té chvíle nic nepodnikne, aby nevzbudil podezření ostatních vystěhovalců; podle toho nehrozilo ani jim za pochodu nebezpečí. Ale pak, na haciendě, ale co a jak?

Hovořilo se o Indiánech kmene Yuma, kteří měli být nástrojem pomsty nade mnou. Patrně byli tito rudoši také vyhlédnuti, aby ohrožovali bezpečnost vystěhovalců. Ale jak? Proč? Indiánský výpad? To mi nepřipadalo jako příliš velké nebezpečí. A proč vlastně měli být přepadeni polští vystěhovalci? Byli to ubožáci, kromě snad jediného; co by si na nich stejně ubozí Indiáni vzali? Pohnutkou k jednání zchytralého mormona byly zde jisté jiné příčiny, jiné

důvody a jiné okolnosti, a tyto okolnosti bylo nutné vypátrat. Nevšímal jsem si dosud ničeho a nepřemýšlel jsem o tom, za to jsem umínil učinit tak cestou a pátrat tak dlouho, až věci přijdu na kloub. Mormon se mne chtěl zbavit, bál se mne, proč? Ostatně nebyl jsem nucen nastoupit s ním ten pochod. Mohl jsem v Lobos opustit loď a jít svou cestou, odejít veřejně, nebo zmizet tajně. V tom případě mohli však vystěhovalci propadnout zlému osudu a na mne by padla zodpovědnost, tíha jejich neštěstí by byla dusila mé svědomí. Svědomí mi přikazovalo setrvat na místě, připojit se k těm chudákům a neopouštět je. Trochu jsem také pocítil touhu po stopařské činnosti: šlapat darebákům na paty, křižovat jejich cesty a ničit jejich choutky. Toužil jsem poznat a prohlédnout duši zakukleného mormona, který pravil, že ho chci přelstít a že proto budu přelstěn. Nuže, dobrá! Lest proti lsti a znovu lest proti nové lsti! Když jsem se probudil, byl již můj atletický spolunocležník na nohou a tázal se mne: “Spal jsem tvrdé a neslyšel jsem, kdy jste se vrátil. Nechytli vás?” Ne ” ” “A dozvěděl jste se…” “Nic zvláštního,” řekl jsem mrzutě, “nic.” “To jsem si myslel,” usmál se obr. “A řekl jsem vám to. Zasluhoval byste řádný výsměch.” “Smějte se, máte-li chuť, ale mlčte o tom, aby se mi

nesmáli ostatní.” “Eh,” zabručel nevrle, “považujete mne za prázdného mluvku? Nebyl jsem jím nikdy a nenapadne mi ani ve snu, abych se jím stal k vůli vám. Neprozradím vás, zvláště ne těm dvěma šibeničníkům, kteří jsou mi z duše protivní. Nemohu si pomoci, cítím k nim odpor, a zároveň mám chuť aspoň s mormonem se jednou popadnout.”

Kapitola třetí TAJEMSTVÍ KOLEM HACIENDY Město Lobos bylo za námi, minuli jsme také Saň Miguel de Horcasitas a jeli jsme koňmo a na vozech přímo k Ures, hlavnímu městu okresu téhož jména. Koňmo i na vozech, skutečně! Bylo postaráno o to, aby ani jediný poutník nemusel jít pěšky. Seňor Timoteo Pruchillo, majitel haciendy, nám poslal vstříc Indiány s povozy a jízdními koňmi až do Lobos. Celá ta doprava a výprava byla uspořádána dokonale jako stroj, jehož ozubená kolečka do sebe správně zapadají. Vozy byly těžké a nemotorné, podobaly se těm, jichž před dávnou dobou užívaly severoameričtí kolonisté dobývající prérie a zakládající nové osady. Byly určeny pro ženy a děti, i pro několik zavazadel a beden, jež obsahovaly nuzný majetek vystěhovalců. Na vozy byly naloženy i různé hospodářské potřeby,

jež pro haciendera nakoupil vůdce výpravy hned v Lobos nebo také cestou. Jízdní koně nebyli sice příliš pečlivě vybráni, avšak na krátký pochod úplně stačili. Vůdcem výpravy byl starý zkušený vaquero, starší, zamlklý a nevrlý patron, který s nikým nemluvil a sotva trochu pozornosti věnoval rozkazům mormonovým. Jeli oba vedle sebe téměř ustavičně v čele výpravy. Přidružil jsem se k atletovi a staral jsem se co možno nejméně o druhé osoby, potají však jsem si bedlivě všímal všeho, co se mi zdálo důležité pro můj úkol. Herkules byl výborný jezdec; byl dříve ve službách několika hippodromů a cirkusů a měl tedy nejen příležitost, nýbrž i povinnost k náležitému výcviku v jízdě. Smál se často, když jsem, ostatně zcela po zvyku zkušených jezdců prérijních, seděl lenivě v sedle nakloněn s nohama roztaženýma. Lovec a trapper se při pohodlné jízdě klátí lenivě ze strany na stranu, vpřed i vzad, spí dokonce, dokud nějaká událost, zjev či jezdec ho neoživí. Pak ovšem stávají se oba, člověk i zvíře, bytostmi jinými. Herkules mi vytýkal nedbalé držení těla,

uvolněné seděni, špatné sevření sedla stehny a koleny, klátění pažemi, a často, když všechno to jeho napomínání nezměnilo nic na mých zvyklostech, hněvivě se na mne osopoval: “Nuže, to jako bych mluvil do vetru, nikoli k vám. Kdybych se sebevíc namáhal, z vás nebude do smrti ani poloviční jezdec. Dřepíte na herce jako štěnice v štěrbině, jako kluk na houpacím koni. To je hanba!” Nezlobil jsem se na něho pro tyto řeči, zvlášť když jsem pozoroval, že se ke mně již nechová tak lhostejně a odpudivě jako prvého večera, kdy jsme se seznámili. Často, když jsem se na něho náhle zahleděl, pozoroval jsem, že na mne pohlíží přívětivě, vždy však odvrátil zrak, jako by se za to styděl, a zasmušil se.

Steward Weller, jak se rozumí, zůstal zdánlivě na lodi, byl jsem však přesto přesvědčen, že tam odtud uteče, jakmile bude naše karavana z dohledu, a že již nalezne prostředky a cesty, jak by se s mormonem setkal. Mormon sám jevil stále tutéž laskavou pozornost ke všemčlenům výpravy, ale přece již nikoli takovou, nikoli tak často a tak pečlivě, jako na lodi. A čím dále jsme jeli, tím více jeho laskavosti a přívětivosti ubývalo. Zvláštní! Dříve jen žádal a prosil, nyní začínal poroučet, čím dále tím úsečněji. V krajině, kterou jsme projížděli, jsem byl poprvé a neznal jsem dokonale ani polohu města Ures, jímž jsme meh projet. Věděl jsem jen, že se rozkládá na řece Sonoře, několik mil od Arispe, na levém břehu řeky ve velmi úrodné rovině, a je obklopeno nádhernými zahradami. Těšil jsem se, že již vbrzku projedeme pustinu a že si v Ures odpočineme aspoň na jediný den. Tušil jsem správně, že se blížíme k městu, neboť jsme již dávno přešli říčku Dolores, přítok Sonory, a pak se již víc a víc množila různá znamení, dokazující blízkost větší osady někde před námi. Sbíhaly se sem různé cesty, totiž to, co se v divočině “cestou” nazývá, objevili se pěší poutníci i jezdci.

Občas se na některé straně vynořil z vymýtěných lesů uprostřed sadů a plantáží bílý zjev některé estancie nebo haciendy. Bylo skoro až nápadné, jak se mormon všemožně snaží, abychom dlouho nemohli hovořit s těmi, s nimiž jsme se setkávali. Jakmile se nějaký poutník nebo jezdec objevil, zmocnil se ho, zapředl s ním hovor a provázel ho po celé délce naší karavany. Buď jsme tedy nesměli vyslechnout názor těch lidí, nebo se nesměl nikdo dovědět, kdo jsme a kam jedeme. Ze všeho chování mormonova bylo mi zjevné, že dává o nás všude zcela nesprávné zprávy, pak dokonce dal rozkaz, abychom odbočili z původního směru cesty více k severozápadu. Tím směrem by nebylo Ures hledalo ani dítě. Rozhodl jsem se, že mu neukáži ani stopu své nedůvěry; tentokráte jsem přece popohnal koně k němu a tázal jsem se zcela zdvořile, v kterém směru leží město a kdy tam vlastně dorazíme. Mormon zaškubl rameny, zablýskl po mně očima a odpovídal: “Nuže, - co chcete vlastně, master? Proč se ptáte po Ures? Řekl jsem snad, že cestujeme do tohoto města?”

“Řekl jste, že hacienda dél Arroyo leží za Ures, a myslím tedy, že…” “Myslím! Myslím!” přerušil mne. “Hacienda leží za Ures, nikoli však v přímém směru, nýbrž opodál. Chcete snad, abychom si kvůli vám zašli a volili zatáčku? ” “To nechci, naprosto nechci! Jistě však, doufám, připustíte, že v mé otázce nebylo nic předpojatého a zvláště nic dotěrného nebo vůbec nepřípustného.” Odvrátil jsem se od něho. Na můj dotaz, pronesený španělsky, odpovídal anglicky jistě proto, aby nám nikdo nerozuměl. Patrně asi starý peon nebo vaquero, který vedle něho jel, nesměl se dovědět o jeho tajných úmyslech. Teď jsem ovšem věděl, že se úmyslně chce Ures vyhnout, aby se nikdo nedověděl, že vůbec nějaká výprava jede do haciendy dél Arroyo. Bylo již nepochybné: s vystěhovala měl někdo nějaký záměr, a bylo třeba, aby ten záměr byl před lidmi utajen všemožně a všude. Mohl být ten záměr poctivý? Teprve k večeru téhož dne jsme se přiblížili k Rio Sonora hodné daleko nad městem, jež jsme obešli velikým obloukem. Břehy měly volný spád a řečiště nevynikalo hloubkou, takže jsme se bez námahy přebrodili s koňmi i povozy. Vlastně jsme mohli a měli zastavit na druhém břehu a utábořit se, neboť den již pokročil a dlouhým pochodem byli lidé i koně unaveni, avšak mormon prohlásil, že nastoupíme další pochod a že teprve za hodinu dorazíme k místu, na němž prý nalezneme příhodnější místo k tábořišti, než zde na břehu řeky. Důvodné jsme mohli o pravdivosti tohoto tvrzení pochybovat. U řeky poletovala sice hejna komárů, avšak to byla také jediná příčina, proč bychom se vyhýbali řece, jejíž břehy jinak poskytovaly vše, čeho si lidé i zvířata mohli přát. Mormon jistě měl určitý záměr, když nás od řeky vzdaloval a hledal jiné tábořiště, kde snad ani nebyla voda, neboť dříve, než jsme se odtud ubírali dále, dal napojit všechny koně. Neměl jsem námitky, zato jsem si umínil nezamhouřit oko a pozorovat každé mormonovo hnutí. Zatím se již setmělo, takže jsem neměl přehled, kudy jsme projížděli. To jsem však viděl, že na cestě nebyl les, ba ani stromy a rovněž jsem nepozoroval polnosti. Místy se jelo trávou, nejvíce však po písku, do něhož se kopyta našich soumarů dost hluboko tiskla. Vbrzku vyskakovaly na obloze hvězdy, které mně umožnily rozeznávat, že směr naší cesty je nyní jihovýchodní. Před městem jsme odbočili na severovýchod a nyní jsme šli na jihovýchod: bylo tedy jasné a zřejmé, že město Ures je v přímém a nejkratším směru naší pouti. Mormon je obešel z důvodu, který jsem sice dosud neznal, avšak doufal jsem, že jej poznám. Místo po hodině teprve po dvouhodinovém pochodu jsme stanuli uprostřed roviny, na níž jsem rozeznával jen menší křovitou houštinu, zato však jsem nikde neviděl vodu, která by se byla přece leskla v záři hvězd. Utábořili jsme se však opodál křovin, což bylo zvláštní. Žádný poutník nezříká se bez platného důvodu ochrany a pohodlí, které poskytuje stromi keř. Vozy byly sraženy k sobě, tažní koně vypráhnuti, jízdní odsedláni a odevzdáni několika Indiánům, aby je za noci nechali popást na trávě. Zpozoroval jsem přitom, že mormon poslal Indiány s koňmi na pastvu nikoli ke křovinám, kde bylo jistě trávy více, nýbrž směrem protilehlým. Bylo vskutku nápadné, že celý tábor měl být co nejvíce vzdálený od keřů, aby se k nim nikdo nepřiblížil; tím spíše jsem si umínil, že houštinu podrobím důkladné prohlídce. Lidé byli znavení: zabalili se do pokrývek a vbrzku spali. Zabalil jsem se rovněž, avšak nezamhouřil jsem oka. Byla první čtvrť, avšak měsíční srpek dosud nevyšel. Hvězdy, jichž bylo dnes málo, zářily nedostatečným

světlem, při němž nebylo možno dohlédnout dále, než na nějakých deset kroků. Nejprve jsem pozoroval místo, na němž se uvelebil Melton, sám, stranou ostatních. Zdálo se, jako by spal, avšak za necelou hodinu jsem tam postřehl pohyb. Muž se vymotával z pokrývky a povstal. Chvíli stál nehybně, takže jsem myslel, že odejde, avšak neudělal to, neboť se rozešel přímo ke mně. Zastavil se nade mnou, rozhlížel se znovu, při čemž mne patrně pozoroval. Oddechoval jsem zvolna, tiše a pravidelně, jako bych byl pohroužený do spánku. To ho upokojilo, neboť náhle vykročil a ubíral se zvolna, téměř neslyšitelně ke křovinám. Jeho chování předně dokazovalo, že mi nedůvěřuje, že počítá s mou bdělostí a opatrností, a za druhé, že něco zamýšlí, o čem se neměl nikdo dovědět. To jsem se však musel dovědět já, a proto jsem vyskočil, sotva se mormon vzdálil a spěchal jsem k houštině, abych tam dorazil, možno-li, dříve než on. Nepustil jsem se ovšem přímo za ním, nýbrž šel jsem obloukem, abych se dostal ke křovinám od východu, kdežto mormon se pustil jižním směrem. Rozumí se, že jsem se neodvážil až ke křovinám, neboť bylo nasnadě, že tam kdosi na mormona čeká.

Když jsem dorazil asi na čtyřicet kroků ke křovinám, položil jsem se na zem a plazil se po rukou i kolenou ještě asi dvacet kroků. Můj pohyb byl tak rychlý, že jsem přes tu okliku dorazil na místo dříve než Melton, neboť teprve za slušnou chvíli, když jsem již tiše ležel na zemi, zaslechl jsem jeho kroky.Kráčel tak blízko, že jsem ho zřetelně viděl, tu stanul a mlaskl jazykem. Ozval se podobný zvuk z houštiny, odkud se vynořila z temnoty jakási postava. “Melton?” tázal se kdosi anglicky. “yés ” odpovídal mormon. “A ty, bratře?” “AU ríght! Pojď blíže!” “Jsi sám?” “Ne. Náčelník je se mnou, z čehož vidíš, že jsem záležitost popadl nikoli za ocas, nýbrž za hlavu. Všecko má dobrý průběh.” “Tvůj synek tě tedy zastihl?” “Ano, vstup do houštiny.Je třeba jednat opatrně, protože je poblíž ten prokletý Shatterhand, ačkoli je těžké tomu věřit.” “Ba věru, je to on, mohu na to přísahat, neboť…” Víc jsem nezaslechl, neboť Melton zatím došel k

svému záhadnému druhovi a zmizel s ním v houštině.

Co teď? Pustit se na zvědy? To lze snadno říci, ale skoro nemožné vykonat, jak jsem se přesvědčil. Křovin nebylo příliš mnoho a nebyly také dostatečně husté; ostatně nad obzorem se již objevil měsíční srpek. Rozeznával jsem před sebou asi deset nebo dvanáct skupin keřů, a nevěděl jsem, kam hovořígí zašli. Byli nyní nejméně tři a mohli mne spatřit i kdybych byl tmavě oblečen. Poněvadž však můj oblek byl světlý, bylo by bývalo neodpustitelnou neopatrností plížit se tam, kde bylo nebezpečí. Proto jsem učinil, co jsem mohl nejlepšího; lezl jsem zpět a vrátil jsem se do tábořiště, kde všichni spali a mou nepřítomnost tedy nezpozorovali. Zahalil jsem se znovu do přikrývky a položil se tak, abych viděl a slyšel. Učinit jsem nemohl nic, přemýšlel jsem tedy. Kdo byl muž , s nímž Melton hovořil? Odpověď nebyla těžká: nazývali se navzájem “bratře!”, byl to tedy také mormon, zvláště když mluvil čistou angličtinou, v těchto krajinách, kde vládne španělština, dosti nezvyklou. A Melton se tázal, “zdali ho synek zastihl”. Tím synkem byl asi Weller, náš statečný steward. Zmínil se již pod stanem na lodi, že se jeho otec odebral k Indiánům a nyní ten tatík seděl vedle náčelníka v houštině! Dnešní schůzka byla tedy již dávno smluvena a ustanovena. Mladý Weller po našem odchodu z lodi práskl kapitánovi do bot a poněvadž mohl hbitěji cestovat než naše karavana, předešel nás a setkal se s otcem, jemuž oznámil, že vystěhovalci jsou již na pochodu a že se tedy jeho otec setká s Meltonem na určeném místě schůzky. Zcela jistě seděli teď pohromadě starý Weller, Melton a jakýsi náčelník rudochů; snad také mladý Weller mohl být přítomen schůzce, a kromě náčelníka mohlo zde být také mnoho Indiánů. Jednal jsem správně, když jsem se nepustil na nebezpečné a neznámé místo, neboť nebezpečí bylo by pro mne tím větší, čím více mužů se v houštině skrývalo.

Záleželo nyní na tom zvědět, ke kterému kmeni náleželi Indiáni, kteří se s bělochy spojili. Kdo zná poměry v Mexiku a především v Sonorské provincii, ten ví, jaké množství různých rudých kmenů tam přebývá. Indiáni Opata, Pima, Sobaipuri, Tarahumara, Kahuenča, Papago, Yuma, Tepeguana, Kahita, Korá, Kolatlan, Jaqui, Upanguaima, Guaima a jiní a jiní potulují se v hloučcích i kmenech po Sonoře i po hranicích států. A to jsou jen kmeny vynikající; menší zástupy roztříštěných kmenů, rychle vymírajících, nemohu ani vyjmenovat. Náčelníka jsem neviděl a neslyšel a neměl jsem tedy ani potuchy, ke kterému kmeni náleží, a přece by bylo pro mne velmi výhodné, kdybych se to byl dověděl. Ještě důležitější však bylo zjistit, jaký účel měla dnešní tajná schůzka. Že jde o vystěhovalce, nemohl jsem pochybovat, ale zvědět podrobnosti nebylo možné, ačkoli jsem svůj důvtip namáhal a znovu probíral všchny maličkosti, abych si z nich mohl utvořit jakýsi úsudek. Byl jsem trochu rozčilený a musel jsem se přemáhat, abych udržel nutný klid a ležel tiše. Trvalo plné dvě hodiny, než se Melton vrátil a uložil. Já jsem nespal. Nad naším táborem se vznášelo nebezpečí, aniž jsem tušil jaké, a kdy a

odkud nás ohrozí. Nad námi!, Nuže, v prvé řadě jen nad vystěhovalci, ale když jsem se již jejich osudu ujal, bylo nepopiratelné, že jsem se musel rovněž počítat k ohroženým. Nemohl jsem je opustit s pokojným svědomím; kdybych tak učinil, byl bych se musel považovat za zbabělce. Obezřetně jsem si položil otázku, mohu-li sám čelit hrozícímu nebezpečí a jsem-li dostatečně silný zmoci je. Mluvit jsem o něm nemohl s nikým; musel jsem se mu postavit sám a sám. Odvaha mi nechyběla, avšak zodpovědnost? Kdyby byli zákeřníci napadli nejdříve mne a učinili mne bezmocným, byli vystěhovalci, jimž jsem chtěl pomoci, nejspíše ztraceni. Bylo tedy nutno, abych především dbal o vlastní bezpečí.

Mormon úmyslné se vyhýbal okresnímu městu; patrně nechtěl, aby se tam vědělo, že tudy jela výprava vystěhovalců do haciendy dél Arroyo. Kdyby o tom ve městě věděli, mohl jsem předpokládat, že by vůdce výpravy musel úřadům ručit za jejich osud. Myslel jsem tedy, že by bylo radno městské úřady na výpravu upozornit. Kdo to mohl učinit?

Ovšem, jen já sám, a kdy? Co nejdříve, tedy hned ráno. Poněvadž však nikdo o tom nesměl vědět, a Melton nejméně

- musel jsem se od výpravy oddělit způsobem, jenž by se zdál nejméně podezřelým. Jak to navléknout? Ptát se? Byl bych musel s pravdou ven. Odejít potají? Přemýšlel jsem o tom a vzpomněl jsem si na Herkula a jeho proroctví, že ze mne, co živ budu, nebude jezdec. Ah! To bylo něco, co by mi umožnilo provést můj záměr. Kůň musel se mnou utéci, musel se splašit… Rozmyslel jsem vše a upokojil jsem se tak, že jsem konečně usnul. Procitl jsem teprve, když všichni druzí byli již na nohou a chystali se na další pochod. Mormon popoháněl na všech stranách ke spěchu, jehož příčina byla zjevná. Stopy výpravy byly příliš patrné v měkkém písku, a stopu bylo možné pozorovat také směrem k oné houštině. Poněvadž mne Melton považoval za Old Shatterhanda, obával se, že stopě věnuji svou pozornost a že mohu snad i objevit stopy těch, s nimiž se dnešní noci radil. Aby tomu předešel, vybízel ke spěchu. Měl jsem ostatně tytéž obavy jako on, neboť otisky mých bot rovněž bylo vidět velmi dobře. Bylo nemožné, že by je Melton neviděl. Snad se však domýšlel, že byly vytlačeny některým jeho spojencem, který se plížil do houštiny a k tábořišti, aniž se při hovoru o tom zmínil. Při osedlávání koně zastrčil jsem pod sedlo na hřbet zvířete několik oblázků, potom jsem přitáhl popruh.

Vsedl jsem a postavil jsem se do třmenů, abych zvíře seděním netížil, takže kůú zpočátku bolest nepociťoval, když jsem však po chvíli dosedl, pocítil kůň oblázky, jevil nepokoj a počal se vzpínat. Tvářil jsem se, jako bych ho chtěl všemožně upokojit, ovšem nadarmo. Kůň vyhazoval, vzpínal se, chtěl mne shodit, a já jsem si počínal, jako bych napínal všechny síly, abych se v sedle udržel. Konečně si zvíře počínalo tak divoce, že všichni, včetně Meltona, obrátili k němu pozornost. “Co se té potvoře přihodilo?” tázal se Herkules, jedoucí vedle mne. “Nevím. Chce mne, myslím, shodit, ale to se mu nepodaří.”

“Vezměte ho krátce za uzdu, dejte mu ostruhy, zkroťte ho! Nu, není divu, že se kůň s vámi nechce přátelit. Kůň, který má trochu charakteru, chce mít dobrého jezdce. Ale vás? Vy, - oho, halooh!, kampak? Ou, oúú!” Poslechl jsem Herkula a zasadil koni ostruhy. Zvíře vyhodilo, vzepjalo se, lítalo nalevo i napravo, aniž mne mohlo vyhodit ze sedla. Úmyslně jsem však vyprostil nohy z třmenů, sešinul se vpřed a objal krk. Všichni, kdož přihlíželi, vypukli v smích, čímž se kůň znovu poděsil; konečně zafrkal, otočil se a vyrazil se mnou přímo na planinu. Ze byl jeho trysk namířen přímo k jihu, bylo již výhradně mým vlastním dílem, avšak divákům musilo to připadat jako náhoda. Když jsem se ohlédl, viděl jsem, že se za mnou někteří jezdci pustili, ale brzy se vrátili. Herkules ujížděl za mnou nejdéle. Měl o mne patrně obavy, avšak nemohl mne dohonit. Po deseti minutách zmizel mi s očí; tu jsem koně zadržel, seskočil, uvolnil sedlo a zbavil jsem ubohé zvíře trýzně. Nato jsem klusal stále na jih a brzy jsem se blížil k městu. Dva důvody rozhodly o této mé jízdě. Především chtěl jsem upozornit policejní úřady na vystěhovaleckou výpravu, a pak bylo nutné, abych si opatřil nový oděv. Můj nynější byl tenký a lehký, takže při namáhavém cestování, které mne čekalo, se nutně musel rozpadnout na cáry. Také překážela mým podnikům jeho světlá barva, která mi byla již včera na obtíž. Oděv jsem koupil v Guaymas, protože jsem tam jiný ani koupit nemohl a chtěl jsem být Meltonem považován za ubožáka. Protože ten mne již prohlédl, nebylo příčiny, proč bych dával ostatnímu světu najevo, že nenáležím k úctyhodnému národu svobodných tuláků a trampů. Včerejšího dne jsem se domníval, že jsme se přebrodili přes řeku několik mil nad Ures; nyní se ukázalo, že můj odhad byl správný. Neuplynula ani hodina, a již mělo celé okolí jiné vzezření. Vše oživovalo, čím dále jsem jel; vynořovaly se statky, kůň stoupal již po nějaké cestě, pak jsem zajel mezi zahrady a konečně jsem vjel do města, které na mne působilo lepším dojmem, než já na ně. V pohledech obyvatelů, se mnou se setkávajících, nebylo mnoho úcty k mé osobě. Vyptal jsem se na cestu ke casa de aj uníarmento, seskočil jsem s koně, a vešel jsem. Policisty, který se líně povaloval na lavici v podjezdu, jsem se tázal, kde je alcaide dél distrito. Chlapík mávl rukou směrem ke dvoru, kde mezi několika dveřmi jsem nalezl vchod s nadpisem, hlásajícím všemu světu, že za těmito dveřmi je expedice nejvyššího úředníka okresu. Po zaklepání jsem zaslechl zevnitř pobídku, vstoupil jsem a uklonil jsem se náramně hluboce, neboť jsem stál nikoli před seňorem, nýbrž naproti seňore. Zřejmě vznešené dámě. V celé místnosti nebylo ani stopy po něčem, co by nepředpojatý obyvatel spořádaných evropských států nemohl uzřít i v nejbídněji zařízené vesnické úřadovně. Byly tam čtyři holé, bílou barvou natřené stěny. Do umlácené hliněné podlahy byly zaraženy čtyři trojbarevné, bílé, rudé a zelené sloupky, na nichž spočívaly dvě rohože. To bylo celé kancelářské zařízení.

V přední rohoži se válela mladá dáma, kouřící cigaretu. Byla oděná nepříliš vybraně v ranním župánku nevalné čistoty. Neučesané vlasy měla patrně již od před včerejška. Nad ní seděl, přivázaný na řetízku, papoušek, jenž mne vítal pronikavým zlostným skřekem. Zpozoroval jsem teprve později, že ani druhá rohož není prázdná, protože jsem však viděl zpočátku jen dámu, tázal jsem se zdvořile, bude-li mně dovoleno mluvit s panem alcaide de distrito. Seňora si mě změřila pronikavě a pohrdlivě, pohodila proti mně rukou, jako by mne chtěl odehnat a odvrátila hlavu. Zato se rozčepejřil papoušek, rozevřel zkřivený zobák a zaječel příšerným hlasem: “Eres ratero!” Tento milý pozdrav znamená: “Jsi darebák.” Dáma se mazlila s ptákem za tento duchaplný projev velmi dojemně, načež jsem opakoval svůj dotaz právě tak zdvořile jako dříve. “Eres ratero!” zaječel pták, zatím co dáma zachovávala chladné mlčení. Opakoval jsem

svůj dotaz do třetice. “Eres ratero, ratero, ratero!, jsi darebák, darebák, darebák!” nadával mi opeřenec, a dáma ukázala znovu na dveře a tak mi dala na srozuměnou, že vyžaduje klid pro sebe i svého papouška. Otevřel jsem dveře, nahlédl jsem na dvůr a uviděl policistu, který mne sem poslal. Poněvadž se chlapík líně díval na protější zeď, vstrčil jsem do úst dva prsty a zahvízdal jsem pronikavě, pokud mi stačil dech. Papoušek zahvízdal také, dáma zaječela jako papoušek, a policista se obrátil. Kýval jsem na něho a když se přiklátil, spustil jsem na něho hlučně: “Je zde vskutku úřadovna alcaide de distrito?” “Ano, seňore,” odpovídal policista. “A kde je?” “Nu, zde uvnitř.” “Nevidím nic, a seňora, která se tu válí, mi neodpovídá.” “Nemohu za to, nelze nic dělat.” Muž se obrátil a odešel. Obrátil jsem se také a opakoval před seňorou znovu svůj dotaz, tentokrát již méně zdvořile. Konečně se zvedla v rohoži, její tmavý zrak zablýskal po mé tváři a její růžová ústa pronesla: “Okamžitě odejděte, člověče, jinak vás dám odvést. V takových hadrech přicházíte na úřad? Je vidět, že byste nemohl úřední jednání ani zaplatit.” Papoušek zamával perutěmi, ohnal se po mně zobákem a křičel své “ratero”. Sáhl jsem do kapsy, vytáhl jsem měšec a aniž jsem promluvil, přepočítával jsem zlaťáky, jichž ostatně

mnoho nebylo, z ruky do ruky. Papoušek hned napodobil velice dovedně zvuk zlata, a seňora se obrátila ke druhé rohoži a zvolala něžně: “Vstaň, můj milý! Je zde caballero, který si přeje hovořit s tebou. Nabídnu mu zatím cigaretu.” Pod bidlem, na němž seděl papoušek, stála bednička s tabákem a cigaretovými papírky. Dáma nabrala štipec tabáku, vložila papírek, zakroužila cigaretu,

naslinila ji a zalepila, načež ji zapálila o svůj oharek a podávala mně ji s líbezným úsměvem. Hm! To slinění! Ty útlé prstíky, při jejichž podrobnějším pozorování musel být divák v rozpacích, vězí-li v nějakých špinavých rukavičkách či v jiném obalu! A pak místo, kde byla tabáková schránka! Právě pod ocasem papouška! Zkrátka a moudře: cigaretu jsem sice přijal, avšak střežil jsem se bedlivě vstrčit ji do úst. Zatím se v pozadí světnice udal pohyb, který k sobě přivábil mou pozornost. Druhá rohož se rozkymácela a konečně se z ní rozvinul, pravím úmyslně a správně: rozvinul se dlouhý, nekonečně dlouhý a strašlivě hubený chlap rozespalé tváře a mžourajících očí. Tato chmelová tyčka se rozklátila, přicházela ke mně dlouhými, neslyšitelnými kroky a když se u mně zastavila, rozezvučela se hlasem výborného břichomluvce: “Kolik jste ochoten zaplatit, seňore?” “Platím podle ceny odpovědí, které obdržím na své dotazy,” pravil jsem. Nekonečný hadí muž se obrátil k své mladé ženě, zkroutil posměšně obličej a ozval se: “Slyšíš to, má holubičko? Platí prý podle ceny. Poněvadž všecko, co řeknu, je pro každého drahocenné, žádám tě, abys seňorovi ukroutila ještě jednu cigaretu.” Uposlechla výzvu s patrnou potěchou, usmívala se na mne jako rusalka, a když jsem držel dvě

seňorou zapálené, mou nevšímavostí však brzy vyhaslé tabákové housenky, pobídl mne její vážný a ctihodný manžel: “Nuže, předneste mi důvěrně a upřímně svá přání, seňore! Jste u svého nejlepšího přítele.” Také papoušek pronášel nyní tak něžné a toužebné vzdechy, že mně bylo docela šťastně. Byl jsem zřejmě mezi nejušlechtilejšími lidmi a ve společnosti nejlíbeznějšího papouška, takže jsem se tázal s naprostou důvěrou: “Je vám, seňore, známo jméno Timotea Pruchilla?” “Není. A tobě, má holubičko?” “Není,” odpovídala holubička. “Hledám haciendu dél Arroyo, která není příliš daleko od Ures. Můžete mi o ní podat zprávu? ” “Nemohu. A ty, má holubičko?” “Nemohu,” doložila ozvěnou holubička. “Timoteo Pruchillo k sobě povolal vystěhovalce z Evropy, aby pracovali na jeho haciendě. Komu přísluší ochrana těch lidí, kdyby s nimi nebylo poctivě jednáno?” ” “Mně ne, seňore.” “Komu tedy?” “Evropským vyslancům a konzulům.” “Je zde nějaký konzulát?”

“Bohužel, není!” “Ale kdyby se ti lidé octli v nouzi nebo nebezpečí, musí zde přece být úřad, který by se jich ujal.” “Nikoliv. Takový úřad zde není.” “Ale, seňore! Třeba i ti lidé nebyli v ochraně práva a spravedlnosti, protože v tomto okresu není úřední zástupce jejich vlasti, přece zajisté mohou očekávat, že Mexičan, který by se vůči nim dopustil nesprávnosti, nebo snad ještě něčeho horšího, by byl zdejšími úřady volán k zodpovědnosti.” “Nikoli, seňore. Není mi nic do toho, co se přihodí cizozemcům.” “Když tedy obyvatel vašeho okresu zavraždí cizince, seňore, co učiníte?” “Nic, seňore. Mám s poddanými mexického státu tolik práce, že se nemohu zaměstnávat záležitostmi příslušníků cizích států. S cizozemci, jejich záležitostmi, poměry a věcmi se nemůžeme zdržovat. Nemůžete od nás požadovat nic podobného. Přejete si ještě něco, seňore?” “Nic. Vaše dosavadní odpovědi mne zbavily práva dotazovat se dále.” “Propouštím vás tedy, jakmile uznáte cenu mých úředních odpovědí.” “Ano, jakmile uznáte…” zašveholila čarovně

seňora a její papoušek přizvukoval neméně líbezně. “Vysvětlím vám co nejupřímněji cenu vašich výpovědí,” pravil jsem. “Poněvadž jste na všecky mé dotazy odpovídal “nikoli”, a “bohužel”, nemají pro mne vaše výpovědi ani nejmenší cenu!” “Jakže? Chcete tím snad říci, že mi nezaplatíte?” “Tak jest.” Alcaide uskočil, změřil mne hněvivým pohledem a zvolal: “Moho vás k tomu donutit, seňore.” “Nemůžete. Jsem také příslušníkem cizího státu. Mám u sebe jen cizozemské peníze, a poněvadž předpokládám z vašeho vlastního výroku, že s cizozemskými osobami, záležitostmi, poměry a věcmi se nezabýváte, a poněvadž i mé peníze náležejí k věcem cizozemským, je nemožné prohřešit se proti zdejším poměrům tak, abych vám nabízel cizí peníze.” Seňora odhodila cigaretu a zahryzla se do rtů. Papoušek zatřepal křídly a rozevřel široce zoban. Seňor ustoupil znovu o krok a tázal se bručivě: “Máte tedy jen cizí peníze?” “Ano.

Jediné tuzemské předměty, které vám mohu věnovat, jsou tyto dvě cigarety, které ukládám zpět do schránky.” Hodil jsem cigarety do tabákové krabice, při čemž papoušek chňapal po mé ruce a skřehotal. “A vy, vy tedy nechcete, pranic, zaplatit? ” “Nechci.” Vzal jsem si ručnice, které byly opřeny o stěnu, a vycházel jsem na dvůr. “Lakomec, křivopřísežník!” zabručel za mnou břichomluvecky hadí muž. “Cizozemec, vagabund, pobuda,” zaječela seňora.

“Eres ratero, ratero,” vřískal papoušek, když jsem kráčel přes dvůr, abych se dostal na ulici. U vrat stál policejní voják, nastavil ruku a pravil: “Malý dárek za zprávu, kterou jsem vám dal. Mé služné je velmi nepatrné a musím z něho živit ženu a čtyři děti.” “Nemohu za to, nelze nic dělat,” opakoval jsem jeho vlastní slova, odvázal koně a vyšvihl jsem se do sedla. Kdybych byl v lepším rozmaru, byl by aspoň tento muž dostal odměnu. Naděje, kterou jsem skládal do úřadu, tedy sklapla. Za takových okolností, které, jak doufám, jsou dnes již v Mexiku jiné, je lépe řídit se pořekadlem: “Přičiň se, člověče, sám!”, Pryč tedy s úřady, pryč se vším dovoláváním se cizí pomoci! Odklusal jsem pěkně daleko od úřední budovy, sestoupil jsem s koně a vešel do “hotelu”, abych se najedl a napil. Také koně jsem dal nakrmit a napojit. Když bylo postaráno o můj i koňův blahobyt, vyptával jsem se na nejbližší sklad oděvů. Byl blízko hotelu a dostal jsem tam, ovšem za hříšné peníze, dobrý americký cestovní oděv, jenž jako by byl pro mne připraven, avšak v mém měšci nastal velmi patrný odliv. Starost před nejbližší budoucností mi kázala, abych si opatřil náležitou zásobu střeliva, a když jsem tak učinil, byl jsem se svým kapitálem téměř na dně; ať jsem ždímal měšec a obracel kapsy, necinkalo nikde nic. Mnoho vrásek mně to sice na čele neudělalo, neboť brzy jsem se měl octnout v poměrech a místech, kde jsou peníze nejen zbytečnou, ale také nebezpečnou přítěží. V té chvíli bych byl býval rád, kdybych si tu nebo onu maličkost ještě mohl za peníze pořídit. Když však nebyly peníze, nebyly ani potřeby: uměl jsem se omezit. Hlavní věc ostatně byla, že mými společnicemi na zamýšlené pouti budou dvě dobré, spolehlivé ručnice. V Sonoře bylo vždy lépe spoléhat na střelný prach a dobrý nůž. Zabalil jsem svůj nový oděv do pokrývky, kterou jsem přivázal za sebe na sedlo, a opustil jsem

město zklamaný o malou naději, za to však bohatší o novou zkušenost. Dotazoval jsem se v hotelu po haciendě dél Arroyo a zjistil jsem, že tato usedlost je rozložena východně za městem, ve vzdálenosti dne jízdy mezi zalesněnými horami nad potokem, jehož vody plynou do malého jezera. Cesta a okolí haciendy mi byly vylíčeny tak podrobně, že jsem se nemohl mýlit. Přitom jsem se dopátral také něčeho o poměrech a vlastnostech majitele haciendy. Seňor Timoteo Pruchillo byl prý muž počestný, který se dříve počítal k nejbohatším usedlíkům provincie. Utrpěl však značné ztráty při několikerém politickém povstání a také nájezdy Indiánů, takže byl teď považován jen za člověka zámožného. Z dřívějších rozsáhlých pozemků zbyla mu jen hacienda s okolními pozemky. Vedle nich mu náležely rtuťové doly. o jejichž poloze nemohl jsem se nic bližšího dopátrat; lidé jen věděli, že ty doly jsou někde daleko za haciendou v pusté a neúrodné krajině, že poskytovaly znamenitý výtěžek, avšak nyní že

jsou zanedbány hlavně pro nedostatek horníků a pro stálé nájezdy rudošských kmenů. V nynější době se prý v nich vůbec nepracuje. Pomlčím o cestě, kterou jsem urazil toho dne. Není, co bych o ní mohl podotknout. Byl jsem sám a projížděl jsem málo zajímavou krajinou. Přenocoval jsem pod širým nebem v údolí, uzavřeném mezi vysokými holými skalami; na dně údolí bylo naštěstí trochu trávy pro mého koně. Toho dne cestou od Ures až do údolí jsem se nesetkal s živou duší, zato před polednem druhého dne očekávalo mne setkání, za daných okolností setkání velmi důležité, při němž, bohužel, tekla krev. Projížděl jsem právě zvolna dlouhým a úzkým údolím, spíše roklinou, která se mnohými zatáčkami táhla do hor. Hory nebyly porostlé stromy a tvořily jakýsi předvoj horstva, zarostlého lesem, na jehož úbočí bylo nutné někde hledat haciendu. Hory před pohořím byly skalnaté a měly zvláštní dobrodružné útvary, takže připomínaly někdy velice vzdálenou Bad Land. Zřídka jsem spatřil zakrslý strom nebo keř, vyrůstající ze skalní štěrbiny, v které se shromažďovala vlhkost.V této souvislosti mi zatanuly na mysli také události z Bad Landu, kruté boje s Indiány kmene Siouxů, do nichž jsem byl často zapletený. Živě jsem si představoval všechny útoky, zjevné i tajné, hromové válečné pokřiky, hromadné výstřely i rány z ručnic, svištění šípů… Náhle, - přišlo to ve vzpomínce anebo se to přihodilo skutečně?, - se ozval výstřel. Zadržel jsem koně a napjal sluch. Ano! Byla to skutečnost, neboť nyní houkla druhá a za ní třetí rána z ručnice, a to přede mnou, v údolí za nejbližším skalním výstupkem. Popohnal jsem zvíře, avšak nebyl jsem tak neopatrný, abych zahnul až za výstupek. Především jsem se chtěl dovědět, koho mám před sebou. Seskočil jsem, zanechal jsem koně stát na místě a opatrně jsem obešel výstupek. Údolí se přede mnou rozšiřovalo, neboť do něho ústila druhá poboční rokle téměř v pravém úhlu. Dole v hlavním údolí stáli dva mužové, rudoch a běloch, kteří pohlíželi vzhůru ke skále, tvořící předěl mezi hlavním a pobočním údolím. Oba drželi v rukou ručnice, přikládali je právě k líci a stříleli na skálu. Dva nové výstřely zahřměly krátce za sebou. Proč anebo vlastně na koho

stříleli ti dva muži? Poblíž stáli koně, přijeli tedy tři jezdci. Kde je ten třetí? Povystrčil jsem hlavu a viděl jsem na úpatí skalnatého ostrohu ležet jiné koně, zřejmě mrtvé, neboť se nepohybovali. Nad nimi, ve výši asi třiceti nebo čtyřiceti loktů, na místě, jehož mohl dosáhnout jen dobrý horolezec, krčili se za skalním výstupkem tři lidé, a hledali tam ochranu proti výstřelům. Byla to dívka a dva muži. Snad by tu byl vhodnější výraz “hoši”, v té chvíli jsem jim však neviděl dobře do tváře. Byli ozbrojeni jen luky, neměli ručnice a vystřelovali občas na své protivníky šípy, které však nedopadaly tak daleko. Mužové proti hochům a neozbrojené ženě! Eh! Jací mužové to mohli být? Jistě nečestní lidé.

Rozhodl jsem se hned chlapcům přispět, neboť bylo zřejmé,

že ti dva dole jim usilují o život. Abych jim však mohl přispět a sebe nevydal v nebezpečí, musil jsem útočníky napadnout rychle, v témž okamžiku, kdy měli pušky vybité. Doběhl jsem tedy pro koně a skočil do sedla. Vytáhl jsem obě ručnice z pouzdra, přehodil jsem si medvědobijku přes plece a podržel karabinu v ruce. Zároveň jsem uvolnil revolvery za opaskem. Pak jsem čekal. Padl výstřel a za ním druhý. V té chvíli jsem pobídl koně a vrazil mezi útočníky. Spatřili mě a stanuli bez pohybu, dokonale překvapení příchodemčlověka, jehož v těchto místech určitě neočekávali. Běloch byl prostřední postavy a síly. Jeho tvář se vyznačovala ostrými, tvrdými rysy, na něž nemohl zapomenout ten, kdo je třeba jen jednou viděl. Na opasku muže visely nůž a revolver, v pravici svíral dlouhou ručnici s jednou hlavní. Rudoch se mu podobal; měl nepokrytou hlavu zdobenou náčelnickými pery. U opasku měl jen nůž, ručnici rovněž jednohlavňovou, z níž se dosud kouřilo po výstřelu. “Dobré jitro, seňores,” řekl jsem zdvořile, zarazil jsem koně před nimi a držel karabinu v pravici. “Jaký lov zde provozujete? Jistě na zvěř?” Mlčeli. Tvářil jsem se, jako bych teprve teď zpozoroval mrtvé koně, a pokračoval jsem: “Halo! Střílíte na koně, a hleďme!, na osedlané! Pak zajisté máte zálusk také na jezdce. Kde a kdo jsou ti jezdci?” Rudoch sáhl do svého váčku, aby znovu nabil ručnici. Běloch učinil stejný pohyb a zároveň se ozval: “Co vám na tom záleží? Hleďte zmizet. Nestarejte se o naše záležitosti.” “Slyším názor, s nímž možno zahájit rozhovor. Kdo se na cestě setká s lidmi, kteří bouchají z ručnic do chlapců a žen, má, doufám, právo tázat se po příčině tohoto podivného jednání.” “A jaké se mu dostane odpovědi?” “Takové, jakou si vyžádá, když do své otázky vloží náležitý důraz.” “A vy to umíte?” opáčil běloch ironicky, kdežto rudoch mlčky a chladnokrevně obtočil kouli plátěným obalem a vrazil ji do hlavně. “Zajisté,” odpověděl jsem. “Tedy, nebuďte směšný a hleďte, abyste zmizel! Jinak vám posvítíme na cestu, -” “Stop!”’ přerušil jsem ho a mířil mu na prsa. “Nejdříve vám na cestu posvítím já. Víš, kolik nábojů vězí v této karabině? Zahoď ručnici, a ty také, jinak vám proletí lebkami olovění ptáci.” “Henryova rifle!” vykřikl muž, celý strnulý pohledem na mou karabinu, a již břinkla jeho ručnice o zem. Jak se stalo, že jediné slovo “Henry” mu nahnalo tolik strachu?, Indián však byl daleký toho, aby se dal strachem ochromit. Uvážil chladně situaci. Hlaveň mé karabiny nebyla na něho namířená, ale přece se nemohl odvážit, aby dokončil nabíjení své ručnice. Zbýval mu však jiný prostředek, jak mne

učinit neškodným. Rudoch přemýšlel, jak to provést: četl jsem mu to na tváři a byl jsem připraven. Náhle vytáhl jako blesk rychle revolver z opasku bělochova a namířil na mne, avšak právě tak rychle sledovala ho hlaveň mé karabiny. Ještě než mohl stisknout spoušť, zahřměl můj výstřel a koule mu projela dlaní. Rudoch stál okamžik jako zasažený

bleskem, pak se podíval na zkrvavenou ruku, z níž mu zbraň vypadla, podíval se na mne a na bělocha a vyrazil z hrdla zděšeně: “Tave-šala.” Vykřikl ta dvě slova, uskočil ke koni, vyšvihl se do sedla, hnal se tryskem do údolí a zanechal na zemi ručnici i revolver. “Tave-šala?” opakoval běloch v úžasu, potom dodal v čisté angličtině: “U všech kozlů, kde jsem nechal oči? Rudý má pravdu!” V okamžiku skočil ke koni a ujížděl bláznivě za rudochem a zanechal ručnici na místě.

Ani mi nenapadlo zdržovat je, neboť jsem přemýšlel o významu oněch slov. “Tave-šala”, ta slova náležela k řeči, které jsem vůbec nerozuměl. Jakmile rudoch s bělochem zmizeli, ozval se na skále výkřik radosti. Chlapci i žena viděli, co se přihodilo, poznali, že jsou zachráněni a dali najevo svoji radost. Zajásali však předčasně, jak jsem v témže okamžiku zdola viděl, kdežto oni z místa, na němž byli, neviděli nic. Nad nimi na nejhořejším výběžku skály se totiž objevila lidská hlava, dolů vyhlížející, pak se objevila ručnice a ruka. Muž, ležící na vrcholku skály, zamířil na skupinu a chlapci i žena byli v novém nebezpečí. Slova, kterými mne pozdravovali, náležela k řeči Indiánů kmene Mimbreňo, které jsem dosti rozuměl, poněvadž mě jí svého času naučil náčelník Apačů Vinnetou. Proto jsem na ně volal výstražně: “Té sa arkonda! Nina aklaj to-sikis-ta!, Přikrčte se ke skále! Nad vámi je nepřítel!” Poslechli okamžitě a skrčili se za výstupek, takže jsem je již zdola neviděl. Muž na vrcholku skály je neviděl asi také, avšak svého úmyslu se nevzdal. Zmizel sice na okamžik, ale hned se objevil na jiném místě, odkud, jak se mi zdálo, mohl pod výstupek mířit a do skrývajících se pohodlně střelit. Nebylo pomoci, musel jsem se starat o záchranu tří osob, přičemž jsem již nemohl šetřit útočníka. Bylo těžké střílet do takové výše. Má henryovka nedonášela tak daleko, a kdyby má první koule nezasáhla, mohl útočník získat dost času, aby svůj úklad provedl odjinud. Můj kůň nestál tiše, proto jsem seskočil, odložil karabinu a strhl s

ramene medvědobijku. Právě když jsem hlavní zamířil vzhůru, sklonil útočník pušku k výstupku. Konec úvah, vzal jsem na mušku jeho hlavu a stiskl jsem spoušť. Výstřel zahřměl a odrážel se o skály. V této soutěsce měla má stará medvědí ručnice zvuk děla. Muž ležel tělem na skále, viděl jsem jen jeho hlavu a ramena, avšak z tak velké vzdálenosti ne zřetelně. Po výstřelu se mi zdálo, jako by

muž zatřásl hlavou, avšak nepohnul se, mířil puškou stále. Proto jsem vystřelil znovu. Muž ani nyní nezmizel, ale také nestřílel. Nabil jsem v rychlosti znovu, a když jsem pak vzhlédl, viděl jsem, že moji tři chráněnci vylezli z úkrytu a větší

chlapec hlučně volal: “Zanech střelby! Je mrtvý. Sestoupíme se skály k tobě.” Slyšel jsem, že se stává, že po bitvě jsou těla vojáků nalezena v témže postavení, v jakém je zasáhla nepřátelská koule. Nastalo také zde takové okamžité ztrnutí? Moji chráněnci slézali se skály; šel jsem jim vstříc a setkal jsem se nimi na úpatí. Žena byla mladá a podle indiánských pojmů zajisté hezká squaw. Stáří hochů jsem teď odhadoval na patnáct až sedmnáct let. Jejich oděv nesl známky delšího cestování. Potřásl jsem jim rukama a tázal jsem se staršího chlapce: “Znáš své nepřátele?” “Bledou tvář neznám, zato oba rudé muže ano. Starší je Vete-ya, Velká Huba, náčelník kmene Yuma, mladší byl jeho syn, Gaty-ya, Malá Huba.” Třeba byli dosud hochy, kteří si jistě ani vlastní jméno dosud nezasloužili, nechtěl jsem být nezdvořilým a neptal jsem se po jejich postavení. Vyptával jsem se dále: “Neznám ani Velkou ani Malou Hubu; neslyšel jsem o nich nikdy. Jaký důvod měli ti rudí mužové, aby ukládali o váš život?” “Přišli před mnoha měsíci, aby přepadli a oloupili náš kmen, ačkoli jsme s nimi žili v míru. Dověděli jsme se o jejich úmyslu a přemohli jsme Yumy, při čemž upadl jejich náčelník do našeho zajetí. Nalgu Mokaši, Silný Buvol, jehož jsme synové, mu navrhl čestný souboj a přemohl ho.

Místo aby ho usmrtil, ponechal mu život, což je veliká pohana pro bojovníka. Je to důkaz opovržení. Tomu ty však zajisté nerozumíš, protože jsi běloch.” “Rozumím tomu, neboť znám obyčeje a mravy rudých mužů. Mnoho let a zim jsem prožil mezi nejstatečnějšími kmeny a také s tvým otcem, Silným Buvolem, jsem kouřil z dýmky míru.” “Uff! Pak jistě nejsi obyčejný běloch a tvé jméno musí mě být známé, neboť můj otec je statečným bojovníkem a kouří kalumet jen se slavnými muži.” “Dovíš se mé jméno záhy. Nyní vypravuj, jak a proč jste se střetli právě zde s oběma muži kmene Yuma a s cizím bělochem.” “Tato squaw je naše šilla, starší sestra. Když byla děvčetem, přišel náčelník z Opata, aby se s ní zasnoubil. Otec svolil, aby se stala jeho ženou. Toužili jsme spatřit ji a vypravili jsme se k ní. Pobyli jsme dva měsíce u kmene Opata a když jsme se vraceli, šla s námi, aby navštívila otce.” “To nebylo prozřetelné.” “Promiň nám. Žijeme v pokoji se všemi kmeny. Provázela nás četa Opatů a když nás opustila, domnívali jsme se, že již nám ani naší sestře nehrozí nebezpečí. Yumové bydlí odtud daleko, nemohli jsme tušit, že jejich náčelník

je v těchto místech. Ostatně čestný bojovník si nevšímá žen a hochů. Velká Huba nás však poznal a střílel po nás, ač dosud nejsme bojovníky a nemáme jména. Ozbrojeni luky, nemohli jsme se bránit, a proto jsme seskočili s koní a vylezli na skalisko. Kdyby se byli odvážili vylézt za námi, byli bychom je šípy usmrtili. Ale jistě bychom byli ztraceni, kdybys nám nepřispěl, neboť jakmile Velká Huba poznal, že jsme před jeho výstřely bezpeční, vyslal Malou Hubu, svého syna, oklikou proti nám, aby nás postřílel shora.” “A běloch střílel také?” “Také, i když jsme ho neznali a neublížili jsme mu ničím. Půjčil Malé Hubě svou ručnici, aby nás rychleji a jistě přemohl. Za to zemře, jakmile se s ním setkám; zapamatoval jsem si dobře jeho tvář.” Mladý Indián vytrhl z opasku nůž a výhružně jím zamával. Pozoroval jsem, že pomýšlel na odvetu zcela vážně, při tom jsem se rozpomenul na výkřik Velké Huby, když má koule zasáhla jeho ruku.

Proto jsem se hocha tázal: “Je ti známa řeč kmene Yuma?” “Známe z ní mnoho slov.” “Můžeš mi vyložit, co znamenají slova: tave-šala?” “Vím to. Znamenají tolik, co “ruka, která usmrcuje”. To jméno náleží velikému bílému lovci, jenž je přítelem slavného náčelníka Apačů Vinnetoua. Druzí běloši ho jmenují Old Shatterhand a náš otec bojoval kdysi po jeho boku proti Komančům a kouřil s ním dýmku míru i věčného přátelství. Kde jsi slyšel ta slova? ” “Velká Huba je vykřikl, když jsem mu před chvílí rozdrtil kulkou ruku.” “Udělal jsi to, co dělá Old Shatterhand. Ten neusmrcuje nepřítele, může-li se ho zbavit poraněním. Jeho výstřel nikdy nejde mimo. Střílí buď z těžké šoš-sesté, medvědobijky, s níž jen velmi silný muž může zacházet a střílet nebo z krátké ručnice, ve které je tolik nábojů, že může nekonečně dlouho stři…” Poslední dvě slabiky uvázly hochovi v hrdle. Ztrnulý s otevřenými ústy měřil si mne od hlavy k patě, zahleděl se na mou těžkou ručnici a pak zvolal: “Uff! Mé oči byly zastřeny slepotou.Tento bílý bojovník zastřelil z veliké dálky našeho nepřítele! Pohleďte na jeho těžkou ručnici. Tam, kde prve stál, leží jeho druhá karabina, kterou rozdrtil ruku

Velké Huby. Náčelník Yumů nazval ho Tave-šala. Bratře můj a sestro má, ustupte, neboť máme před sebou velikého bílého lovce, o němž náš otec, ač je velkým bojovníkem, tvrdil, že se mu nemůže rovnat.” Byl to zcela podle indiánských zvyků přehnaný způsob vyjadřování, ale hoch to zajisté mínil upřímně. Jeho sourozenci ustoupili.

Přistoupil jsem k nim a usmál se. “Ano,” pravil jsem, “skutečně jsem Old Shatterhand. Jak slyším, jste dětmi mého dobrého, statečného a slavného přítele, a mé srdce se raduje, že jsem přišel v pravou chvíli, abych zahnal nebezpečí, které vám hrozilo. Pravice náčelníka Yumů je rozdrcena a on nikdy již nebude moci pozvednout tomahawk. Vy

dostanete upomínku na dnešní událost, kdy jste jej spatřili utíkat. Pojďme ke koním.” Šli za mnou k mému koni, poblíž něho se pásl kůň Malé Huby. Zde ležela má karabina vedle revolveru a obou odhozených ručnic. Zjistil jsem, že koule z mé karabiny zavadila o rukojeť revolveru a protože se rozpleskla, patrně tím hůře poranila ruku. Ručnice patřily Indiánům. Jednu, asi modernější, půjčil běloch Malé Hubě k útoku a nechal si zatím jeho ručnici. Kořist náležela ovšem mně. Daroval jsem hochům po ručnici a revolver staršímu chlapci. Byli zřejmě nadšeni tím darem, neboť indiánským hochům se nedává tak brzy střelná zbraň, avšak hoši přijali pušky mlčky, jako by se to rozumělo samo sebou. Rudoch musí umět nejen potlačovat bolest, nýbrž také ovládat radost. Kůň Malé Huby byl pěkné zvíře; daroval jsem jej mladé squaw, třebaže byl osedlán mužským sedlem. Dcery velikého Manitoua jezdí na koni rozkročmo jako muži. Pak jsme šli k zastřeleným koním, ležícím na úpatí skály. Útočníci se k nim neodvážili, poněvadž je zde mohly zasáhnout šípy, a proto také nechybělo nic z nákladů. Byly zde dárky náčelníka Opatů, které vezla mladá squaw svému otci a bratrům.

Tyto předměty, stejně jako sedla a uzdy musely být padlým koňům odebrány a naloženy na zbývající dva koně. Nyní jsem se pokusil vystoupit na vrchol skály, abych si prohlédl padlého Indiána. Hoši mne žádali o dovolení, aby mne

směli doprovodit, takže u koní zůstala na stráži jenom Indiánka. Nalezli jsme lehce stopy Malé Huby, a když jsme k němu došli, naskytl se nám hrozný pohled. Zastřelený Indián ležel natažený na břiše; jeho hlava přečnívala přes okraj skaliska a obě ruce, visící dolů, svíraly pušku tak pevně, že z nich nemohla vypadnout a zřítit se do údolí. Naklonil jsem se, abych ručnici zabezpečil a pak teprve jsem odtáhl rudocha od pokraje propasti. Litoval jsem toho mladého muže, ačkoli byl obětí svých vlastních krvelačných choutek. “Uff! Uff!” zvolali hoši, když uviděli tvář mrtvého a jeho hlavu. Mé obě koule narazily na čelo a pronikly lebkou. Byla to ovšem spíš náhoda než zručnost ve střelbě, neboť na takovou vzdálenost a do takové výše lze sice střílet, avšak o nějaké jistotě úspěchu se nedá mluvit. Přes to jsem byl

přesvědčený, že zanedlouho se bude u indiánských táborových ohňů žvatlat o této neblahé příhodě jako o malém zázraku na účet mého věhlasu. Hochům jsem dovolil, aby si vzali, co nalezli u mrtvoly, pak jsme pokryli nešťastníka kamením a sestoupili jsme do údolí. Nebylo příčiny, proč bychom se v krajině déle zdržovali, zvláště když jsme mohli očekávat, že se uprchlíci vrátí, aby pátrali po Malé Hubě; chystali jsme se tedy na cestu. Velká Huba, jak jsem mohl předpokládat, si domyslil, že mne jeho syn shora zahlédne a zmizí, proto zajisté na něho někde čekal. Poněvadž však syn nepřicházel, bylo pravděpodobné, že se starý vrátí a nalezne jeho hrob, takže jsem

mohl být připraven na nového nesmiřitelného nepřítele. Byl bych se ovšem rád dověděl, kdo byl vlastně bílý průvodce Velké Huby. Ukořistěná ručnice byla jeho majetkem, proto jsem ji bedlivě prohlížel a nalezl jsem dvě písmena, totiž R. a W., vrytá do ocelového spodku okované pažby. R. bylo patrně začátečním písmenem křestního jména a W. začátkem jména rodového. Pomyslel jsem hned na Wellera. Otec tohoto stewarda byl předevčírem ve společnosti jakéhosi indiánského náčelníka návštěvou u Meltona, to souhlasilo s dobou i okolnostmi. Nepochyboval jsem, že tím náčelníkem byl Velká Huba a bělochem, jehož jsem právě zahnal na útěk, byl návštěvník, který mormona nazýval bratrem. Patrně se také Malá Huba zúčastnil schůzky v křovinách za táborem. Už jsem se nedivil, že jsem se s nimi sešel, neboť údolí leželo směrem k haciendě dél Arroyo, která byla zřejmě středem úkladu, o němž se hovořilo na předvčerejší schůzce. Jestliže jsem správně uhodl, dalo se z toho všeho bezpečně vyvodit, že je někde poblíž rozložený oddíl rudochů kmene Yuma, který nyní uprchlíci vyhledají a přivedou do údolí. Bylo tedy nutné údolí rychle opustit a co nejrychleji dosáhnout haciendy. Usedlost seňora Timotea Pruchilla nebyla sice na cestě, kudy se chtěli ubírat hoši a jejich sestra, avšak Indiáni se hned rozhodli pro tuto odbočku, protože doufali, že v haciendě si pořídí náhradu za své zabité koně. Squaw usedla tedy na ukořistěného koně a já vsedl na svého. Hoši museli ovšem jít pěšky. Byl bych jim rád svého koně aspoň na chvíli přenechal, avšak něco podobného se nemohlo stát bez úhony mé “old shatterhandské” hodnosti. Ostatně hochy by ani nenapadlo, aby takovou nabídku přijali. Koně byli také dost obtíženi, vždyť nesli kromě jezdců také náklad ze zabitých koní. Jel jsem v čele; Indiáni mne následovali v malé vzdálenosti. Byl bych si rád s nimi pohovořil, ale bojovník a lovec mého významu se nesměl pouštět do hovoru s nedospělými hochy a zvláště ne se ženou. Celý kmen Mimbreňů-Apačů, k nimž náleželi, by byl nad tím spráskl ruce nad hlavami. V Ures mi bylo řečeno, že z města do haciendy je jen den jízdy, ale nejspíše mi to řekli jen proto, abych si příliš nezoufal. Nadešlo i minulo poledne, a teprve odpoledne jsem uviděl před sebou zalesněné hory, jejichž popis jsem znal. Chlad ve stínu stromů na nás působil blahodárně po žhavém slunečním úpalu, na němž jsme se po celé dopoledne pekli. Nebyl jsem ani na okamžik v rozpacích, jak daleko jsem již dorazil a jen čas mi připadal příliš krátce vyměřený. Asi dvě hodiny před večerem jsme dorazili k malému jezeru, do něhož ústil potok dél Arroyo. Zde jsem se znovu přesvědčil, co vydrží Indián, třeba byl jen hochem nebo dívkou. Hoši ani na okamžik nezůstali za mnou a nedali nijak najevo, že by je byl dlouhý pěší pochod unavil. Byl bych sám rád zajel k potoku, abych se osvěžil krůpějí vody, ale, nešlo to. Indiáni se po vodě ani neohlédli, jako by její lesk a zvuk neúčinkoval na jejich bystrý zrak i sluch.

Jezírko se rozlévalo na konci zalesněného údolí, které se směrem k horám stále rozšiřovalo, až konečně bylo široké

aspoň na hodinu cesty. Bylo obklopeno lesem, mělo na březích šťavnatý palouk, jehož hustý travnatý koberec byl tu a tam porostlý kvetoucími keři. A byli zde lidé i zvířata. Byla zde stáda skotu a koní na pastvě, hlídaná pěšími a jízdními pastevci, ale hned na prvý pohled bylo zřejmé, že tito vaqueros počtem nestačí. Přišli až k nám a zdravili mě přívětivě.

Dověděl jsem se, že Melton se svou výpravou sem dosud nedorazil. Nebylo divu, že jsem zde byl dříve, neboť pochod s těžkými vozy musel být zdlouhavější. Později ustoupily lučiny polím. Viděl jsem kulturu bavlníků a cukrové třtiny na rozlehlých pozemcích, místy bylo pěstováno indigo, jinde zase kávovníky a dále rostla ohromná kukuřice vedle mohutné pšenice. Všude bylo však patrné, že plantáž trpí nedostatkem pracovních sil. Konečně jsme dojeli k rozsáhlé zahradě, v níž byly zastoupeny snad všechny druhy evropských i amerických ovocných stromů, silně zdivočelých a nepěstěných, takže jsem cítil zármutek. Jaké přírodní bohatství mohlo zde být získáno při řádném hospodářství s dostatečným počtem pracovníků. Když jsme konečně minuli obrovskou zahradu, objevila se před námi budova haciendy. Při nejistotě veřejných poměrů jsou v Mexiku zakládány větší usedlosti, haciendy a estancie po způsobu pevností a tvrzí. Kde je dostatek kamení, jsou obytné i hospodářské budovy obestavěny silnou zdí, skoro hradbami, které nahodilý útočník nemůže vůbec dobýt. Někdy je místo kamení použit živý plot z ostnatých rostlin, bud’ keřů nebo kaktusů, které se nechají vysoko a hustě narůst. Je to dostatečná přirozená hradba, ale pro houževnatého útočníka není nepřekonatelná. Hacienda dél Arroyo byla v horách; byla zde tedy spousta kamene a řekl-li jsem, že jsem před sebou viděl budovu haciendy, užil jsem vlastně nevhodného výrazu. Ve skutečnosti jsme viděli jen ploché střechy, vše ostatní bylo zakryto ohromnou zdí, nejméně pět metrů vysokou. Byl to pravidelný čtverec, jehož hrany byly položeny ve směru světových stran. Čtvercem protékal potok, přité-kající od severu a vytékající při jižní zdi. Jak jsem se později přesvědčil, hlavní budova byla postavena těsně na jeho břehu uprostřed dvora a byla jednopatrová. Za západní zdí, kde byla zasazena hlavní brána, byl vystavěn přes potok k budově most. Na nádvoří byly postaveny také menší stavby k obývání pro čeledď, v nich snad měli být také umístěni očekávaní polští dělníci, pak zde byl nízký a dlouhý špýchar, stodola a sýpka a konečně několik otevřených přístavků; vlastně to byly střechy, spočívající na dřevěných sloupcích, mezi nimiž mohl být v případě přepadení umístěn narychlo sehnaný dobytek. Mohutná brána měla dveře zbudované z tvrdého dřeva, vně i uvnitř pobité silným železným plechem. Poněvadž jsme přicházeli od jihu, museli jsme zahnout kolem jihozápadního nároží a dorazili jsme podél západní zdi k bráně. Byla otevřená, takže nic

nepřekáželo v cestě na nádvoří. Přes všechny budovy uvnitř působilo rozsáhlé nádvoří dojmem opuštěnosti a prázdnoty. Nebylo v celé usedlosti jistě tolik osob, kolik jich hospodářství vyžadovalo a v té chvíli jsme neviděli človíčka. Odevzdal jsem uzdu mladšímu indiánskému chlapci a kráčel jsem k mostu, abych vešel do hlavní budovy. Právě když jsem přecházel most, otevřely se dveře domu a přede mnou stanul člověk, jehož odulý, neštovicemi zjizvený obličej působil nepříjemně. Nejsem ovšem zásadně předpojatý proti jakýmkoli jizvám, zvláště ne po neštovicích, protože každý člověk na světě může onemocnět neštovicemi, avšak ve tváři toho muže tvořily jizvy příšerný nesoulad. Jeho tvář byla vlastně odporná z jiných příčin. Odrážela se v ní duše hrubá, nadutá, svéhlavá a zlovolná. Muž mne zahlédl, stanul a zvolal pánovitě: “Stůj tam, kde jsi! Přes tento most mohou jen caballeros! Co tu chceš?” Nedbal jsem, co křičí a kráčel jsem dál. Za mostem jsem zastavil a tázal jsem se úsečně: “Je seňor Pruchillo doma?” “Seňor?” opáčil. “Jemu se říká “don”. Pamatuj si to! Titul seňora patří mně. Jsem seňor Adolfo, majordomus této haciendy, v níž vše podléhá mým rozkazům.” “Také haciendero?” Nevěděl asi, co odpovědět, ale zamračil se jako vulkán a z očí mu sršely hněvivé blesky, jako by mě chtěl zničit. Pak se ozval: “Jsem jeho pravá ruka, ohlas jeho myšlenek a ztělesnění jeho rozkazů. On je don a já jsem seňor. Rozumíš?” Doznávám, že jsem měl tisíc chutí počínat si hrubě, avšak ohled na zdejší poměry a zvláště má dobromyslnost mne nutily, abych byl zdrženlivý. Proto jsem odpověděl dost zdvořile: “Zcela podle vašeho přání, seňore. Řekl byste mi tedy laskavě, zda je don Timoteo doma?” “Je doma.” “A je možné s ním mluvit?!” “Není; pro lidi jako jsi ty není doma. Máš-li nějakou prosbu, jsem já muž, jenž tě může vyslechnout. Pověz, co chceš!” “Žádám pro tuto noc přístřeší pro sebe a tři mladé rudochy, dva hochy a jejich sestru…” “Přístřeší? A jíst a pít! To se rozumí! Tam venku, hezky za hranicemi haciendy je místo pro vás. Sebrat se a táhnout hezky zostra! Ale nejen za zeď, nýbrž za hranice usedlosti, za plantáže! Poručím pasákům, aby šli za vámi a dám do vás střílet, jestliže se jen zastavíte, abyste se utábořili na našich pozemcích.” “Jednáte tvrdě, seňore! Považte, že za několik minut přijde soumrak a budeme vydáni všanc…” “Buď zticha!” přerušil mne. “Máš sice bílou pleť, ale člověk pozná hned na

první pohled, jaké jsi kvítko. A což tamti rudoši. Hacienda není noclehárna pro poběhlíky.” “Dobrá, seňore, odejdu. Nevěděl jsem, že bych měl tvář tak význačné šibalskou a seňor Melton, který mně přislíbil místo tenedora de libros v této haciendě, jistě ani netušil, že toto angažmá je pro zdejší usedlost tak nebezpečné.” Obrátil jsem se a šel jsem zpět po mostě. Seňor za mnou volal: “Jakže, seňor Melton? Tenedor de libros? U čerta, kam tak pospícháte, muži? Zůstaňte! Pojďte sem! Pojďte sem!” A když jsem si jeho nabídky nevšímal a kráčel dále, chvátal za mnou, uchopil mne za rameno, zadržel mne a horlivě ubezpečoval: “Jestliže vás k nám posílá seňor Melton, nesmím vás takto propouštět. Zajisté připustíte, že váš oděv nevzbuzuje důvěru a kdybyste se byl pořádně podíval do zrcadla, uznal byste sám, že vaše tvář se velmi různí od vzezření poctivých občanů. Ale někdy oděv nerozhoduje a může se stát, že muž s tváří zlodějskou nikdy nekradl. Ale když uvážím ještě okolnost, že jste sem byl poslán seňorem Meltonem, snad je možné, že jste mužem, jehož není třeba se bát. Zůstaňte tedy.” Co jsem si mohl myslet o tomto famózním majordomovi? Byl to blázen? Netrpěl, abych se vyjádřil po americku, pitomostí? Nechtěl jsem se něčeho podobného domnívat; jeho tvář prozrazovala zarytost, jeho oči hořely záští a lstivostí, takže zde asi nešlo jen o nepatrný příležitostný přehmat. Prozatím jsem se nad tím nepozastavoval. Zapamatoval jsem si však, že každá jeho poznámka byla pro mne urážkou. “Vaše pozvání týká se také mých průvodců nebo jen mne?” tázal jsem se. “Tuto otázku nemohu zodpovědět, poněvadž se musím zeptat dona Timotea.” “Myslím, že toho není třeba, poněvadž podle vašeho vlastního vyjádření jste zde jediný, kdo o podobných záležitostech rozhoduje.” “Ano, běží-li o zamítnutí žádosti a vaši žádost jsem také zamítnout mohl, nyní jsem vás však vybídl, abyste počkal a vy žádáte, abych zde ubytoval i vaše Indiány. Proto se musím nejdříve dohodnout s donem Timoteem. Počkejte zde! Oznámím vám brzy jeho rozhodnutí.” Stanuli jsme nyní u dveří. Seňor Adolfo chtěl vejít a já měl na něho čekat venku. To se mi zdálo přece jen trochu hloupé. Zavrtěl jsem hlavou a pravil

jsem zkrátka: “Nepatřím ke třídě lidí, kteří se spokojují čekáním přede dveřmi. Půjdu s vámi dovnitř a vy mne laskavě pustíte napřed.” Přitom jsem vešel do dveří a majordomus kráčel za mnou bez hlesu. Viděl jsem, jak v jeho tváři zápasí vztek s ohromným úžasem. Ukázal na jedny dveře v předsíni a zmizel za nimi, kdežto já zůstal přede dveřmi. Za chvíli vyšel a dal mi rukou znamení, abych vstoupil.

Domovní síň byla nízká, avšak široká. Dveře z obou stran byly jen sbity z několika chlazených prken bez nátěru, vypadaly skoro jako dveře našich stájí. Stejně prostá byla místnost, do níž jsem vešel. Měla dvě malá okénka se špinavými, téměř neprůhlednými tabulkami, to bylo jediné sklo v celém domě. U stěny stál stůl natřený pokostem a společnost mu tvořily tři hrubé židle, jež určitě žádný umělecký truhlář neklížil. V koutě visela rohož. Stěny byly natřeny bílým vápnem, tři byly úplně holé, na čtvrté visely různé zbraně. Tím nápadnější byl v těchto prostých stěnách muž, který se při mém vstupu zvedl ze židle a zahleděl se na mne velkýma, tmavýma očima zpola udiveně, zpola zvědavě. Byl oblečený tak elegantně, že mohl okamžitě vsednout na vyšňořeného koně a dát se obdivovat na pověstné promenádě hlavního města Mexika. Jeho oděv byl zhotovený z tmavé sametové látky a na všech švech vyzdobený zlatými lemovkami a šňůrami. Opasek muže byl sestaven z těžkých stříbrných kroužků a za ním trčely dvě mexické bambitky a nůž; na rukojetích byla vesměs drahá a vzácná práce. Širák, ležící na stole, byl zhotoven z nejjemnějších listů carludovica palmata, umělecky spletených a měl jistě cenu nejméně dvou set pesos. Boty hacienderovy byly zdobeny stříbrnými ostruhami, jejichž kolečka byla vysekána ze severoamerických zlatých dvacetidolarů. Vůči takovému elegánovi musel jsem ovšem vypadat jako pravý vagabund a nedivil jsem se nijak, když haciendero poněkud udiveně vzdychl, nikoli přímo ke mně, jako spíše pro sebe nebo do vzduchu: “Byl mi ohlášen příchod tenedora de libros, ale kdo vešel? Seňor, který…” “…který může a umí zastávat důstojně a spolehlivě úřad tenedora de libros, doně Timoteo,” přerušil jsem ho. Nafoukaný “seňor Adolfo” mohl být venku hrubým, aniž jsem se proto urážel, avšak nesměl jsem strpět ani nejmenší urážky od vlastníka usedlosti. Proto jsem se tak důrazně ozval. Haciendero pohodil hlavou jakoby v žertovném strachu, změřil mne znovu od paty ke hlavě a prohodil s úsměvem: “Ah, človíček je citlivý. Kým a čím vlastně je seňor?” Nazval mne “človíčkem”. Měl jsem mu dát najevo, že se tím cítím dotčen? Nevyhlížel příliš jako bohatý nafoukanec, spíše jako žoviální v dobrých poměrech žijící caballero, který měl chuť na chvíli se pobavit s obyčejnýmčlověkem. “Človíček je všelicos, o čemž snad nemáte ani tušení, doně Timoteo,” odpověděl jsem s

úsměvem jako on, “a človíček může být pro vás tak důležitou a význačnou osobností, že si můžete pokládat za štěstí, že k vám vůbec přišel.” ” Cie o.’” zasmál se hlasitě. “Přichází snad človíček, aby mi řekl, že jsem byl právě zvolen za vladaře celého Mexika?” “Právě naopak. Přicházím, abych vámřekl, že v nedaleké době nebudete snad již ani vladařem své maličké haciendy.” “Znamenité,” usmál se, posadil se a ukázal mi na druhou židli. “Rád bych věru věděl, proč mne hodlá několik mých dobrých poddaných svrhnout z trůnu.”

“O tom později. Především si přečtěte tohle.” Vyňal jsem z tobolky pas, vystavený pro mne mexickým konzulátem v Sán Francisku. Když si jej přečetl a listinu mi vrátil, zmizel úsměv z jeho tváře. “Předpokládám, že jste oprávněným majitelem tohoto osvědčení.” “Zajisté. Porovnejte můj zevnějšek s popisem.” “Souhlasí, seňore. Ale proč ke mně přicházíte? Proč se mi hlásíte jako tenedor de libros?” “Protože panu Meltonovi napadlo nabízet mně tuto službu.” “Nevím o tom nic. Nepotřebuji účetního. Několik kapek inkoustu, které se ročně na mé haciendě vypíší, vycákám vlastním perem a vlastní rukou.” “To jsem si také myslel.” “A přece jste přišel.” “Přece, a to z tak důležitého důvodu, že vás musím prosit, abyste mlčel o tom, co vám chci oznámit.” “To zní tajemně. Docela tak, jako by mi hrozilo nějaké nebezpečí.” “Jsem

přesvědčen, že nebezpečí je nedaleko.” “Prosím, mluvte rychle.” “Především chci váš slib, že se nikdo třetí nedozví, aspoň v nejbližších dnech, co vám chci sdělit.” “Slibuji, že o tom pomlčím a teď mluvte.” “Byl seňor Melton vámi zmocněn, aby vám přivedl vystěhovalce z Evropy?” “Ano.” “Kdo uspořádal tuto záležitost, totiž, kdo se tím zabýval

hned od počátku? Vy nebo on? ” “On. Upozornil mne na veliké výhody, které získám najmutím pracovitých polských dělníků a poněvadž se zároveň nabídl, že vše obstará, udělil jsem mu plnou moc.” “Znal jste ho dokonale, že jste mu tak věřil?” “Zajisté, proč ta otázka?” “Rád bych věděl, považujete-li ho za počestného muže.” “Ale to se rozumí. Je čestný muž a prokázal mně již mnohé dobré služby.” “Znáte ho tedy delší dobu?” “Několik let. Byl mi doporučen lidmi, jejichž každého slova si vysoce cením a dodnes požívá mé úplné důvěry. Jak se zdá, posuzujete ho jinak.” “Zcela jinak.” “Patrně vás nějakým slovem urazil a máte proti němu výhrady.” “Ne. Choval se ke mně naopak velmi blahosklonně, velmi přívětivě. Dovolte, abych vám vše vypravoval.” Usadil se pohodlně s výrazem napjatého očekávání. Vypověděl jsem mu, co jsem zažil v Guyamas a na lodi, vylíčil jsem noční rozmluvu a poukázaly na ostatní svá pozorování a kombinace. Vyslechl mne, aniž promluvil nebol

zkřivil ústa, když jsem však vyprávění dokončil, objevil se na jeho tváři ironický posměšek. Pak si mne znovu nedůvěřivě prohlížel a konečně prohodil: “A vy mně to všechno vypravujete jako skutečné věci?” “Ani o slůvko více.” “Z vašeho pasu jsem zjistil, že jste žurnalistou, novinářem. Psal jste již také někdy romány?” “Někdy.” Don Timoteo se náhle zvedl a zvolal se smíchem: “Však jsem si to hned myslel. Nemůže to být jinak! Takový autor, takový romanopisec vidí všude věci, které vznikají jen v jeho fantazii. Seňor Melton, takový jemný, způsobný, počestný, ctihodný a zbožný caballero, nejslušnější člověk, jakého vůbec znám, je prý podvodníkem! To ovšem může tvrdit jen člověk žijící ve vrstvách, o nichž se obyčejnému smrtelníkovi ani ve snu nezdá. Seňore, dobře se bavím, opravdu výborně!” Prošel dlouhými kroky po světnici, zamnul si ruce a usmíval se, jako by se vážně dobře bavil. Chvíli jsem vyčkával, pak jsem lhostejně podotkl: “Nemám námitky, jestliže v mém vyprávění nalézáte zalíbení, avšak přeji si, aby se vaše nynější zábava nezměnila později ve zklamání.” “Nepřipouštějte si o mne tolik starostí, seňore, prosím vás.

Vidíte zřejmě nebezpečného slona všude tam, kde jiní lidé sotva vidí komára.” “Co říkáte seňoru Wellerovi, stewardovi…” “Ze se jmenuje Weller a je stewardem; víc nic.” “A jeho rozmluva s Meltonem?” “Straší jen ve vaší

hlavě. Asi jste špatně rozuměl. Vaše fantazie má neuvěřitelný sluch.” “A jeho otec, který se v křovinách domlouval s mormonem?” “Také žije jen ve vašich snech. Že by to byl Weller senior, se jen domníváte.” “A přítomnost náčelníka rudochů? ” “Románový výmysl, nejběžnější ze všech. Ostatně ji lze vysvětlit jako prostou náhodu, na níž není nic nepochopitelného.” “A mé setkání s náčelníkem Yumů a s bělochem, jehož ručnice je označena písmeny R. W.?” “Do toho mi nic není! Je na tisíce jmen, začínajících W. Proč by to byl právě Weller? A proč jste se vůbec míchal do té rvačky? Nic vám do toho nebylo. Děkujte Bohu, že jste vylezl se zdravým kožichem. Escritor, myslím, není mužem, který se má rvát s Indiány. To by měl přenechat nám, kteří bydlíme v pustých krajinách, známe rudé a víme, jak s nimi zatočit.” Bylo skoro jisté, že haciendero nezná jméno “Old Shatterhand” a také jsem se mu o něm nezmínil. Nyní, když se mi vysmál, neuznal jsem za vhodné se prozradit, neboť jsem mohl vsadit deset proti jedné, že by mi ani pak nevěřil. Tento seňor haciendero byl tělesné hezký, duševně však průměrný člověk, jemuž mé logické úsudky připadaly fantastické. Protože jsem viděl, že se mi

nepodaří zviklat jeho důvěru v Meltoiia, že jen události ho mohou přesvědčit o pravdivosti mých slov, zanechal jsem dalšího dokazování a opakoval jsem jen svou prosbu, aby o věci pomlčel. Slíbil mi to za ustavičného smíchu a dodal: “Pokud jde o mlčení, můžete se na mne spolehnout, nemám chuť být k smíchu. Seňor Melton by mne považoval za blázna, kdybych mu tuto hloupost opakoval. Nevěřil by, že mi ji někdo našeptal a myslel by spíš, že vznikla v mé hlavě. Pomlčím tedy o vás vůbec. A jak je to vlastně s vaší účetnickou službou? Přislíbil vám ji Melton?” “Ano.” “Podivné, přímo neuvěřitelné! Vždyť ví právě tak dobře jako já, že účetního nepotřebuji.” “Měl patrně zase jen ten úmysl, aby mne sem dostal.” “K čemu? Včem byste mu zde prospěl?!” “Nevím.” “Tady to máte! Tvrdíte něco, o čem nevíte. Mám za to, že celé účetnictví vzniklo zase jen ve vaší fantazii.” “Tím mne vlastně prohlašujete za blázna, doně Timoteo.” “Ne, nepovažuji vás za pomatence, zajisté však mohu říci, že některé kolečko ve vaší hlavě se rozběhlo přece jen trochu více, než mělo! Radím vám, abyste se dal prohlédnout v některém ústavu, neboť je dosud čas, aby váš rozum byl zachráněn.” “Mnoho díků, doně Timoteo, ačkoliv nepřestávám věřit, že má hlava pracuje poněkud hbitěji, než jak je tomu u jiných lidí; z toho vzniká směšná situace, že se mi přičítá příliš velká fantazie, kdežto já mohu zase jiným vytýkat příliš velkou zdlouhavost v přemýšlení. Na úřad účetního nekandiduji, ostatně jsem vůbec neměl v úmyslu o něco podobného se ucházet.” Zrudl. “To je pro mě příjemné, seňore, neboť vidím, že byste se mi nehodil. Kdy si přejete odcestovat?” “S vaším dovolením zítra ráno.” “Uděluji vám to dovolení již pro dnešek, dokonce již pro tento okamžik.” “To znamená, že mi vykazujete místo za plotem?” “Ani ne za plotem, nýbrž za hranicemi svého pozemku!” “Done Timoteo, to je zarputilost, která se naprosto příčí zvyklostem této země.” “Je mi líto! Ale sám jste tím vinen. Má zdánlivá zarputilost je jen nutnou opatrností, která vám budiž důkazem, že nepřemýšlím zdlouhavě, jak se domníváte. Varoval jste mne před útokem, který buď vznikl ve vaší fantazii nebo by se mohl stát skutkem jen tehdy, kdybych vás a vaše průvodce na haciendě zdržel. Zastřelil jste prý syna náčelníka kmene Yuma, proto vás zajisté bude náčelník pronásledovat. Kdybych vás nechal v haciendě, poštval bych si na krk celý kmen. Je vám jistě jasné, že musím žádat, abyste odešel.”

“Myslíte-li, že jednáte podle rozumné úvahy, pak ovšem nemám námitky a půjdu.” “Komu patří kůň, na němž jste přijel?” “Seňor Melton mi jej půjčil v Lobos.” “Patří tedy mně a zanecháte zvíře zde. Pravil jste, že vaši průvodci sem přišli, aby si vyžádali koně; musím vám bohužel říci, že ani vám, ani jim nemohu přenechat koně. Byl bych jim i bez peněz, které asi nemáte, půjčil ^několik koní, neboť Mimbreňové jsou poctiví lidé. Vím, že by mně buď koně vrátili anebo za ně přinesli odměnu, avšak vás podporovat nemohu, nechci-li se znepřátelit s Yumy.” “Tato vaše opatrnost, doně Timoteo, je chvályhodná. Už se tedy pouze ptám, kudy jít, abychom se dostali co nejdříve za hranice.” “Dám vám průvodce, který vás povede. Zajisté uznáte, že jsem o vás velmi starostlivý.” “Snad mi nebesa dopřejí, abych mohl být někdy zase starostlivý o vás. Jsem vděčný člověk…” “V tomto případě to není třeba. Zříkám se vděčnosti, neboť nevím, jak by mi mohl být prospěšný vážený romancero, který ani nemá koně.” Don Timoteo zatleskal do dlaní.

Majordomo se objevil tak rychle, že jistě musel naslouchat za dveřmi. Jakmile se tomuto caballerovi dostalo rozkazu, aby mne doprovodil přes hranice a dbal, abych zde zanechal koně, opustili jsme oba světnici, seňor Adolf mně v patách. Když jsme vyšli na nádvoří, ozval se majordomo: “Aha, nic nebylo s tenedorem de libros, což? Jsi tedy vskutku, zač jsem tě hned považoval, vaga…” “A tys největší hlupák, jehož jsem kdy viděl,” přerušil jsem ho. “A za tvé přívětivé hablarle de tu (tykat někomu) se ti dostane po zásluze!” Vyťal jsem mu na levou tvář hlučný políček, takže se zapotácel, pak ucítil i na pravé tváři pohlazení, po němž se uchýlil nalevo. Nebyl bych se tak rozhorlil proti

nešťastníkovi, ale zpozoroval jsem, že haciendero otevřel okno, aby mohl lépe pozorovat můj odchod. Zaslechl jistě slova svého majordoma a chtěl jsem tedy, aby slyšel a viděl mou odpověď co nejzřetelněji. Seňor Adolfo vyskočil jako horský lev, vytrhl nůž, jejž v Mexiku má za pasem téměř každý kluk a řítil se na mě. “Co jsi se odvážil, otrhanče? Za to…” Odrazil jsem lehce jeho ránu, vyrazil jsem mu nůž z ruky, vyzvedl jsem milého seňora Adolfa do vzduchu, nesl ho lehce na můstek a odtud jsem ho hodil do vody, až vysoko vystříkla. Příkop nebyl hluboký, takže se seňor nemohl utopit. Vyhrabal se z vody úplně zmáčený, odfrkoval a chrchlal, protože polkl několik andělíčků a zase se na mě hrnul. Byl by jistě podnikl nový útok, jehož výsledkem by byla nová studená lázeň, avšak další boj zamezil člověk, jehož příchodu jsem se v té chvíli nenadal.

Když jsem hodil seňora do vody, pohlédl jsem k bráně, do níž právě vklusal na své herce Melton. Viděl, co se stalo, viděl stát haciendera u okna, popohnal koně na můstek a zvolal: “Co se tu děje? Jakýsi souboj! Patrně nedorozumění. Ustaňte seňorové!” Poslední slova platila hlavně zmáčenému zástupci pana haciendera. Pak teprve oslovil Melton mou maličkost: “Hledali jsme vás nadarmo. Jak jste se dostal až sem?” “Jednoduše,” pravil jsem. “Přece víte, že se kůň pode mnou splašil. Běžel se mnou až sem.” “To je podivuhodné. Později mi budete vyprávět o této zvláštní jízdě.” “Nemám

času nazbyt. Musím pryč; byl jsem z haciendy vyhozen.” “A jako odškodné si pořádáte kratochvíli tím, že házíte lidi do vody, jak vidím.” “Nu, ano. Je to již taková má malá libůstka, které nemohu odvyknout,” “Musím především vědět, co se vlastně stalo a zajisté se pak všechno vysvětlí. Počkejte zde, prosím, dokud nepromluvím s donem Timoteem.

Počkejte, počkejte; hned se vrátím.” Melton seskočil z koně a vešel kvapně do domu. Zmáčený majordomo kulhal za ním, aniž mi dopřál potěšení, abych se mu podíval do tváře. Co dělat? Zůstat či odejít? Byl jsem ovšem rozhodnutý opustit haciendu, avšak zároveň jsem byl zvědavý, jak to mormon navlékne, aby mne zadržel, neboť bylo jisté, že neměl v úmyslu pustit mě ze zřetele. Nevyšel jsem tedy z nádvoří, nýbrž popošel jsem ke koni a odvázal od sedla uzel, v němž byl můj nový oděv. Sňal jsem také ručnice, jež byly zavěšeny na sedlové hrušce. “Moji mladí bratři a má sestra viděli, že jsem byl přijat nevlídně,” pravil jsem hlasitě Indiánům. “Haciendero nám nechce poskytnout přístřeší, neboť se obává pomsty náčelníka Yumů. Odejdeme tedy a přenocujeme v lese.” “Kdo je jezdec, který právě přijel a hovořil s Old Shatterhandem?” tázal se starší hoch. “Přítel Velké Huby, zlý muž, před nímž se musíme mít velmi na pozoru,” odpověděl jsem. Indiánčin kůň byl nyní zatížen třemi sedly a k ostatním zavazadlům přidal jsem ještě své, takže jsme byli všichni čtyři opěšalí. V tom vyšel mormon z domu a běžel přes můstek ke mně. • “Seňore,” oznamoval, “vaše záležitost je uspořádána. Zůstanete na haciendě.” “Jak to?” “Don Timoteo ovšem nepotřeboval až do této chvíle účetního a když s vámi mluvil, nepomyslil, že po příchodu čtyřiceti nových dělníků a strávníků musí mít úředníka.

Pojďte znovu dovnitř, neboť vás chce přijmout do služeb. Smíte zůstat.” “Tedy smím? Hm! Bohužel, nejde už o to, smím-li, nýbrž spíše, chci-li.”

“I pro mne, za mne! Ale vy chcete?” “Ne!, Vůbec nechci! Vidíte sám, že jsem připravený k odchodu.” “Nedopouštějte se neprozřetelnosti,” napomínal mne horlivě, “chápete přece své postavení, doufám. Zde se vám naskýtá budoucnost, která se zdá skvělou…” “Prosím, žádné řečnické pokusy,” přerušil jsem ho, “vím, co o tom soudit.” “Doufám, že jste přesvědčen, že to s vámi myslím poctivě. Zůstanete-li, mohou zde i ti tři rudoši zůstat a vy zajisté nedopustíte, aby byli vydáni ne-pohodám a svízelům noční cesty..” “Snad si nemyslíte, že se zavážu na několik let služební smlouvy za to, že jim poskytnete na jednu noc přístřeší? To by bylo přece jen poněkud velké sebeobětování.” “Hovoříte ve zlosti a zlost vás zaslepuje. Vzpomeňte si na emigranty. Pustil jsem se napřed, abych hacienderovi oznámil jejich příchod; všichni si vás zamilovali a měli o vás obavy. Budete středem, okolo něhož se vystěhovala shluknou jako ovce okolo

pastýře. Pomyslete na jejich zklamání, až se dovědí, že jste se zřekl služby a odešel bez rozloučení.” Mormon vyhledával zkrátka všechny možné důvody, aby mne zdržel, avšak namáhal se zbytečně. Když zjistil, že mne nedonutí, abych ho poslechl, pronesl zlostně: “Nemohu mít námitky, chcete-li si stůj co stůj své štěstí zašlapat, ale připomínám ještě, že projevujete vůči mně bezpříkladnou nevděčnost. Ujal jsem se vás, umožnil jsem vám bezplatnou jízdu a nyní, když chci vidět ovoce své námahy, utíkáte.“Mohl jsem mu odpovědět všelicos, ale raději jsem se tázal: “Chcete mi opravdu vnutit tak zvané štěstí, jak vy je chápete? ” “Nechci. Pro mne za mne táhněte k čertům. Ale nedáte-li se zadržet, aspoň vás doprovodím.” “Proč?” “Slyšel jste sám, co pravil haciendero. Nechce vás trpět na svých pozemcích. Chtěl vás dát vyprovodit několika vaquery. Poněvadž jsem se vás však ujal, nechci, abyste byl podobným způsobem zahanben a vyprovodím vás raději sám. Doufám, že alespoň proti tomu nebudete nic namítat.” “Ne. Naopak mě těší, že mně prokazujete tu čest. Je vám okolí haciendy známo tak podrobně, že znáte i její hranice?” “Potmě tu poznám každý mezník.” “Ano, podle všeho nastane tma dříve než dosáhneme hranic. Den se rychle chýlí ke konci. Neprodlévejme tedy a pojdme.” Mormon popošel k svému koni, dosud stojícímu na dvore a vyšvihl se do sedla a vůbec netušil, že jsem do jeho úmyslů viděl velmi jasně. Ne bez úmyslu jsem se ho tázal, jsou-li mu známy hranice haciendy. Bylo-li tomu tak, jistě se také vyznal v lese, takže mu nebylo zatěžko nalézt v něm místo vhodné i

k provedení zákeřnosti. Měl snad opravdu nějaký zákeřný záměr? Znal jsem ho; tušil jsem správně již na lodi, co zamýšlí a předtucha se nyní stávala jistotou. Mormon věděl kdo jsem a bál se mne. Byl přesvědčen, že jeho záměr s emigranty bych uměl zkřížit. Chtěl mě k sobě připoutat, aby si mne zajistil a při vhodné chvíli mne odstranil a nyní, když jsem nechtěl zůstat v haciendě, uvědomil si asi, že musí jednat rychle. Měl nade mnou moc jen v dosahu haciendy a muselo se tedy stát hned to, co nemohl déle odkládat. Šlo o můj život a když jsme minuli bránu, byl jsem již

přesvědčený, že smrt se mnou kráčí krok za krokem: Bylo snad příliš odvážné, že jsem nic nenamítal proti tak nebezpečné společnosti? Ne! Rozvaha mně velela přijmout jeho doprovod. Kdybych ho byl odbyl, byl by se za mnou plížil tajně, aby mne při vhodné chvíli napadl zezadu; byl-li však u mě, měl jsem ho na očích, mohl jsem ho pozorovat, postřehnout okamžik jeho útoku a jeho úmysl zmařit. Pustili jsme se podél potoka, po jehož březích se rozkládaly lučiny, jen tu a tam porostlé skupinami stromů a kaktusovitých rostlin. Zde tedy nebyla příhodná půda k vyřízení věci. Protože Melton nechtěl učinit mé průvodce svědky svého zločinu, usuzoval jsem, že se odhodlá k útoku teprve tehdy, až se s námi rozloučí. Pokud byl při nás, byl jsem před ním bezpečný. Co se mělo stát později, představoval jsem si asi

tak: Chlapík se rozloučí, bude se tvářit jako by se vracel, předběhne nás oklikou, ukryje se na vhodném místě, které jistě dobře zná, postaví se tam do zálohy, nechá nás projít a střelí mne zezadu. Kdo může pak tvrdit, že právě on se dopustil vraždy? Vždyť na mne mohl někde číhat náčelník Yumů, aby pomstil svého syna. Melton nechal koně kráčet krokem.

Šel jsem pohodlně vedle něho, ruku téměř ustavičně opřenu o koňův hřbet. Byl jsem tedy stále poněkud za mormonem a mohl jsem ho bystře pozorovat. Nehovořili jsme. Rudoši šli za mnou; hoši se střídali u koně. Rychle se stmívalo a noc nastala, než jsme přešli lučiny. Potok se vinul mezi křovinami, mezi nimiž přibývalo stromů, čím jsme šli dále. Soudil jsem z toho, že se brzy ocitneme v lese a rozhodný okamžik nebyl tedy daleko. Stalo se, jak jsem předpokládal. Brzy jsme byli na pokraji stromové skupiny. Potok zahýbal poněkud napravo; stezka byla úplně rovná. Nalevo se táhla ještě dlouhým pruhem poušť. “Zde to bude,” pomyslil jsem si. “Chlapík nám ukáže stezku, rozloučí se, sleze z koně, přiváže ho někde a pustí se mezi stromy vpřed.” Jako bych byl vševědoucí! Mormon zarazil koně, ukázal před sebe a pronesl: “Oblast haciendy dosahuje až k tomuto lesu. Dostál jsem svému úkolu, doprovodil jsem vás na hranice. Vlastně mi do vás již

nic není, když jsem se vás však ujal, povím vám také, kde byste se nejlépe utábořili. Půjdete-li dále po okraji lesa, dorazíte asi za čtvrt hodiny znovu k této vodě. Naleznete ji čistou a pitnou, je tam vysoká a měkká tráva a skála, která vám poskytne ochranu

před chladným nočním vánkem. Chcete-li dbát té rady, či ne, je mi naprosto lhostejné.” “Děkuji vám, seňore a budu se vaší radou řídit,” pravil jsem. “Radím vám, abyste šli zvolna. Jarní povodeň tam dole vymlela několik hlubokých koryt, do nichž byste se mohli zřítit. Nyní se vrátím. Odmítl jste štěstí, jež jsem vám nabízel. Jsem přesvědčený, že se nyní od vás štěstí odvrátí nadobro.” “Nu, nějak to již oželím. Dozvíte se zakrátko, že se nejraději spoléhám sám na sebe.” “Nezáleží mi na tom, uslyším-li o vás dříve nebo později. Běžte si k ďáblu!” Obrátil se a vracel se. Kráčeli jsme vpřed a po chvíli jsem tiše řekl svým průvodcům: “Muž, jenž nás dosud doprovázel, pustí se nyní do lesa a předejde nás, protože mne chce napadnout. Poběžím však také a dokáži mu, že nelze bez trestu žertovat s Old Shatterhandem. Moji mladí bratři nechť se nedrží příliš okraje lesa, nýbrž uhnou poněkud více vlevo, aby útočník nepoznal, že nejsem mezi vámi. Zanechám zde ručnice, protože by mi překážely. Jestliže vás nezavolám, jděte stále až k místu, které ten muž označil a tam vyčkejte mého zavolání.” Indiáni projevili slabý údiv nad tímto neočekávaným sdělením, avšak mlčky se chopili ručnic. Měl jsem teď ruce volné a mohl jsem tedy rychle vpřed, zatím co moji společníci se bez dalšího pokynu drželi okraje lesa, aby jejich pochod byl dobře slyšet. Pravím, že jsem šel rychle, neboť mi ani ve snu nenapadlo dbát mormonovy výstrahy, pokud šlo o výmoly v půdě. Byla to jistě lež, jak jsem se ostatně brzy přesvědčil, lež, která nás měla pohnout k volné chůzi, aby měl zákeřník čas předběhnout nás oklikou. Nedal jsem se tím zmýlit, přesvědčený o tom, že si na mě někde počíhá. Držel jsem se stále ve stínů stromů a klusal jsem asi deset minut, přitom jsem se bystře rozhlížel a pátral po vhodném místě, kde by Melton svůj záměr asi nejspíše provedl. Svítily hvězdy, takže jsem měl rozhled aspoň na třicet kroků. Pojednou tvořila lesní půda přede mnou z rovného okraje ostrý záhyb, který se na druhé straně rovněž ostře ztrácel v lese. Bylo zde několik košatých stromů, pod nimiž bujely husté keře. Jestliže jsem se nemýlil pokud šlo o Meltonovy úmysly, pak jsem dorazil na místo, které se mu výborně hodilo. Mohl se zde dobře skrýt a postavit do zálohy, kdežto já a moji společníci museli jsme jít tak blízko k lesnímu výběžku, že nás jeho koule nemohla minout. Snažil jsem se rozpoznat, na kterém místě by se asi Melton mohl postavit do zálohy. Musel mít dobrý úkryt, svobodný rozhled a volný ústup. Objevil jsem takové místo a zalezl jsem za křoviny, kde mne odnikud nebylo vidět a posadil jsem se tak, abych se mohl rychle postavit bez jakýchkoli zvuků, kdybych byl nucen k nepředvídanému pohybu. Proč jsem se vlastně skryl, abych nepřítele dopadl? Co mi vlastně hrozilo?

Mohl jsem přece zničit jeho záměr v zárodku tím, že bych se byl pustil jiným směrem, než Melton označil; pak by byl na mne číhal nadarmo. Kladu-li dnes tuto otázku, musím upřímně doznat, že to byla jen má ješitnost, která mne poháněla dát přednost nebezpečnému podnikání před jistotou ústupu. Chtěl jsem Meltonovi dokázat, že jsem chytřejší, než si myslil. Že jsem tím dával v sázku život, jako vůbec dost často, o tom jsem uvažoval až později. Usadil jsem se pohodlně v hustém stínu a položil jsem ucho na zem. Přijde či nepřijde? Mé napětí rostlo, třebaže jsem se nutil do klidu. Zaslechl jsem vskutku kroky, šelest větví, kterých se kdosi dotýkal, klopýtání přes kameny, slyšel jsem i nárazy těla na rostliny, které v lesní temnotě přehlédl. Někdo se rychle blížil. Konečně jsem zaslechl mocné dýchání a již jsem muže také viděl. Prodíral se houštinou a funěl jako buvol po prudkém běhu; byl to vskutku seňor Melton, který se objevil na pokraji výběžku a vystrčil opatrně hlavu, aby se rozhlédl. ” ‘sss-death,íí zaklel v spěchu. “U kozla, jsem s dechem v koncích, nevidím a neslyším. Byl by mne již předešel? Nemožné! Letím jako splašený, kdežto oni jdou zvolna, aby nespadli do výmolů. Ale, tiše, myslím, že jdou.” Poklekl na pravé koleno, opřel loket o levé a zvedl ručnici. Viděl jsem ho zřetelně, neboť klečel mezi keři, kam dopadly paprsky hvězd. Myslel jsem, že se usadí víc vlevo a musel jsem se nyní posunovat k němu, abych ho dopadl. Poněvadž byl rozčilený, jistě mohl přeslechnout šelest, který jsem působil. Jeho pozornost byla příliš soustředěna vpřed. Pak byly slyšet kroky koně a Indiánů. “Smůla,” zašeptal Melton. “Drží se dál, než jsem myslel. Musím mířit opatrně.” Nebylo divu, že hovořil. Věděl jsem ze zkušenosti, že čím větší rozčilení, tím větší chuť k samomluvě. Každý zákeřník hovoří sám sebou. Zvedal a skláněl několikrát ručnici, zkoušel vzdálenost a vždy znovu mířil. Konečně nasadil pušku pevně k líci a tu již bylo třeba jednat rychle, neboť mohl některého chlapce nebo mladou ženu postřelit. Vztyčil jsem se rychle a skokem zezadu jsem ho srazil k zemi. Vykřikl a pustil ručnici.. Poněvadž mi jeho hlava přišla mezi nohy, opřel jsem kolena o jeho plece, jimiž prudce trhl. Vykřikl znovu, jeho klouby zachřestily a již ležel pode mnou a nemohl se bránit, protože jsem mu v zápalu krátkého boje vykloubil ruce. Kopal jen nohama, avšak vztyčit se nemohl, poněvadž jsem na něm ležel veškerou svou tíhou. Za to počalo velmi účinné pracovat jeho hrdlo. Křičel, jako by ho naráželi na kůl, vztekem, strachem i bolestí, patrně nevěděl sám proč, ale důvod pro to měl. Držel jsem ho pevně, a protože jsem viděl, že Indiáni kráčí dál, aniž by se zastavili nebo si všímali jeho křiku, zavolal jsem na ně: “Ať, přistoupí moji mladí bratři sem. Jejich sestra zatím podrží koně.” Uposlechli rychle a pak brzy svázali mormona na

nohou i rukou, jak jsem

jim přikázal. Nato jsme ho vyvlekli z houštiny, abychom si ho lépe prohlédli. Jakmile byl svázán, přestal křičet; nyní ležel zcela tiše. “Nuže, seňore,” ozval jsem se, “zahnal jsem a navždy ztratil své štěstí?” Neodpověděl, jen zaskřípal zuby. “Není-li tomu tak, jak jsem řekl?” pokračoval jsem. “Nedověděl jste se snad brzy, že se mohu vždy nejlépe spolehnout sám na sebe? Kouli, kterou jste chtěl na mne vystřelit, slyšel jsem hvízdat již před hodinou. Vžil jste se do myšlenky, že mne můžete zmýlit a oklamat a zatím jste přes všecku svou prozíravost tak hloupý, že lze vlastně zcela snadno prohlédnout vaše záměry. Prohlédl jsem vás hned v Guaymas.” “Já vás také,” zamumlal Melton. “Jste Old Shatterhand.” “Správně! Věděl jsem, že jste mne poznal, avšak nedal jsem to najevo. Počínal jste si při tom jako školáček. Chcete-li napálit Old Shatterhanda, musíte to navléknout chytřeji. A jaké záměry máte s vystěhovala?” “Žádné.” “Rozumí se, že mi to nepovíte. Nekladu otázku snad proto, abych se dočkal vaší odpovědi, chci vás jen

upozornit, že emigranti jsou v mé ochraně. Nemám v úmyslu řečnit o tom, co vím a co -si myslím, upozorňuji vás však, že každou nesprávnost, které byste se vůči nim dopustil, budu mstít na vás. Příklad máte zde. Ukládal jste o můj život a proto mně propadl váš život. To je výstraha. Příště vám půjde o hrdlo. Právě jako jsem předvídal vaši kouli, tak také předvídám ještě jiné věci, kdežto vy sotva stačíte myslet z dneška na zítřek. Pamatujte, že každá lež má krátké nohy a každý zločin chatrný zrak.” Odvrátil jsem se od něho a pokynul mladým Indiánům, protože jsem jim chtěl něco říci, co Melton nepotřeboval vědět. Indiánka přistoupila k zajatému, aby ho střežila, třebaže byl spoutaný. “Nechť moji mladí bratři dobře poslouchají, co jim řeknu,” oslovil jsem hochy. “Jsme čtyři a máme jen jediného koně. Potřebujeme tři další koně, kterých se musíme zmocnit. Nejsem zlodějem, protože však pro tuto dobu musíme mít koně, jsem nucený upustit od svých zásad. Haciendero mi odepřel půjčku i nákup koní, protože se obával pomsty Yumů. Musím si tedy koně vzít sám a proto se vracím do haciendy. Koně jsou tam na pastvině. Zatím budou moji bratři střežit zajatého. Je sice dobře spoután a v tuto pozdní hodinu jistě nikdo nepřijde do tak odlehlého kouta, avšak opatrný muž se musí zabezpečit pro každý případ. Zajatec nesmí být propuštěn, dokud se nevrátím.” “Old Shatterhand se na nás může spolehnout,” pravil starší hoch. “Učiníme podle jeho rozkazu, ačkoliv je pro nás urážlivé, že jde na pastviny sám.” “Jak to?” “Můj slavný starší bratr bílé pleti tím praví, že nás považuje za chlapce, kteří si neumějí ani přivést koně.” Znal jsem velmi dobře zvyky a názory Indiánů a uměl jsem si tedy představit, že tito jinoši vskutku pocítili osten urážky. Poněvadž mne okolnosti nutily,

abych se spojil s jejich kmenem, považoval jsem za dobré ukázat jim, že jim důvěřuji. Proto jsem odpověděl: “Viděl jsem, kterak jste se dobře bránili proti útočníkům lépe ozbrojeným a považuji vás za zmužilé hochy. Nepochybuji také, že máte zručnost i odvahu a ptám se proto, chcete-li pro koně dojít sami.” “Chceme,” pravili hoši. “Jděte. Není třeba, abych vámříkal, kde je najdete.““Viděli jsme je a nalezneme je. Nebude těžké zmocnit se dvou.” “Potřebujeme tři.” “Je zde kůň toho zajatce. Muž nám poví, kde ho přivázal.” “Nechci jej. Jeho kůň vykonal cestu z Lobos až sem; je unavený, kdežto koně na pastvě jsou svěží. Řekl bych vám ještě něco, avšak odkládám to, až se vrátíte. Počkám na tomto místě, pospěšte si!” Hoši odběhli. Uložil jsem se vedle Meltona do trávy, zvědavý, jak hoši splní svůj úkol. Melton ležel jako mrtvý. Pýcha mu nedovolila promluvit, avšak jeho dech byl chvilkami obtížný; patrně ho zraněné paže bolely. O indiánské hochy jsem neměl starost. Jejich podnik sám o sobě nebyl obtížný, leda by jeho provedení ztížily některé nahodilosti, v tom případě by se hoši vrátili bez úspěchu. To však také bylo vše, čeho jsem se mohl obávat, neboť mě ani nenapadlo, že by se synkové volné přírody dali chytit při krádeži koní. Minuly asi dvě hodiny. Náhle se vztyčil sotva čtyři kroky ode mne z trávy člověk. Vyskočil jsem okamžitě, abych ho popadl, avšak ruka mi hned klesla, neboť jsem poznal staršího chlapce. “Můj mladý bratr se vrátil,” pravil jsem. “Proč přichází tak tajemně?” “Chtěl jsem Old Shatterhandovi dokázat, že mne nikdo nevidí a neslyší, nechci-li tomu.” “Tvá chůze je tichá jako let motýla, bude z tebe dobrý stopař. Kde je tvůj bratr?” “Přijel jsem dříve, abych se otázal, smí-li zajatec koně vidět,” šeptal Indián, nato jsem odpověděl hlasitě: “Nechť je přivede. Byli jste někým viděni?” “Pastevci byli slepí a hluší. Meh jsme dost času vybrat si mezi stádem koně, kteří se nám nejvíce líbili.” Zahvízdal a vzápětí se ozval dusot koňských kopyt. Koně byli odvedeni tak potichu, že je nikdo ani neslyšel a hoši byli velmi hrdí, že se jim to povedlo. Prohlédl jsem si zvířata, pokud to bylo možné v noční temnotě, přesvědčil jsem se, že nebyli nejhorší a zároveň jsem pozoroval, že jeden kůň je osedlaný. Pohlédl jsem tázavě na staršího Indiána a ten pravil: “Můj velký bílý bratr nemá sedlo, proto jsem vyhledal koně tohoto zajatce a vzal jsem jeho sedlo. Koně jsem pak pustil na pastvu, protože zajatec má ruce vykloubené a nemůže na něho vsednout ani ho řídit.”

Nalezli tedy zvíře a postarali se mi o postroj, drobný důkaz, že jsem se na ně mohl spolehnout ve věcech, které byly nad jejich stáří. “Zloděj koní!” ozval se v té chvíli opovržlivě Melton. “Slavný Old Shatterhand není tedy nic víc, než obyčejný lapka.” Nedbal jsem jeho slov a rozvázal jsem mu pouta. “Propouštím vás na svobodu, seňore, úkladný vrahu! Dbejte, abyste se dostal pod střechu a vyřiďte hacienderovi, že jsem byl nucen vypůjčit si tyto koně. Buď mu je vrátím nebo dám za ně náhradu, bude-li to možné. Nestane-li se tak, nechť připíše malou ztrátu na vlastní vrub. A vám radím zdvořile, seňore, abyste si dal vykloubené ruce vsunout do kloubů, i když to bude bolet a pak si je dejte pevně obvázat, jinak by se mohlo velmi lehce stát, že byste je do smrti nemohl užívat, kdybyste nepředešel zánětu. Ve vašem vlastním zájmu si přeji, abychom se již nesetkali, neboť jsem přesvědčen, že budoucí setkání se mnou by mělo pro vás velice zlé následky.” “Nebo pro tebe! Měj se na pozoru!” Vykřikl pohrůžku a běžel do lesa, kudy přišel. Kdybych ho nebyl ušetřil a poslal za ním v té chvíli kulku, byl bych předešel pozdějším velkým neshodám. Ale mohl jsem pro hloupost střílet člověka-jako dravce? Zbraň neměl, sebral jsem mu vše, i nůž i střelivo; ostatně do haciendy nebylo daleko. Obsahu jeho kapes jsem se však nedotkl. Rychle jsme osedlali koně a odjeli jsme, abychom se dostali z míst, kde by se nám za chvíli mohlo dostat nepříjemné návštěvy. Nebylo rozhodující, kudy se pustit, protože jsem byl odhodlán zůstat v okolí. Když jsme se dostatečně vzdálili, nechali jsme koně jít krokem; pak jsem se tázal: “Kdy asi dorazí moji mladí bratři k svým bojovníkům, pojedou-li rychle a neztratí-li příliš mnoho času?” “Ve třech dnech,” odpověděl starší hoch. Jeho mladší bratr nemluvil vůbec, nebyl-li přímo osloven. Je to zvykem Indiánů, u nichž starší je vždy velitelem mladšího, takže v mnohých nářečích vyvinuly se i zvláštní výrazy pro pojmy mladších a starších sester a bratrů. Také slovo syn jinak zní z úst otce než z úst matky. U Navajů se jmenuje na příklad můj starší bratr “Sinaj”, kdežto mladší bratr “setcela”; vysloví-li otec: “můj syn”, praví: “šijej”, kdežto matka říká o svém synovi “setse”. Starší sestra, to je “sela”, kdežto mladší sestra “eteh”. “Váš otec, Silný Buvol, je ve stanech vašeho kmene?” tázal jsem se. “Ano. Jeho srdce se jistě naplní radostí, uvidí-li ve svém vigvamu Old Shatterhanda.” “Zatím se omezíme na vzájemný pozdrav z dálky, neboť není možné, abych ho nyní navštívil. Prosím ho však, aby ke mně přišel. Jeho stateční synové mu vyřídí můj vzkaz a pozdrav a poví mu, že přišli mužové, ženy a děti z dalekých zemí za velikou vodou, aby pracovali v haciendě dél Arroyo. Běloch, jenž byl v našem zajetí se jmenuje Melton, má s nimi zlé úmysly, které mě dosud nejsou

známy, vím však, že se spolčil s náčelníkem Yumů, který hodlá haciendu pře-

padnout. Šel jsem k hacienderovi, abych mu dal výstrahu, on se mi však vysmál. Vykonal jsem svou povinnost a nestarám se dále o něho, chci však zachránit své bílé bratry a sestry a jejich děti. Sám to neudělám, neboť se všemi bojovníky Yumů nemohu bojovat. Proto prosím statečného náčelníka Mimbreňů, aby mi přispěl a doufám, že mou prosbu vyslyší a přijde.” “Silný Buvol si pospíší, neboť má k tomu dvě příčiny.” “Které?” tázal jsem se, ačkoliv jsem věděl, co hoch odpoví. “Silný Buvol vykouřil s Old Shatterhandem dýmku míru a provinil by se, kdyby mu nepřišel na pomoc. Kromě toho ví můj velký bílý bratr, co se přihodilo. Velká Huba, náčelník Yumů, nás přepadl, aby nás usmrtil. Nepodařilo se mu to, protože nám Old Shatterhand přispěl, ale přesto zaplatí Velká Huba tento úklad krví. Přátelství i pomsta budou velet mému otci, aby neváhal a přišel hned.” “Myslíš, že sem může dorazit do šesti dnů?” “Ano! Tři dny cesty tam a tři dny cesty zpět. Kolik bojovníků je třeba?” “Nevím, jak jsou Yumové silní. K útoku na haciendu je jistě třeba desetkrát deseti mužů; ať tedy váš otec, náčelník, vezme též tolik bojovníků. Bude dobře, zásobí-li se sušeným masem, neboť nebude kdy lovit.” “Na kterém místě se chce Old Shatterhand sejít s naším otcem?” “Nebyl jsem dosud nikdy v této krajině a nemohu v této chvíli určit vhodné místo. Nalezneme je však dříve než se rozloučíme. Mám však ještě jiný vzkaz. Můj mladý bratr ví, že jsem daroval svůj život velkému náčelníku Apačů Vinnetouovi a Vinnetou daroval mně život svůj. Smluvili jsme se, že se brzy sejdeme na určitém místě, kam přijít nemohu, neboť musím zůstat v blízkosti haciendy dél Arroyo. Prosím tedy náčelníka Mimbreňů, aby vyslal k velkému Vinnetouovi posla, který by mu vyřídil, proč nemohu přijít.” “Poví-li mně Old Shatterhand místo schůzky, pak jistě náš posel slavného náčelníka nalezne. Nechť vyslechne můj mladší bratr i má sestra popis toho místa, aby je oznámili mému otci.” “Tito dva? Nikoli ty sám? Proč?” Indián chvíli váhal a vzpřímil se v sedle, potom promluvil: “Můj bratr doprovodí naši sestru do stanu; já zůstanu s tebou.” “Proč?” “Vyhledám Velkou Hubu a nespustím ho s očí, dokud nepřijedou naši bojovníci. Musím jim povědět, kde se nalézá.” “To vše vykonám já sám.” “Vím to. Old Shatterhand je velký bojovník, já však jsem dosud hoch, který nemá jméno. Proto musím vykonat, co mi poručí Old Shatterhand. Rozkáže-li, abych odešel, učiním tak, avšak mé srdce bude zarmoucené, neboť chci jít po stopě Velké Huby. Chci si dobýt jméno, kterým mě musí pojmenovat každý bojovník, vrátím-li se do stanů svého kmene. Ať tedy dovolí můj velký bratr, abych zůstal. Nemám sice naději, že mne u-sebe podrží, protože mě nepotřebuje,

jestliže mi však dovolí, abych kráčel v jeho stínu, mohl bych mu aspoň držet koně, kdyby mu byl na obtíž.” Indián mluvil, jako by se zdráhal. Jeho přání bylo sice dost neobvyklé, avšak právě to, že se odvážil je pronést, se mi líbilo. Jiný Indián, i kdyby byl zkušeným bojovníkem, počkal by, vybídnu-li ho sám, avšak tento hoch měl dost odvahy, aby své přání vyslovil bez pobídky. Pochopil jsem, že inu na něm velmi záleželo. Být ve společnosti Old Shatterhanda, to již ovšem byla okolnost, kterou mu druzí Mimbreňové mohli závidět, neboť jsem tehdy měl u nich jakési jméno. Hoch se mi líbil a jeho otec byl mým přítelem; to byly dvě příčiny, abych mu nedal zamítavou odpověď. Ostatně mohl mi být opravdu prospěšný. Chtěl jsem se potulovat poblíž haciendy, chtěl jsem vědět, co se tam děje a přitom jsem se nesměl nikomu ukázat. Koně jsem potřeboval, abych se pro všechen případ rychle dostal z místa, jinak mi však bylo zvíře na obtíž. Mohl jsem proležet celé hodiny, snad i celý den na stráži v úkrytu a kůň mé mohl zradit. Domníval jsem se, že by bylo pro mne výhodné, kdybych ho mohl svěřit hochovi. Ostatně Indián vyslovil tutéž myšlenku sám, ale protože jsem hned neodpovídal, pokračoval po krátké pomlčce: “Můj velký bratr se na mne hněvá. Vím, že i mnohý náčelník by se mohl pyšnit tím, kdyby s ním zůstal a já jsem dosud hoch. Rád bych si však dobyl bojovnické jméno a vím také, že bych je mohl získat ve společnosti Old Shatterhandově dříve než kdekoli jinde. Hněvá-li se však velký bojovník na mne, půjdu.” Položil jsem mu ruku na rameno. “Proč bych se hněval na mladého muže?” pravil jsem. “Líbíš se mi a tvůj otec se zaraduje, uslyší-li, že jsem tě u sebe ponechal. Svoluji, můžeš mi být prospěšný. Žádný člověk není tak nepatrný, aby nemohl jinému prokázat velkou službu, má-li k tomu vůli a odvahu. Mnohou věc, kterou jsi slyšel vyprávět o mně nebo o Vinnetouovi, mohli jsme vykonat jen za přispění jiných mužů, o nichž se jen málo mluví. Často nám připisují jejich zásluhy. Přeji si tedy a přeji i tobě, aby se ti naděje splnila, chceš-li si dobýt jméno. Jak se mi zdá, vyhovuješ požadavkům.” Těmi slovy jsem jistě způsobil hochovi velkou radost, avšak jako nastávající bojovník, jenž své city musí ovládat, nesměl dát najevo pohnutí. Mlčel, zato však jeho mladší bratr se nezdržel projevu nadšeného souhlasu a mladá dívka, jejich sestra zapomněla v té chvíli také na svou důstojnost náčelníkovy dcery. Zatleskala radostí rukama, kdežto mladší hoch hlasitě pronesl: “Uff!” Starší hoch se zamračil a já jsem se tvářil, jako bych si ničeho nevšiml, abych je neurazil. Pak jsem klidně pokračoval: “Je však otázka, dorazí-li tvůj mladší bratr se sestrou šťastné do stanů tvého kmene, zůstaneš-li ty zde. Snadno se jim může přihodit nehoda.” V té chvíli mne mladší hoch přerušil; skromně, ale sebevědomě: “Nestane se nám nic, neboť mám pušku a nebojím se nikoho. Vím také, že odtud až do

našich stanů se s nepřáteli nesetkám.” Dorazili jsme nyní k potoku, a to na to místo, které nám Melton doporučoval k noclehu. Neměli jsme ovšem v úmyslu řídit se jeho pokynem a jeli jsme dále. Protože jsem musel své pozorování

soustředit v jižnějším okolí haciendy, nechtěl jsem se od ní pouštět příliš na sever, avšak v té chvíli jsme ještě nemohli zastavit, protože jsem nechtěl, aby naše stopa byla nalezena. Proto jsme pokračovali v jízdě do půlnoci, až jsme konečně dorazili do krajiny, která se mi zdála vhodná pro můj účel. Vyšel Měsíc a jeho světlo nám umožnilo slušný výhled. Půda byla skalnatá, takže koně nezanechávali stopy. Na severním obzoru se zjevila tmavá čára, v níž jsme poznali les. Skoro na jeho pokraji vyčníval nad své druhy ohromný strom s rozsáhlou korunou. “Uff!” ozval se starší hoch. “Přišli jsme do známého místa. Toto je les velikého Dubu života. Nyní již můj mladší bratr ví, kudy pojede a nemůže se mýlit.” Dal jsem mladšímu Indiánovi podrobné pokyny a zvláště jsem ho důkladně upozornil na místo, kde mne očekával Vinnetou. Pak jsem mu vydal zbraně odňaté Meltonovi, aby je odevzdal svému otci jako dar ode mne. Chlapík mne ubezpečoval, že pojede se svou sestrou bez přestávky až do příštího večera a že se vůbec pokusí urazit

třídenní cestu do stanů svého kmene ve dvou dnech. Poněvadž byli Indiáni hned z Opata zásobeni sušeným masem, byla nyní tato zásoba rozdělena, což mne potěšilo. Nemusel jsem se po plné dva dny starat o potravu a nebyl jsem tedy nucen střílet a zbytečně se střelbou prozrazovat. Jakmile mladá žena se svým bratrem odjela, přivázali jsme koně ke stromům a spali jsme pohodlně až do rána. Bylo nám opravdu třeba odpočinku, zvlášť když jsme nevěděli, budeme-li moci také příštího večera klidně ulehnout. Pod Dubem života jsme byli bezpeční před každým přepadením, takže jsme se ani nemuseli střídat na stráži. Ostatně bylo třeba vyčkat denního světla na tomto místě, odkud byl velmi dobrý rozhled. Zrána, když jsme procitli, měli jsme před sebou dva úkoly. Především jsme museli vyhledat Yumy, což se mohlo stát jen za dne a pak bylo nutno se nepozorovaně dostat k haciendě, abychom spatřili vystěhovalce a smluvili se s Herkulem, kdyby to bylo možné. K tomu ovšem nemohlo dojít dříve, než za večerního soumraku. Rozhodl jsem se tedy nejdříve se vrátit do údolí, kde včerejšího dne Velká Huba přepadl mého mladého druha a jeho sourozence. Náčelník Velká Huba se tam jisté vrátil, aby pátral po synovi a doufal jsem, že tam najdu jeho stopy. Nejeli jsme ovšem rovným směrem, který by nás byl přivedl k haciendě. Udělali jsme značnou okliku. K polednímu jsme dorazili do údolí a čím více jsme se blížili k místu včerejší srážky, tím opatrněji jsme si počínali. Těla zabitých koní tam dosud ležela. Nad nimi bylo hejno supů.

Stanul jsem u koní s karabinou připravenou k výstřelu a vyslal jsem chlapce na skalisko, na němž zasáhly koule

náčelníkova syna. Chlapec mi po návratu oznamoval, že byl mrtvý objeven a pak opět přikryt velikým množstvím drobného kamení. V tvrdé, kamenité půdě jsem ovšem nemohl nalézt stopy, což jsem také neočekával. Náčelník zde zanechal koně, poněvadž s ním na skálu nemohl a když pohřbil syna, slezl zase do údolí. Zda měl nějaké pomocníky, bylo třeba teprve zjistit. Začal jsem tedy pátrat a hoch mi pomáhal. Všude kolem byla však půda tvrdá, takže nebyly na ní znatelné otisky kopyt. Některá malá znamení, vyhrábnutý oblázek nebo zlomené stéblo, mohla také pocházet od nás. Indián napínal zrak jak mohl, protože se chtěl pochlubit nějakým nálezem, avšak marně, takže konečné pronesl mrzutě: “Jisté je, že zde byli, avšak nemohu nic spatřit. Mé oči jsou dnes poraženy slepotou, ale nechť si Old Shatterhand nemyslí, že je tomu tak vždycky.-” “Budiž ti útěchou okolnost, že ani mé oči, ač by měly být vycvičenější než tvé, nemohou nic nalézt,” odpovídal jsem. “Co však oči nevidí, mohu si domyslet.” “Nechť mi Old Shatterhand poví, na co se mají mé myšlenky soustředit.” “Rozumí se, že na Velkou Hubu.” “To jsem zkoušel, avšak nic jsem nevymyslel.” “Nesmíš mít na zřeteli dnešek. Začni od včerejška. Když ode mne oba útočníci utekli, stál jsi na skalním výstupku a měl jsi tedy lepší a větší rozhled než já. Ujížděli vzhůru údolím. Jeli jsme stejným směrem, aniž jsme zpozorovali stopy. Kde je příčina? ” “Zajisté opustili údolí velmi brzy.” “Také myslím. Stěny údolí jsou příkré. Může tudy jezdec jet vzhůru?” “Ne. Uprchlíci zabočili do některé poboční rokle.” “Tak je to. Vidím, že můj mladý brati umí správně usuzovat. Ale nazdařbůh přece poboční rokle nevyhledávali.” “Snad byli v některé skryti jejich bojovníci.” “Zcela správně! Může mně můj mladý bratr podat ještě jiný důkaz, že to tak je?” “Nemohu,” odpověděl hoch po krátkém přemítání. “Povím to tedy sám. Myslím, že Yumové hodlají přepadnout haciendu a že se již rozložili v této krajině a vyčkávají vhodnou chvíli. Jsou patrně v úkrytu, aby se neprozradili a nebudou se zbytečné ukazovat. Údolí je částí cesty, která spojuje haciendu s městem Ures; co chvíli tady někdo přejde, proto zde Yumové nemohou rozložit tábor. Jejich náčelník a onen běloch vešli do tohoto údolí jen na zvědy a náhodou vás zde zastihli. Kde však jsou vyzvědači, tam jsou také nablízku bojovníci. Říkám-li nablízku, nemyslím tím ovšem jen nepatrnou vzdálenost, neboť kdyby byli Yumové blízko, byl by je sem Velká Huba co nejrychleji přivedl, byl by nás zajal nebo aspoň pronásledoval. Z toho všeho můžeme usoudit: Yumové jsou rozloženi v některé pobočné rokli směřující k tomuto ústřednímu údolí, ale tak daleko odtud, že by sem na koních dorazili sotva

za hodinu. Chtěl by mi nyní můj mladý bratr říci, jak asi vypadá ta pobočná rokle?” “Patrně bude zarostlá; musí mít stromy, za nimiž se lze ukrýt a dost trávy, aby se koně mohli pást.” “Správně. A nyní ať se můj bratr rozpomene, že jsme včera klusali podél tří pobočných roklin. Jak daleko je odtud nejbližší?” “Tolik, čemu běloši říkají půl hodiny cesty.” “A druhá?” “O čtvrt hodiny dále a třetí daleko, velmi daleko odtud.” “Ano; tak daleko, že není třeba o ní uvažovat. A nyní nechť se můj bratr rozpomene na ústí těchto roklin do údolí. Jak vyhlížela? Poukazovala na to, že jsou počátkem údolí, které se táhne nejméně na půl hodiny cesty do hor?” “Nikoli,” pravil hoch bez rozmýšlení, což bylo důkazem, že má dobrou místní paměť. “První údolí bylo úzké a musí tedy být krátké, zato ústí druhé rokle bylo značně širší.” “Podle toho budeme tedy hledat Yumy v tomto druhém pobočném údolí. A to také hned učiníme.” Vyšvihl jsem se do sedla. Indián učinil totéž. “Musíme si počínat opatrně,” pravil výstražně, “neboť za stromy, které uvidíme, mohou být Yumové.” “To si právě přeji,” usmál jsem se. “Těšilo by mne, kdyby nebyli jinde.” “Zpozorují náš příchod.” “Postaráme se o to, aby nás nezpozorovali.” Tentokrát měl hoch ustavičné námitky. “Nechť můj velký bratr pomyslí, že teprve chceme po stromech pátrat. Na rovinách vidíme stromy již z velké dálky. My jsme však v roklinách, které jsou klikaté. Kdo zde vypátrá les, stojí vlastně již mezi stromy a nalezne-li tam nepřítele, nezbude mu již čas k návratu.” “Můj mladý bratr hovoří jako starý, zkušený stopař. Snad si také uvědomí, že klikatiny rokle, za nimiž ovšem může hrozit nebezpečí, poskytují opatrnému zvědu ochranu. Skalní záhyb, za nímž se skrývá nepřítel, mu zabraňuje v roz-hledu.

Použiji příkladu: kdo chce objevit oheň, může jen pátrat po dýmu nebo po záři, není třeba, aby kráčel až ke hranici, položil na ni ruku a přesvědčil se, že zde vskutku hoří. Do druhého údolí, v němž tušíme nepřítele, zřejmě vůbec nevkročíme.” Indián sklopil hlavu a mlčel. Spolkl mlčky mé pokárání. Pak jsme jeli vpřed stejnou cestou jako včera.

Koně jsme řídili tak, aby se co nejvíce dotýkali kopyty skalnaté půdy, v níž se otisky nezachovávají. Jízda nebyla

ovšem bezpečná, poněvadž jsme se mohli setkat s tlupou Indiánů, naštěstí však se tak nestalo. Asi po půl hodině jsme dojeli k ústí prvé pobočné rokle, táhnoucí se od nás nalevo. Zahnul jsem dovnitř a zpozoroval jsem, že Indián okamžik váhal, než mě beze slova následoval. Nechápal mé jednání, neodvažoval se však nic

namítat, aby nesklidil nové pokárání. Proč se pouštíme hned do prvé odbočky, hledáme-li Yumy v druhém údolí? tázal

se asi v duchu a velice záhy se mu dostalo odpovědi. Údolíčko mělo takový tvar, jak jsme očekávali. Bylo úzké a mělké, přitom poněkud příkré. V deseti minutách jsme jím projeli a stanuli na hořejší planině. Země až k obzoru ležela před námi úplně volná, na východě ohraničená pohořím. Byla bez stromů, kromě severozápadního cípu, kde se černal okraj lesa. Ukázal jsem rukou tím směrem a tázal jsem se Mimbreňa: “Co leží tam za tou tmavou čarou?” “Les.” “Ne, neboť ta čára je již lesem, který ohraničuje návrší druhého údolí, právě toho, které hledáme. Nyní můj mladý bratr již ví, proč jsme nejeli tam, nýbrž sem. Tam nám hrozilo nebezpečí, tudy však dorazíme do lesa, aniž nás uvidí nepřítel, který se za ním snad skrývá. Jsou-li tam vskutku Yumové, mohou očekávat nějakou návštěvu jen z údolí a tam jistě rozestavili stráže. Chceme-li znát jejich postavení, můžeme klusat k lesu bez obavy, že nás objeví. Nyní snad můj bratr uzná, že je možno objevit oheň, i když se ho nedotkneme.” “Old Shatterhand ať se na mne nehorší, jsem dosud chlapec a zapomněl jsem, že chci být mužem. Pojedeme tam?” “Ano, chci zjistit, podle čeho se máme řídit. Chtěl by zde můj bratr počkat, až se vrátím?” “Pojedu také, i kdyby tam byl pohromadě celý kmen Yumů,” řekl Indián vzdorně. “Jestliže mi však poručí Old Shatterhand, zůstanu.” “Buď tedy při mně. Doufám, že se nedopustíš chyby. Jistě víš, jak nebezpečné je plížit se k nepřátelskému táboru za bílého dne.” Pustili jsme se cvalem přes planinu, neboť čím prudší jízda, tím méně času a obav, že budeme spatřeni. U lesa jsme sestoupili a uvázali koně ke stromu. Především jsme museli propátrat okraj lesa a když jsme nenašli nikde nic podezřelého, zavedli jsme koně do houštiny, kde by je byly neobjevily ani nejbystřejší oči. “Chce můj bratr střežit koně nebo jít se mnou?” tázal jsem se. “Půjdu s tebou.” “Anebo chce raději jednat na vlastní pěst? Rozdělíme-li se, budeme mít výhodu a získáme polovinu času.” “Má-li ke mně Old Shatterhand důvěru, ať řekne, co mám učinit. Mé chyby se nedočká.” “Pojď tedy. Vyhledáme nejprve okraj údolí.” Vedrali jsme se houštinou do lesa a ocitli jsme se u svahu rokle, která se spouštěla příkře k hlavnímu údolí. Sestupovali jsme po svahu tak hluboko, až jsme se přesvědčili, že dno údolí je porostlé trávníkem a svlažované pramenem; příkrá úbočí byla porostlá hustým lesním porostem. “Nyní se rozdělíme,” pravil jsem. “Půjdu odtud čtvrt hodiny cesty dolů, ty

stejně daleko vzhůru, potom se vrátíme na toto místo, abychom si pověděli, co jsme viděli. Nezpozorujeme-li nic, budeme pokračovat v pátrání, až projdeme celou roklinu. Nesmíš se prozradit hlukem a zvláště nestřílej!” Vyslovil jsem výstrahu, poněvadž jsem přece jen příliš nedůvěřoval hochově rozvaze. Mohl spatřit Velkou Hubu a z pomstychtivosti na něho vystřelit. Sám jsem se ubíral podél rokle dolů, aniž jsem objevil něco určitého, jen jakousi vlnitou čáru na dně úžlabiny v trávě, kterou jsem mohl považovat za známku chůze, avšak ta stopa mohla právě tak dobře být od zvířete jako od člověka. Opatrnost mi radila nechodit tam. Vrátil jsem se tedy k původnímu místu, kam se také zakrátko vrátil Indián. “Neviděl jsem nikoho,” oznamoval, “ale v trávě je stopa.” “Ano, viděl jsem ji také.” “Můj nos však viděl dále než oči, neboť ucítil dým.” “Z opékaného masa?” “Ne, jiný zápach, ale neurčitý. Zdá se, že opodál místa, odkud jsem se vrátil, plane oheň.” “Pojďme tedy a přesvědčme se.” Opatrně jsme hopkovali od stromu k stromu. Náhle Mimbreňo stanul, vdechoval vzduch nosem a významně se na mě podíval. Pokývl jsem hlavou a kráčel dále, po chvíli cítil jsem i já kouř a čím déle jsme šli, tím znatelnější byl zápach. Konečně mě hoch zadržel a zašeptal: “Což aby to byli běloši?” “To není možné.” “Ale vždyť cítím haba, vařené boby.” “Indiáni je také připravují. Pojďme dále.” Brzy jsem také čichem rozeznával, že se někde vaří boby, jež jsou zamilovaným pokrmem Mexičanů a také oblíbenou stravou mexických Indiánů. Bylo nápadné, že si je vařil někdo zde, v divokém lese. Boby jako proviant na válečném pochodu Indiánů? To bylo nepochopitelné, neboť k vaření bobů jsou třeba kotle, hrnce a ještě jiné nádoby; skoro to byl důkaz, že při této výpravě nebyli zúčastnění jen Indiáni. Přiblížili jsme se již tak, že jsme nejen pociťovali zápach, ale i skutečný kouř nám vnikal do nosů a spatřili jsme též před a pod sebou, co jsme hledali. Vlastně jsme viděli ještě více. Očekával jsem tábor Indiánů volně rozložený v lese, ale zde bylo skutečné a spořádané ležení se stany a veškerým možným pohodlím, které si rudoch dovoluje jen tehdy, když se cítí úplně bezpečný. Napočítali jsme dvacet stanů, vyrobených z hrubého silného plátna, někde záplatovaného. Náčelníkův stan, vyzdobený na vrcholku orlími pery, stál uprostřed. Před ním byly zaraženy tyče, na nichž byly zavěšeny nad šesti ohni železné kotlíky. Tam se tedy vařily boby. Opodál stranou postavený nižší stan byl patrně zásobárnou. Rudoši byli rozloženi ve stanech nebo před nimi; všude seděli v menších skupinách. Někteří z nich obsluhovali ohně a míchali v kotlích,

aby se nic nepřiškvařilo. “Zde jsou!” šeptal Mimbreňo. “Zcela tak, jak se Old Shatterhand domníval. Spočítám je.” “Nech toho; není to možné, protože jsou ve stanech. Spočítej raději koně. Budou patrně výše v údolí, poněvadž jsme je dole neviděli.” “Půjdu a podívám se.” “Jednej však opatrně.” Pustil jsem ho a tím jsem mu dal velké zadostiučinění.

Mohl jednat samostatně a využít důvěry, která je zpravidla výsadou jen zkušených bojovníků. Vrátil se za chvíli, rozevíral a svíral pěsti, aby mi označil počet a šeptal: “Viděl jsem dvakrát pětkrát deset koní a pak ještě tři.” Pravý přírodní Indián neumí počítat do sta. U mnohých kmenů je nejvyšší číslicí desítka, u jiných pětka; proto se také tak vyjádřil mladý Mimbreňo. Napočítal sto tři koně. Poněvadž v tom počtu byli zahrnutí také nákladní soumaři, bylo zde asi devadesát bojovníků. Squaw vidět nebylo, jen bojovníky a jak se zdálo, vesměs vyzbrojené ručnicemi. V táboře bylo ticho; Indiáni byli podle svého názoru v úplném bezpečí, avšak přece neopominuli nutnou opatrnost. Náhle se od ohně odloučil bojovník a vešel do náčelníkova stanu. Ohlašoval patrně, že jídlo je hotovo, neboť jakmile vyšel ze stanu, zatleskal několikrát rukama a volal: “Afjtí atom, má, shromážděte se! Jídlo je hotovo!” Indiáni vycházeli ze

stanů, nesli misky, jiní chvátali do stanů pro tyto nádobky a všichni se shromažďovali k ohňům a dělili se o jídlo. Jen dva muži se nezúčastnili společného oběda. Jeden z nich byl sám náčelník Velká Huba, druhým mužem byl běloch, který se objevil před pohlavárovým stanem, aby zároveň s ním přihlížel pestrému výjevu u ohně. Poněvadž byl ke mně obrácen zády, nevěděl jsem, kdo by to mohl být, ale jakmile se otočil, poznal jsem toho muže, byl to Weller junior, náš někdejší steward ze škuneru. Tak tedy, má předtucha byla správná i v tomto směru. Kde však vězel jeho ctihodný otec? Zde v ležení sotva, neboť jsem ho nikde neviděl. Rozdílení pokrmů devadesáti mužům trvalo sotva tři minuty.

Indiáni shltli s báječnou rychlostí své boby, pak se znovu klidně povalovali v trávě. Pozorovali jsme tábořiště ještě

dost dlouho, ale neviděli jsme, že by se pro dnešek připravovala nějaká válečná výprava. Pak vyšel náčelník znovu ze stanu a za ním se objevil Weller, na jehož pokyn odběhl nejbližší bojovník a přivedl koně. Weller se připravoval k odjezdu. “Pojďme!” zašeptal jsem. “Pustím se za ním.” “Kam?” “Nevím kam pojede, myslím však, že do haciendy.” Vraceli jsme se tedy cestou, kterou jsme přišli, přičemž nám neušlo, že Weller klusá údolím dolů. Byl sám. Pospíšili jsme ke koním, vyvedli je z houštiny a pádili jsme k přední roklince. Tam jsme se postavili na stráž. Jestliže se Weller

pustil dolů hlavním údolím, musel tudy projet, kdyby se však neobjevil, zamířil patrně údolím vzhůru a jel tedy do haciendy. Ačkoliv jsme čekali více než čtvrt hodiny, neobjevil se. Rozhodl jsem se také vyjet údolím vzhůru, přičemž mě napadaly různé domněnky. Především jsem přemítal, objeví-li se Weller v haciendě přímo nebo ji navštíví tajně; to bylo pravděpodobnější, protože byl jistě poslem mezi Meltonem a náčelníkem. Byla-li tato domněnka správná, musel se Weller s Meltonem sejít na odlehlém místě; a kdybych toto místo znal, mohl jsem je potají vyslechnout a snad celý jejich záměr zvědět dopodrobna. Místo schůzky jsem neznal, ale nebylo nemožné je vypátrat. Ano, bylo však třeba jednat rychle. Opustili jsme ústí první pobočné úžlabiny a cválali údolím vzhůru podél ústí druhé úžlabiny. Měl jsem jistotu, že mladší Weller je před námi, ale musel jsem se přesto přesvědčit, zda se snad nemýlím; přitom bylo třeba jednat opatrně: spatřit ho, ale nedopustit, aby on nás viděl. Naštěstí brzy ustoupila skalnatá půda měkčí, písčité a hlinité půdě, která dusila hluk kopyt. V půdě byly zjevné stopy jezdce; jel zvolna, takže jsme ho mohli snadno dohonit. A opravdu. Než jsme dorazili k třetí pobočné roklině, stanuli jsme u záhybu, odkud jsme se opatrně rozhlíželi vpřed.

Weller jel před námi, sotva na tři sta kroků. Poznali jsme ho a již jsme nepochybovali, že směřuje do haciendy.

Mimbreňo, dosud za mnou jedoucí mlčky, neuměl již přemoci svou mladickou zvědavost a tázal se: “Proč vlastně

spěcháme za tím bělochem. Mohu se to dovědět?” “Ano. Je to posel Velké Huby.” “Ke komu jede? ” “Domnívám se, že k Meltonovi, našemu včerejšímu zajatci. Sejdou se potají, aby se poradili o útoku na haciendu, kterému chci zabránit.

Chci vědět, o čerň se budou radit.” “Můj velký bratr je chce vyslechnout?” “Ano.” “Old Shatterhand však nezná místo jejich schůzky.” “Doufám, že se o něm dozvím.” “Museli bychom však bělocha stále sledovat. Kdyby se však na koni obrátil, viděl by nás.” “Pustím se za ním, až se setmí. Pak mě již neuvidí. Pustíme se oklikou a předjedeme ho.” “Uvidí naše stopy.” “Bude je považovat za stopy pastevců z haciendy nebo si jich nevšimne, poněvadž půjde po naší stopě až za soumraku. Známe cestu i směr, kudy jede. Patrně dojede až k jezeru, do něhož se vlévá potok Arroyo. Tam na něj počkáme, protože už bude tma.” “Kterou oklikou pojedeme?”

“Nevím; neznám zdejší okolí. Odbočíme však do třetí rokle a uvidíme, kam nás ta povede.” “Kam? Vím to zcela dobře. Tou roklí jsme jeli se sestrou. Odbočili jsme jen proto, protože jsme doufali, že nám haciendero půjčí koně.” “Kam se dostaneme, když vyjedeme touto roklinou?” “Na velikou planinu, kde jsou jen nízké pahorky.” “Na planinu? Nejsou tam tedy překážky pro rychlou jízdu? “Nejsou. Kdybychom vyjeli rovně z rokle přes planinu, dorazili bychom do lesa, kde je Dub života, místo naší schůzky s bojovníky mého otce. Chceme-li do haciendy, musíme zabočit vpravo; vím to jistě, nevím však, jaká je cesta, neboť jsem tudy nikdy nejel.” “Nevadí. Úplně stačí, co znáš. Nyní vím, že dorazíme k jezeru v pravou dobu. A teď vpřed!” Během hovoru nám zmizel Weller z očí a mohli jsme tedy jet dál. Jeli jsme zvolna, abychom se mu nepřiblížili. Po odbočení do třetí rokle popohnali jsme koně a jakmile jsme dosáhli planiny, pobídli jsme je do cvalu. Jen občas jsme dopřáli zvířatům krátký oddech a sledovali jsme čas, abychom se příliš brzy nepřiblížili k jezeru, neboť za denního světla jsme se tam nesměli nikomu ukázat. Když slunce zapadlo, vynořil se před námi na obzoru východní les. “To jsou stromy, které tvoří hořejší okraj údolí, kudy protéká potok Arroyo,” pravil Mimbreňo. Domníval jsem se, že hoch má pravdu a zamířil jsem přímo k lesu. Již se setmělo, když jsme k němu dorazili a sestoupili jsme s koní. Stromy zde rostly dost řídce, takže jsme postupovali s nepatrnou námahou až ke svahu. Odtud jsme již

spatřili lesklou hladinu jezera po levé straně. Z pravé strany jsme očekávali Wellerův příjezd. Koně jsem svěřil chlapci, kterého jsem teď nepotřeboval, také jsem mu svěřil obě své ručnice, které by mně mohly překážet. Nařídil jsem mu ještě, aby neodcházel a vydal jsem se k jezeru, kudy musel Weller jet a vyčkával jsem, poněvadž podle mého soudu se musel již brzy objevit. Půda, kde se skrýval Mimbreňo s koňmi, byla tak špatná, že vaquery z haciendy nikdy ani nemohlo napadnout, aby tam zajeli, takže jsem se nebál, že by někdo hocha vypátral. Všude bylo ticho, takže jsem mohl slyšet každý cizí zvuk, který neměl spojitost s probouzejícím se nočním životem lesa. Asi po půl hodině napjatého čekání jsem zaslechl zvuk z levé strany, tedy ze směru, kudy měl přijít bývalý steward. Přicházel cestou podél břehu jezera a musel mě minout. Cesta nebyla vyšlapaná, jak tomu bývá v lidnaté krajině, byl to pouhý pobřežní trávník. Trávník byl měkký a bylo třeba mít velmi zkušený sluch, abych již z dálky mohl slyšet Wellerovy kroky. Přicházel pěšky, patrně zanechal koně v nějakém úkrytu. Šel zvolna a občas se zastavoval, aby naslouchal, zda tu není někdo, kdo ho může slyšet nebo vidět. Tím mi ovšem umožnil rychlejší postup. Tichounce jsem ho sledoval, až jsme

dorazili k potoku. Údolí se rozšiřovalo a všude bylo dost jasno, jen ve středu stála olše a vrhala stín. Zůstal jsem ve stínu u posledního keře a domníval jsem se, že Wellerova schůzka byla smluvena právě pod tímto stromem. Věc byla dost nepříjemná. Nemohl jsem volný prostor mezi mnou a olší přeběhnout, poněvadž mne mohl spatřit. Pod stromy a keři byla tma, přede mnou však bylo jasno, ačkoliv se Měsíc na obloze neobjevil. Byl jsem ještě oblečen do svého

světlého oděvu z Guaymas, kdežto můj nový oblek z Ures byl zavázaný v uzlíku a zavěšený v sedle. To bylo hloupé. Ale právě tato okolnost mi umožnila, že jsem svůj záměr splnil. Břehy potoka byly dost vysoké a mohl jsem tedy jít k olši vodou. Kdybych měl šaty nové a dražší, sotva bych je byl obětoval svému nápadu, avšak starý, špinavý oblek jsem klidně zmáčel. Vyprázdnil jsem kapsy, odložil opasek se vším, co v něm bylo pod keř, spustil jsem se z břehu do potoka. Voda mi sahala až pod paže a bylo tedy třeba se jen málo přikrčit, aby mi stoupla až k ústům. Břeh byl aspoň loket nad hladinou, takže mne mohl vidět jen ten, kdo by úmyslně pozoroval vodní plochu potoka. Krok za krokem jsem se ploužil proti vodě, abych ji příliš nerozčeřil a čím dále jsem kráčel, tím opatrněji jsem si počínal. Občas jsem se

zastavil, abych naslouchal. Zaslechl jsem hlasy dvou mužů, tiše hovořících. Po chvíli jsem nepozorován dorazil až ke stromu. Byl jsem v bezpečí, protože mne teď pokrýval stín olšové koruny. Vzepřel jsem se rukama na břeh, takže jsem měl rozhled. Pod olší seděli dva lidé, sotva tři metry ode mne a slyšel jsem, o čem hovoří. Melton zde však nebyl. Seděli vedle sebe jen otec a syn Wellerové. “Haciendera ovšem ani nenapadlo, aby přistoupil na můj návrh,” mluvil starší Weller. “Tvá nabídka se mu nelíbila?” tázal se syn. “Nevyslovil jsem určitý obnos, poněvadž řekl, že nemá zapotřebí prodávat usedlost. Ale jen co přijdou Indiáni! Pak bude mluvit jinak. Ostatně, kdyby byl projevil chuť k prodeji, byl bych nabídl tak málo, že by nemohl přijmout. Nevidím důvod, proč bych mu nabízel trojnásobnou cenu, mohu-li celou zříceninu koupit za čtvrtinu.” “Oh, příliš lacino přece nekoupíš.” “Neměj starost! Hacienda je nyní tak chudá, že je nutno investovat k jejímu udržení kapitál, který haciendero nemá. Nechce-li se stát žebrákem, musí prodat pod cenou.” “A když se mu podaří sehnat půjčku?” “To si nemysli. Mexické finančníky ani nenapadne, aby ukládali peníze do takových usedlostí, vždyť nejsou výnosné. U nás by tomu bylo ovšem jinak. Je jisto, že po kratší nebo delší době budeme nuceni se vystěhovat ze Států. Utah je pro nás ztracen a naše krásné Salt Lake City brzy padne do rukou, které

je znesvětí. Mnohoženství odporuje křesťanství i zákonům Unie, jejíž obyvatelé jsou puritánští. Jestliže my od mnohoženství neupustíme, dojde k stěhování, jaké nenalezneš v dějinách světa, co do rozsahu. Čím bylo stěhování Židů z Egypta proti ohromným proudům lidu, jenž vyjde z bran Solného města? Kolik bude Svatých posledních dnů se všemi ženami a dětmi na odchodu ze Spojených států? A kam půjdou? Na sever? Do Kanady? Ne, Kanada je anglická a zbožná -tam Británie mnohoženství netrpí. Na východ nebo na západ přes moře? Také ne! Tedy na jih! Tam je rozsáhlé Mexiko s ohromnými, na kultivaci čekajícími plochami, říše, která je schopna čelit rozpínavosti od severu i jihu. Zákony Mexika se nezmiňují o mnohoženství, nezakazují je a tedy je dovolují. Mexiko, jakmile se jednou vláda nad ním octne v silných rukou, stane se velikou středoamerickou říší světového významu, která si nedá nic předpisovat od

Spojených států. Zde bude pro nás dost místa; zde bude kolébka našich příštích pokolení, která se rozmnoží jako písek v moři. Zde se musíme včas usadit a zde proto vystrkujeme již nyní tykadla, abychom se dověděli, s jakými poměry musíme počítat. Tuto haciendu potřebujeme, poněvadž má bohaté pozemky a je rozložena na cestě. Musíme se jí zmocnit za každou cenu a protože ji její majitel nechce prodat, donutíme ho k tomu. To je první věc, kterou podnikáme za hranicemi, podaří-li se, brzy za námi přijdou četní bratři.” Co to bylo? Jakési nesmyslné plánování mormonské expanze do budoucna. A tito dva Wellerové, otec a syn, chtějí vskutku haciendera donutit k prodeji? Čím a jak?

Pomocí Indiánů, jak se zdálo. Ale jakým způsobem? Podle výkladu starého Wellera měla usedlost nájezdem Indiánů klesnout v ceně; mormonové chtěli způsobit bankrot dona Timotea. Šlo tedy o zpustošení haciendy při indiánském útoku. Neměl jsem dost času, abych se touto myšlenkou dále zabýval, neboť Weller pokračoval: “Vše již začalo a na pokračování nebude dlouho nikdo čekat. Všechno bylo náležitě smluveno a věc by se byla vyvinula zcela hladce, kdyby do toho nebyl zasáhl ten prožluklý chlapík. Nemohu ani pochopit, že by jediný člověk mohl náš krásný záměr zhatit a zničit. Kdo by si byl pomyslil, že zrovna Old Shatter…” “Počkej!” přerušil ho syn. “Je to vážně Old Shatterhand? Kdo to může dokázat? Vždyť je zcela možné, že se všichni mýlíme.” “Nemluv o mýlce. Důkaz nám byl dán již včera. Prohlásil sám o sobě, že je Old Shatterhand. Vždyť došlo mezi ním a Meltonem k otevřenému boji.” “U čerta! Pak z toho jistě nevyšel Melton zdráv! Ale jak mohl k něčemu podobnému nechat dojít? Zdravý rozum mu přece musel radit, že se nemůže s tím lovcem měřit, když přece tušil, že je to Shatterhand. Co ho vedlo k tak hloupému jednání?” “Nebyla to žádná hloupost. Myslím, že bych byl na Meltonově místě také nejednal jinak. Chlapík uhodl napůl jeho záměr. Zahrál si komedii s poplašeným koněm, a upláchl Meltonovi do Urcs. Co se stalo později, víš. Vyprostil z našich

klepet tři mimbreňské kluky a zastřelil Malou Hubu, náčelníkova syna. Pak dojel do haciendy, aby varoval Timotea. Oznámil mu, že ho Yumové chtějí přepadnout a Meltona označil jako podvodníka.” “Brr! Tohle je pro nás trochu nebezpečné. A co dál?” “Na štěstí se mu haciendero vysmál. Sám dobře víš, že Melton, chce-li si získat někoho pro sebe, také to úspěšně provede a dobromyslný nebo snad spíše hloupý don Timoteo k němu pojal takovou důvěru, že by ji ani deset Old Shatterhandů najednou nezviklalo. Poradil prostě udavači, aby co nejdříve z haciendy zmizel.” “A on to udělal?” “Ano. Byl právě na odchodu, když Melton dojel do dvora. Zdržel ho sice nakrátko, vešel rychle k Timoteovi a dověděl se od něho, co mu Old Shatterhand vyprávěl. Bylo tedy třeba jednat rychle. Chlapík musel zmizet. Melton ho provázel a rozloučil se s ním, potom mu však nadběhl a číhal na něho v záloze, aby mu vpálil kulku do břicha. A, jak to dopadlo? Sotvaže se Melton octl na vhodném místě a připravil si ručnici k výstřelu, bac!, již mu prý seděl Shatterhand na zádech.” “To je divné.” “Ba věru. Popadli se a při tom Meltonovi vykloubil obě ruce. Teď leží v horečce a na delší čas nebude k ničemu.” “To je silný tabák! Hm! Kdopak jakživ něco podobného slyšel! Jinak se Meltonovi nepřihodilo nic?” “Bylo toho dost. Shatterhand ho sice pustil, ale dal mu prý výstrahu. A z té jeho výstrahy vyplývá, že sice zdejší okolí opustí, ale že si umínil vrátit se.” “A co chce zatím podniknout?” “Patrné chvátá k Mimbreňům pro pomoc proti Yumům.” “Aby ho ďas! Má-li to vskutku v úmyslu a získá-li pomoc, bude po našem krásném plánu.” “Ne tak snadno. Cožpak musíme čekat, až se vrátí? Považuje se patrně za chytráka, ale nevede si příliš důmyslně. Proč prozradil, že ví o našem záměru? Na jeho místě bych byl Meltona prostě umlčel, měl k tomu právo.

Melton se ovšem nemůže nyní zúčastnit boje, ale jeho ochromené ruce mu nepřekáží, aby byl i dále naším vůdcem.” “Nelze mluvit o nějakém boji. Vystěhovalce, kteří nám tak pěkně padli do rukou, jistě ani nenapadne, aby se bránili, jakmile uvidí, že jim vlastně o hrdlo neběží. A kdyby se hnulo těch několik pastevců, kteří zde jsou, nu, s těmi budeme hotovi za minutu. Ale musíme si pospíšit.” “Ano; to je právě věc, o níž se musíme s Meltonem dohodnout. Nesmíme čekat tak dlouho, jak jsme původně zamýšleli, musíme vyrazit co nejdříve. Dnes výpad, zítra vyjednávání s hacienderem a pozítří jízda do Ures k podepsání smlouvy. Pak ať přijde slavný Old Shatterhand se svými Mimbreni! Vysmějeme se mu, protože zde nebude mít co na práci.”

“Zcela správně. Je tedy třeba hned stanovit hodinu. Co mám oznámit náčelníkovi?” “Zatím nic, neboť jsme se ještě nedohodli. Promluvím s ním sám a stanovím hodinu k útoku. Vyřiď mu jen, že přijdu zítra do ležení. Budu tam krátce po západu slunce.” “Můžeš se vypravit nenápadně z haciendy?” “Proč ne? Podniknu malý lovecký výlet; ostatně mám tisíc jiných výmluv.” “A když se večer nevrátíš?” “Řeknu příštího jitra, že jsem zabloudil a musel přenocovat v lese.

Mnohem nápadnější by bylo, kdybych odešel ještě dnes, a proto se rychle vrátím. Chceš mi ještě něco říci?” “Nemám co.” “To by tedy bylo odbyto. Dobrou noc, synku.” “Dobrou noc. Že přeji Meltonovi brzké uzdravení.” Rozešli se.

Tatík chvátal vzhůru podle potoka do haciendy, synek dolů k jezeru, patrně ke svému koni. Vylezl jsem z vody a pospíšil ke křoví, kde jsem zanechal opasek a své drobnosti, pak jsem šel do lesa, abych oznámil mladému Mimbreňovi, že jsem pochodil dobře a že nyní půjdu ještě do haciendy. Darebové tedy vskutku měli na programu indiánský útok na usedlost. Zprvu byl určen na pozdější dobu, nyní však, po mém zákroku, se mělo jeho provedení všemožně uspíšit.

Bylo tedy nutné, abych vystěhovalce varoval, ačkoliv jim nehrozilo bezprostřední nebezpečí. Ve věci samé bylo pro mne mnoho nejasného. Proč právě vystěhovalcům neběželo o hrdlo, jak se vyslovil Weller? Proč jen vaquerové, kdyby se bránili, měli podlehnout indiánské přesile? To byl temný bod, který jsem si přes všechno přemítání nemohl objasnit. Když jsem vysvětlil hochovi, co jsem se dověděl a co nyní zamýšlím, vrátil jsem se znovu k potoku a šel vzhůru proti jeho toku tiše a bez hluku, abych na sebe vaquery neupozornil. Nebylo příliš pozdě a doufal jsem, že naleznu bránu haciendy otevřenu. V tom případě by nebyl problém vklouznout do nádvoří a setkat se s Herkulem. S nikým jiným jsem hovořit nemínil. Herkules již něco věděl o mých záměrech, a třebaže jsem mu neřekl vše, přece byl jediný, komu jsem mohl důvěřovat. Na neštěstí byla však brána zavřená. Venku byli jen vaquerové, s nimiž jsem se dohadovat nechtěl, dovnitř jsem ale musel. Zbývala mně jediná cesta, které jsem již použil, totiž cesta potokem, který podtékal severní a jižní zeď. Voda mi škodit nemohla; vždyť jsem byl již promočený a po denním parnu mi ochlazení nebylo celkem proti mysli. Obešel jsem tedy zeď k jižní straně, kudy potok vytékal z nádvoří a vlezl jsem do vody. Do nádvoří jsem vnikl pohodlně; nemusel jsem se ani potápět, stačilo jen sehnout se, abych prolezl pod zdí. Na nádvoří bylo jasno. Hořelo tu několik ohňů, na nichž si vystěhovalci vařili

večeři. Na provazech zavěšených na tyčkách visely kusy masa k sušení. Jak jsem viděl, bylo poraženo několik prasat i hověziny do zásoby. Jas ve dvoře nebyl mému účelu příznivý, posloužil mi však, abych mohl vypátrat Herkula. Obr, právě tak jako vždy, držel se poněkud od ostatních, kouřil doutník a procházel se po nádvoří. Na neštěstí však daleko ode mne, takže mi nebylo možno nepozorovaně ho na sebe upozornit. Musel jsem trpělivě čekat, až ke mně přijde sám. Vystěhovalci měli veselou náladu. Pojedli, nyní se povalovali v trávě a začali zpívat. Rozeznával jsem zádumčivé nápěvy polských národních písní, těch starých písniček z vlasti, tak milých každému, kdo v cizině dosud nezdomác-něl. U jedné skupiny seděl starý Jakub Silberberg, ale neviděl jsem nikde jeho vnadnou dcerušku. Ani zpěv nepřivábil obra ke skupinám, ba naopak; vzdálil se ještě víc od zpívajících a přiblížil se ke mně. Pozoroval jsem, že je rozčilený, neboť jeho kroky byly nepravidelné. Patrně se zase trápil pro koketní Judith. Haciendera nebylo vidět a Meltona s Wellerem také ne. Jedině majordomus, nabubřelý seňor Adolfo obcházel nádvoří a blížil se občas k vystěhovalcům. Stál jsem dosud až po krk ve vodě. Herkules kráčel zvolna podél potoka a zastavil se těsně na břehu sotva patnáct kroků ode mne. Musel jsem ho na sebe upozornit, ovšem tak, aby nedal najevo překvapení. Pronesl jsem polohlasně jeho jméno. Obr se zarazil a naslouchal, divil se, že nikoho poblíž nevidí. Vyslovil jsem znovu jetío jméno, přidal jsem k tomu své vlastní a dříve než mohl pootevřenými ústy něco říci, dodal jsem rychle: “Nelekejte se a stůjte tiše. Jsem tady dole v potoce a čekám na vás, abych s vámi promluvil. Pojďte blíž!” Poslechl, ale váhavé. Připadalo mu patrně trochu podivné, že ho někdo oslovuje z vody. Vztyčil jsem se nad hladinu, takže mi zář ohně padla do tváře a tu mne teprve poznal a pronesl tiše: “Ah, to jste skutečně vy? Stal jste se vodní nymfou nebo vodníkem anebo jdete lovit do kalných vod?” “Ani to ani ono. Posaďte se do trávy. Prozradil byste mě, kdybyste stál.” Herkules se posadil. “Máte opravdu důvod chovat se opatrně,” hovořil. “Kdybyste se dal vidět, zle by se vám vedlo, již kvůli Meltonovi.” “Proč to?” “Prý jste ho přepadl a vyloupil jeho kapsy. Sebral jste mu zbraně a peníze. S obtížemi vám unikl, cestou však spadl z koně a vymkl si ruce.” “Ah, vskutku?” “Nu, ano. A pak jste mu ukradl koně.” “To je pravda; připouštím to, ačkoliv jsem krádež neprovedl sám. Byl jsem jen strůjcem té krádeže.”

“Oh, vy jste mi čistý ptáček! Ale žerty stranou! Kde jste se vlastně potloukal a co se stalo, že jste nedostal místo účetního?” “Zamítl jsem prostě Meltonovu nabídku a potloukal jsem se po okolí, kde se ještě nějakou dobu hodlám potloukat.” “Ale proč? Jste dosud nedůvěřivý?” “Víc než dříve. Má nedůvěra vzrostla ještě různými pádnými důvody. Mé předtuchy se vyplnily. Hacienda bude brzy přepadena Indiány…” “Ať přijdou! Podiví se, až se octnou mezi mými pěstmi.” “Nepřemýšlejte o tom tak lehkomyslně. Mluvím vážně. Je zde jakýsi Weller…” “Ano. Přišel dnes v poledne.” “Co chtěl?” “Slyšel jsem žvást, jako by chtěl haciendu koupit, ale don Timoteo nemá chuť ji prodat.” “Znají se ti dva?” “Myslím, že sotva.” “Viděl jste snad Meltona s Wellerem pohromadě?” “Neviděl, a to z té jednoduché příčiny, poněvadž nevychází. Musí ležet, protože má horečku. Aby sámďábel do té horečky!” “Proč jen do horečky a nikoli do nemocného?” “I pro mne za mne do obou, do horečky i do chlapa. A kdyby také vás čert vzal, nic bych nenamítal.”

“Vřelé díky! Čím jsem vám ublížil, že vyslovujete tak lidumilné přání?” “Ještě se ptejte. Zuřím vztekem a vy se klidně spokojeně ptáte, čím jste mi ublížil. Víte snad, kde je Judit?” “Nevím. Jak bych mohl? A proč se ptáte? Je snad pryč?” “Pryč? Ale není. Je zde, docela neobyčejně je zde.” “Mluvte srozumitelně. Kde vězí, co dělá a čím se zabývá?” “Kde vězí?” zahuhlal obr. “Tam u Meltona. A co dělá? Ošetřuje ho. Čím se zabývá? Ničím. Je ztracena, nadobro ztracena, neodvolatelně ztracena. Představte si to děvče jako ošetřovatelku toho lotra. Můžete si to vůbec představit? ” “Proč bych nemohl? Není snad dost obratná, aby ho ošetřila?” “Neptejte se hloupě. Ta je ke všemu obratná a hlavně k tomu, aby pletla mužům hlavy.” “Patrně jste také jejím vlivem drobet popletený.” “Snad a bojím se, že něco provedu, co se

každého dne nestává, že totiž Meltonovi zakroutím nos do týla.” “Hm, to byste pak snadno mohl zaplatit vlastní hlavou.” “Nevadí. Beztak jsem ji už napolo ztratil. Aspoň vidíte, že mám příčinu se zlobit i na vás. Kdybyste byl nechal Meltona na pokoji, nebyl by nyní nemocen a nepotřeboval by ošetřovatelku.”

“Mohu za to, že je děvče taková milosrdná sestra? Proč se k tomu propůjčuje?” “Proto, aby mé zlobila; vím to. Její tatík dal k tomu svolení, aby se Meltonovi zalichotil. Přál bych si, abyste mluvil pravdu o těch Indiánech. Byl bych rád, kdyby přišli ti červení kluci a obrátili haciendu vzhůru nohama.” “A vás také, že? Pokud jde o to, můžete být bez starosti. Vaše přívětivé přání se splní co nevidět. Indiáni přijdou, jsou již dokonce zde.” “Žertujete?” “Naprosto ne.

Viděl jsem je, pozoroval a vyslechl. A náš skvělý steward ze škuneru je mezi nimi.” “Čerte! Vaše předtucha byla tedy správná!” ^Zajisté., Poslyšte mne!” Vyprávěl jsem mu o svých zkušenostech z posledních dnů tolik, kolik jsem uznal za vhodné a pozoroval jsem s potěšením, že se jeho pochybnosti rozptylují. Začal na věc pohlížet vážněji a když jsem umlkl, pravil: “Jářku, vy jste vskutku podivuhodný člověk. Měl jsem za to, že máte zbytečně mnoho fantazie a že vidíte draky a ďábly místo mravenců a komárů. Svůj úsudek o vás nyní měním, neboť vidím, že pracujete soustavně a přemýšlíte ko-rektně. Máte hlavu, kdežto můj rozum je tuhle v pěstích, ale chcete-li, poslužte si jimi po libosti.” “Dobrá; budu na vás spoléhat.” “Spoléhejte bezpečně. Co mohu nyní vykonat?” “Teď nic.” “Nic? A lidem mohu říci, co se chystá?” “V žádném případě! Musí zůstat tajemstvím, co jsem vám sdělil. Kdyby se to prozradilo, změnil by Melton obratem ruky své záměry a všechny výhody, které jsem dosud nad ním získal, by byly zmařeny. Nyní se domnívá, že jsem táhl k čertu a cítí se bezpečným. Ale něco přece můžete vykonat. Můžete dávat pozor na všecko, co se zde děje, i na nejnepatrnější věc. Vše, co by mohlo souviset s naší záležitostí, mi později oznámíte.” “Kdy a jak? Nesmíte se tu objevit …” “Přijďte večer nebo k půlnoci a také několikrát za dne sem k potoku; budu tu na vás čekat, budu-li potřebovat s vámi promluvit.” “Pravíte o půlnoci? Spíme v čeledníku, je to jakýsi druh společné noclehárny. Dovnitř nemůžete, protože byste do někoho kopl a chytili by vás. Nu, já už naleznu nějaký důvod, abych mohl spát venku na vzduchu. O místě ještě nevím, ale postarám se, abyste mne snadno našel.” “Dobrá. Ale především mlčet! Jakmile nadejde vhodná chvíle, dozví se vaši krajané vše, ale dříve ani slova! Musíme si počínat opatrně.” “Jednejte opatrně a zvláště se vystříhejte dalších krádeží koní, jinak by se mohl snadno někdo domýšlet, že se zde ještě potulujete. Považuji vůbec každou krádež a tedy také krádež koní, za velice nehezký čin.”

Herkules se usmál, proto jsem rozmarně pravil: “Je mně líto, že vám musím říci, že vaše činy jsou stejně nehezké jako moje. Kradete také.” “Já, nikdy!” “Něco vám povím. Ukradnete maso a to ještě dnes večer.” “Ah, pro koho? ” “Pro mne a mého malého Indiána. Zajisté uznáte, že se nemohu zabývat lovem, neboť by mne mohly výstřely prozradit a jíst musím, to je zájem nejen můj, nýbrž i váš. Poráželi jste dnes dobytek, vidím tam maso na provazech a jste-li …” “… rozumným chlapem, nakradete je pro mě,” přerušil mne. “Tak jste to chtěl říci, což?” “Přesně tak. Musím pozorovat Indiány a být jim stále v patách. Zásoba potravin je pro mne nutná. Dbejte, abyste vzal tolik masa, kolik budou potřebovat dva lidé na několik dní.” Beze slova vstal a zvolna šel do nejtemnějšího kouta nádvoří, kde se sušilo maso. Ačkoliv jsem ho pozoroval, přece jsem neviděl, co vlastně tropí, ale když se vrátil, hodil přede mne na břeh několik kusů masa a odešel, opět beze slova, do jiného kouta. Hned se vracel a tentokrát přinesl několik kusů čokolády.

Poněvadž tu již nebylo nic důležitého, o čem bychom hovořili, rozloučil jsem se s ním a vylezl jsem z potoka za zdí. Měl jsem celkem asi dvacet liber masa, což stačilo na čtyři dni, takže jsme mohli já i Mimbreňo ustavičně být na hlídce.

Záleželo mi velice na tom, abych byl před svítáním poblíž Indiánů a proto jsme opustili brzy svou skrýš poblíž jezera. Svítalo, když jsme dorazili do známé pobočné údolní úžlabiny. Především jsme pátrali po dobrém úkrytu pro koně, který musel být větší a travnatější, než včerejšího dne. Nalezli jsme v lese vhodné místo a přivázali koně, u nichž Mimbreňo na můj rozkaz musel zůstat, aby se vyspal. Sám jsem šel na místo své včerejší hlídky, kde jsem byl až do samého poledne, aniž jsem zpozoroval něco důležitějšího kromě mladšího Wellera, který se povaloval v ležení. Nyní jsem však i já potřeboval spánek. Vrátil jsem se proto do naší společné skrýše, kde jsem mladému Mimbreňovi udělil pro jeho hlídku několik pokynů. Po jeho odchodu jsem ulehl a tvrdě usnul. Po včerejší zběsilé jízdě, dvojnásobné studené lázni a celonočním bdění jsem byl hrozně utrmácený. Aby se mi lépe leželo, uvolnil jsem oděv, vyprázdnil kapsy a také jsem vyňal z opasku vše nepotřebné. Ze spánku jsem byl vyrušen pronikavým, táhlým výkřikem. Vyskočil jsem a naslouchal. Výkřik se ozval znovu; poznal jsem jej; byl to jásavý a vítězný křik indiánského bojovníka. A vzápětí se ozval třetí výkřik docela jiný, volající o pomoc. Ozval se z okolí, kam odešel Mimbreňo. Jistě byl hoch v nebezpečí a pak byla ovšem každá vteřina drahá. Aniž jsem stihl sáhnout po své zbrani nebo se vůbec jen shýbnout, pádil

jsem tam, odkud se výkřiky rozléhaly. Hocha jsem na místě hlídky neviděl, ale zato hluboko pod sebou v trávě a v křoví jsem spatřil zápas. Neprozřetelný hoch nezůstal na své hlídce; odvážil se blíže k tábořišti, byl spatřen, obklíčen a napaden. Musel jsem ho vysvobodit, neboť kdyby ho byli Yumové dostali, byla jeho smrt jistá. Proto jsem skočil z příkrého svahu úbočí k dolejším křovinám, ale chytil jsem se ostruhou na popínavé plazivé proutí, ztratil jsem rovnováhu a převalil se. Než jsem mohl povstat, zašelestily okolní keře a pět nebo šest rudochů se na mne vrhlo. Snažil jsem se povstat, ale nemohl jsem botu vyprostit a to bylo mou zkázou. Kdybych byl prožluklou ostruhu zlomil nebo vytáhl, mohl jsem se protlouci skrze rudochy, ale v mé situaci to nebylo možné. Bránil jsem se, jak jsem jen uměl, ovšem jen pěstmi, ale přesila byla přílišná; musel jsem podlehnout. Spoutali mne. Pak přišel celý houf Indiánů. Jeden z nich si mne bedlivě prohlížel a jeho tváří se kmitl pošklebek. “Tave-šala!” zvolal. Ta slova znamenají v nářečí Yumů a Tonků tolik, co Old Shatterhand. “Tave-šala!” rozkřikli se druzí. Výkřik se nesl od úst k ústům, od muže k muži a všichni znovu křičeli. Jejich jásot vzrůstal. Křičeli, mávali nad hlavami i nade mnou zbraněmi, křepčili kolem mne, i když jim v tom okolní křoviny překážely. Nemohl jsem proti jejich řádění nic podniknout a ležel jsem tedy bez pohnutí. Všichni přišli, celý tábor; jeden druhého postrkával, aby mne lépe viděl; jen dva nepřišli; náčelník a mladý Weller. První z nich byl

příliš hrdý, než aby se ke mně rozběhl a Weller, aby si zachoval vážnost, musel projevit tutéž lhostejnost, ačkoliv by mne byl jistě raději obskakoval než Indiáni. Po chvíli mi poněkud uvolnili nohy, abych mohl dělat malé kroky a vedli mne do tábořiště. Tam jsem spatřil před stanem Velkou Hubu a Wellera. Zastřelil jsem náčelníkovi syna a byla mi tedy souzena nejstrašnější smrt, ale v tu chvíli jsem se o to nestaral; myslel jsem jen na mladého Mimbreňa, jehož jsem chtěl chránit a těšil jsem se, že ho v zajetí nevidím. Soudil jsem, že jim vyklouzl. Bylo štěstí, že jsem před spaním odložil všechno i vestu, v níž jsem měl hodinky. V kapsách svých spodků jsem měl jen maličkosti, které jsem mohl snadno oželet a měšec s celým svým jměním, několika dolary a pesos, jejichž ztráta mne nemohla vyrušit z klidu. A pokud šlo o nebezpečí života, bylo sice veliké, ale nehrozilo mi bezprostředně, jak jsem dobře věděl. Nevinný zvyk Indiánů, mučit zajatce až k smrti, je sice poněkud lechtivý, poněvadž však rudoši jen zřídka podnikají tuto kratochvíli na válečném jevišti, nýbrž vlekou zajatce do svých stanů, aby se divadlem potěšily i jejich ženy a děti, získává tím ubohý zajatec

aspoň lhůtu, které může použít k útěku, jeli podnikavý a rozumný muž. Rozhodně je to vždy výhodnější, než být hned zastřelen.

Jako vrahovi Malé Huby mi byla tedy jistě souzena strašlivá a zdlouhavá smrt a rozumělo se také, že mne musí vidět umírat celý kmen; z těchto dvou a ještě jiných důvodů, o nichž není třeba se zmiňovat, bylo jisté, že se pro tuto chvíli o život bát nemusím. A věděl jsem rovněž, že se Indiáni vůči mně nedopustí hrubého a surového zacházení, aby mne nezbavili sil potřebných pro dlouhou jízdu na místo, kde byly stany jejich kmene. Jaképak tedy nebezpečí? Když mne předvedli náčelníkovi, četl jsem na jeho tváři smrtelnou nenávist a nezkrotitelnou chtivost pomsty. Plivl na mne, prohlížel si mne zuřivě a pichlavě, ale nepromluvil. Zato Weller mladší se nezdržel. Zasmál se jízlivě a již spustil: “Pěkně vás vítám, sir! Jak mne těší, že vás zase vidím! Vybarvil jste se od té doby, kdy jsem vás směl obsluhovat, dokonce v Old Shatterhanda a snažil jste se všemožně, abyste nám nepřekážel. Vida, vida! Teď vám stáhli klobouk přes nos a já jsem zvědav, jak tentokráte zachováte svůj věhlas a jak to navléknete, abyste unikl mučednickému kůlu, který se již pro vás připravuje.” Ani mě nenapadlo odpovídat tomu darebovi, ačkoliv bych mu byl rád řekl, že se nijak nepokládám za ztraceného. Byl bych mu tím řekl, zcela zbytečně ovšem, jen pravdu. Byl jsem zajatcem severních Siouxů a jižních Komančů a vždy jsem se vytáhl z jejich kliček, a poněvadž mexičtí Indiáni se ani zdaleka nemohou co do zchytralosti rovnat svým severnějším bratrům rudé pleti, byla by to velká smůla, kdyby se mi nepodařilo dát jim pořádnou snůpku. Spíše jsem se obával dvojctihodného Harry Meltona, mormona. Byl bych jistě ztracen, kdyby ho napadlo žádat mne pro svou pomstu, ale zároveň jsem byl přesvědčen, že by mě byl Velká Huba za nic na světě nevydal. Mladý Weller měl pro mne tolik ceny jako nicka. Jeho oslovení bylo drsné i směšné, a to vystihl sám pohlavár, neboť se ozval nezdvořile: “Umlkni! Tvá řeč je vyschlým stéblem bez klasu i zrna, je vodou, v níž ryby nežijí. Před tebou se tento zajatec nezachvěje. Vím, že je třeba všech našich očí a paží, abychom ho uhlídali. Ale neujde nám! Mnoho dní a mnoho nocí bude viset na mučednickém kůlu, protože zavinil smrt mého syna!” Weller se mnou mluvil anglicky a divil jsem se tedy náčelníkovi, že mu porozuměl a že nyní užil k odpovědi směsici angličtiny, španělštiny a indiánštiny, jakou se dorozumívají kočovné kmeny na březích Rio Grande a Rio Pecos. Když domluvil, obrátil se Velká Huba k bojovníkům, kteří tu stáli v polokruhu a ptal se: “Byl to Old Shatterhand, který k ležení přišel tak blízko?” “Ne,” odpovídal kterýsi bojovník. “Kdo to byl?” “Rudoch, chlapec, tak mladý, že jistě dosud nemá ani jméno.” “Jak vypadal?” Bojovník dokonale popsal mého mladého druha. “Uff!” řekl Velká Huba. “To byl Mimbreňo, jeden z těch, kteří mně unikli, poněvadž jim Old Shatterhand přispěl. Musí být také přivázán ke kůlu. Přiveďte

ho sem.” “Nemůžeme ho přivést, protože jsme ho nechytili,” odpovídal bojovník stísněně. “Jakže?” rozkřikl se zlostně náčelník. “Tolik dospělých mužů! Nazýváte se bojovníky a dítě, malé a mladé, které dosud nemá jméno, vám uteklo? Mám tomu věřit? ” Rudoch sklopil zrak a mlčel, ostatní stáli v rozpacích a zmatku. Náčelník pokračoval: “Je to tedy pravda! Naše stařeny se vám vysmějí a děti budou na vás ukazovat prstem. Uff! Jakého posměchu se vám dostane u sousedních kmenů, až se dovědí, že tolik bojovníků kmene Yuma neumělo zadržet jediného mimbreňského chlapce. Ten hoch byl společníkem Shatterhandovým, je to týž hoch, jehož jsem musel propustit v dolejším údolí; proto musí být někde poblíž také jeho bratr a sestra, která je ženou náčelníka Opatů. Vyhledejte je hned, prohledejte celý les a přiveďte je. Tři, ne, čtyři muži stačí k uhlídání ležení.” Náčelník jmenoval několik mužů a určil je na stráž tábora; ostatní se rozběhli podle jeho rozkazu stíhat uprchlíka. Weller tu ovšem zůstal. Myslel jsem, že mne nyní bude náčelník vyslýchat, ale nestalo se tak. Dal mne jen spoutat a přivázat ke kůlu, o nějž se opíral jeho stan a potom se odvrátil, jako bych nebyl hoden jeho pohledu. Neušlo mi však, že mne potají bystře pozoruje. Nastalo trapné čekání. Mohl jsem vsadit sto ku jedné, že můj Mimbreňo bude dopaden. Slídičů bylo příliš mnoho, než aby jim nezkušený hoch unikl a bude-li dopaden, bylo veta nejen po něm, nýbrž i po mých zbraních i ostatním mém majetku. Hlasité výkřiky, které se ozývaly z lesa, nám oznámily, že byla objevena jeho stopa. Výkřiky se vzdalovaly, to bylo znamení, že hoch je pronásledován. Po delší době, více než za hodinu, vracel se zástup rudochů a mě velice potěšilo, když jsem mezi nimi Mimbreňa neviděl. Velká Huba se vzchopil a zavolal: “Proč ho nepřivádíte? Jste snad ranění slepotou, že nerozeznáte stopy jediného člověka?” “Bojovníci Yuma nejsou slepí,” odpovídal jakýsi rudoch. “Chlapcovu stopu jsme našli.” “Nikoli však chlapce, jinak bych ho zde viděl.” “Uvidíš ho brzy. Jeho stopa se táhne lesem až na okraj a odtud rovně přes planinu.” “Kterým směrem?” “Na jih.” “Za tak krátkou dobu nemůže být daleko. Jistě jste ho zahlédli, jestliže se pustil po planině, kde nejsou stromy.” “Jeho postava je malá a útlá; mizí v dálce, třebaže nebyl příliš daleko před námi.

Ale jeho stopa je zřetelná a proto nám brzy padne do rukou. Poněvadž

k jeho stíhání je třeba jen několik bojovníků, vrátili jsme se.” Náčelník neodpověděl a odvrátil se. Byl rozezlen, ale zjistil, že zlostí nic nezmůže a že také neurychlí pronásledování. Ve mně však vzrůstala naděje, neboť chlapec si počínal tak moudře, že bych byl sám lépe jednat nemohl. Zanechal koně a vše ostatní na místě a prchal z místa, kde byl polapen

přímo k okraji lesa údolím vzhůru, potom se pustil po rovině k jihu. Tím odvrátil pronásledovatele od našeho úkrytu. Naše koně zůstali na místě a mé věci ležely u nich. I v tom směru si hoch počínal obezřetně, že upoutal pozornost slídičů ke směru na jih a odvrátil je od směru severního, který se nám hodil. Mimoto věděl, že na jihu je skalnatá půda, na níž jeho stopy zaniknou. Míjelo odpoledne a stmívalo se. Indiáni zažehli několik ohňů, aby připravili večeři. Náčelník dosud seděl na témž místě a mlčel. Jak se zdálo, lomcoval jím vztek. Weller odešel do lesa a vrátil se za soumraku.

Náčelník, když jej spatřil, tázal se vlídně: “Kde jsi tak dlouho? Nevíš snad, že nastala chvíle, kdy máš jít vstříc otci a přivést ho?” Weller odešel znovu. O něco později se vrátili Yumové, kteří marně slídili celé odpoledne po Mimbreňovi. Naděje mne tedy neklamala. Když náčelník zpozoroval, že se jeho mužstvo vrací bez hocha, vyskočil, popadl nejblližšího za rameno, zatřásl jím a zvolal: “Vracíte se sami? Jste tedy opravdu červi, žeroucí špínu a pod zemí se plazící, nevidoucí, co se děje na povrchu země? Pošlu vás do stanů, kde si můžete vzít zástěry žen a záplatovat stany jako staré squaw, které již nejsou k jinému užitku!” To byla ovšem těžká urážka. Náčelník tím zle překročil svou pravomoc. Indiánský náčelník nemá totiž jinou moc, než tu, kterou mu jeho kmen dobrovolně odevzdá a může mu být bojovníky, ovšem po úřadě starších, odňata v každém okamžiku. Náčelník může být kdykoliv zbavený své hodnosti, ukáže-li se nehodný důstojenství anebo překročí-li svou pravomoc. A není pak víc než obyčejný bojovník. Indián, jemuž se dostalo tak nevlídného uvítání, vytrhl se z rukou náčelníkových, vzpřímil se a řekl hněvivě: “Kdo dovolil Velké Hubě, aby mne tak urážel? Jednal-li jsem chybně, nechť mne soudí nejstarší kmene a nechť vynesou rozsudek, jemuž se podrobím, ale kdo mne chce urážet, ten nechť vezme nůž a bojuje se mnou. Velká Huba ať pomyslí, že uráží i druhé bojovníky, kteří se mnou pátrali po uprchlíkovi.” Indiáni, na něž se tato slova vztahovala, dali několika výkřiky najevo souhlas s mluvčím. Náčelník hned uvážil, že se dal příliš uchvátit vztekem a řekl mírně: “Ať tomu můj bratr rozumí tak, že to nebyla má slova, nýbrž že za mne mluvil můj vztek.” “Pak nechť Velká Huba také tomu rozumí, že bojovníku sluší hněv ovládat. Kdyby byl Velká Huba sám slídil po chlapci, také by ho nebyl zajal.”

“Nohy dítěte jsou přece kratší než nohy dospělého muže. Proč jste ho nedohonili?” “Běželi jsme, dokud jsme stačili dechem, ale nezahlédli jsme ho vůbec, neboť měl před námi velký náskok. Brzy zmizela jeho stopa ve skalách, kde je půda tak tvrdá, že nepřijímá otisky.” “Viděli jste jen jeho stopy? Jiné tam nebyly?” “Viděli jsme jen jeho stopy.” “Nebyl tedy s ním jeho bratr a také sestra tam nebyla. Jediný Old Shatterhand byl jeho společníkem a ten nám také o něm poví, co je mu známo.” Přistoupil ke mně a tázal se: “Jak jsi se dostal k našemu táboru s chlapcem, jehož hledáme?

Běželi jste anebo vás nesli koně?” “Proč se mne ptáš?” odpověděl jsem otázkou. “Chceš být nejen bojovníkem, nýbrž dokonce náčelníkem a přece potřebuješ mne, aby ses dověděl, čeho se sám může dovtípit rozum dítěte? Taž se svého ostrovtipu a nech mne na pokoji.” “Odpověz mi, pse!” vykřikl. “Štěkej, jak dlouho chceš; ode mne se nic nedovíš.” Rozzuřen mými slovy, vytrhl z opasku nůž, kopl mne a zasupěl: “Nuže, mlč! Však budeš brzy výt a skuhrat, že se to bude horami rozléhat.” “Snad nikoli však kvůli zbabělci, který přede mnou utekl a strachem zahodil ručnici.” “Mlč nebo tě probodnu,” zařval a vytáhl znovu nůž. “Bodni! Mne umlčet můžeš, ale svou hanbu nikdy. Tvá ručnice je v rukou mimbreňského chlapce, který se stal tvým nepřítelem. Jak asi se zasmějí Mimbreňové ve svých stanech, až jim chlapec poví, jak náčelník Yumů strachem zahodil zbraň a jako vítr uháněl údolím.” Mluvil jsem úmyslně vyzývavě, abych ho přiměl k hovoru. Chtěl jsem se dozvědět něco o jeho úmyslech. Velká Huba byl však tak vzteklý, že se rozehnal po mně nožem, avšak mnohonásobný varovný hlas jeho bojovníků ho zadržel a přinutil, aby se opanoval. Spustil napřaženou ruku a rozesmál se: “Dobře!” zvolal, “nestane se ti zatím nic, nezabiji tě. Naopak, nepocítíš nedostatek v ničem, neboť té do svých vigvamů chceme dovést zdravého a silného. Vykrmíme tě; budeš tloustnout, aby muka, která tě očekávají, trvala dvojnásobně dlouho. Dejte jíst tomu psovi; dejte mu tolik, co jen může sežrat.” Teď jsem tedy věděl: nejen že mne chtěl ušetřit, nýbrž dokonce vykrmit. Bylo by mne to muselo uklidnit i kdybych se byl o sebe víc strachoval, než jak tomu skutečně bylo. A náčelníkovu rozkazu bylo hned vyhověno. Starý, dokonale umazaný rudý chlapík nabral z kotle vařené boby a poněvadž jsem měl ruce spoutané, chystal se, že mne nakrmí jako dítě. Posadil se vedle mne, hrábl špinavými prsty do bobů a chtěl mi je cpát do úst. Bránil jsem se ovšem a náčelník, když to zpozoroval, pravil: “Nech toho! Ten pes je příliš mlsný, aby ochutnal pokrm rudých bojovníků.

Odpoutej mu jednu ruku a dej mu maso, to mu jistě půjde více k duhu. Slíbil jsem, že ho nenechám hladovět. Tím hlasitěji bude pak hvízdat a výt.” Starý bojovník odešel do malého zásobního stanu a přinesl kus hověziny, kterou jsem snědl s mnohem větší chutí než boby. Pak mi byla zase ruka spoutána. Sotva Indiáni dovečeřeli, vyšel z lesa mladší Weller a přiváděl svého otce. Ten si vyměnil s náčelníkem pozdrav, přistoupil ke mě a s líbezným úsměvem mě oslovil: “Dobrý večer, sir! Jak se daří, master Shatterhand?“Odvrátil jsem se od něho, mlčel jsem a ničema pokračoval: “Oh, jste mi nějak tuze pyšný boy. Jsem patrně příliš nepatrný tvor, takže by bylo na úkor vaší důstojnosti, kdybyste poděkoval za slušný pozdrav. Nu -však vy budete časem zdvořilejší. Představuji vám zde svého syna, nádherný klacek, což? Je výborným hercem. Když se vydával za stewarda, jistě jste neměl ani potuchy, co v něm vězí, he?” A když jsem ani teď neodpovídal, klábosil dále: “Velice jsem se zaradoval, když mně před chvílí řekl, jaký dobrý lov měli naši rudí přátelé. Staral jste se o cizí záležitosti, do nichž vám nic nebylo a nyní si ve svém vlastním zájmu pomoci neumíte. Tak to bývá, když se člověk někomu vtírá nevolán za advokáta. Teď prohrajete proces a zaplatíte útraty životem. Tak, tak, můj milý.” Šel k náčelníkovi, který se posadil opodál, aby jeho hovor s bělochy prostí bojovníci neslyšeli. Jeho syn šel za ním a pak byl zahájen hovor, pro mne naprosto neslyšitelný, avšak podle posunků natolik srozumitelný, abych poznal, že běží o něco důležitého. Jakmile skončil hovor, zvedli se všichni tři a Velká Huba svolal své bojovníky, aby jim oznámil výsledek porady. Oba Wellerové se úmyslně postavili tak blízko mne, že jsem musel slyšet, co právě tatík synovi povídá: “Pojedu teď do haciendy a ty zůstaneš u Indiánů, kteří vyrazí hned za mnou.

Odtud je právě tak daleko do haciendy, že do svítání můžete zaútočit.” “Ale brány budou asi zamčeny,” pravil syn. Z jeho slov bylo zřejmé, že mluvil jen proto, abych je slyšel. “Nevadí. Vyšel jsem si na lov, zabloudil jsem a vracím se

později. Zaklepu na majordoma, aby mi otevřel.” t “Bydlí v hlavní budově a neuslyší rány na vrata.” “Pak je uslyší některý vystěhovalec a otevře mi. Při svém příchodu naleznete bránu otevřenu.” “A nebude-li, jak vnikneme dovnitř?” “Potokem, který teče pod severní a jižní zdí. Nesmíš se ovšem dát spatřit, jinak by bylo zřejmé, že jsi s rudochy domluven. Přijedeš až za nimi, až již budou v haciendě.”

Oba spolu vyměnili ještě několik bezvýznamných poznámek, pak ke mně starší Weller přistoupil. “Přemítáte asi, proč to povídáme před vámi, sir? Především proto, poněvadž jste proti nám pracoval a teď aspoň sám uznáte, že všechny vaše úklady byly marné, neboť dosáhneme, co chceme.” “A za druhé,” přerušil ho syn, “abychom vám dali na srozuměnou, že jste ztracen a že nemáte nejmenší naději na vyváznutí.” “Tak!” potvrzoval starší Weller. “Kdybychom se jen poněkud obávali, že byste se mohl zachránit, střežili bychom se učinit vás svědkem svých hovorů. Budete dopraven na pastviny kmene Yuma, naboden na kůl, usmažen a bůhví co všechno. Především však vás navštíví náš milý přítel Melton, aby vám vyslovil svůj dík za lásku, kterou jste mu věnoval. Jeho návštěvě se dostane slavnostního rázu tím, že vám budou zpřeráženy ruce tak, jak jste mu sám ráčil učinit. Žijte blaze! Nás již nespatříte od chvíle, kdy se vydáte na pouť do vigvamů Yumů a my vás ovšem také ne.” Nu, teď jsem věděl vše, co mi chtěli říci. Rád bych byl zvěděl ještě jiné věci a byl bych se je dověděl, kdybych měl chuť k hovoru. Darebové považovali tedy za nutné přikročit hned k provedení útoku na haciendu. Hm. Lze si pomyslit, jak mi bylo. Věděl jsem, co se stane a nemohl jsem Herkula varovat. Očekával mé zprávy, nemohl jsem mu je dát. A řemeny se nedaly roztrhat a kdyby se i roztrhly, mohl jsem se protlouci holými pěstmi? Ale přece jsem si pevně umínil, že nebudu šetřit námahou, kdyby se mi jen nejnepatrnější příležitost k útěku na cestě naskytla. V té chvíli jsem neměl ovšem ani nejmenší naději. Sotva mne Wellerové opustili, zvedli se Indiáni na pochod údolím k haciendě. Byl jsem přivázán na koně, a to tak, že jsem sotva mohl hýbat prstem. Mimoto jsem jel mezi dvěma rudochy, jejichž koně byli přivázaní k mému. Po několik minut jsem doufal, že se mi podaří poplašit koně tak, aby mne vynesl ze středu Indiánů, ale i té myšlenky jsem se musel vzdát; byla nesmyslná. Pro haciendu byla jen jediná záchrana, tedy kdyby mne k ní byli přivedli tak blízko, že bych byl mohl obyvatele křikem upozornit na nebezpečí. Ale buď tuto myšlenku uhodli nebo jim tak kázala opatrnost; náhle mne obklopilo pět Indiánů a zadrželo mého koně, kdežto ostatní rudí pokračovali v rychlém pochodu. Nezastavili v lese, nýbrž na širé pláni. Kdyby se byli zastavili mezi stromy, zbývala mi dosud možnost uniknout i v poutech, kdybych byl koně pobodl k trysku, ale na této pláni nebylo možno zmizet. A mimoto provedli strážci pravé divy rafinovaného zabezpečení. Natloukli kolem mne kolíky do země a připoutali k nim mého koně křížem krážem. Nákladní koně zůstali u nás a když jim sundali břemena, volně se pásli. Nikdo nehovořil. Marně jsem si lámal hlavu, abych vymyslel něco kloudného. Čas míjel, noční tma prchala a již svítalo. Pak jsem zaslechl z dálky zvonění

a nato válečný pokřik Indiánů. Poznal jsem jej, třeba k nám doléhal z veliké dálky. Bylo by pozdě, i kdybych se byl z pout vyprostil, nebyl bych mohl zachránit ani jediného člověka. Pocit, jenž se mne zmocnil, nemohu popsat. Byl jsem chvíli bez sebe zuřivostí a bylo třeba všech sil mé vůle, abych aspoň zdánlivě zachoval klid. Moji strážcové se potměšile usmívali; byl bych je zaškrtil, ačkoliv jinak vždy všemožně šetřím lidských životů. Naslouchal jsem. Řev se opakoval, tentokrát to byl pokřik vítězný. Rudoši asi vůbec nenarazili na odpor, útok se jim podařil. Konečně asi za tři hodiny se přihnal Indián na koni a oznamoval, že se vše podařilo a že strážcové mají přijít i se mnou. V rychlosti byl naložen náklad a vyjeli jsme. V lese jsme se setkali s mladším Wellerem, který zde zůstal, aby ho v haciendě neviděli, ale přece byl tak blízko, že mohl všecko slyšet. Jeho kůň byl přivázán ke stromu. Weller, který ležel v trávě, nyní vyskočil a zvolal, jakmile mne spatřil: “Tak co tomu říkáte, sir? Kdybyste nyní povolal samo nebe, nemohl byste již nic změnit.

Hacienda je naše a hodiny vašeho života jsou sečteny.” Neudržel jsem se. Vykřikl jsem, zachvácený bezmocným vztekem: “Anebo tvého života, ničemo! Až se vyprostím, přijdu si pro tebe a pak poletíš do pekel!” “Dobrá, jen přijďte!” smál se. “Bude mi neobyčejnou ctí a rozkoší, dostat kulku od samého Shatterhanda. Přijďte co nejdříve, budu vás toužebně očekávat.” V té chvíli se ovšem mohl smát, avšak přes všechnu mou bezmocnost mi bylo, jako bych toho chlapa už měl před hlavní své karabiny, jejíž ostrý praskot jsem v duchu slyšel. Les se již skláněl k známým lučinám u potoka, na nichž se pásla stáda haciendy. Ano, stáda zde byla, ale střežena rudými pastevci, neboť pastevci bílé pleti leželi v trávě povraždéni; nikdo z nich nevyváži. Proč nebyli tito lidé ušetřeni, proč byl holý život ponechán jen

vystěhovalcům, se mi vysvětlilo až později. Na dostřel ručnice od haciendy jsme zastavili. Tam leželi moji krajané, o něž jsem tolik trpěl úzkostí, spoutáni na zemi a u nich sám haciendero, který na mne volal, jakmile mne spatřil: “Vy zde,

seňore? Jak to, že se vracíte?” “Chtěl jsem vás zachránit, ale padl jsem bohužel sám do rukou vašich vrahů. Teď snad uznáte, že jsem měl pravdu.” “Ano, měl jste pravdu, ale ne docela. Bylo pravdou, že byl chystán útok, ale seňor Melton je nevinen. Přesvědčte se!” A hlavou pokynul na stranu, kde leželi na zemi Melton a Weller starší spoutáni na rukou i na nohou. Byla to ovšem jen komedie, která měla být důkazem, že tato dvojice nemá podíl na díle rudochů. Chtěl jsem to hacienderovi sdělit, ale neměl jsem k tomu čas, neboť můj kůň byl odvlečen daleko od něho a pak

teprve přivázán k několika kolíkům. Don Timoteo Pruchillo by mi nebyl ani rozuměl, kdybych byl volal z takové dálky. Výjevy kolem mne byly divoké. Brána haciendy byla dokořán; Indiáni běhali ven i dovnitř a vynášeli vše, co nebylo právě zazděné nebo přikované. Přitom pokřikovali a skuhrali jako zvěř. Věci vynesené byly odnášeny dost daleko, takže hned jsem měl obavu, která se ukázala pravdivá: hacienda měla lehnout popelem. Ale proč vlastně vypalovali haciendu? Co měl při tom na zřeteli mormon, který byl přece strůjcem všeho? I k tomu se mi dostalo vysvětlení teprve později; byl to vskutku ďábelský nápad, jejž Melton obratně provedl. Také mne napadlo, že mezi zajatými jsou jen haciendero a jeho manželka; neviděl jsem nikoho ze služebnictva, které jsem zahlédl za krátké zastávky na usedlosti. Ani seňora Adolfa, nadutého majordoma jsem neuviděl., Všichni byli bez výjimky povražděni. Drancování trvalo téměř do půlnoci, potom byla stáda sehnána a shromážděna severně od haciendy na prostorné lučině, kde je hlídalo několik

Indiánů na koních. Jakmile byla stáda pohromadě, byla snesena těla pobitých vaquerů a ostatního služebnictva a zavlečena do vnitřní budovy, aby uhořela. Za chvíli vystupovaly k obloze kotouče hustého dýmu, nejprve z obytného stavení, pak ze všech hospodářských přístavků. Slyšel jsem, jak haciendero zoufale křičí a jeho manželka mu přizvukovala pronikavým pláčem. Viděl jsem ještě horší věci. Asi třicet nebo čtyřicet Indiánů se rozjelo na různé strany. Marně jsem přemýšlel, proč to dělají; brzy jsem pochopil. Asi po půl hodině jsem viděl na východní výšině vystupovat kouř, z jihu pronikal až k nám zápach hořícího smolného dřeva, pak se objevil také požár na severu. Na západ jsem neviděl, protože jsem se nemohl v poutech hnout. Nebylo však již pochybností, rudoši zažehli okolní lesy a stepi na všech stranách. Vyschlá tráva, uschlé keře, rákosí a mechy byly ohnisky požáru, odkud se oheň šířil a rychle zasahoval mladší stromy a mohutné kmeny, po nichž se plazil až do vrcholků. Haciendero bědoval, prosil a proklínal, ovšem marně. Rudí paliči roznášeli zhoubný požár do všech směrů s pravou virtuozitou a vrátili se k nám teprve když se plameny rozhořely takovou měrou, že již lidská pomoc byla marná. Vedro vzniklé požárem vysušovalo i syrové dřevo stromů a les musel plamenům podlehnout. Horko se vzmáhalo stále víc a vyhánělo Indiány z ležení. Rychle sedlali koně, na soumary naložili ukořistěné věci a brzy se hnula celá tlupa. Včele jel Velká Huba, za ním klusal můj kůň obklopený pěti hlídači, pak několik rudochů, nato vystěhovale! s hacienderem a jeho ženou. Byli spoutaní a s obou stran obklopení Indiány. Docela vzadu byl poháněn ukořistěný skot, vepři i koně. Výprava zamířila na sever podle potoka, pak obloukem nalevo ke kraji lesa a zastavila se buď náhodou nebo úmyslně na stejném místě, kde jsem

Meltonovi vykloubil paže po jeho nezdařeném útoku. Kéž bych ho byl tehdy navždy

zneškodnil! Litoval jsem nyní, že jsem mu nevpálil kulku do hlavy! Mormon sám, jak musím podotknout, za pochodu kráčel vedle haciendera a vedle něho starý Weller, oba spoutaní jako všichni ostatní. Bylo tedy nutné, aby vypadali jako zajatci, jejich černé záměry to vyžadovaly. Moji hlídači mne přivázali pevně k osamělému stromu, odkud jsem měl přehled po celém ležení. Patrně mi příliš nedůvěřovali, proto mne oddělili od ostatních. Mohl jsem tedy předpokládat, že mě rudoši považují i nyní za schopného provést jim nějaký potměšilý kousek a abych dal průchod pravdě, přiznávám, že celá má mysl a můj vtip pracovaly na tom, jak bych jim uklouzl a co možno nejdříve jim vyrval jejich lup. Nemyslete si, že jsem si snad troufal příliš mnoho. Na celé věci bylo nejobtížnější vyprostit se z pout. Kdyby se to bylo podařilo, mohl jsem spoléhat na pomoc Mimbreňů, s nimiž jsem se měl sejít pod velikým Dubem života. Indiáni porazili tučného vola, několik vepřů a ovcí a začali v ohromném množství péci maso. Sami hltali nesmírné dávky a zajatce také nenechali o hladu. Na všechny se dostalo, všichni se najedli dosyta a já sám jsem dostal tolik, že přes svou neobyčejnou chuť nemohl jsem vše sníst. Za jídla mi uvolnili ruce a potom jsem byl opět spoután. Přemýšlel jsem o tom znovu a znovu a dospíval jsem k názoru, že by bylo možno něco k mému osvobození podniknout, budou-li se strážcové tohoto chvalitebného zvyku držet i v budoucnosti. Ovšem byl by to podnik nesmírně obtížný a životu nebezpečný. Před očima všech za bílého dne rozříznout pevné řemeny! Nestane-li se to neobyčejně rychle a najdou-li rudoši dost času, aby mi zabránili v útěku, pak jsem ovšem mohl očekávat, že mně již nikdy ruce k jídlu neuvolní. Ale i v tomto případě, že by se mi podařilo rázem přeřezat řemeny, vyskočit a utíkat, měl bych za sebou tolik pronásledovatelů, že by mne museli dostihnout. Ano, kdyby tak byly mé končetiny v normálním stavu! Ale pevně utažené řemeny překážely volnému oběhu krve. A následek? Ztrnulost v nohou i pažích. Jestliže jsem vždy po jídle napjal náležitě

svaly, nemohly mně řemínky tak pevně stáhnout klouby, takže jsem mohl aspoň prsty a pěstmi pohybovat, třeba ne tolik, abych řemeny svlékl. Zkrátka a dobře, má situace byla dost zoufalá; byl jsem bezbranný a zbývala mi jen jediná naděje, že bude můj život ušetřen, dokud bude trvat pochod. Za tu dobu mohlo se vždy něco přihodit, co mně přinese svobodu, a pak mohlo nastat účtování s firmou Melton, Weller & Comp. Nastal večer, avšak večeře připravována nebyla, neboť všichni byli ještě sytí obědem. Tábor se uložil k odpočinku a moji strážci použili zcela nového způsobu hlídání mé maličkosti. Celého mne zabalili do koňské pokrývky a stáhli ji pak lasem, takže jsem ležel v trávě jako kojenec. Mohl jsem myslet na útěk, když jsem se nemohl ani hnout? Nemohl. A proto jsem se nutil do spaní a také jsem usnul. A spal jsem tak dobře, jak jen bylo za podobných okolností možné. Byl bych spal snad až do bílého dne, kdybych nebyl býval vyrušen podivným

pocitem. Kdosi mne totiž tahal za vlasy a když se to opakovalo, otevřel jsem oči. Byla dosud úplná noc a zvláště pod stromem, kde jsem byl uložen, panovala hluboká tma. Svého strážce jsem viděl sedět sotva dva lokte od mých nohou; jeho druzi leželi kolem a spali, kdežto strážce bděl. Kouřil doutník, uloupený patrně ze zásob dona Timotea Pruchilla. Kdo se mne tedy dotkl? Tu jsem si vzpomněl na svého mladého Mimbreňa. Střežil jsem se ovšem zvuku a jen jsem několikrát nadzvedl a spustil hlavu na znamení, že bdím. Ať to byl kdokoliv, můj návštěvník ležel za mnou ve vysoké trávě a byl tedy v dostatečném úkrytu ve tmě, takže ho strážce, přestože seděl blízko, nemohl zpozorovat. Štíhlý chlapec, jakým byl synek Silného Buvola, mohl se bezpečně proplížit, ale přece to byla obdivuhodná odvaha, vniknout do tábořiště a doplížit se mezi stráží až k mé hlavě. Zaslechl jsem za sebou jemný šelest trávy, jako by se kdosi s největší opatrností v trávě posunoval a pak jsem ucítil teplo cizího těla. Někdo mi totiž přidržel ústa až k uchu a šeptal: “Jsem zde! Jaký rozkaz má pro mne Old Shatterhand?” Mimbreňo! Byl to on! Měl jsem radost z toho, že chlapík tak mladý vedle veliké odvahy měl také přiměřené množství důvtipu a zároveň značnou dávku obratnosti a chytrosti. To obojí mu bylo třeba, chtěl-li se později stát dobrým bojovníkem. Toužil dobýt si jméno a doufal, že se mu toto přání vyplní spíše u mne než jinde; nuže, měl-li k tomu potřebné vlastnosti v takové míře, mohl očekávat, že jeho touha bude záhy splněna. Dříve než jsem odpověděl, naslouchal jsem několik okamžiků, nedává-li můj strážce pozor na šelestem trávy a nebudí-li se některý blízký spáč. Poněvadž tomu tak nebylo, obrátil jsem se k hochovi tváří. “Máš koně?” tázal jsem se. “Mám.” “A mé věci?” “Všechny.” “Kde?” ” “Opodál vypálené haciendy mezi skalami, kde není po nich ani stopy.” “Jednal jsi moudře. Jak jsi se dostal sem?” “Viděl jsem, že Old Shatterhand je zajat, poněvadž mi přispěl na pomoc. Tušil jsem, že budou po mně pátrat, přičemž by byli nalezeni naši koně. Chtěl jsem odvrátit pozornost nepřítele

od našeho úkrytu a spěchal jsem proto údolím vzhůru na rovinu mezi skály, kde Yumové ztratili mou stopu. Můj kmen zná rychlost mých nohou, které nedohoní nikdo z Yumů. Nepřátelé byli za mnou tak daleko, že jsem je neviděl a nemohli mne tedy také vidět. Když jsem zpozoroval, že mé stopy nejsou již znatelné, pustil jsem se velikou oklikou zpět do údolí, kde jsem se položil na číhanou. Yumové se vrátili s nepořízenou, slyšel jsem jejich hádku s Velkou Hubou a dále jsem je pozoroval. Když jste se vypravili z údolí,

sebral jsem koně a jel za vámi, abych Old Shatterhanda vyprostil z pout. Byl bych za něho dal život, protože byl zajat mou vinou.” “Příliš mnoho se odvažuješ, vidím však, že jednáš rozmyslně a moudře. Doufám, že za tvého přispění brzy získám svobodu.” “Brzy? Proč ne hned? Mám nůž, přeříznu, ” “Ne. Sám bys byl zajat. Ty však musíš být na

svobodě.” “Nechť Old Shatterhand pomyslí, že všichni spí, jen tento nikoliv, ale ten je slepý; nevidí mne.” “A ty pomysli, co se musí stát, než mohu zmizet. Nelze doufat, že bychom proklouzli. Musel bys přeříznout řemeny pokrývky a laso, jímž jsem spoután; a to by trvalo déle než hodinu, neboť je to nutné dělat pozorně.” “Půjde to rychle. Za dvě hodiny jsme hotovi.” “Ano, hotovi bychom byli, ale nechť můj mladý bratr spočítá mé hlídače. Je jich pět a střídají se. Každý z nich, než převezme stráž, přesvědčí se, jsem-li pevně svázán, neboť mi nedůvěřují. Uznej tedy, že této noci nemohu prchnout.” “Old Shatterhand má pravdu; přijdu tedy příští noci.” “Najdeš mne jako dnes a zase tak odejdeš.” “Kdy tedy mám přijít? Jak dlouho chceš zůstat v rukou Yumů? Usmrtí-li tě, nesmím se již nikdy objevit v našich vigvamech, kde by na mne všichni ukazovali, že jsem svou nedbalostí zavinil tvé zajetí a tvou smrt.” “Nebudu nyní

usmrcen; chystá se pro mne mučednický kůl, až Yumové dojdou do svých stanů.” “Dobře. Mému srdci se ulevilo, ale jak tě osvobodím, nesmím-li k tobě “Vyprostím se sám, ale protože mé ruce i nohy budou ztrnulé a zdřevěnělé, nemohu běžet daleko. Proto tě žádám, abys byl poblíž v okamžiku, kdy uprchnu a abys mi rychle přivedl koně.” “Budu tedy Yumům v patách a stále budu nablízku jejich ležení.” “Jednej však opatrně. Musím vždy vědět, kde jsi. Buď vždy za ležením. Označíš mi však nejen směr, nýbrž i místo, kde jsi.” “Jak ti to oznámím?” “Učil ses napodobovat hlasy zvírat?” “Kouzelník mého kmene rozumí řeči všech zvířat a já jsem jeho žákem. Na které zvíře myslíš?” “Na zvíře, jehož hlas lze slyšet ve dne i v noci, neboť nevím, v kterou dobu se na útěk připravím, nevím také, dáš-li mi znamení zrána či večer. Jakmile ten hlas zaslechnu, budu vědět, kde jsi.” “Zvíře, jehož hlas lze slyšet ve dne i v noci, takových je málo. Zvolme tedy pro den zvíře denní a pro noc noční.” “Budiž. Ale mexická ropucha zdržuje se v lese i ve stepi a kváká každou dobu ve dne i v noci. To by bylo nejjednodušší.”

“Stane se jak si přeje Old Shatterhand. Umím napodobit hlas této žáby, že oklamu i nejzkušenější sluch.” “Dobrá. Poslyš nyní, co ti povím. Přinesl jsem z haciendy maso; máš tedy dost potravy a můžeš se věnovat zcela své úloze. Nevím, kdy se odtud vypravíme a kde budeme odpočívat. Nechť se tak stane kdekoliv, půjdeš za námi v slušné vzdálenosti a jakmile se uložíme, vyhledáš si místo, co možno nejbližší, ale takové, abys na něm byl bezpečný. Počkáš, až ležení ztichne, potom zakvá-káš třikrát, ne však rychle za sebou, nýbrž jednotlivě vždy asi po čtvrthodině. Kdybych měl při prvém kvákání pochybnosti, kde jsi, rozpoznám to určitě při druhém nebo třetím znamení. Od třetího znamení pak musíš být stále připraven, abys ke mně přiskočil s koněm, abychom se okamžitě mohli rozběhnout tryskem.” “Dám pozor a budu stále připravený.” “Dobře. Ať je připraven můj kůň, abych mohl hned skočit do sedla, abychom neztratili ani okamžik, neboť Yumové se za mnou hned poženou. Mimoto musí být pohotové má karabina, to je ta menší puška, z níž mohu střílet bez nabíjení. Máš tu ručnici? ” “Mám.” “Zkoušel jsi ji?” “Nezkoušel. Jak bych se byl mohl odvážit?

Vše, co je majetkem Old Shatterhanda, je nedotknutelné.” “Snad tedy je karabina v dobrém stavu. Dej mi ji do ruky dřív než skočím do sedla, abych případně zadržel pronásledovatele. Nyní víš vše a je třeba, abychom se rozloučili. Ale ještě na něco tě musím upozornit. Tuším, že budou někteří zajatci propuštění a patrně se vrátí do haciendy. Nedej se tím oklamat, neboť já mezi nimi jistě nebudu. Musíš se stále držet za Yumy, kteří mne jistě podrží v zajetí.” “Mé oči budou stále otevřeny, aby se vyvarovaly chyb.” “Očekávám to. Dej mi můj nůž, máš-li jej u sebe.” “Jak si jej vezmeš, když máš spoutané ruce? Mám ti jej zasunout do pokrývky? ” “Nedělej to, neboť je pevně stažena řemenem a strážci by jej ráno nalezli. Zastrč jej raději do země, těsně u mého pravého lokte, aby rukojeť jen málo vyčnívala ze země. Tráva je hustá a nůž nikdo neuvidí.” “Můžeš jej vytáhnout a zastrčit za opasek?” “Mohu, a nyní odejdi. Mluvili jsme příliš dlouho. Okamžik střídání se blíží.” “Poslouchám, ale především mi odpusť. Dopustil jsem se velké chyby a tys mne dosud ani slovem, ani posunkem nepokáral.” “Byl jsi příliš smělý a přiblížil ses k Yumům moc blízko, takže tě zpozorovali, ale děkuji zase téže tvé smělosti, že tě zde vidím. Jsme tedy vyrovnáni; nehněvám se na tebe.”

“Děkuji ti. Můj život náleží tobě, já vždy budu s pýchou vzpomínat, že mi řekl Old Shatterhand: jsme vyrovnáni.” Mimbreňo zarazil nůž vedle mne do kypré prsti a plížil se nazpět tak tiše, že jsem nic nezaslechl, ačkoliv jsem napínal sluch. Po chvíli se ozvalo z dálky smutné a žalostné kvákání, jímž mi chlapec patrně oznamoval, že se mu podařil ústup z nepřátelského ležení. Nyní jsem byl již pevně přesvědčen, že se mi útěk podaří. To mne zbavilo všech obav, takže jsem klidně usnul, jako bych byl již na svobodě. Vzbudil mne teprve táborový hluk již za plného denního světla. Strážci mne vybalili z pokrývky. Tvářil jsem se jako bych byl dosud ospalý a povaloval jsem se v trávě, přičemž jsem se nepozorované posunul tak, že jsem mohl rukou ohmatat místo, kde byl předtím můj loket. Jak jsem se již zmínil, neměl jsem ruce spoutané tak pevně jako dřív, mohl jsem volně pohybovat prsty. Obracel jsem se tak dlouho, až jsem se položil břichem na zem. Po deseti minutách jsem nůž opravdu našel a stejnou dobu mi trvalo, než jsem jej vytáhl ze země. Nesměl jsem se přitom samozřejmě ani pohnout. Pak jsem ovšem potřeboval několik minut, než jsem zbraň vsunul pod šaty a to tak, aby nebyla vidět a aby se nepohnula. Byl jsem právě hotov, když mě rudoši, na štěstí ani o chvíli dříve, obrátili a mé ruce zbavili pout, abych mohl jíst. Toho rána se velice hodovalo, neboť měl začít pochod, návrat k domovu. Zvířata byla sehnána a pak odváděna. Asi po dvou hodinách se bojovníci rozdělili na dvě tlupy. Menší z nich zůstala, aby střežila zajatce a propustila je po dvou dnech na svobodu. To jsem se ovšem dozvěděl až později. Bylo to

tak proto, aby haciendero neměl čas sehnat pomoc a honit loupeživé Yumy dříve než budou před ním v bezpečí. Větší část, s náčelníkem v čele, vyjela dost zvolna za stády a já, obklopen pěti strážci a spoután, jel jsem těsně za Velkou Hubou. Moji strážci byli vyměněni. Střídali se vůbec dost často, aby jejich ostražitost nepolevila. Sotva však můj kůň ušel několik kroků, zaslechl jsem za sebou Meltona: “Farewell, master! Pozdravujte ode mne satana, až mu po několika dnech v pekle budete přát dobré jitro.” Mormonův záměr, pokud šlo o haciendu, se podařil a chlapík byl pevně

přesvědčen, že se mne teď navždy zbavil.

Kapitola čtvrtá VINNNETOU, NÁČELNÍK APAČŮ Naše výprava jela směrem, který mi byl dobře znám, totiž k lesu, na jehož okraji čněl k obloze Dub života. Zpočátku se tím ve mně vzbudily neurčité naděje, neboť jsem považoval za pravděpodobné, že se zde někde setkáme s výpravou Mimbreňů, kteří mně přicházejí na pomoc. Čím déle jsem o věci přemýšlel, tím více jsem si ale přál, aby k setkání nedošlo. Proč? Prostě proto, že by mi hrozilo vážné nebezpečí.

Yumové totiž, kdyby byli přepadeni, by mě spíš zabili, než aby mne ze zajetí propustili. Ale ať už by pro mne bylo setkání s Mimbreni dobré či zlé, poznal jsem zanedlouho, že bylo stejně nemožné. Yumové se totiž obrátili napravo, kdežto moji poslové, mladší synek Silného Buvola a jeho sestra se pustili nalevo, tedy na západ. Yumové jeli k východu a poněvadž se les rozkládal na velikém prostranství, mohl jsem bezpečně usoudit, že zde nedojde ke střetu dvou nepřátelských kmenů. Nastal večer a tábor byl rozbit na kraji lesa. Jindy bych se byl zlobil na pomalý pochod, zdržovaný uloupenými stády, nyní však každé zdržení pro mne znamenalo prodloužení šibeniční lhůty, která mne dělila od mučednického kůlu. Vyčkával jsem pak v úplném klidu znamení svého spojence Mimbrena. Ozval se vskutku, když bylo po večeři, když jsem byl již zase zamotán do pokrývky. Na útěk nebylo ani dnes pomyšlení, jinak však jsem byl spokojen, že mám nablízku statečného pomocníka a že dbal všech mých pokynů. Rozeznal jsem sluchem, že hoch je velice blízko, čehož se ostatně mohl odvážit, poněvadž jsme byli v lesnaté krajině, kde snadno nalezl dobrý úkryt.

Zrána byl pochod znovu nastoupen. Náčelníkovi byla pomalá jízda protivná a rozhodl, že se s volnými jezdci vypraví napřed a vyčká na zvoleném večerním tábořišti příchodu těch, kteří byli určeni k dopravě stád. Rozdělil pak jezdce

na dvě čety a přidružil k těm, kteří se měli za jeho velení vypravit napřed, také mé stráže a tedy i mne. To ovšem byla důležitá okolnost, se kterou jsem nepočítal. Mimbreňovi ta okolnost jistě nezůstane nadlouho utajena, ale musel se držet za stády a mohl tedy dorazit do večerního ležení až po příchodu druhého oddílu s dobytkem; tedy mnohem později, než jsem mohl potřebovat. Přední jezdci s náčelníkem a se mnou jistě budou večeřet dříve a já dostanu zase své chránítko před komáry: silnou koňskou pokrývku a kožený povijan. A zabalený jako dítě, jak jsem mohl pomýšlet na útěk? Stalo se tak! Ještě před polednem jsme vyrazili z lesa a pustili se po planině hned travnaté, hned zase kamenité a pusté, potom jsme zastavili, abychom si oddechli a naplnili si žaludky. Mé ruce zbavili pout a mohl jsem tedy, kdybych byl chtěl, vytasit nůž, přeříznout pouta na nohou a utéct. Ale kam bych byl doběhl? Anebo vyskočit na koně?, Nešlo to: pasoucí se koně byli rozptýleni a nejbližší byl asi tak daleko, že bych byl sice k němu doběhl dříve, než by mne Indiáni chytili, ale pak bych měl celou tlupu ustavičně v zádech a co bych si počal proti celému zástupu rudých jezdců? Ostatně jsem nemusel chytit právě nejlepšího koně. Zkrátka a moudře: učinil jsem zcela správně, že jsem nechal fantastických pokusů, které by mne dovedly ke zkáze. Celé odpoledne jsme jeli přes planinu, pak jsme dorazili na travnatou step. Poněvadž bylo masa dost, byla ihned připravena večeře a pak jsem byl zabalen tak jako včerejšího večera. A Mimbreňo se dnes nemohl odvážit tak blízko jako včera, neboť tu byla rovina, v níž nebylo úkrytu. Stáda dorazila do ležení, když se již setmělo. Krátce na to zaskřehotala žába poprvé, pak podruhé a potřetí ve vzdálenosti sotva tří set kroků. Tak blízko se mohl hoch odvážit jen v noci; ráno za úsvitu, dříve než se rozední, musel couvnout, aby nebyl spatřen. A právě tak to bylo i příštího a také čtvrtého dne. Naskytl-li se náhodou příznivý okamžik, nebyl hoch po ruce a jestliže mi znamením oznámil, že je nablízku, byla pro mne vhodná chvíle pryč. Teprve pátého dne mi věnoval osud více přízně, kterou jsem využil. Jeli jsme hned od ranních hodin skalnatými roklinami, divokými rozsedli-nami a temnými úžlabinami. Měl jsem jakousi předtuchu, že dnešní den je pro mne rozhodný. Při poledním odpočinku mne strážci do pokrývek nezabalovali a povaha půdy a celého okolí dovolila mému tajnému spojenci, aby přišel tak blízko, jak jsem si jen mohl přát. Náčelník dal mým strážcům rozkaz, aby mne sňali z koně a uložili na zem. Rudoši vykonali rozkaz a usedli kolem. Poněvadž jsem byl téměř uprostřed ležení, nebylo ústí rokle, ze které jsme vyjeli, ode mne příliš vzdáleno. Odhadoval jsem tu vzdálenost asi na čtyři sta kroků. Z dalších náčelníkových rozkazů jsem pochopil, že toho dne již nebudeme pokračovat v pochodu. Stáda byla čtyřdenním pochodem utrmácena a potřebovala nezbytné půldenní a noční odpočinek, měla-li vydržet další pochod. Zcela

přiměřeně k této další zastávce se začaly stavět stany, což se v předešlých dnech nedělalo. Za těchto táborových prací přišel náčelník a posadil se přede mne. Právě když se posadil, ozvalo se zaskřehotání mexické ropuchy, aniž si toho Indiáni povšimli. Velká Huba rozložil doširoka nohy, zkřížil ruce na prsou a zahleděl se na mne zasmušile a pronikavě. Dosud mne neuznal hodným oslovení, ale teď jsem viděl, že by rád mluvil. Strážcové se dívali do země a neviděli tedy ani jeho ani mne: to bylo uctivé očekávání okamžiku, kdy jejich náčelník měl změřit své síly s Old Shatterhandem—

aspoň výřečností. Vzdorovité mlčení mohlo ovšem můj stav jen zhoršit. Poněvadž špatně užitá hrdost bývá vždy jen hloupostí a protože se mé povaze také příčilo dát se porazit tímto rudochem, třeba jen v slovním souboji, umínil jsem si, že mu odpovím, čekal jsem ovšem mlčky, až spustí sám. Chlapík začal dotazem pramálo duchaplným. “Jsi bledou tváří?” ozval se. “Tak!” odpověděl jsem. “Nebo snad zeslábl tvůj zrak, že bys mne mohl považovat za Indiána?” Bez ohledu na můj dotaz pokračoval: “Jmenuješ se Old Shatterhand?” “Nejmenuji. To jen bojovníci rudé a bílé pleti mně dali to jméno.” “Nejednali správně. To jméno je lží. Tvé ruce jsou spoutány, nemohou rozdrtit ani brouka, ani červa, tím méně člověka. Podívej, jak se bojím!” Dotkl se mne opovržlivě nohou a já jsem se chladně ozval: “Je-li mé jméno lživé, tím více pravdy je v tvém jménu. Říkají ti Velká Huba; neboť vskutku máš hubu velikou jako málokdo; na tvém místě bych

však nebyl hrdý na takové jméno. Není umění ani hrdinství urážet spoutaného člověka, který se nemůže bránit ani mstít. Dokaž mi svou zmužilost! Dej mi sundat pouta a bojuj se mnou. Pak se ukáže, kdo koho umí rozdrtit, zda-li ty mne nebo já tebe.” “Pshaw!” řekl. “Skřehotáš jako žába, která se tam ozývá, a jejímž kuňkáním všichni opovrhují.” Mimbreňo dal mi totiž právě v té chvíli nové znamení. Náčelníkova slova mi poskytla příležitost ohlédnout se do ústí rokle, aniž jsem se musel obávat, že tím vzbudím nedůvěru strážců. Žabí skřek se ozval tak blízko, že mladý Mimbreňo musel být skryt za nejbližším výstupkem skály. Pozvedl jsem hlavu co nejvíce na znamení, že se tím směrem dívám a opravdu jsem uviděl malou hnědou chlapeckou dlaň, která se na okamžik za skaliskem mihla. Kdo nevěděl, že se v těch místech někdo skrývá, nemohl ruku uvidět. Teď jsem byl pevně rozhodnutý, že uprchnu. Za čtvrt, nejdéle za půl hodiny jsem musel být buď na svobodě nebo mrtvý. Když jsem si to uvědomil, odpověděl jsem slovy, která za jiných okolností musela být směšná:

“Neopovrhuji tím žabím křikem, naopak, těším se z něho. Znáš hlasy zvířat?” “Znám je všechny.” “Myslím, jestli rozumíš řeči zvírat?” “Žádný člověk nerozumí řeči zvířat.” “A já jí rozumím. Chceš, abych ti řekl, co ti oznamuje tamto kvákání?” “Pověz to!” zasmál se náčelník. “Žába ti oznamuje, že dnes utrpíš velikou ztrátu a že se vrátíš toutéž cestou tam, odkud jsi přijel.” “Vidím, že Velký duch popletl tvoje smysly.” “Ne, on spíše mé smysly zbystřil. Slyším praskot, houkání výstřelů, dusot koňských kopyt a válečný pokřik tvých bojovníků. Budete bojovat s dvěma lidmi, s malým a velkým mužem a nepřemůžete je. Padne hanba na vaše hlavy a ti, kterými jste dosud opovrhovali, se vám vysmějí.” Náčelník ukázal zuby, patrně aby se rozesmál, ale náhle si to rozmyslel. Pátravě se na mne zadíval a konečně řekl: “Rozumím dobře? Old Shatterhand prý nikdy nehovoří do větru. V jeho řeči je vždy smysl, třeba to hned každý nepochopí. Co míníš svými slovy? O jaké hanbě mluvíš?” “Přemýšlej a uhodneš. A neuhodneš-li …” Náčelník se vážně zamyslel a napínal svůj mozek tak, až se mu oči zavíraly. Pojednou zvolal: “Uhodl jsem! Vím to! Zpáteční jízda. Uff!, Domníváš se, že mi unikneš a myslíš, že tě budeme pronásledovat až do údolí za potokem Arroyo, kde tě snad dosud očekává mladý pes kmene Mimbreňů. A myslíš dále, že tam s tebou budeme bojovat a nepřemůžeme vás! Uff! Nyní vím určitě, že ti Veliký duch pomátl mozek. Toužíš po svobodě a sníš s očima bdícíma, ano, hovoříš o svobodě, aniž si uvědomuješ, co vlastně blábolíš. Tvůj rozum utrpěl…” Náhle se odmlčel; patrně ho napadla opět myšlenka, kterou již dříve pronesl, totiž: Old Shatterhand nikdy nehovoří bez rozmyslu. Vyskočil ze země, přistoupil ke mně a podrobil má pouta přísné prohlídce, zrakem i rukama. Když shledal vše v pořádku, usedl znovu, usmál se a pravil: “Vím již, oč ti jde. Old Shatterhand mne chce poplést, aby se mi pak vysmál jako dítěti, ale nepodaří se mu to! Chce, abychom pozbyli jistoty a ve zmatku se dopustili chyby. Věru, on nic nečiní bez uvážení, ale u mne se přepočítal.” “Uff, uff!” zvolali strážci na znamení souhlasu a náčelník pokračoval: “Old Shatterhand zabil mého syna Malou Hubu a za to zemře.

Protože však je velice proslulým mužem a protože jsem slyšel, že byl vždy přítelem rudých mužů, poskytnu mu milost a dovolím mu, aby si sám zvolil způsob, jakým chce zemřít. Chceš být zastřelen?” Cítil jsem ironii v jeho slovech a odpověděl jsem: “Nechci.”

A rudoch se tázal postupně s pravou indiánskou prostotou skrývající výsměch i hrozbu, chci-li být probodnut, ubit, upálen, otráven, uškrceii nebo utopen a já vždy odpovídal, že ne a ne, že nechci. “Old Shatterhand odpovídá jen “nechci”; ať tedy řekne sám, pro který způsob smrti se rozhodne.” “Chci žít devětkrát deset neb desetkrát deset let a pak klidně umřít, abych se opět probudil na onom světě,” pravil jsem klidně. “Uff! To je smrt zbabělců: Old Shatterhand je hoden jiné, lepší smrti. On musí poznat všechny druhy umírání, jeden za druhým, aniž pohne brvou a tuto přednost, tuto slávu poskytne mu náš kmen. Nejdříve mu budou zpřeráženy ruce a nohy, tak jako on ochromil ruce mého bílého přítele Meltona.” Velká Huba na mne hleděl upřeně, aby vypozoroval, jaký účinek jeho slova vyvolají v mé tváři. “Dobrá,” pravil jsem. “Pak mu budou probodnuty svaly a šlachy na rukou i nohou, aby se nemohl vzpírat bolestem a pak mu dám strhat nehty z prstů.” “Na to se těším.” “Pak bude skalpován, zaživa a při dobré paměti.” “Výborně; neboť bych to jinak necítil. Co potom?” “Potom dáme jeho rány léčit, aby se zajizvily a aby zůstal při síle k novým mukám.”

..To je mi docela příjemné, neboť bych další muka opravdu již těžce snášel.” “Nevysmívej se! Brzy té přejde chuť ke smíchu. Pravím ti, že ti dám uřezat ruce.” “Cože? Obě?” “Ano. A dám ti také uřezat oční víčka, abys nemohl spát.”

“Vida!, Mluv dále!” “Tvé nohy budou postaveny k ohni, aby se ti maso zvolna upeklo. Pak tě pověsíme za nohy a budeme po tobě házet noži, načež…” “Dost! Zadrž na chvíli,” přerušil jsem ho a zasmál jsem se hlasitě. “Z toho všeho, co tu povídáš, neučiníte nic. I kdyby vás bylo tisíc bojovníků, bude vás stále ještě málo, abyste mohli Old Shatterhandovi péci maso na nohou. K tomu je třeba docela jiných lidí. Před chvíli ses odvážil srovnávat mne se žábou; nyní bych vás mohl porovnávat s jinými, ohavnějšími zvířaty, ale nechci to udělat. Jen tolik ti musím říci, že vy všichni máte ze mne více strachu, než já z vás.” V tom okamžiku mi dal mladý Mimbreňo třetí znamení. Náčelník se třásl vztekem, když viděl, že mluvím klidně, sice se smíchem, ale bez zlosti, spíše z přesvědčení. Nepřišel hned na kloudnou odpověď a teprve po chvíli ze sebe nejapně vyrazil: “Slyšíš opět to kvákání tam od skal? Kvákáš právě tak. Brzy uvidíš, kdo se má bát. Od této chvíle budu na tebe přísnější, abych ti vzal chuť k ustavičnému přemýšlení o útěku. Je stejně jisté, že neutečeš, jako je slyšet hlas té žáby!”

“Mýlíš se, jako že ji slyším, tak je jisté, že budu brzy svobodný.” “Dobrá. Dokáži ti to hned. Od této chvíle, jakmile tě sejmou z koně, budeš hned zavinut do pokrývky a pak se starej, jak utéct. Rozvažte mu ruce a dejte mu maso, potom ho ihned zavinu a budu tak vždy dělat sám, aby tomu psu zmizel i poslední paprsek naděje.” Chvěl se zlostí, když viděl můj klid, zvláště když jsem mu naznačil svou převahu, ačkoliv jsem byl zajatcem. Počínal jsem si odvážně, že jsem hovořil o svém útěku, ale věřil jsem, že nakonec přece zvítězím. Jeden ze strážců přinesl maso, druzí mi sňali řemeny z rukou.

Okamžik rozhodnutí nadešel. Nutil jsem se do klidu, aby na mě nebylo nic znát. Tak to musí být vždy. Kdo by v takovém okamžiku váhal, prozradil by se. Maso bylo pro mne rozřezáno na dlouhé, tenké řízky, které jsem mohl

pohodlně žvýkat i bez nože. Jedl jsem zvolna, jako bych neměl jinou starost, než se dobře najíst. Posadil jsem se k tomu a přitáhl nohy k tělu tak, abych všechna pouta mohl jediným hmatem rychle rozříznout. Dva řezy by byly zabraly příliš mnoho času a zde nešlo o vteřiny, nýbrž o okamžiky. Můj život visel na pavučině a podle toho bylo nutno jednat.

Náčelník mne zasmušile pozoroval. “Jez rychleji!” vykřikl konečně. “Nemám čas zírat na tebe tak dlouho.“Abych získal čas k rychlému předklonu a k vytasení nože, pustil jsem, jako bych se byl lekl jeho nenadálého prudkého oslovení, kus masa z rukou a sklonil jsem se, abych jej zvedl; k tomu jsem užil levé ruky. Poněvadž jsem mohl bezpečně předpokládat, že oči všech budou napjatě pozorovat mou levici, zajel jsem pravou rukou pod kabát. Při tom jsem řekl: “Rychleji?

Dobrá! Stane se! Hleď!” Při posledním slovu jsem již držel nůž ostřím vzhůru pod řemenem; jediný řez, a vyskočil jsem, postavil se pravou nohou náčelníkovi na rameno, přeskočil ho a hnal jsem se směrem k rokli. Musím podotknout, že jsem lehce klopýtl, když jsem se po odskoku z ramene náčelníkova dotkl půdy, ale poněvadž jsem utíkat musel, utíkal jsem, co člověk musí, také může. Pádil jsem dlouhými skoky po měkké travé. Za mnou bylo hluboké ticho, ticho úžasu a svrchované ztrnulosti. Indiáni užasli. Za úplného ticha jsem uběhl v půl minutě asi sto kroků, potom kouzlo pominulo a vzduch se zatřásl strašlivým vytím, jako by tisíc ďáblů spojilo své hlasy. Aniž jsem se ohlédl, pádil jsem ze všech sil k rokli. Můj stav byl po čtyřdenní tuhé vazbě takový, že bych byl podobný běh sotva vydržel déle než dvě minuty. V té chvíli se objevil před nejbližším skalním výstupkem u rokle mladý Mimbreňo a letěl mi vstříc téměř ptačí rychlostí. V pravici svíral svou ručnici a levou rukou, v níž držel mou karabinu, mával nad hlavou. Jiný na jeho místě by byl stál, avšak tento hoch porozuměl situaci a věděl, jak mi nejlépe pomoci. Ještě dříve, než jsme se v běhu setkali, volal jsem na něho: “Kde jsou koně? Za skaliskem?”

“Ne. Za první‘oklikou.” “Kolik kroků odtud?” “Pětkrát desetkrát deset.” Ještě pět set kroků! Donesou mne nohy tak daleko? Co dělat? Jen krev mne mohla zachránit, krev Indiánů. Byl jsem v postavení, kdy jsem nemohl rudé šetřit, ačkoliv bych to byl rád učinil. Aniž bych se zastavil, vytrhl jsem hochovi z ruky karabinu, ohmatal závěr a spoušť a protože zbraň byla v pořádku, zmírnil jsem spěch a ohlédl jsem se po svých pronásledovatelích. Pohled na ně mi potvrdil můj správný předpoklad; nenapadlo je totiž ve spěchu, aby si vzali střelné zbraně. Běželi za mnou v divokém klubku, křičeli a mávali rukama; v čele náčelník a moji strážci. “Stůjte, jinak střelím!” vykřikl jsem na ně. Nestál jsem příliš pevně na svých zesláblých nohou, avšak ruce jsem plně ovládal, takže jsem mohl důvěřovat své střelbě. Yumové ovšem nedbali mé pohrůžky a přiblížili se asi na sto kroků, když padly první dva výstřely. Na vzdálenost devadesáti kroků jsem vystřelil zase dvakrát, pak na osmdesát a šedesát kroků. Celkem jsem vypálil deset kulí, z nichž každá zasáhla pronásledovatele do okolí bederního kloubu. Zasažení padali hned na zem, jejich druzi to zpozorovali a zaráželi běh. Ještě dva výstřely zahřměly a zasáhly. Statečný Mimbreňo stanul vedle mne a střelil rovněž, ale zatímco mé kule zraňovaly, jeho přinášely smrt. Naši pronásledovatelé stáli teď jako přikovaní. Někteří z nich se bleskově vraceli do ležení, aby přinesli ručnice. Jen jediný muž se hnal přímo na mne ve svém slepém vzteku, sám náčelník. Byl vztekem bez sebe a mával nad hlavou nožem. Držel tuto svou jedinou zbraň v levici, neboť jeho pravá ruka byla dosud v obvazu. Utočit na mne takovým způsobem byl opravdu nesmysl, omluvitelný jen rozčilením. Všichni viděli, že mně propadl životem, ale já jsem mu o život neukládal. Protože jsem již ochromil jeho pravici, chtěl jsem mu aspoň zachovat levici, a proto jsem se rozhodl udeřit ho do hlavy. S nožem vztyčeným vysoko nad hlavou dorazil až ke mně, ale v témž okamžiku, kdy se hrot jeho nože sklonil a ve vzduchu opisoval křivku, aby mi vnikl do hrudi, jsem uskočil a rozmachem pravice jsem zasáhl jeho hlavu pažbou; bodnutí projelo vzduchem, zato můj úder dopadl těžce na jeho lebku. Velká Huba padl do trávy. Když to viděli jeho bojovníci, spustili nový pokřik, tentokrát ustrašený, neboť se domnívali, že jsem jejich náčelníka srazil k zemi jen proto, abych mu vzal život. Od tábořiště se již někteří vraceli s ručnicemi. Jiní, kteří si zachovali rozvahu, běželi pro koně a proto jsme se nesměli zbytečně zdržet. Běželi jsme tedy k rokli a chvátali jsme dále k místu, kde stáli koně. Zde mne hoch předběhl a zmizel za záhybem, právě když jsem z pěti set kroků urazil asi dvě sté. V nejbližší chvíli se znovu objevil, přijížděl cvalem s oběma koňmi a zarazil tři kroky přede mnou. Skokem jsem se octl v sedle, právě když se první

Yumové objevili v ústí rokle. Zaslechl jsem za sebou výstřely, avšak indiánské kulky létají mirno. Pobídli jsme koně a hnali se do rokle, toutéž cestou, kudy jsme dopoledne přijížděli. Byl jsem tedy svobodný, neboť mě ani nenapadlo, že by se mne mohli Yumové znovu zmocnit, teď, když jsem pod sebou cítil sedlo a neunaveného koně, který si plných pět dní odpočinul bez jezdce. Příliš jsem však na sebe nepomýšlel. Haciendero byl zničen a musel v prvé řadě obdržet zpět svá stáda; to se mohlo stát jen tehdy, jestliže Mimbrenové dorazí včas a vyrvou Yumům kořist. Nevěděli jsme

ovšem, kde jsou vigvamy a pastviny Yumů, poněvadž jsme však byli na pochodu čtyři dny, dříve než se náčelník rozhodl pro den odpočinku, usoudil jsem, že odpočinek byl určen v polovině času a že je třeba dalšího čtyřdenního pochodu, než stáda dorazí k stanům kočovného kmene. Tato doba byla ovšem příliš krátká, než abychom mohli přivést posilu včas, ale což nebylo vskutku prostředku, který by Yumy na cestě zdržel? Ano, byl zde takový prostředek a to velmi vhodný, velmi blízký, vyzkoušený a spolehlivý. Ten prostředek byl v mých rukou. Byl jsem to já sám, na co jsem je mohl nachytat. Musel jsem je zlákat, aby se za mnou pustili co nejdále, rozptýlit je a zdržet. Bylo jisté, že se Yumové všemožné přičiní, aby mne dopadli, již proto, aby se mi pomstili za smrt Malé Huby. Druhá příčina byla rovněž nasnadě: museli odčinit hanbu, kterou jsem jim způsobil. Měli mne v své moci, střežili mne, posmívali se mi a postavili ke mně zvláštní stráž, ačkoli jsem byl obklopen téměř celým stem bojovníků. Řekl jsem jim přímo do očí, že jim uteču a také jsem to učinil; nikoli v noci, chráněn temnotou, nýbrž za bílého dne. Jaká to je hanba nejen pro účastníky výpravy a jejich náčelníka, nýbrž pro celý jejich kmen a okolní zpřízněné kmeny, hanba, kterou ovšem bylo možné sice jen částečně, ale také jedině smýt jen mou krví. Usoudil jsem tedy správně, že mne budou horlivě pronásledovat, a to ve velkém počtu. Devadesát bojovníků mne nedovedlo udržet, kolik jich bylo třeba, aby se mne znovu zmocnili? Více, mnohem více. Ale nebylo jich víc, naopak, měli nyní o čtrnáct bojovníků méně. Ti, kteří byli mnou raněni, nemohli se účastnit

pronásledování; koule v bederní části je vždycky nebezpečnou věcí. Kde je tedy vzít, když měla být stáda dopravena do vigvamů? Když jsem o tom přemýšlel, dospěl jsem k úsudku, že Velká Huba, jakmile se probere ze svého omráčení, nařídí asi toto: Stáda zůstanou zatím na místě, kde byla a kde je pro ně dostatečná pastva. U nich zůstanou ranění v

ošetřování tolika zdravých, kolik jich je nejvýše třeba k ošetření lidí a střežení stád. Ostatní mužstvo musí na koně a za Old Shatterhandem, aby zachránili čest kmene. Bylo tedy pravděpodobné, že se za mnou pustí asi čtyřicet, snad i padesát jezdců, jejichž horlivost bude tím větší, čím více bylo třeba pomstít staré i nynější porážky.

Mohl jsem velice snadno uniknout, potřeboval jsem jen zahnout vpravo či vlevo, avšak tím bych se byl dopustil chyby. Jakmile by byli Indiáni ztratili mou stopu, byli by se vrátili k stádům, aby táhli k domovu a haciendero by byl nadobro přišel o svá stáda. Protože jsem je chtěl pro něho zachránit, musel jsem pronásledovatele připoutat ke své

stopě, musel jsemzůstat na cestě směřující do haciendy, poněvadž Yumové se dají přesvědčit, že jsem tu cestu zvolil z nouze, protože jsem jinou neznal. Ani příliš spěchat jsem nesměl, neboť čím blíže jsem jim byl, tím horlivěji mne museli stíhat a myšlenku na návrat zatím pustit z hlavy. Kdybych byl zastihl, což bylo pravděpodobné, mimbreňské bojovníky u Dubu života, mohl jsem za jejich přispění zajmout celou tlupu a pak se vítězně vrátit pro stáda a dovést je pravému majiteli, ubohému donu Pruchillovi. Nebylo pochybností, že beze stád byl ten ubožák hotovým žebrákem. Jeho usedlost lehla popelem, okolní lesy a sady byly spáleny a jen louky byly zachovány. Louky bez dobytka neměly však cenu ani peso, stejně ovšem jako dobytek bez pastvin. Ale přece bych mu byl rád aspoň dobytek zachránil, tím spíše, že mi bylo známo z rozmluvy obou Wellerů, že dávno již není haciendero tak bohatý jako býval. Tyto myšlenky tlumočil jsem svému mladému průvodci, zatímco nás koně unášeli údolím v bystrém klusu. Neodporoval mi, protože k tomu neměl důvod a také si sám netroufal mít jiný názor než já. Mé rozkazy vzal na vědomí jako starý voják a nakonec se vážně tázal: “Old Shatterhand tedy myslí, že je nám v patách asi padesát Yumů?” “Čtyřicet až padesát,” pravil jsem. “Tolik lidí nás přece stíhat najednou nemůže. Náčelník byl omráčen a bojovníci musí čekat, až se z mdloby probere a udělí rozkazy.” “Správně mluvíš, nezapomeň však, že někteří se za námi hned pustili, aby nám zůstali na stopě, dokud druzí nepřijedou. A s těmi předními si promluvím.” “Jak?” vykřikl hoch udiveně. “Slyšel jsem dobře? Old Shatterhand chce vskutku mluvit s těmi vyžlaty, která ho chtějí pokousat svými zuby? Do jakého nového nebezpečí se zase odváží?” “Do žádného, mladý muži. Nebezpečí, jemuž ses vydal, když jsi mne po vypálení haciendy vyhledával v tábořišti Yumů, bylo mnohem větší.” “Nesměl jsem myslet na nebezpečí, neboť jsem byl povinen odvahou smazat své provinění. Kdyby bylo třeba, byl bych podstoupil i smrt.” “Věřím ti, poněvadž jsem tě poznal dokonale. Jsem na

svobodě jen tvou zásluhou a jsem ti za to povinen díkem.” “Old Shatterhand je velikým bojovníkem a byl by si na svobodu pomohl i beze mne.” “Snad, ale ne tak rychle a snadno, beze všeho poranění a beze ztrát. Netrpěl jsi nudou za posledních dnů, zatímco jsi na mě čekal?” “I kdyby čekání bylo sebedelší, nemá být nikomu čas nudný, má-li trpělivost.

A mladý hoch, který se chce stát bojovníkem, musí být vycvičen ve všech

válečných věcech, nejen v udatnosti, nýbrž také v trpělivosti.” “Myslím, že jsi nemohl spát, neboť ve dne ses musel plížit za Yumy a v noci jsi čekal každou chvíli, že se objevím na útěku.” “Bojovníkovi náleží, aby uměl ospalost ovládat. Ostatně mohl jsem jet za vámi vždy až za několik hodin, neboť stáda kráčela zvolna a mohl jsem je vždy dost brzo dohonit.” “Co myslíš, kde je příčina, že jsi tak dlouho a marně na mne čekal?” “Neuvažoval jsem o příčině; stačilo mi, že se Old Shatterhand objeví, jakmile se naskytne vhodná chvíle.” “Dokazuješ svými odpověďmi, že budeš jednou nejen výborným bojovníkem, nýbrž i znamenitým a opatrným rádcem v radě náčelníků a starších. Přeješ si získat jméno bojovníka. Nuže, jakmile se posadím k přátelskému ohni s muži tvého kmene, povím jim, že jsi podal důkaz, že si zasloužíš jméno.” “Uff!” zvolal hoch s planoucíma očima a vztyčil se v sedle. “A navrhnu, aby ti bylo jméno uděleno.” “Chceš tomu vskutku? Můj dík by byl tak veliký jako celá země a putoval by se mnou, dokud bych byl živ.” “Ano, rozhodl jsem se pevně, že návrh učiním.” “Mužové se budou tázat, které jméno mi ukázal veliký Manitou a který jsem nalezl lék. Nemohu jim na to dát odpověď.” Tomu je třeba rozumět takto: Povyroste-li rudý mladý muž a je-li dostatečně vzdělán, aby věděl, co má činit, chce-li být mezi bojovníky, musí nalézt sám vhodné jméno. Opouští vigvam a odchází do samoty, aby se postil, vzýval Velké Tajemství a přemýšlel o povinnostech dobrého bojovníka a řádného muže.

Samota, půst a hloubání ho uvedou do zvláštního vytržení, snad extáze, nervy se octnou v horečné činnosti; hoch má těžké sny a halucinace. První předmět, o němž sní anebo jenž se mu zjeví v podobné halucinaci, stává se jeho

“medicínou”, jeho svátostí pro celý život. Pak sebere zbraně, táhne do ciziny a nevrací se, dokud se onoho předmětu nezmocní, buď bojem nebo loupeží nebo nálezem. Tento předmět nebo jeho náznak, část či podobenství si zašije kandidát jména do kožešiny a pečlivě jej uschová. Má jej při sobě za válečných tažení a zavěšuje jej na kopí, které trčí před jeho stanem. Tato “medicína” je tím nejdražším, nejcennějším a nejsvětějším pokladem; aby ji udržel, bojuje zoufale a ze všech sil. Proto také je velkou slávou zmocnit se “léku” nepřítele nebo více nepřátel a stejně velkou je hanbou, ztratí-li bojovník svou “medicínu”, ať již v boji nebo z jakékoliv jiné příčiny. “Muž, který nemá léku”, to je

smrtelná urážka, kterou lze Indiána zneuctít. Muž bez léku si nedá pokoj, dokud ztracenou svou nebo nepřátelskou medicínu nedobude; podaří-li se mu to, stává se dobytý “lék” jeho vlastním a jeho čest je očištěna. Nejčastěji přijímá mladý muž, jakmile dosáhl předmětu, o němž snil i jeho jméno a proto se u Indiánů setkáváme s podivuhodnými jmény, s Mrtvým Pavoukem, Roztrhaným Listem, Dlouhým vláknem atd. Stává se však také, že

muž, který se nějak zvláště vyznamenal, obdrží jméno, které připomíná jeho slavný čin a takové jméno je pak ve větší úctě, než obyčejné jméno “mediciny”. Odpověděl jsem tedy svému mladému průvodci: “Není třeba, abys odpovídal mužům, neboť jim odpovím sám, budou-li se ptát.” “Ty?” vyhrkl hoch. “Já, neboť již mám pro tebe jméno.” Mimbreňo sklonil hlavu, aby ovládl své nadšení. Byl by se mne jistě rád na to jméno zeptal, ale tím by se byl dopustil těžkého poklesku proti zdvořilosti a skromnosti. Abych upokojil jeho zvědavost, pokračoval jsem: “Pověz mi, jaký byl tvůj

první čin, jímž jsi se vyznamenal?” “Mým prvním činem bylo,” pravil s povzdechem, “že jsem dostal Old Shatterhanda do zajetí nepřátel.” “Tuto věc jsi již napravil. Také to sotva byl čin. Ale tvým prvním činem, opravdu znamenitým činem, bylo mé osvobození. Co myslíš, jak budou soudit bojovníci tvého kmene o tomto činu? ” “Kdo vyprostí Old Shatterhanda ze zajetí, je nejvěhlasnějším bojovníkem, který nemusí pátrat po medicíně.” “Přičinil jsi se zdatně o mé osvobození a oklamal jsi přitom skvěle Yumy. Navrhnu tedy při ohni porady nejstarších kmene, abys byl pojmenován Yuma-shetar a myslím, že můj návrh bude přijat.” “Uff! Jistě bude přijat!” zvolal, vlastně vykřikl. “Bude ctí pro celý kmen, učiní-li Old Shatterhand ten návrh. Manitou! Veliký Manitou! Věděl jsem, že s Old Shatterhandem získám si jméno dříve a lépe, než jinde. Naši bojovníci mi budou závidět, ženy budou o mne vyprávět a jestliže přijdu mezi stany, naše dcery budou za mnou pohlížet skrze skuliny. Ale především mne přitiskne Silný Buvol, můj otec, na svou hruď a můj mladší bratr mne políbí na ústa. Ó, kéž by byl rovněž zůstal s tebou, vždyť on také dosud nemá jméno. Myslím, že by si byl také jména vydobyl.” “Nu, toto opomenutí lze ještě nahradit, neboť jsem přesvědčen, že tvého bratra brzy

spatřím. On je ti podobný nejen zevnějškem, nýbrž i duchem, a proto jistě neodpočíval po svém návratu do vigvamu, nýbrž naléhal na otce, aby mu dal svolení připojit se k výpravě proti Yumům.” “Doufám, že to udělal. Můj otec, veliký náčelník Mimbreňů je velmi přísný. Málo dbá na přání svých dětí, ale jistě vyhoví prosbě, která ho potěší. Jak bych byl rád, kdyby pojmenování mého bratra bylo oslavováno celým kmenem ve stejnou dobu, jako udělení jména mně!” Za tohoto hovoru jsme projeli nejen první klikatou, nýbrž i některými dalšími úžlabinami. V každé zatáčce jsme se ohlíželi, uvidíme-li pronásledovatele, avšak dosud jsme nikoho nespatřili. Nedal jsem se tím ovšem mýlit, protože jsem věděl, že jsou nám v patách a přesto jsem si umínil něco zkusit, jakmile to dovolí poloha nejbližšího okolí.

Dorazili jsme pak po kostrbatých horských stezkách k menší planině, která se dala přejet asi ve čtvrthodině. Přejeli jsme ji klusem a spatřili jsme skupinu keřů, kde se nám naskýtal dobrý úkryt. Tam jsem zarazil koně a seskočil ze sedla. “Pomýšlí Old Shatterhand na odpočinek v tomto místě?” tázal se hoch. “Ne. Zastavíme jen nakrátko, neboť chci s Yumy pohovořit.” Můj úmysl se mu zdál jistě podivný, nenamítal však nic. Odvázal jsem od sedla zavazadlo se svým novým oděvem, abych si jej vyměnil za staré šaty. Vypadal jsem v nich jako pravý tulák. Sám jsem si připadal vznešeněji, když jsem je svlékl a vklouzl do nového oděvu, ačkoliv jsem nebyl nikdy příliš ješitný. Musím poznamenat, že jižní Indiáni dbají více zevnějšku, než jejich severní bratranci, právě tak jako se Mexičan šatí skvěleji a nápadněji, než střízlivý Yankee. Indián z kmene Siouxů nebo Crowů neodepře bílému lovci svou úctu i kdyby byl oblečený do hadrů, zato Pimo nebo Yakvi se těžko přiměje, aby považoval špatně oděného cizince za slušnou osobu. Je to tak na celém

světě. Všude má přednost vojenský kabát před šatem občana a dobrý občanský šat před hadry. Ať v pustinách západu nebo na pařížském bulváru, všude rozhoduje první dojem a o tom dojmu rozhoduje, oblek. Kdybych se nebyl objevil v tak ošumělém oblečení na haciendě, snad by mě byl seňor Timoteo Pruchillo spíše důvěřoval a nebyl bych také nucen ubohého majordoma hodit do potoka. Ba věru, i v Sonoře dělají šaty člověka! Když jsem se převlékl, vyhlížel jsem skoro jako bohatý mexický majitel pozemků, pravý caballero, který je právě na cestě, aby navštívil dámu svého srdce. I sám nastávající mimbreňský bojovník, Yuma-shetar, se nezdržel obdivu. “Uff!” zvolal, když jsem vystoupil z houštiny, kterou jsem užil náhradou za španělskou stěnu, “nebyl bych téměř Old Shatterhanda poznal.

Takto jsme si ho vskutku představovali jako hoši, když nám bylo o něm a o Vinnetouovi vyprávěno.” Náhle se však zastyděl za svůj dětinský obdiv a byl v rozpacích; vytrhl jsem ho z nich, neboť jsem mu podal svou těžkou ručnici.

“Můj mladý rudý bratr,” pravil jsem, “zůstane zde a podrží tuto medvědobijku, kterou nepotřebuji. Jakmile se Yumové objeví, pojedu jim vstříc, abych s nimi promluvil. Kdyby jich bylo tolik, že by se odvážili útoku na mne, obsadíme tuto houštinu, abychom je zadrželi a bránili se.” Postavil jsem se s koněm za přední keře a vyhlížel jsem na cestu, po níž jsme sem dorazili. Stalo se, jak jsem předvídal: zakrátko jsem uviděl přijíždět tři jezdce přes prérii v krátkém pohodlném klusu. Vyjel jsem jim vstříc se vzezřením úplně bezstarostného člověka. Tvářil jsem se, jako bych byl znavený dlouhou jízdou. Jezdci, když mne spatřili, zarazili se, poněvadž však neviděli nikoho kromě mne, pobídli znovu koně, neboť jediného jezdce se bát nemuseli. Jel jsem stále tak, jako bych je vůbec neviděl, držel jsem však karabinu napříč přes sedlo,

abych ji hned mohl použít. Byl jsem si jist, že mne hned nepoznají, neboť v mém nynějším změněném obleku mne neviděli, ostatně držel jsem si cípy pestré mexické gargantily přes bradu a ústa jako ochranný šátek proti slunci. Poněvadž mi také sombrero se širokou střechou spadalo téměř pres oči, bylo vidět z celé mé tváře jen nos. Indiáni se ke mně přiblížili tak blízko, že jsem je nezbytné musel již vidět a také slyšet dusot jejich koní. Zvedl jsem tedy hlavu, jako bych byl jezdce teprve nyní zpozoroval a zadržel jsem koně, kterého také neznali. Indiáni zastavili svá zvířata asi na dvanáct kroků přede mnou; tři z nich byli mými posledními strážci. “Odkud jede bílá tvář?” zvolal na mne jeden z nich. “Z haciendy dél Arroyo,” odpověděl jsem změněným hlasem, což nebylo těžké, neboť jsem mluvil ústy zakrytými gargantilou. “A jede kam?” tázal se Indián smíšeninou španělštiny a své mateřštiny. “K Veliké Hubě, slavnému náčelníku statečných Yumů.” “Jak hacienda vypadá? ” “Je pobořená, spálená a úplně zničená.” “Kdo ji zničil?”

“Yumové.” “A ty k nim jedeš? Co u nich chceš?” “Nejedu k Yumům, jedu k náčelníkovi Yumů, abych s ním vyjednával o prodeji stád, které dal odehnat z haciendy.” “Na čí příkaz? ” “Jsem vyslancem haciendera, který je ochoten stáda vykoupit. Chci, aby náčelník určil cenu stád.” “Jedeš zbytečně, neboť Velká Huba dobytek neprodá.” “Jak to víš?”

“Jsme jeho bojovníci.” “Pak snad víte, co náčelník chce nebo nechce, ale přece jen bych s ním rád mluvil, neboť jednám podle příkazu.” “Jak se zdá, nevíš, v jakém jsi nebezpečí. Bojovníci kmene Yumů vykopali válečnou sekyru proti bělochům.” “Vím o tom, ale to mi nedělá starost. Jsem vyslanec a ne muž zbraní. Kde se utábořili bojovníci Yumů, kteří byli v haciendě?” “Není třeba, abys to věděl a není také třeba, abys jel tak daleko. Počkáš-li zde anebo pojedeš-li pomalu po této stopě, uvidíš zakrátko náčelníka se zástupem padesáti jezdců.” “Dobrá. Žijte blaze!” Otočil jsem se, jako bych chtěl jet dále, ačkoliv jsem věděl, že se mne budou vyptávat a právě na těchto otázkách mi záleželo, neboť jsem z nich mohl posoudit další vývoj událostí. “Stůj a čekej!” ozval se pánovitě Indián. “Mluvil jsi vskutku s hacienderem?”

“Ovšem. Jak bych jinak mohl být jeho vyslancem?” “Haciendero byl s bělochem, jemuž říkali Melton, na cestě do Ures?” “Bělocha jménem Melton jsem neviděl.” “Snad tedy jiného, který se jmenuje Weller anebo syna tohoto Wellera?” “Ani jednoho, ani druhého.” “Viděl jsi tedy oddíl našich bojovníků, kteří drželi tyto bělochy dva dny v zajetí?” “Ne. Viděl jsem jen haciendera a mluvil jsem s ním.” “Kde?” “Ve zříceninách jeho domu. Přišel jsem do haciendy, abych mu vrátil peníze, které jsem mu dlužil. Haciendero se rozhodl, že za ty peníze vykoupí svůj dobytek a žádal mne, abych spěchal za náčelníkem Velkým Hubou a vyjednával s ním.” “Kdo má peníze, ty nebo on?” “Ovšemže on.” Dosud mne nepoznali a hleděli na sebe udiveně. Jejich mluvčí uvážlivě hovořil: “Něco se přihodilo. Haciendero je dosud doma, ale druzí běloši tam nejsou. A naše bojovníky tento běloch neviděl, ačkoliv jsou na cestě sem. Chce vykoupit dobytek a má peníze. Zde je nutné jednat jinak. A kde jsou druzí cizí běloši, kteří jsou se svými ženami i dětmi očekáváni, aby byli zavedeni do hor?” Ostatní Indiáni vrtěli povážlivě hlavami a mluvčí mne oslovil znovu: “Setkal jsi se dnes, před nedávném s dvěma jezdci?” “Ano. S velkým bělochem a mladých hochem rudé pleti.” “Jak byl ten běloch oblečený?” “Měl bělavý šat, byl ušpiněný a otrhaný.” “Ozbrojen?” “Viděl jsem dvě ručnice.” “Dobře. Přinesl mu je mladý mimbreňský pes.” Poslední větu spíše zašeptal ke svým druhům, pak se hlasitě tázal: “Ujížděli rychle?” “Nepříliš,” odpověděl jsem a přitáhl ostře uzdu, takže můj kůň ucouvl o několik kroků. “Sestoupili právě z koní.” “Kde?” “Za touto houštinou.” “Uff! Musíme se vrátit, neboť veliká puška toho bělocha daleko nese; je to stará medvědí rifle. A ze své krátké ručnice může střílet ustavičně bez nabíjení. Pojď s námi. Pojedeme krátkou chvíli přes prérii, kde uvidíš náčelníka, s nímž chceš jednat.” “Na to je dost času. Počkejte chvíli. Chtěl bych od vás něco.” “Co?” “Vaše ručnice a koně.”

“K čemu a proč?” tázal se a udiveně na mne pohlédl. “Proč?” vykřikl jsem, strhl jsem levicí gargantilu a zamířil karabinou. “Je vám dobře známo, jak často mohu vystřelit touto ručnicí. Kdo se hne z místa, dostane kulku. A tam v křoví klečí Mimbreňo s riflí, jejíž koule dolétnou ještě dál než sem.” Indiáni strnuli, nikoliv snad na můj rozkaz, spíše ze strachu. “Uff!” zašeptal jejich mluvčí, “to je přece, Old Shatterhand!” “Tave-šala!” přizvukovali jeho druzi. “Ano! Old Shatterhand!” přisvědčil jsem. “Ani slovo! Ani hnout! Nebo začnou hvízdat kulky! Chtěli jste mne chytit a zatím jste upadli do mého zajetí. Ale propustím vás a dovolím, abyste se vrátili k náčelníkovi. Ručnice pusťte na zem!” Měli pušky v rukou, jako vždy, setkají-li se Indiáni s cizincem, avšak k výstřelu připraveni nebyli. Neodvažovali se na mne namířit, ale ručnice z rukou pustit také nechtěli. “Rychle! Nečekám!” vykřikl jsem. “Ráz, dva …” Dříve než jsem vyslovil “tři”, pustili ručnice, jejichž pažby zaduněly o zem. “Dolů z koně a ustoupit!” velel jsem. Poslechli a viděl jsem, že mají strach z lesklého ústí mé karabiny. “Obrátit a běžet! Kdo z vás se ohlédne v dostřelu mé karabiny, dostane olovo do ledvin.” Indiáni se rozběhli. Byla na ně směšná podívaná, jak tak pelášili. Dokud mne měli v poutech, vysmívali se mi, ale teď utíkali jako zajíci. Nečekal jsem, až zmizí, neboť jsem byl přesvědčen, že se neodváží se ohlédnout. Seskočil jsem z koně, abych sebral jejich ručnice a uklidnil koně. Vtom jsem si všiml Mimbreňa, který vyletěl z houštiny, aby mi pomohl. “Uff!” volal zdaleka. “Old Shatterhand je velikým kouzelníkem, jemuž se podaří nalézt i nejtěžší léky.” “To nebylo tak těžké,” pravil jsem. “Bez boje odzbrojit tři nepřátele a vzít jim koně! Kdo by si to byl pomyslil! Když jsi řekl, že s nimi promluvíš, měl jsem o tebe obavy.” “Měl jsem spojence.” “Ano, neboť jsem stál za tebou s těžkou puškou, kterou jsem ani udržet nemohl a musel jsem ji položit na vidlici mezi větve. Kdyby byli učinili jediný pohyb proti tobě, byl bych střelil.” “Hm, choval jsi se dobře, ačkoli to nebylo nutné. Mínil jsem jiného spojence, totiž úžas. Úžasem se zdvojnásobil strach, který měli z mé opakovačky. Teď ale musíme pryč, neboť jejich druzi se brzy objeví.” Rychle jsme připevnili ručnice k sedlům ukořistěných koní, Mimbreůo se ujal uzdy jednoho a já dvou koní a klusali jsme podél houštiny a pak cvalem pres planinu. Jakmile jsme urazili delší kus cesty a cítili se v bezpečí, zvolnili jsme běh, aby koně nebyli zbytečně unavení.

Během volné jízdy jsem zpozoroval, že na mne Mimbreňo pohlíží nějak zvědavě a dychtivě. Uhodl jsem, že mu jde o to, aby se dozvěděl, o čem jsem hovořil s přední hlídkou Yumů a vše jsem mu vyprávěl. Když jsem dokončil vyprávění, pohlížel hoch zádumčivě před sebe a teprve po delší přestávce promluvil: “U Old Shatterhanda se lze přiučit každou hodinu něčemu dobrému. Dozví-li se hoch, co je třeba vědět každému bojovníkovi, dozví se také brzy to, co musí vědět náčelník a také zjistí, jak si počínat, aby vynutil na nepříteli odpověď. Nyní víme skoro všechno.” “Nu, mnoho ještě nevím. Hlavní věc je dosud tajemstvím.” “Pověděl by mně Old Shatterhand, o kterou věc mu jde?” “Ano. Především víme, že se za námi žene padesát Yumů s náčelníkem v čele. Co z toho můžeme soudit?” “Že stáda a ranění bojovníci odpočívají a čekají na návrat náčelníkův, a to na místě, kde jsme je naposled viděli.” “Dobrá! Dále je nám známo, že Melton, Weller i jeho syn jsou na svobodě, že byl i haciendero propuštěn na svobodu a že byli také propuštěni cizí běloši, moji krajané.” “To ti nestačí?” “Ne.” “Vždyť ti šlo hlavně o to, abys je osvobodil! Nyní jsou na svobodě …” “Pravda! Jsou, ale kde? Mají prý být zavedeni do hor bratry Yumů, kteří mne zajali. To je podezřelá okolnost. Jaké jsou to hory, jací jsou to bratři a proč mají být vedeni vystěhovalá do hor? Přišli ze své vlasti do této země, aby pracovali na haciendě dél Arroyo. Proč jsou teď vlečeni do neznámých hor v průvodu cizích Indiánů?” “To nevím a nedovedu uhodnout,” pravil hoch s povzdechem. Usmál jsem se. “Netrap se proto, neboť ani já to nemohu uhodnout, ale nedám si pokoje, dokud tomu nepřijdu na kloub. Ale nyní pokračujme: haciendero je prý na cestě do Ures s Meltonem. Proč? Za jiných okolností bych v té cestě neviděl nic podezřelého, ale Melton přilákal Indiány do haciendy a dal ji vypálit a nyní jede s ožebračeným majitelem do Ures, kdežto dělníci, kteří byli při drancování haciendy oloupeni o svůj poslední majetek, se ubírají v průvodu Indiánů do hor. Dělníci mají být přece tam, kde je haciendero; proč od nich odchází?” “Myslíš, že se to dovíš?” “Jistě. Jakmile zachráním stáda, pojedu do Ures. Ještě něco: kde vězí Yu-mové, kteří zůstali u zajatých bílých dělníků? Jsou-li tito zajatci vskutku na svobodě, odtáhli jistě i jejich strážci za svým náčelníkem. Mohli postupovat rychle, kdežto naše přední část, zdržovaná stády, jela zvolna. Tito druzí Yumo-vé mohou sem tedy brzy

dorazit…” “Snad se s nimi setkáme ještě dnes.”

“To je možné, a proto musíme jednat opatrně, abychom jim nepadli do rukou. Ohlédni se! Vidíš naše pronásledovatele?” “Vidím. Právě zastavili u houštiny. Myslíš, že nás zahlédli?” “Ovšem. Vidí nás právě tak dobře, jako my jsme zpozorovali je. Dívej se! Nyní se pustili cvalem a proto můžeme zase vpřed, neboť když nás už viděli, tak se nevrátí. Nanejvýš poslali svou opěšalou hlídku, které jsme sebrali koně, k stádům.” Letěli jsme po rovině, pak několika údolími, nato po nízké pahrbkovité planině a konečně jsme dorazili zase na širou pláú, na jejímž nejzazším obzoru byl les, v němž jsme tábořili za mého zajetí. K tomu lesu jsme mohli dojet před večerem. Nyní jsme ovšem uháněli s větrem o závod, zatímco na cestě od haciendy jsme se táhli jako hlemýždi. Stopa našeho pochodu byla zde až příliš patrná, takže mohla pro nás být orientační cestou. Čas ubíhal; slunce se sklánělo k západu. Dotýkalo se téměř obzoru a les nám byl blízký. Najednou hoch zvolal: “Podívej! Tam se vynořili Yumové, kteří střežili tvé krajany.

Nesmíme dopustit, aby nás spatřili.” Indián mluvil pravdu, aspoň pokud šlo o objevení se jezdců. Byl to dost velký houf, hustě sražený; avšak z tak velké vzdálenosti nemohl jsem posoudit, z kolika jezdců se skládá. S velkou pravděpodobností jsme mohli soudit, že máme před sebou Yumy, kteří pospíchají za svým náčelníkem; proto jsme zahnuli napravo, abychom se jim vyhnuli a pobídli jsme koně k největší možné rychlosti. Nepokládal jsem za vyloučené, že nás Indiáni dosud nespatřili. Mýlil jsem se. Obrátili jsme se a viděli, jak se od celého houfu oddělil jezdec a zamířil přímo k nám. Vypadal zatím jen jako nepatrná tmavá tečka, ale v té chvíli jsem si uvědomil, nač jsem předtím nevzpomněl, totiž na účinek slunečních paprsků. Prudké světlo slunce měli Indiáni za sebou, kdežto my před sebou a byli jsme tedy oslnění. Naproti tomu tlupa jezdců nás mohla na ozářené rovině vidět zcela zřetelně a důkazem toho bylo právě odloučení se jediného jezdce od houfu. Zároveň to byla okolnost, která mne upokojovala: jediný jezdec nám nemohl uškodit a pak se mi zdálo nemožné, že by nás dohonil. Jezdci zvolnili jízdu a pustili se, patrně aby návrat tohoto jedince usnadnili, od západu k východu. Já a Mimbreňo jsme ujížděli od jihu na sever a to tryskem. Naše cesty navzájem tedy tvořily dvě strany pravidelného čtyřúhelníku, na jehož diagonále se pohyboval osamělý jezdec.

Podnikal tedy nejdelší cestu, ale bylo přímo úžasné, jak rychle svou dráhu zkracoval. Nebyl bych opravdu pokládal za možné, aby nás v našem trysku dohonil, avšak jezdci přibývalo na velikosti tak rychle a tak značně, že jsem brzy musel uznat svůj omyl. Ustavičně se blížil a nepřestával cválat, ačkoliv my jsme koním nepolevovali. Můj průvodce celý užaslý tímto neuvěřitelným zjevem, neudržel se konečně a vyrazil své indiánské “uff!”

V jiných zemích a pásmech nejen že jsem viděl ušlechtilé hřebce, nýbrž sám jsem na nich také jezdil, ale zde v Americe jsem znal jen dva koně, jejichž běh se mohl porovnat s letem nejobratnějšího ptáka: totiž dva vraníky, na nichž jsme se já a Vinnetou proháněli po prériích. Vinnetou!, Bezděky jsem zarazil koně a zastínil si oči rukou, abych měl jistější rozhled. Vskutku, ten kůň byl vraný a jeho nohy pracovaly, že je nebylo lze ani rozeznat. Na bedrech jezdce se třpytilo něco rudého a za jeho zády poletoval tmavý závoj, konečně se zableskla v dálce pažba jeho ručnice několika blesky. Srdce v těle mi zajásalo. Ten rudý třpyt pocházel od saltillské pokrývky, již měl Vinnetou místo opasku a tmavý závoj byly jeho dlouhé černé vlasy, které nikdy nestříhal a nikdy neukrýval. Jiskry sršící z jeho ručnice byly odleskem

stříbrných hřebů, kterými byla její pažba pobita. Ve svých mexických šatech jsem seděl v porovnání s jeho koněm na bídné herce. Proto mne nepoznal. Zato však Vinnetou znal zvuk mých ručnic, právě jako já znal ostrý, sonorní zvuk jeho stříbrné pušky; vždyť jsme se v pralesích nejednou dorozumívali jen pomocí výstřelů. Vinnetou byl dosud tak vzdálený, že podrobnosti jeho vysokého, štíhlého zjevu jsem dosud dobře nerozeznával, proto jsem vzal medvědobijku a vystřelil jsem. Výsledek byl okamžitý. Jezdec strhl svého koně, běžícího dosud ventre a. terre’, až se zvíře vzepjalo skoro kolmo a pak se znovu hnalo vpřed. Po několika okamžicích se jezdec vztyčil ve třmenech a pak k nám dolehl nejasný, dálkou ztlumený a přece mně srozumitelný výkřik: “Šarlí, Šarlí!” Vinnetou vyslovoval mé křestní jméno Charley nebo Charlie s anglickým přízvukem. “Vinnetou, Vinnetou, úšó, úšó!” zvolal jsem a klusal jsem mu vstříc. Můj přítel Vinnetou přijížděl jako polobůh. Hrdě vztyčený, jakoby s koněm srostlý, s puškou opřenou o koleno, blížil se na svémčerném hřebci. Ušlechtilá tvář Vinnetouova s osmahlými, téměř římskými rysy zářila radostí a jeho oči se živě leskly. Seskočil jsem ze sedla, kdežto on spustil jen ručnici a sesunul se na zem, zatímco kůň pádil dál. Jezdec se mi vrhl do náruče a tiskl mne k hrudi. Přátelství! Ano, byli jsme přátelé, přátelé v nejdokonalejším významu toho slova, přátelé skoro nerozluční, a přece jsme se kdysi pronásledovali na smrt. Nyní patřil jeho život mně a můj jemu, tím je řečeno vše. Dlouhý čas jsme se neviděli a nyní stál přede mnou ve svém mně dobře známém typickém oděvu, který mu tak slušel. Tiskli jsme si ruce znovu a znovu. Zatím jeho vraník opsal v letu dokonalý okruh, zmírnil běh a doklusal k nám jako věrný pes. Zaslechl můj hlas, zařičel a již otíral svou malou hlavu o mé rameno a dotýkal se tlamou mé tváře. “Vida, jak tě vítá a líbá,” usmál se Vinnetou. “Old Shatterhand je nejen ‘(čti: vantr a ter) doslovné: “břicho na zemi”; výraz pro úprk, trysk.

přítelem člověka, nýbrž i zvířete a zvíře i člověk ho zachovávají v dobré paměti.” Přitom zavadil zrakem o mého koně a v jeho vážné tváři se zaleskl nový úsměv. “Ubohý Šarlí!” prohodil. “Kde jsi se potloukal, že pro tebe nic kloudnějšího nezbylo? Ode dneška však budeš jezdit důstojně, jak se sluší na Old Shatterhanda.” “Jakže?” tázal jsem se. “Hatátitlá, můj Blesk je tady?” Hatátitlá bylo jméno vraníka, na němž jsem jezdíval u Apačů, kdežto Vinnetou, který odchoval oba tyto koně, nazýval svého hřebce Ilči, to je vítr. “Pečoval jsem o něho za tebe,” hovořil Apač. “Hatátitlá je tak mladý a silný jako dříve a vzal jsem ho na cestu, poněvadž jsem tě očekával.” “Ah, to je znamenité! Na těchto koních máme převahu nad každým nepřítelem. Jak se však stalo, že přicházíš do Sonory? Měli jsme se přece setkat na Velké řece?” “Musel jsem jít k některým kmenům Pimos, abych rozsoudil jejich různé spory a napadlo mne navštívit svého statečného rudého bratra. Nalgu Mokaši, Silného Buvola, náčelníka Mimbreňů, jehož jsem již dlouho neviděl. Sotva jsem dojel a posadil se k jeho ohni, objevil se jeho mladší syn se sestrou a oznamoval, co se jemu a jeho staršímu

bratrovi stalo a že žádáš o pomoc Mimbreňů proti Yumům. Svolali jsme hned sto a půl sta bojovníků, naložili jsme maso na mnoho dní a za tři hodiny po obdržení tvého poselství jsme vyrazili na pochod. Je Old Shatterhand spokojen?”

“Velice! Děkuji svému dobrému bratru Vinnetouovi. Ale kde je Silný Buvol, náš přítel a náčelník kmene?” “Jak by ten mohl zůstat doma, když ho volá boj a Old Shatterhand, jenž s ním vykouřil kalumet a vysvobodil jeho tři děti z rukou nepřátel? Je zde a s ním přijel též jeho mladší syn, který nechtěl zůstat ve vigvamu, protože jeho starší bratr je s tebou. Musíme si mnoho vyprávět, nyní však do sedla, abys pozdravil Silného Buvola a jeho bojovníky.” Byl bych Vinnetouovi nejraději hned vyprávěl nejdůležitější události posledních dnů a poradil se s ním, ale to by bylo proti našim zvyklostem. Vsedli jsme tedy na koně a jeli jsme. Mimbreňové zatím dosáhli místa, odkud jsme zabočili na sever. Vinnetou vystřelil ze své stříbrné ručnice a její ostrý hlas se nesl vzduchem až k nim. Pohlíželi k nám, zastavili se; my jsme se rozjeli k nim. Mladý Mimbreňo jel za námi a neodvažoval se pronést jediné slovo, jen hltal očima věhlasného apačského náčelníka. Dříve na tak značnou vzdálenost jsem nemohl počet Mimbreňů odhadnout, nyní když jsme se přiblížili, mohl jsem se vlastním zrakem přesvědčit, že jich je stopadesát jezdců, vesměs ozbrojených ručnicemi. V jejich čele byl Nalgu Mokaši, Silný Buvol, můj dobrý a upřímný, třebas i poněkud drsný přítel z dřívějších let. Bojovníci měli tváře pomalovány žlutými a tmavě rudými pruhy,

válečnými barvami, na důkaz, jak vážně pojímají úmysl přispět mně na pomoc. Náčelník, vysoký, svalnatý a kostnatý muž, seděl na svém plavém hřebci. Pohlížel na nás pln očekávání, protože mne nepoznal. Když jsme se však přiblížili, viděl jsem přes všechno zbarvení, že je Silný Buvol radostně překvapen. “Uff, uff!” zvolal. “To je přece Old Shatterhand, přítel našeho srdce, jehož jsme již mnoho měsíců neviděli. Přišli jsme, abychom mu pomohli proti Yumům!” Indián je sice zvyklý ovládat své pocity, ale radost Mimbreňů byla tak velká, že začali jásat. Silný Buvol seskočil ze sedla, aby mne pozdravil a očekával ode mne totéž. Podle obyčejů rudochů měl jsem sestoupit z koně a hned na místě vykouřit dýmku na pozdrav a přátelství. Tentokrát jsem zůstal v sedle, podal jsem mu ruku a odpovídal jsem: “Má duše překypuje radostí, že smí pohlížet do tváře Silného Buvola i jeho statečných bojovníků; rád bych je náležitě pozdravil, mnoho jim vyprávěl a na mnohé věci se dotázal, avšak nezbývá nám nic jiného, než toto místo okamžitě opustit, neboť Yumové se objeví co nejdříve. Prosím, ať moji bratři obrátí koně a jedou zpět.” “Jakže? Yumové tě pronásledují? Počkáme zde na ně a vezmeme všem životy.” “Kdybychom zde zůstali, uprchlí by, sotva by nás

spatřili. Proto ať náčelník Mimbreňů učiní, jak jsem pravil. Jeďme co nejrychleji do lesa, podél něhož tvoji bojovníci před nedávném jeli, tam na ně počkáme, aniž nás uvidí. Zpozorují sice stopy mých rudých bratří, avšak nebudou je moci zřetelně rozeznat, neboť je zahladíme.” Než mohl odpovědět na má slova, dostalo se mně z jiné strany milé odpovědi. Za řadami jezdců ozvalo se totiž silné, radostné zařičení. Kterýsi Indián tam držel na dlouhém udidle hřebce, kterého mně Vinnetou přivedl. Kůň zaslechl můj hlas, poznal mne hned a teď se bujně vzpínal a snažil se, aby se dostal ke mně. “Nechť můj rudý bratr pustí koně,” zvolal jsem, “Hatátitlá!” Indián poslechl. Zvíře zařičelo, skočilo mezi přední jezdce, prodralo se jimi, zastavilo se a očichávalo mne. Když jsem pak hřebce popleskal po štíhlém krku a dlouhé lesklé hřívě, zařehtal a vtlačil mi hlavu pod rameno. “Uff! Uff!” vykřikovali Indiáni, dojati chováním zvířete. Ano, byl to můj Blesk, který mne tak často vynesl z nebezpečí, kůň, který svou neporovnatelnou rychlostí, důvtipem a poslušností mi nejednou zachránil i život. Byl dosud svěží; velké a rozumné oči se leskly stále stejným ohněm. Na hřbetě měl indiánské sedlo, které jsem užíval již dříve. Vyšvihl jsem se na něho a, neměl jsem dosud nohy ve třmenech, zvíře se vzneslo na všech čtyřech do vzduchu a hnalo se jako radostně vzrušený pes dopředu i zpátky, kroužilo v obloucích i celých kruzích a tancovalo hned na zadních hned na předních nohách. Ponechal jsem mu chvíli

úplnou volnost; jakmile jsem však stiskl stehna, uposlechl hřebec okamžitě a stanul před Vinnetouem a Silným Buvolem, který právě sedal na svého koně. , Můj bratr Old Shatterhand vidí, že ani zvíře na něho nemůže zapomenout,” pravil Vinnetou. “Jak často tedy na něho vzpomínají lidé, s nimiž se stýkal! Budu mu vyprávět, co se přihodilo na Západě v době jeho nepřítomnosti. Počkáme s tím však, až se usadíme v přátelském kruhu kolem táborového ohně.

Nyní se zde nesmíme zdržet, mohou nás zde spatřit Yumové. Jaká vzdálenost byla mezi Old Shatterhandem a jimi?” “Tak nepatrná, že se mohou každou chvíli objevit na obzoru.” Každý jiný by se byl dotazoval na sílu nepřítele, to však hrdému náčelníkovi Apačů ani nenapadlo. Odepjal laso, přivázal k němu svou pokrývku a vlekl ji za koněm po zemi. pak pokynul bojovníkům Mimbreňů, aby učinili totéž. Vlečením pokrývek nebo jiných látek se stopa vyhladí, ovšem ne tak, aby zmizela úplně. Kdo přijede později, zpozoruje sice, že tu někdo jel, ale nemůže již bezpečně určit počet předchozích jezdců. Yumové jistě spatřili naše stopy, avšak nemohli uhodnout, kolik nás bylo. Jeli jsme cvalem, já sám mezi Vinnetouem a Silným Buvolem. Ten ani pohledem nezavadil o svého syna ačkoliv mohl podle všech okolností soudit, že hoch zažil neobyčejné věci. Ale takový je Indián. Náčelník jistě miloval své děti právě tak, jako běloch miluje své potomky. Ale bylo by znamením slabosti a nemužnosti, kdyby jen slovem prozradil, že měl obavy o svého syna. Brzy se před námi objevil les. Jeli jsme tak, že jsme jej měli po pravici, neboť jsme chtěli zmizet Yumům z očí a počkat na ně v záloze. Tato záloha se nám naskytla v lesním výběžku, k němuž jsme také zamířili, abychom se za ním zastavili a popřípadě mohli zaútočit. I zde se ukázala převaha, kterou Vinnetou vynikal nade všechny, s nimiž byl ve styku. Silný Buvol a mnozí jeho lidé vynikali postavou nad Apače a byli to bojovníci věhlasní a široko daleko obávaní, nyní však pohlíželi všichni na Vinnetoua a očekávali jeho pokyny a rozkazy. Aniž o tom padlo jediné slovo, byl Apač považován všemi rudochy za vůdce, ačkoliv vůbec k Mimbreňům nepatřil a Silnému Buvolovi ani nenapadlo proto na něj žárlit.

Takový vliv mel Vinnetou všude, kde se objevil, i v ležení nepřátelských kmenů, ba i mezi bělochy, kteří přece bývají pramálo ochotní podřizovat se rudochovi. A Vinnetou, byl-li jsem přítomen, nic důležitého beze mne nepodnikal.

Ovšem, kdo to chtěl pozorovat, musel nás znát. Zpravidla stačil pohled nebo jen pohyb ruky, pokrčení ramene. Vžili jsme se do svého myšlení tak, že jsme vzájemně jeden v druhémčetli jako v otevřené knize. Když jsme byli sami, míjely někdy celé hodiny, aniž jsme promluvili. Ani nebezpečí nás nepřinutilo k hovoru; k dorozumění jsme potřebovali pouze

pokyn. Byl-li někdo přítomen, hovořili jsme jen proto, aby nás pochopil. Nyní, když oči všech tázavě spočívaly na Vinnetouovi, obrátil se na mne s dotazem:

“Považuje Old Shatterhand toto místo za způsobilé?” Pokynul jsem hlavou a seskočil z koně. “Stačí dvě stráže?”’ “Jediná, dokud se úplně nesetmí!” “Nechť tedy bojovníci Mimbreůů odsedlají koně a pustí je na pastvu. Old Shatterhand a Vinnetou ponechají však sedla na koních.” Seskočil na zem a přehodil uzdu, podobně jako jsem to udělal sám. Viděl jsem, že jeho rozkaz vzbudil úžas. Mimbreňové se domnívali, že v záloze počkáme na koních, abychom na Yumy náhle vyrazili a sám náčelník měl stejný názor, neboť se Apače tázal: “Proč nařídil můj bratr, aby byli koně zcela odsedláni? Musíme přece, kdyby se Yumové objevili, rychle do sedel.” V tváři Apačově se lehce zachvěl sval. To zachvění mi bylo dobře známo. “Můj bratr myslí, že Yumové přijdou?” tázal se nevinné. “Zajisté, vždyť to tvrdil sám Old Shatterhand.” “Přijdou, ale nikoliv až sem. Jakmile zpozorují naše stopy, obrátí, avšak jen zdánlivě. Zmizí nám z očí na východě a obejdou velkou oklikou tento les, aby se nám dostali ze západní strany do zad. Máme tedy dost času a můžeme koním dopřát oddechu.” “Old Shatterhand je téhož náhledu?” tázal se Silný Buvol. “Ano,” přisvědčil jsem.

“Můj bratr Vinnetou dobře uhodl mé myšlenky.” “Ale co kdyby přece přišli až sem?” “Byli by zničeni a proto se toho vyvarují,” pravil jsem. “Myslíš, že Yumové nepoznají místo, kde jsem se s vámi setkal?” “Nejsou slepí a jistě to místo poznají, ale nebudou vědět, kdo jsme a kolik nás je.” “Mýlíš se. Z mých stop vypozorují, že jsem se k vám připojil dobrovolně a že jste tedy mými přáteli. Vědí, že je se mnou tvůj syn a mohou se tedy dovtípit, s kým jsem se setkal.” “Ale náš počet!” “Ten mohou tušit, jestliže jen poněkud vezmou rozum do hrsti. Když jsem k vám přijel, stáli tvoji bojovníci v rovné čáře a kopyta jejich koní rozdupala značnou plochu.” “Tu plochu jsme zastřeli.” “Ale stopa toho zastírání je znatelná a čím větší plochu zaujímá, tím více lidí bylo na místě. Kdyby si ani toho Yumové nepovšimli, zasluhovali by, aby byli převlečeni do hadrů starých squaw. Jsem přesvědčen, že to pochopíš snáze než oni.” Cítil se poněkud dotčený a proto rychle odpověděl: “Věděl jsem to a mluvil jsem o tom jen proto, aby to moji bojovníci slyšeli. Ale proč nařídil Vinnetou, aby vaši koně zůstali osedláni?”

“Neřekl mi sice příčinu, avšak znám ji, neboť myšlenky Apačovy souhlasí vždy s mými myšlenkami. Pravil přece, že se Yumové pokusí nás oklamat, že se jen zdánlivě obrátí, ve skutečnosti však obejdou les a obklíčí nás. Vinnetou je chce pozorovat, aby se přesvědčil, že ho předtucha nezklamala a já ho doprovodím na zvědy. Proto zůstanou naši hřebci osedlám. Jsou nejrychlejší.” “Uff! Moji bratři hovoří dobře; budiž, jak řekli.” Vinnetou se zatím posadil, já a Silný Buvol jsme usedli u něho. Bojovníci pustili koně na volnou pastvu a utábořili se kolem nás, ale několik mužů střežilo koně, aby nevybíhali za lesní výběžek, kde je mohli Yumové spatřit. Jeden z bojovníků se odebral do nejzazšího výběžku, odkud vyhlížel na planinu, položen za houštinou. Kdybychom nebyli já a Vinnetou u Mimbreňů, byli by hlídali všichni. Nechtěli to dát najevo, ale bylo znát, že nejsou v duši tak klidní, jak vypadali. Vinnetou však, jak se .zdálo, vůbec na Yumy nemyslil, ač se mohli každou chvíli objevit a on je chtěl pozorovat. Místo toho vytáhl dýmku, což znamenalo dlouhý, pozdravný ceremoniál, který vždy a za všech okolností znamená slušnou ztrátu času. Vůbec jsem se tedy nedivil, že se na něho Mimbreňové zahleděli v úžasu. Vinnetou vytáhl z opasku bohatě vyšívaný sáček s tabákem, nacpal kalumet zdobený kolibřím peřím a pravil:“Poněvadž jsme museli tak rychle odjet, nemohli jsme hned pozdravit našeho bílého bratra; nyní však je k tomu vhodná chvíle. Nechť tedy kouří můj bílý bratr z dýmky, která je obětována míru a přátelství.” Právě když nacpával tabák, přiběhl strážný Indián a volal pronikavě, jako bychom byli ve svrchovaném nebezpečí: “Yumové se blíží! Přicházejí tak rychle, že se zde octnou co nejdříve!” Bojovníci vyskočili ze země a sám jejich náčelník se zvedl, jako by se chtěl postavit na nohy, avšak Vinnetou káravě zahovořil, dívaje se na hlídače: “Proč mimbreňský bojovník vyrušuje náčelníka Apačů, jestliže se chystá zažehnout kalumet míru? Co je důležitější: posvátný kouř kalumetu nebo objevení se Yumů, kteří se hned strachem obrátí na útěk?” Indián stál před Apačem s hlavou skloněnou a Vinnetou dodal: “Nechť bojovník odejde na svou čestnou stráž a pozoruje nepřítele; později mi poví, až se s Old Shatterhandem pozdravím, že mu Yumové zmizeli z dohledu.” Rudoch se odplížil a jeho druzi nemohli dělat nic lepšího, než se zase posadit, ačkoliv pro ně nebylo lehkou úlohou ovládnout své rozčilení.

Jejich náčelník byl zajisté ve svém nitru rád, že nevyskočil ze země jako oni. Jak velice si byl Vinnetou jist svou věcí! A přece zde byla vždy možnost, že Yumové budou bez rozmyslu pokračovat v útoku, ovšem ani v tom případě nebyli by nás nalezli nepřipravené. Byli by však přerušili ceremoniál kalumetu, což Indiáni považují za zlé znamení. Kouření dýmky míru bylo již popisováno tak často, že je zde mohu přejít

mlčením, zato se musím zmínit, že trvalo velmi dlouho, než dýmka, mnohokrát vykouřena a znovu nacpána a zažehnuta, prošla tolika ústy a rukama. Vinnetou, Silný Buvol i já museli jsme ovšemřečnit a naše řeči byly pronášeny vestoje.

Šeskrát jsme zabafali a kouř vypouštěli proti nebi, zemi a čtyřem světovým stranám, kdežto ostatní vtahovali kouř jen dvakrát a vypouštěli dým proti tváři souseda. Z celého počtu přítomných jen dva se nesměli zúčastnit obřadu kalumetu, totiž oba náčelníkovi synové. Nebyli dosud bojovníky a proto také stáli mimo kruh bojovníků. Rudoši dělají vždy mnoho okolků, když má mladý bojovník poprvé kouřit z dýmky míru. Měl by si vlastně sám přinést posvátnou hlínu z posvátných lomů, které jsou v severních končinách Ameriky; jižní kmeny ustanovily jiné podmínky, ale o nic lehčí. Rudý muž, který by se odvážil obcházet tyto základní požadavky, musí již být hodně kovaný a musí si také být svou věcí úplně jist, neboť se při porušení zákona odvažuje nasadit život nebo při nejmenším, doživotní vyhnanství. Ale přesto vše jsem se odhodlal čelit tomuto nebezpečí a doufal jsem, že-výsledek pro mne nebude mít škodlivé následky. Umínil jsem si pomoci staršímu synovi Silného Buvola k bojovnickému jménu, vždyť se ten hoch držel vskutku statečně. Byl přesvědčen, že si v mé společnosti dobude jména dříve než kdekoli jinde, nuže, neměl být zklamán. Poslední rudoch v řadě sedící vracel Apačovi dýmku a Vinnetou ji zastrkával s tabákovým váčkem za opasek; v tu chvíli vzal jsem mu dýmku i tabák z rukou a pravil jsem: “Nechť mi můj rudý bratr zapůjčí ještě kalumet. Jeden z

přítomných nezúčastnil se přátelského kouření, ačkoliv je hoden, aby mu byl kalumet podán v první řadě.” Má slova vyvolala jakousi pozornost, nikoli však značnou, neboť Mimbreňové se domnívali, že jsem si vzpomněl na našeho strážného Indiána, jenž neseděl v kruhu, nýbrž krčil se v houštině na pokraji lesa a nekouřil. Že jsem však připomněl zásluhu, kterou získal ten, jemuž měla být dýmka v prvé řadě podána, bylo neobyčejné. Nacpal jsem dýmku, povstal a uchopil jsem za ruku staršího náčelníkova syna. Zašeptal jsem mu: “Můj mladý bratr nechť se vzmuží a učiní bez váhání vše, co mu řeknu.” “Udělám, co mi nařídí Old Shatterhand,” odpověděl chlapec. Tu jsem dovedl hocha do

středu kruhu, rozhlédl jsem se a řekl jsem: “Zde stojí Old Shatterhand. Moji rudí bratři nechť vidí a slyší, co promluví a učiní. Kdo s tím nebude srozuměn, nechť se mnou bojuje na život a na smrt.” Zavládlo hluboké ticho. Zraky všech utkvěly na mně a na hochovi. Jinochova ruka se poněkud chvěla; vytušil, že nastal rozhodný okamžik. Stiskl jsem mu ruku, abych mu dodal odvahy. Pak jsem zažehl dýmku, vsál do plic kouř, vypustil jsem jej proti obloze a pravil jsem: “Tento oblak posvátného dýmu vznáší se k Manitouovi, velkému a dobrému duchu, jenž zná všechny myšlenky a činy nejstarších bojovníků i nejmladších chlapců. Zde sedí Nalgu Mokaši, věhlasný náčelník Mimbreňů. Je mým přítelem a bratrem, on ví, že můj život je jeho majetkem. A zde vedle mne stojí jeho syn, věkem dosud hoch, avšak svými činy muž. Vybízím ho, aby se řídil mým příkladem a odevzdal velkému, dobrému Manitouovi posvátný dým kalumetu.” Podal jsem hochovi dýmku, který ji vzal do úst, nabral kouř a vypustil jej proti nebi. Byla to ode mne smělost a od něho odvaha, za níž však nezodpovídal tolik, jako já sám. Následky se dostavily hned. Nikdy se ještě nestalo, aby chlapec bez jména kouřil z dýmky míru. Indiáni vstávali ze země a vyráželi z hrdel výkřiky. Také náčelník povstal a pohlížel na mne zmateně. Jediný Vinnetou seděl, klidně a netečně. V jeho kovové tváři se nehnul ani sval; nedal znát souhlas ani odpor. -Ztišil jsem Indiány, uchopil jsem znovu dýmku a vykonal ostatních pět bafů, načež jsem ji podal hochovi, který učinil totéž, neboť byl již odhodlaný ke všemu. Nyní nastal všeobecný pokřik: výkřiky létaly vzduchem. Indiáni považovali můj čin za provinění na svých posvátných obyčejích. Oči všech metaly blesky, pěsti se zvedaly a z výkřiků, na můj vrub provolávaných, většinou se opakoval jeden a tentýž: “Hoch, který nemá jméno!” Ani náčelník, ačkoli šlo o jeho vlastního syna, nebyl se mnou srozuměn. Přiskočil k hochovi, uchopil ho za rameno, odstrčil ho nešetrně a volal: “Čeho se odvážil Old Shatterhand? Kdyby byl na jeho místě někdo jiný, okamžitě bych ho skolil. Dávat kalumet chlapci, který nemá jméno, to je provinění, jaké nemá obdobu. Můj kmen tě bude soudit, ačkoliv jsi naším přítelem a bratrem. Nemám sílu ani vliv, abych tě hájil.” Jakmile počal mluvit Nalgu Mokaši, ztichli bojovníci, kteří chtěli slyšet jeho slova. Souhlasili s ním a dávali svůj souhlas najevo pochvalným mumláním. Chlapec stál u svého otce a přes hrozivou situaci se na mne díval s důvěrou. Bylo třeba, abych odpověděl. V tom však, ještě než jsem mohl říci slovo, povstal Vinnetou, pokynul rukou a zrakem přeletěl všechny tváře a pronesl svým zvučným, daleko slyšitelným hlasem: “Silný Buvol pravil, že nemá vliv ani sílu, aby Old Shatterhanda obhajoval. Kdo zde však mluvil o tom, že by obhajobu potřeboval? Kdyby mu bylo třeba, bojoval by za svého bílého bratra sám Vinnetou, kdo však se odvažuje říci, že si Old Shatterhand neumí pomoci sám? Je řídkou událostí, co učinil, ale on si to zodpoví. Jen ten, kdo nemá jméno, nemá právo kouřit z dýmky míru. Vskutku nemá tento hoch jméno? Je třeba se na to otázat Old Shatterhanda. Snad to bude vědět lépe, než bojovníci Mimbreňů.” Důvtip Apačův uhodl pravý stav věci: věděl, že jistě by mne ani ve snu nenapadlo, abych podal mladíkovi kalumet, kdybych neměl svůj čin opodstat něný.

“Náčelník Apačů mluví pravdu!” řekl jsem. “Komu náležela dýmka? Jemu. Kdo tedy má právo cokoli mně vyčítat? On jediný! A činí to? Ne, neboť mne zná a ví, že Old Shatterhand nejedná bez úmyslu. Je snad příslušníkem cizího kmene ten, jehož nazýváte hochem? Náleží přece k vašemu kmeni a vlastně byste měli projevit radost, že nabízím kalumet synovi vašeho náčelníka. Místo toho projevujete hněv. Vaše jednání mne naplňuje údivem.” “Nemá jméno!” volali někteří. “Kdo to tvrdí?” “Všichni a já zvlášť!” zvolal Silný Buvol. “Jsem otcem toho hocha a vím, že dosud nemá jméno.” “Nejsem jeho otcem, ale vím to lépe. Jak dlouho byl mimo otcovský vigvam? Co učinil? A co dokázal? Víš to? Hle, ty mlčíš! Pověz mi tedy zde před všemi bojovníky, má-li Old Shatterhand právo udělit někomu jméno?” “To právo Old Shatterhandovi přísluší.” “Byl bys uražen, kdybych ti přidělil jiné jméno než tvé dosavadní?” “Ne, ne! Každý bojovník Mimbreňů rád by odložil své jméno, kdyby za ně dostal jiné z rukou Old Shatterhanda.” Uchopil jsem hocha za ruku a zvolal jsem: “Slyšeli jste slova svého náčelníka? Nyní poslyšte, jak na ně odpovím. Zde stojí Old Shatterhand a vedle něho jeho mladý druh a bratr Yuma Shetar. Odvážil se pro mne nasadit život, já pak položím svůj život pro něho. Hleďte! Nosí zbraně, které ukořistil vlastní rukou a bez cizí pomoci. Yuma Shetar je již bojovníkem a bude velkým ve svém kmeni!” Yuma Shetar, to je tolik, co Yumobijce. Zrak mého mladého přítele zazářil, ačkoliv byl nadšením zamlžen. Vinnetou k němu přistoupil, položil mu ruku na rameno, rozhlédl se a pravil: “Yuma Shetar! Dal-li ti to jméno Old Shatterhand, pak sis je jistě zasloužil; Vinnetou se z toho těší, že tě může tak pojmenovat. Jsem tvým přítelem a rád s tebou vykouřím kalumet. Podej mi dýmku!” Sám vzal mladíkovi dýmku, zažehl ji a kouřil z ní právě tak jako já. Náčelník stál při tom výjevu mlčky, avšak jeho rty se třásly velikým pohnutím. Mimbreňové se nyní tvářili úplně jinak. Vinnetou uchopil Yurna Shetara za ruku, já za druhou a slavnostně jsem řekl: “Bojovníci Mimbreňů zde vidí tři bratry, kteří za sebou pevně stojí a jejichž jména jsou Vinnetou, Yuma Shetar a Old Shatterhand. Yuma Shetar táhl se mnou do nebezpečí smrti a zajetí; když jsem byl sám zajat Yumy, odvážil se Yuma Shetar sám za mnou, aby mne zachránil. V okamžiku, když jsem se ze zajetí vyprostil, stál po mém boku a odrazil dva bojovníky Yumů, kteří se na mne sápali, aby mne znovu zajali. Pak mne věrně provázel až na místo, kde jsem se s vámi setkal. Viděl jsem, že si v boji počínal udatně, v záloze obezřetně a v pronásledování nepřítele vytrvale. Mnohý bojovník by nebyl dokázal to, co

učinil mladý Yuma Shetar. Proto stojím za ním, jsem on a on je já. Vinnetou, náčelník Apačů stojí nám. po boku jako přítel a bratr. Kdo pohaní jeho, pohaní nás a nechť vystoupí. Jsme ochotni za bratra bojovat.” Nyní již nemohl starý náčelník ovládnout své city, hrdost otcovskou i náčel-nickou. Vyrazil prudký výkřik, zvedl ruku a zamával jí nad hlavou. “Yuma Shetar se jmenuje statečný bojovník, jemuž jsem otcem! Slyšeli to bojovníci Mimbreňů? Veliký bojovník

bílé pleti, Old Shatterhand, dal mu to jméno a Vinnetou, náčelník Apačů se nazývá jeho přítelem a bratrem. Kdo je mezi vámi, který má námitky proti Yuma Shetarovi? Kdo se odvažuje horlit proto, že Old Shatterhand kouřil dýmku míru s Yuma Shetarem? Nechť vystoupí a tasí svůj nůž! Dám jeho tělo supům!” Na okamžik bylo ticho, potom zabouřil kruhem mužů pokřik. “Yuma Shetar!” volali všichni a nijak nedbali, že by Yumové mohli být blízko. Všichni vstávali, opouštěli svá místa a tlačili se k mladému bojovníkovi, aby mu tiskli ruce. Jejich dřívější zasmušilost se rázem změnila v nadšení. Starý náčelník uchopil obě mé ruce a chtěl patrně řečnit, ale Vinnetou mu položil ruku na rameno. “Můj bratr poví později, co nyní cítí jeho srdce; teď není na to čas. Pominul den, stmívá se. Tam stojí strážce, který by rád promluvil.

Nastává chvíle, kdy se máme vypravit na zvědy.” Hlídač již nevězel v houštině, nýbrž stál vedle ní, z čehož jsem usoudil, že nemá, co by pozoroval. Ale protože si pamatoval, co mu vytkl Vinnetou, neodvažoval se opustit svou stráž. Teprve nyní, když mu Vinnetou pokynul, přiblížil se a oznamoval:“Yumové přišli, ale zase odjeli v tutéž stranu, kterou přijeli.” “Jak blízko přijeli?” “Vyslali dva zvědy, kteří zůstali na místě, kde jsme se s Old Shatterhandem setkali. Čekali, až ostatní dojedou, potom to místo dlouho ohledávali. Pak všichni trochu popojeli, obrátili koně a volně odklusali.” Vinnetou pokynul bojovníkovi, že je spokojen a obrátil se k Nalgu Mokaši-mu: “Silný Buvol slyšel, že jsem měl pravdu. Yumové se vrátili, avšak jen proto, aby nás zmýlili. Bojovníci Mimbreňů teď setrvají na místě a vyčkají mého a Old Shatterhandova návratu.” Vsedli jsme na koně a odjeli, když se již setmělo, takže již bylo těžké rozeznat stopy kopyt. V tmavé noci pozorovat nepřítele, kterého jsme nemohli vidět a o němž nám bylo známo jen to, že ho nesmíme hledat tam, kde zmizel, nýbrž jinde, nebylo snadnou věcí. A přece jak často jsem podnikl podobné pátrání s přítelem Vinnetouem zcela na neurčito a vždy nás, řekl bych, obdivuhodný Apačův instinkt dovedl na pravé místo. Nesmírně jsem se těšil, že se této noci zase po dlouhé době budu moci obdivovat jeho důvtipu.

Yumové zmizeli na východní straně; nás však ani nenapadlo hledat je tam, neboť jsme byli přesvědčeni, že se vrátí objíždTcou. Čtenář ať si představí les asi tak dlouhý, co by jím jezdec projel ve dvou hodinách, široký asi na půl hodiny jízdy; tento les směřoval od západu k východu. Na jeho jižní straně, poblíž východního cípu, se rozkládala houština, za níž se skrývali Mimbreňové. Z toho se dalo vyvodit, že Yumové, vracející se od východu na západ, objedou les na jeho severní straně, zabočí na jih a podél jeho jižní strany přepadnou Mimbreně od západu. My jsme je chtěli zastihnout, být jim v patách a pozorovat je. Proto jsme zabočili u jihovýchodního cípu lesa na sever a objížděli jsme les, až jsme dorazili na jeho severovýchodní cíp. Zde jsme zastavili. Za celou jízdu jsme nepromluvili, neboť jsme se nikdy nepouštěli do dlouhých výkladů a vysvětlování. Nyní jsem se tázal stručně: “Pojedeš dál sám nebo pojedu já?” “Jak chce můj bratr,” pravil Apač. “Ať tedy jde Vinnetou, neboť má bystřejší sluch.” “Sluch Hatátitly bude podporovat sluch mého přítele. A znamení?” “Orlí skřek raději ne, protože zde orli nejsou.” “Old Shatterhand tedy napodobí pumu, která loví i v noci.” Pak odklusal, ale tak tiše, že již po několika krocích nebylo jeho neokované-ho koně slyšet. Rozdělili jsme se, poněvadž jsme nevěděli, budou-li se Yumové držet poblíž lesa a proto musel jeden z nás vykonat delší objíždku. Les ovšem netvořil svým okrajem rovnou čáru, nýbrž měl četné záhyby, podle nichž Yumové

samozřejmě nejeli. Poněvadž jsme jen tušili, kudy asi pojedou, nesměli jsme se spoléhat jen na jedno pozorovací stanoviště. Kdybychom se byli postavili příliš blízko lesa nebo příliš daleko od něho, mohli Yumové okolo nás proklouznout, aniž jsme je zahlédli. O těchto obtížích jsme nepromluvili, rozumělo se však samosebou, že o nich oba víme. Popojel jsem ještě nějaký kus cesty podle svého uvážení a slezl jsem z koně opodál lesa na travnatém místě. Kůň se počal ihned pást. “Hatátitlá, iteškuš, Blesku, ulehni!” pravil jsem. Hřebec se položil do trávy a již nezavadil ani o stéblo. Šelest okusované trávy by mně byl vadil v naslouchání. Položil jsem se těsně ke koni, abych ho mohl pozorovat, protože jsem věděl, že se mohu na něho spolehnout víc než na sebe. Vinnetou sámřekl, že kůň bude můj sluch podporovat. Zvíře leželo hlavou k východu, odkud jsem očekával Yumy. Zvedalo ji občas a sálo nozdrami vzduch zvolna, zkoumavé. Asi za čtvrt hodiny začal kůň prudčeji oddechovat a funět, pak vzpřímil uši a zastříhal jimi. To byla charakteristická známka větření. Přiložil jsem tedy ucho k zemi, ale neslyšel jsem nic. Pak zafuněl Hatátitlá hlasitěji, ne však vyděšeně, jak by byl funěl, kdyby se odněkud plížil dravec. Blížili se lidé. Lehce jsem stiskl nozdry zvířete; nyní jsem si byl jist, že kůň již nevydá zvuk a že se nehne, ani kdyby okolo stříleli. Indiánský výcvik, který Hatátitlá u Apačů absolvoval, byl jedinečný.

Mluvím-li o temnotě, nemíním ovšem nějakou egyptskou tmu. Bylo možno vidět na několik kroků a proto jsem si přál, aby směr, kudy se příchozí budou ubírat, nešel přímo přes mé tělo. Slyšel jsem temné dunění, pocházející od mnoha kopyt, a to dunění se zesilovalo krok za krokem a stále přímo ke mně. Pak jsem zahlédl temné siluety jezdců a koní. Utéci jsem již nemohl, neboť by mne byli spatřili, proto jsem přilnul těsně ke koni a znovu jsem mu stiskl nozdry. Jezdci dorazili na kraj lesa, naštěstí však nesměřovali tak blízko ke mně, jak jsem se obával. Asi na třicet kroků ode mne šel jejich přední kůň, za ním pak postupovali druzí, nikoli jednotlivě, nýbrž v řadách. Rozeznávat tváře jezdců nebo postavy vůbec nešlo, zato počet souhlasil: byli to vskutku Yumové. Docela vzadu přijížděli dva opozdilci, kteří se drželi poněkud více vlevo než druzí, sotva na patnáct kroků ode mne. Hmota mého koně i mého těla se jevila v trávě temněji a mohla být snadno zpozorována, ba skoro bych řekl, že na takovou blízkost nemohla ani být přehlédnuta. A opravdu, mužové zarazili koně a dívali se na mne. Co dělat? Něco se muselo stát, ale co? Kdybych zůstal klidně ležet, byli by jistě popojeli blíž. Musel jsem je postrašit a zahnat a k tomu se nejlépe hodilo znamení smluvené s Apačem.

Ovšem, kdyby mne vskutku považovali za kuguára, snadno mohli použít ručnice, ale spoléhal jsem, že se ke střelbě neodhodlají již proto, že by se výstřelem prozradili a upozornili na sebe poblíž utábořené Mimbreňské. Jeden z jezdců pobídl koně přímo ke mně. Nadzvedl jsem se, abych aspoň poněkud napodobil podobu a tvar zvířete, jehož hlasu jsem hodlal použít a zařval jsem bručivé, úsečně a zlostně jako puma, která hodlá bránit svou kořist. Jezdec přidušeně vykřikl a strhl koně zpět a když jsem napodobil dravcův řev podruhé, pobídli oba jezdci koně a chvátali za svými druhy. Má zoufalá lest se tedy podařila. Jak snadno však mohl řev pumy přilákat ostatní Yumy, vášnivé lovce! Sotva zmizeli a já

vskočil do sedla, zjevil se Vinnetou jako duch. “Kde?” tázal se stručně. “Tam, před námi.” “Proč se ozval můj bratr dvakrát? Stačilo jednou.” “Yumové mne viděli ležet na zemi. Musel jsem je zaplašit.” “Uff! Old Shatterhand měl velké

štěstí.” Pak jsme již nepromluvili a jeli jsme tiše za rudochy. Byli jsme jen dva, kdežto Yumů celý houf. Mohli jsme se za nimi držet jen tak, abychom je slabě rozeznávali v temnotě a oni aby nás neviděli. Dusot našich koní slyšet nemohli, neboť jim v uších zněl dusot vlastních koní. Jízda po severní straně lesa trvala asi dvě hodiny, potom Yumové zabočili podél západního okraje houštin k jihu. Vinnetou řekl: “Poněvadž nevědí, kde se Mimbreňové utábořili, zastaví brzy koně, sestoupí a vyšlou zvědy.”

“Ano,” pravil jsem. “My však pocváláme rychle, abychom je předešli.” Při nepatrné šířce lesa jsme brzy dosáhli jeho jihozápadní cíp. Yumové zarazili koně, my obrátili a popojeli o něco zpět, abychom se s nimi nesetkali. “Old Shatterhand nechť podrží mého koně,” pravil Vinnetou. “Musím zjistit, kde se Yumové utáboří.” Seskočil a v příštím okamžiku mi zmizel z očí. Stál jsem s oběma hřebci sotva čtyři sta kroků od nepřátel a neviděl jsem je ani neslyšel. Byli tiší a ohně nezapálili, ačkoli netušili, že Mimbreňové, před nimiž se tak měli na pozoru, nejsou od nich dál než dvě hodiny cesty.

Kapitola pátá BOJ PROTI YUMŮM Vinnetou se vrátil brzy; prohlédl tábořiště a zpozoroval, že byli vysláni dva zvědové. “Chytíme je,” pravil jsem. Apač neodpověděl, pro něho bylo samozřejmé, že ty dva nešťastníky nenecháme proklouznout. Jeli jsme tedy neslyšně podél lesa a zabočili jsme na jižní stranu, podél níž museli zvědové jet. Asi za čtvrt hodiny jsme zahnuli do lesa a položili se na vhodném skrytém místě do trávy. Zatím se vyjasnilo. Vyšel Měsíc. Čekali jsme asi deset minut, pak jsme zaslechli kroky z pravé strany. Očekávaní zvědové se blížili a my jsme zřetelně rozeznávali jejich postavy, i když jsme jim neviděli do tváří. Šli za sebou a první mi připadal známý; byl vyšší a v ramenou širší než jeho druh, kráčející za ním. “Prvého já a druhého ty,” zašeptal jsem Apačovi. Přiblížili se, již byli u nás; pak nás volným krokem přešli a opatrně se rozhlíželi. Jakmile přešli, vyrazili jsme. Udělal jsem dva, tři rychlé skoky, srazil zadního Indiána k zemi, abych Apačovi usnadnil útok, popadl jsem předního chlapíka za hrdlo, vrazil jsem mu koleno do zad a strhl ho k zemi. Poklekl jsem mu na prsa a když jsem se mu podíval do tváře, poznal jsem ho. Byl to sám Velká Huba, náčelník Yumů in peraona optissima. Pravou ruku měl dosud v pásce a nebyl by se tedy mohl proti mně bránit pouhou levicí, i kdybych mu nebyl tak pevně stiskl hrdlo. . Přesvědčil jsem se, že Vinnetouovi velice pomohl úder, který jsem zasadil zadnímu Indiánovi. Klečel mu na zádech, odepjal mu laso a svázal mu jím ruce. Rudoch se nebránil, poněvadž byl na chvíli omráčen. Pak Vinnetou přistoupil

ke mně, odepjal laso i náčelníkovi a spoutal ho právě tak jako druhého zvěda. Přitom mu bystře pohlédl do tváře a zcela proti svému zvyku udiveně zvolal: “Uff! Viděl můj bílý bratr, koho jsme se zmocnili?” “Ano,” odpověděl jsem, přestal jsem škrtit Velkou Hubu, “měli jsme dobrý lov.” Velká Huba si volněji oddechl a při pohledu na mne stáhl tvář. “Old Shattterhand!” vyrazil ze sebe. “Toho mohl přivést jen zlý duch.” “Nikoli zlý duch, nýbrž bojovník, kterého vidíš vedle mne,” usmál jsem se a ukázal na Apače. “Znáš ho?” Měsíc se právě vyhoupl nad vrcholky stromů a na chvíli nás ozářil.“Vinnetou! Náčelník Apačů! Uff! Uff!” zajektal Yuma. “Vinnetou!” pokračoval jsem. “Je ti jasné, že nemůžeš upláchnout. Kdo upadne v zajetí Vinnetoua, získá svobodu jen tehdy, když mu ji náčelník z dobré vůle vrátí.” “Mýlíš se,” řekl Yuma. “V několika minutách budu svobodný.” “Hledine! A jak?” “Moji bojovníci mne vyprostí. Šli jsme před nimi a jsou nám v patách. Jste ztracení. Jestliže nás však hned propustíte, jsem ochoten nechat vás uprchnout.” “Hm. Tvá slova jsou nejhloupější, jaká jsi kdy vyslovil.” “Mluvím pravdu.” “Kdybys mluvil s nezkušenými lidmi, snad by tvá lest měla nějaký úspěch, ale máš-li před sebou Vinnetoua a mne, je směšné, že nás chceš zastrašit. Mají tvoji bojovníci koně?” “Mají, a to dobré; vždyť to víš. Brzy sem dorazí.” “Máte koně a nejedete na nich, nýbrž běžíte pěšky. Považuje nás Velká Huba za děti? Že se tu potloukáte pěšky, vysvětluje nám vše, i kdybychom to nevěděli. My však víme, že se Yumové utábořili a že vy dva jdete k Mimbreňům na zvědy. Jste zvědové a vaši bojovníci za vámi nepřijdou; budou klidně ležet a čekat, až se vrátíte. Vy se však nevrátíte.” “Urážíš mne. Jak můžeš nazývat náčelníka zvědem?” ” Je-li jím, proč bych nemohl? Aby ses mne spíše zmocnil, vypravil jsi se sám na zvědy, což?” “Pravím znovu, že se mýlíš. Rozvaž nás! Neučiníš-li tak, přijdou sem v malé chvíli naši bojovníci a pak jim nebudu moci zabránit, aby vás usmrtili.” “Počkáme na to,” ozval se Vinnetou. “Já ti však pravím: tak jako jste nyní v naší moci, tak zajmeme také všechny vaše bojovníky.” “Zničí vás,” hrozil Velká Huba. “Tvá řeč je tak prázdná jako buvolí roh, v němž již není zrnko střelného prachu. Já, Vinnetou, pravím, že sám dáš rozkaz svým bojovníkům, aby se nám nebránili.” “Nikdy!”

“Uděláš to ještě než se rozední. Vím to tak jistě, že nebudu potají ani hovořit s Old Shatterhandem o tom, o čem se s ním musím dohodnout. Chceš-li, poslouchej.“Obrátil se ke mně a tázal se: “Kdo pojede s oběma zajatými k našim bratrům, aby je přivedl? Jeden z nás zůstane zde, aby pozoroval Yumy a prozkoumal důkladně okolí jejich tábora.” “Rozhodni sám,” pravil jsem. “Zůstanu tedy a ty pojedeš. Nalezneš mne při návratu na tomto místě. Zajatci se posadí na mého koně a budou přivázáni.” Přivedl jsem koně. Yumové se smířili s tím, že se musí podrobit. Ani volání by jim nebylo pomohlo, poněvadž ležení bylo tak daleko, že by tam byl nedolehl ani největší řev. Velká Huba byl donucen nasednout, potom byl přivázán. Druhý Yuma vsedl za něho a byl s ním svázán. Pak byly jejich nohy spoutány pod břichem koně křížem a to pravá noha náčelníkova k levé noze prostého bojovníka a naopak. Tím jim bylo zabráněno v útěku i v případě pro ně nejpříznivějším. I tehdy, kdyby se jim podařilo uvolnit trup a ruce, nemohli seskočit s pouty na nohou. Pak jsem sedl na svého vraníka, vzal Apačova koně za uzdu a zamířil k východu, neboť tam byli Mimbreňové. Zajatci mlčeli dost dlouho, potom však se náčelník již nemohl přemoci a tázal se: “Kdo jsou ti, k nimž nás vede Old Shatterhand?” “Moji přátelé,” řekl jsem stručné. “Abych to věděl, nemusel jsem se ptát. Chtěl jsem vědět zdali bledé tváře nebo rudí…” “Rudí.” “Kmen? ” “Mimbreňové.” “Uff!” zalekl se. ” A mají v čele Apače?” “Nemají. Vinnetou je jen jejich hostem.” “Kdo jim tedy velí?” Nezáleželo mi na tom, abych mu odpovídal, ale věděl jsem, že jsou se Silným

Buvolem nepřátelé a že mu svým sdělením vezmu poslední naději. Proto jsem ochotně řekl: “Nalgu Mokaši.” “Uff! Silný Buvol! Proč právě ten?” “Lekáš se? Nevíš snad, že bojovník se nesmí lekat žádného nebezpečí?” “Nelekám se,” zvolal hrdě. “Silný Buvol je mým nejúpornějším nepřítelem. Má u sebe mnoho bojovníků? ” “Mnohem víc než ty.” “Vím, že bude vyžadovat mou smrt. Budeš mne chránit?”

“Já? Tvá otázka je nesmyslná. Chtěl jsi, abych zemřel u kůlu a nyní se ptáš, chci-li tě chránit? Kdybych se nebyl z tvého zajetí vyprostil, ty bys mne byl jistě nepropustil.” “Ne, ale zacházel jsem s tebou dobře. Nehladověl jsi a nežíznil, pokud jsi byl v mé moci. Za to mi musíš být vděčný.” “Kdo může říci, že Old Shatterhand někdy nebyl vděčný?” “Spoléhám tedy na tvou vděčnost.” “To můžeš. Jsem ochoten učinit pro tebe, co jsi ty učinil pro mne.” “Co tím míníš?” “Silný Buvol si vyžádá tvou smrt; dá tě dopravit do vigvamů Mimbreňů, kde podstoupíš smrt u mučednického kůlu.” “Ty to dovolíš? ” “Ano, postarám se však, abys cestou netrpěl ani hladem, ani žízní a aby se s tebou jednalo slušně.

Na noc budeš obtočen pokrývkami, aby tě země netlačila.” Vystihl ironii mých slov a zmlkl; věděl jsem však, že dlouho mlčet nevydrží. Mexické Indiány nelze co do statečnosti porovnat s rudochy severních Spojených států, Apač, Kornanč, Sioux-Dakota, ano i sám Utah by byl považoval za bezectné zahájit hovor za takových okolností. Byl by se mlčky a netečně, aspoň na oko, oddal svému osudu, zároveň by však slídil po každičké příležitosti, aby svým nepřátelům práskl do bot. Kdyby se mu to nepoštěstilo, byl by podstoupil nejhorší smrt bez hlesu a křiku, nebyl by při tom hnul brvou a nebyl by vůbec dal najevo, že touží po svobodě a po uchování života. Tak stoičtí jižní Indiáni nejsou, třebaže se na oko chovají klidně; kdykoli však nastane vážná chvíle, ta tam je všechna jejich vylhaná lhostejnost,

neteč-nost i statečnost. Náčelník Yumů věděl, že u Silného Buvola nedojde milosti, přemýšlel, jak by vyvázl a dospěl konečně k úsudku, jaký jsem u něho předpokládal, že totiž svobodu může získat jen z mých rukou. Proto také zahájil po několika minutách znovu hovor: “Bylo mi řečeno, že Old Shatterhand je přítelem rudého muže.” “Jsem přítelem rudých i bílých mužů, jsem však nepřítelem všech zlých, ať jsou to rudé či bledé tváře.” “A mne pokládáš za zlého?” “Ano.” “A stanuli se dobrým? ” “To není možné; nemáš k tomu čas. Komu je souzeno zemřít u kůlu, nemůže se polepšit.” “Poskytni mi k tomu čas.” “Proč? Je mně lhostejné, polepšíš-li se, či ne. Kdybys i měl k tomu čas, neměl bych z toho prospěch.” “Bylo tedy klamným tvrzením o tobě a nepravdou je vůbec vše, co se říká o běloších, kteří věří v svého Manitoua.”

“Co ti bylo o nich řečeno?” “Že si říkají křesťané a že křesťan, třebas i z toho neměl užitek, vše vynaloží a obětuje, chce-li ze zlého muže učinit dobrého člověka.” “Máš pravdu, ale pravím ti upřímně, že pro tvůj případ jsem křesťanem nedobrým. Ciním-li něco pro někoho, zvláště mám-li pro něho něco obětovat, musím dbát také svého prospěchu.

Pravím-li to a přemýšlím-li o tom, napadá mi, že snad přece mám důvod, abych se tě ujal.” “Mluv! Oznam mi ten svůj důvod!” “Jsem ochoten ulehčit ti všemožně zlou chvíli, která tě očekává a snad se dokonce přimluvím, abys byl propuštěn na svobodu, ale za to požaduji, abys mi řekl pravdu.” “Pravdu, o čem?” “Budu se tě dotazovat na Meltona a Wellera; a tvůj osud bude záviset zcela na tvé upřímnosti a pravdomluvnosti.” “Ptej se mne; odpovím ti ochotně.” “Teďne, později. Vidím, že jsme již blízko cíle naší noční pouti.” Bylo to tak, jak jsem řekl. Ohnivý cval obou rychlých koní nás donesl k místu, k němuž jsem směřoval. Když pak jsme se dostatečné přiblížili k ležení Mimbreňů, přitáhl jsem zvířatům uzdu a dojel krokem. Brzy se před námi a vedle nás vynořilo několik Indiánů, kteří nás zastavili. “Old Shatterhand!” řekl jsem a ručnice klesly. Rudoši mne vedli k náčelníkovi, kterého bych byl potmě našel těžko. Silný Buvol myslel, že se vracím s Apačem, když jsem však zastavil a seskočil na zem, povšiml si lépe cizích mužů a tázal se: “Vracíš se bez náčelníka Apačů? Kde je a kdo jsou tito dva rudí bojovníci, které přivádíš? Proč nesestoupí z koně?” “Nemohou. Ve stínu těchto stromů je tma a nemůžeš tedy rozpoznat, že jsou připoutáni ke koni.” “Připoutám? Jsou to zajatí Yumové?” “Jak jsi řekl.” “Dobře. Již nikdy neochutnají svobodu a doufám, že nejprašivější pes Yu-mů, Velká Huba, také brzy upadne do našeho zajetí. Sejměte je a přivažte ke stromům.” Udělil tento rozkaz a obrátil se k zajatcům zády, proto jsem promluvil: “Hovoříš o náčelníkovi Yumů? Nechtěl by sis zajatce lépe prohlédnout?” Silný Buvol přistoupil blíž a pozoroval předního jezdce. Pak ustoupil o krok. “Uff!” zvolal. “Vidím dobře nebo mne klame stín, v němž stojím? To je ten prašivec, jehož jménem jsem právě znečistil svůj jazyk.” “Tak jest!” “Velká Huba! Ohá! Stateční bojovníci Mimbreňů! Poslyšte! Velká Huba je zajat!” “Velká Huba!” volali bojovníci. Pak se všichni tlačili blíž a jejich ústa sotva

stačila kletbám, které lze sice slyšet, ale je nesnadné je opakovat. Byli by ho strhli z koně přes jeho pevná pouta, kdybych jim v tom nebyl zabránil. “Zadržte!” velel jsem. “Zajatec patří mně; nebyli jste to vy, nýbrž já sám, kdo se ho zmocnil.” “Všechno nám náleží,” namítl Silný Buvol, “tedy i on. Zatím však se ho nesmí nikdo dotknout. Sejměte ho a přivažte ke stromu. Dobře ho hlídejte, aby ztratil naději, že se mu podaří nám uklouznout.” “Ne,” odporoval jsem. “Sejměte je, ale přivažte je jednotlivě na koně. Musíme odsud okamžitě vyrazit a pospíšit k Yumům, kteří se utábořili za lesním výstupkem. Vinnetou je jim nablízku a pozoruje je.” “Přepadneme je?” “Snad nebude potřeba, aby došlo k boji. Nebyl čas, abych se o tom s Vinnetouem poradil, on však bude sdílet můj záměr, abychom nepřítele zajali, aniž poteče jeho nebo naše krev.” “Tím lépe, neboť pak zemřou všichni u kůlů a ve vigvamech Mimbreůů bude radost a jásot.

Slyšeli jste, bojovníci? Old Shatterhand poroučí, abyste se dali na pochod.” Všichni seděli za dvě minuty v sedlech a pustili se za mnou cvalem do lesa tudy, kudy jsem přijel se zajatci, o něž jsem se již nestaral, protože jsem věděl, že jsou dobře střeženi. Jel jsem v čele se Silným Buvolem a vyprávěl jsem mu, jak jsme pořídili. “Můj bratr Old Shatterhand byl ve velikém nebezpečí,” odvětil, když jsem umlkl. “Bojovníci mého kmene vědí, že puma ani v noci neútočí na jezdce a nebyli by se dali oklamat. Yumům jsi ušel, protože mají v hlavě shnilou trávu. Myslíš tedy a Vinnetou také, že nedojde k boji?” “Nedojde.” “Yumové jsou zbabělé ropuchy; jejich počet však není nepatrný, myslím, že se budou bránit.” “Kdo se brání, je obyčejně napaden; my je vůbec nenapadneme.” “Myslíš, že se vzdají bez boje?” “Ano.” “Pak by zasloužili

smích a slinu do tváře. Jsem starý a mnoho jsem zažil, co druzí nezažili, ale dosud jsem neviděl, aby se někdo vzdal nepříteli, pokud k tomu nebyl donucen.” “Dovíš se vše, jakmile se poradíme s Vinnetouem. Pospěšme si však, abychom k němu dorazili.” Lesem jsme projeli letmo, až jsme dorazili na místo, kde jsem se od Apače odloučil. Stál tam v měsíčním světle, abychom ho hned spatřili. Seskočili jsme ze sedel a přivázali koně ke stromům podél okraje lesa. K zajatcům byly postaveny stráže, rudoši ulehli do stínu a nastalo takové ticho, že by se jen znamenitému zvědovi bylo podařilo vypátrat náš úkryt. Přidružil jsem se k Apačovi a Silnému Buvolovi, abychom se poradili.

Nikdo z bojovníků se neodvážil přiblížit se k nám, aby zaslechl něco z porady; ostatně jsme hovořili tiše. Indián je volným bojovníkem a nezná vojenskou disciplinu, avšak náčelníkovi vzdává úctu, jaké se těší jen málokterý generál západních vojsk. Silný Buvol byl mnohem starší než já, ale za to mnohem netrpělivější. Sotva jsme byli pohromadě, již se ozval: “Yumové nám vběhli do léčky; pospíšíme si, abychom jim zamezili návrat do jejich děr.” Vinnetou hned neodpovídal a já, mlčel. Starý rudoch toužil po krvi, já jsem se hrozil vraždy tolika lidí. Byl jsem odhodlán ujednat mezi Yumy a Mimbreni slušný mír, nesměl jsem však svůj úmysl dát hned najevo, jinak by se byl Silný Buvol poplašil a snad se také odvážil podniknout boj na vlastní pěst a jednat podle svého dobrého zdání. Pokud jsem znal Apače, mohl jsem si být jist jeho souhlasem, aby se zbytečně lidská krev neprolévala. Ale poněvadž jsme oba váhali s odpovědí, pokračoval Silný Buvol: “Slyšeli moji bratři, co jsem řekl? Proč nemluví? Old Shatterhand nechce bojovat. Co se tedy stane? Může mi to říci Vinnetou?” “Mohu,” pravil Apač. “Mé ucho je otevřené a dychtivé slyšet.” “Yumové se vzdají bez boje.” “Nevěřím tomu. Kdyby to učinili, byli by zbabělci.” “Nemůže být sám nejstatečnější muž donucen vzdát se bez boje? Dobrý bojovník je nejen udatný, nýbrž i rozvážný, opatrný a moudrý. Kdo může říci o Vinnetouovi, že by byl někdy neměl odvahu, že by se byl bál? A přece se stalo, že se vzdal bez boje. Kdyby byl sáhl po zbrani, byli by ho zabili, aniž jim mohl uškodit. Vzdal se tedy, byl zajat, uprchl později a mohl pak trestat. Co bylo lepší? Slepá udatnost nebo rozvaha? ” “Rozvaha,” přiznával starý Indián. “Nejednal Old Shatterhand právě tak? Když ho Yumové přepadli, mohl se jim bránit tak dlouho, dokud by byl nepodlehl úderům. Neučinil tak, dal se zajmout a spoutat. Pohled’! Je svobodný nebo ne? A je snad proto zbabělcem? Ne, je mudrcem. A tak budou jednat i Yumové, až zjistí, že odpor je marný.” “A Vinnetou dokáže, že Yumové k tomu názoru dojdou?” “Dokáže, pomohou-li mu bojovníci Mimbreňů.” “Nechť tedy poví své myšlenky.” “Yumové budou obklíčeni. Obešel jsem jejich ležení po odjezdu Old

Shatterhandově. Jsou unavení a spí v trávě na pokraji lesa. Ani hlídky nepostavili; jen u koní volně se pasoucích jsou dva bojovníci dbající, aby se zvířata příliš nerozběhla. Je snadné je obklíčit.” “Z této strany lesa je to snadné, ale z druhé strany? V lese je tma; je možné se k nim přiblížit bez povšimnutí. Mimo les je však jasno; svítí Měsíc. Bojovníci u koní nás uvidí a způsobí povyk.”

“Pravda, Měsíc svítí, avšak oči Silného Buvola přece nevidí správně. Není možné, aby nás Yumové pozorovali. Koně necháme za sebou a pak se přiblížíme tak blízko, jak jen bude možno. Polezeme v trávě po břiše: kdo nás uvidí?” “Uff! Soudí-li Vinnetou takto, nemohu se s ním přít. Co se však stane, až je obklíčíme?” “Vybídneme je, aby složili zbraně.” “Můj bratr si myslí, že se tak stane?” Silný Buvol ten dotaz vyslovil se špatně potlačeným úsměvem. Vinnetou však

odpověděl klidně: “Jsem o tom přesvědčený.” “Povím tedy náčelníkovi Apačů, co se stane. Yumové sice uvidí, že jsou obklíčeni, ale probijí se, což pro ně bude snadné.” “Nechť poví Silný Buvol, proč by to mělo být snadné. Mohou snad uniknout lesem?” “Ne. Tam jsou naši bojovníci rozložení mezi stromy a každý z nich může usmrtit deset nepřátel, dříve než k němu dojde jedenáctý. Yumové půjdou na opačnou stranu.” “Tam jsou přece také naši bojovníci.” “Nevadí. Ti pobijí sice několik Yumů, ale ostatní jim uniknou. Ani nejlepší běžec nedohoní jezdce.” “Uff! Myslí snad Silný Buvol, že Yumové odjedou? ” “Tak je to. Až uvidí, že jsou obklíčeni, vskočí do sedel a prorazí naše řady směrem k rovině.” “Nebudou mít ani sedla ani koně,” pronesl Vinnetou s naprostou jistotou. Teprve nyní počalo svítat v hlavě náčelníkově. Hvízdl a tázal se: “Vinnetou chce odejmout Yumům koně? Půjde to těžce, velmi těžce.” “Je to tak snadné, že by to dítě provedlo a když budou Yumové zbavení koní, nemohou již našimi řadami proniknout. Snad se o to pokusí, ale pokus zaplatí krví.” “Zanechají tedy pokusů, ale nevzdají se. Co zamýšlí Vinnetou pak?” “Vybídnu je, aby složili zbraně. Velká Huba jim poručí sám, aby se vzdali.” “Chceš ho donutit k tomu rozkazu?” “Můžeme se o to aspoň pokusit.” “Zbytečně, ačkoliv je zbabělcem. On ví, že ho neusmrtíme tak záhy, nýbrž povlečeme odtud do našich vigvamů, aby zemřel u kůlu. Zajisté bude doufat, že nám uprchne.” “Můj rudý bratr mu přiděluje kratší myšlenky, než vskutku má. Nechá snad Velká Huba své bojovníky postřílet, aby pak byl sám odvlečen do zajetí? Nebude mu snad milejší, octnou-li se jeho bojovníci rovněž v zajetí? Budou-li s ním, tím snadněji unikne.” “Naše pozornost však bude mnohem bystřejší. I kdyby mohl utéci, bude se tvářit, jako by přistoupil na naše podmínky.”

“Je tedy třeba ujistit ho, že se mu to podaří a já znám muže, který ho přesvědčí. Tím mužem je Old Shatterhand.” “Můj bílý bratr? Jak ten přesvědčí Velkou Hubu, že si zachrání život, vzdáli se na milost a nemilost se všemi bojovníky, ale že propadne smrti, kdyby se zdráhal?” “Ptej se ho sám. Za mé rozmluvy s tebou o tom přemýšlel. On ví, že ho chce Velká Huba obelstít a že tedy bude sám přelstěn.” Bylo vskutku podivuhodné, jak Vinnetou spoléhal na můj důvtip. Sám dosud nevěděl, o čem jsem cestou s náčelníkem Yumů hovořil a přece s takovou jistotou nastínil plán, jehož autorem byl on, ale který přičítal mně. “Mluvil Vinnetou správné?” tázal se mne Silný Buvol. “Ovšem,” odpovídal jsem. “Velká Huba vybídne sám své bojovníky, aby se nám vzdali.” “A ty ho chceš, ty sám, k tomu přimět?” “Ano, rozuměj, přelstím ho sám. Velká Huba se vynasnaží, aby mne obelhal. Slíbím, že ho tajně propustím se všemi bojovníky.” “Neuvěří ti.” “Uvěří, protože ví, že Old Shatterhand dosud nikdy slib nezrušil.” “A ty nechceš dostát svému slibu?

Chceš být lhářem? Nebo snad chceš dodržet ten slib? Chceš ho vskutku propustit a jeho bojovníky také?” “Takjest.” “A k tomu já mám dopomoci? Stal se z mého přítele a bratra můj nepřítel?” “Ne, neboť nepropustím ani jediného bojovníka Yumů, ani jejich náčelníka.” “Právě jsi tvrdil opak. Nevěděl jsem, že jsou v tvých ústech dva jazyky?

Kterému z nich mám věřit?” “Mám jazyk jen jediný a tomu věř.” “Tvůj jazyk však mluví dvojí řečí, černou a bílou.” “Mluví pravdu, nic víc. Je pravdou, co ti říkám a co povím Velké Hubě bude rovněž pravdou. Hlavní věcí však je, že bude přelstěn a zklame se. Slíbím mu svobodu, ale splnění toho slibu učiním závislým na podmínce. On zdánlivě přistoupí na tu podmínku, nesplní ji však a pak budu zproštěn svého slibu a nebude třeba ho propouštět.” “A víš bezpečně, že Velká Huba nedodrží slib?” “Ano.” “Jaký je ten slib?” “Povědět mně pravdivě, proč byla přepadena hacienda dél Arroyo. Zajatec slíbí, že mi to poví, ale bude lhát. Není však už třeba o tom mluvit. Stačí, vím-li, co se přihodí a co mám dělat. Můj přítel Vinnetou určil naše cíle. Nemrhejme časem, chceme-li je uskutečnit. Půlnoc minula a dříve než začne svítat, je nutné Yumy obklíčit.” “Promluvili jste. Budiž! Vinnetou a Old Shatterhand vždy vědí, co třeba udělat, proto nechci odporovat, ačkoliv mi není jasné, co zamýšlíte. Howgh!”

Howgh, toť potvrzení, zpečetění, zdůraznění. Vyřkne-li Indián a náčelník to slovo, rozumí se tím: věc je skončena a nelze již nic měnit. Poslední přípravy. Pět mužů bylo určeno na stráž nad zajatými. Dostali rozkaz, aby raději zajatce usmrtili, než by je propustili. Pak jsme určili šedesát bojovníků, kteří se měli doplížit k táboru Yumů, rozestavit se v

houštinách a nepustit nikoho ani tam ani zpět. Ostatní se pustili na rovinu a odtud oklikou obcházeli tábořiště takovým způsobem, aby se těsně spojili se svými druhy v houštinách, čímž měli být Yumové obklíčeni. V lese převzal velení Vinnetou, ostatním byl postaven do čela Silný Buvol. Zbývající operace byly přiděleny mně a byly svrchovaně důležité, neboť nejmenší náhoda, nejnepatrnější okolnost, kterou bych přehlédl, mohla vše pokazit. Především bylo nutné dovést šedesát bojovníků nepozorovaně k tábořišti. To si vzal za úkol Vinnetou, který oddílu velel, ale než se vypravil na pochod, vybídl mne: “Můj bratr ať mne doprovodí, neboť bych nejraději šel ke koním s ním. Kdybych si přibral jediného bojovníka, byl bych nucen hlídače usmrtit.” Ta výzva mi byla vhod, proto jsem se k němu přidružil.

Bylo hračkou zmocnit se obou Yumů, střežících koně, ale muselo to být provedeno velmi opatrně, neboť nejnepatrnější šramot mohl vzbudit podezření, prozradit nás a zničit provedení celého našeho záměru. Postupovali jsme po okraji lesa, až jsme dorazili k známému výstupku, za nímž se Yumové utábořili; pak jsme vnikli mezi stromy a pohybovali se zvolna po západní straně lesa. V krátkých mezerách zanechával zde Vinnetou vždy jednoho muže; každý si měl vyhledat bezpečné stanoviště, odkud mohl přehlédnout ležení Yumů, sám neviděn. Když bylo umístěno všech šedesát bojovníků, byl utvořen řetěz střelců pro celou délku tábořiště. Dál již Mimbreňové věděli, co mají dělat. Osaměl jsem s Apačem v nejkrajnější řadě stromů, odkud jsme mohli přehlédnout všechny podrobnosti nepřátelského tábořiště.

Směrem k nám nedopadaly paprsky Měsíce, takže jsme tím zřetelněji mohli rozeznávat jednotlivé bojovníky Yumů. Někteří z nich, dlouhou jízdou unaveni, ulehli právě tam, kde seskočili se sedel. Ostatní ulehli se zbraněmi při ruce. Napravo od tlupy rozložených jezdců se pásli koně, střežení dvěma bojovníky. Vinnetou ukázal na ty dva strážce a zašeptal mi: “Necháme je naživu. Můj bratr se zmocní kteréhokoliv z nich, druhý zbude na mňé.” A již se chtěl plazit vpřed, aby svůj záměr provedl; já ho však zadržel s otázkou: “Vinnetou jistě zpozoroval, že tito strážci se střídají vždy nejdéle za hodinu?” “Ano.” “Tedy vyčkejme. Příliš brzy, pro nás, by bylo prozrazeno zmizení strážců.”

“Old Shatterhand řekl pravdu. Než bude ležení Yumů dokonale sevřeno, nesmíme se prozradit. Můj bílý bratr nechť se tedy vrátí a poví Silnému Buvolovi, že se musí dát se zbylými bojovníky na pochod.” “Dobře. Doprovodím ho.

Poněvadž vím, kde je začátek a konec tvého oddílu, mohu mu říci, kam se má připojit, aby obklíčení bylo dokonáno.” “A pak se vrátíš sem?” “Vrátím. Kde tě najdu?” “Počkám na tebe na tomto místě.” Na zpátečním pochodu podél řad Apačova oddílu jsem se přesvědčil, že všech šedesát mužů je ve výhodném postavení a že tudy Yumové proniknout nemohou. Silný Buvol dal po mém návratu znamení k pochodu. Jezdci vzali koně za uzdy a postupovali v řadě, v jejímž čele byl vedle mne náčelník. Šli jsme zprvu vedle lesa, pak jsme vybočili vpravo a uháněli jsme obloukem, jehož průřezem byla lesní čára lesa a středem ležení Yumů. Občas jsme nechávali jednotlivé muže na pevném stanovišti, až byli všichni umístěni. Mimbreňům bylo nařízeno, aby přivázali koně a pak se plížili vpřed asi dvě stě kroků, kde měli čekat na ráno. Koně byli přibráni proto, aby nepřítel mohl být hned pronásledován, kdyby se mu přece podařilo obklíčení prorazit. Koně těch šedesáti, jimž velel Vinnetou, zůstalí u zajatců pod stráží pěti Indiánů a poněvadž byli přivázáni, nebylo těžké je uhlídat. Postupem o dvě stě kroků byl uzavřen řetěz; krajní muži oddílu Apačova stáli poblíž křídelníků Silného Buvola. Koně Yumů se teď octli v našem vnitřním kruhu a bylo třeba vyvést je ven za bitevní čáru, kde jsme si je mohli zajistit. Plížil jsem se k místu, kde mne Vinnetou očekával. Stál vzpřímený a vyšel mi vstříc. “Strážci byli před několika chvílemi vystřídáni,” oznamoval. “Pak se hned uložili a zabrali do spánku.” “Můžeme se tedy pustit do práce. Kam však dopravíme dva zajaté strážce?” “Do lesa k mužstvu, aby je střežilo.” “To bych nerad. Naše mužstvo ať soustřeďuje všechnu pozornost raději k tábořišti. Kdyby mělo ještě hlídat zajatce, mohlo by se snadno přihodit něco ne-prozřetelného. Ponech je tedy mé péči. Dopravíme je k jejich náčelníkovi, kde nám nemohou škodit, kdežto zde, kdybychom je našemu mužstvu odevzdali, mohli by nás snadno vyzradit křikem.” “Můj bílý bratr hovoří dobře. Nechť se tedy zmocní muže, který přichází s koněm.” Vskutku jeden z obou strážců přiváděl brunátného koně, který příliš daleko uběhl za pastvou. Podle chůze a směru jsem poznal, kam asi má namířeno, proto jsem se plazil těsně přimknutý k zemi, poněkud vpřed a uložil jsem se mezi dvěma koni. Indián se přiblížil, zastavil se a prohlížel si oblohu, obrácený ke mně zády. Nevím, jakým pozorováním se zaměstnával, zda zpytoval pohyby

hvězd nebo skládal básně, tolik však vím, že mu to pozorování bylo osudným. Podlezl jsem pod břichem bližšího koně, vylezl jsem těsně za Indiánem, uchopil jsem ho levicí za hrdlo a zasadil mu pravou rukou ránu do spánku; chlapík padl hned a já ho odvlekl od koní pryč. Pak jsem se ohlédl po druhém strážci, ale nespatřil jsem ho, neboť ho zatím Vinnetou také popadl. Spatřil jsem za několik okamžiků Apače, jak Indiána vleče, pak jsme společně svá břemena odtáhli k nejbližším dvěma Mimbreňům, jimž jsme nařídili, aby zajatce ihned skolili, kdyby vykřikli. Teď bylo nutno vyhnat pasoucí se koně za bitevní čáru. Věc nebyla obzvlášť obtížná, neboť zvířata, pokud jim stačil dosavadní prostor,

vypásla již trávu a toužila po čerstvé pastvě. Přitisknuti stále k zemi, zaháněli jsme dva koně stále dál až přes čáru našich hlídek, kde se koně hned pustili do pastvy a když to druzí koně zpozorovali, následovali své druhy dobrovolně. Povedlo se nám to tedy a Vinnetou se rychle vrátil na svou hlídku. Nyní, když byli koně odvedeni a nepřátelé obklíčeni, mohli se již probudit a naši bojovníci mohli zahájit boj, kdyby to bylo třeba. Mou úlohou bylo odvést zajaté hlídače, kteří byli nejdřív omráčeni, nyní se již však z mrákot probírali. Mimbreňové je dobře střežili, odhodláni v okamžiku jim zamezit pohyb nebo výkřik. Za mého přispění jim byly svázány ruce křížem na hřbetě, k čemuž jsem užil jejich vlastního lasa. Pohrozil jsem jim okamžitou smrtí, kdyby jen hlesli a přinutil jsem je k pochodu do lesa. Nevzpírali se, protože uznali marnost odporu a protože se báli mého revolveru. Šli jsme podél řetězu našich bojovníků a dorazili jsme konečně k jižnímu okraji lesa, kde byl střežen zajatý náčelník se svými pěti druhy. Zajisté se velmi podivil, když uviděl dva nové zajatce, neřekl však ani slovo. Poněvadž jsem mu chtěl dokázat, že jsme jeho ležení dokonale obklíčili a že se jeho lidé již nemohou prosekat naším obklíčením, rozvázal jsem mu nohy, spoutal dvojnásobně jeho ruce bez ohledu na poranění, připevnil jsem řemen, který měl kolem kyčlí ke svému opasku a pravil: “Velká Huba jistě touží po

svém tábořišti; ať se tedy vypraví se mnou na obchůzku, ukáži mu vše nutné.” Pohlédl na mne radostně překvapen, poněvadž si asi v prvém okamžiku pomyslil, že jeho dřívější důtklivé odvolání se k mému křesťanskému soucitu ponese ovoce, potom si však uvědomil bezpečnostní opatření, která jsem právě učinil a odpověděl mi zachmuřeně: “Hodláš mne někam zavléci? Do mého ležení jistě ne.” “Ne, ale velmi blízko k němu. Doufám však, že ještě před dnešním polednem bude možno, abych vyhověl tvému přání.” “Proč to není možno ihned? ” “Protože by mne tvoji bojovníci přivítali ozbrojenou rukou a já nemám příliš chuť dát si provrtat tělo šípy nebo kulkami.” “Neudělali by to; byli by ti naopak vděční, kdybys mne k nim přivedl.”

“Bude mi potěšením, spatřím-li tento důkaz jejich vděčnosti, ale právě proto chci počkat na poledne. Nyní, za svitu Měsíce, není dost jasno, aby se má duše kochala nadšením tvých bojovíků.” “Tvá duše je temnější než nejhlubší noc, když Měsíc nesvítí. Tvá slova mají přívětivý zvuk, ale skrývají v sobě potměšilost, kterou můj zrak nemůže proniknout.” “Neprávem mi vytýkáš potměšilost, chci-li ti připravit překvapení. Pojď se mnou a uvidíš, co ti ukáži.” Nezbylo mu nic jiného než mne následovat, což učinil ochotně, poháněn zvědavostí. Vedl jsem ho až k naší první hlídce na okraji lesa, zastavil jsem se s ním mezi stromy a řekl jsem: “Zapamatuj si, co ti nyní řeknu. Dokud ti nedovolím promluvit, nesmíš od této chvíle pronést ani slovo. Při prvním hlasitějším vzdechu ti vjede do srdce čepel mého nože. Přesvědč se sám!” Vytáhl jsem nůž a prořízl jsem mu hrotem oděv na prsou, takže se břitká ocel dotkla jeho pokožky.

Nesmírně se ulekl a zašeptal velmi stísněně:“Nebodej! Budu tiše. Nevydám ani hlásku.” “Doufám tak ve tvém zájmu, jinak ihned splním slib. Pojď dál, drž se při mě a všímej si bedlivě všeho, co uvidíš a uslyšíš.” Viděl na zemi ležet první hlídku a zasmušil se. Šli jsme dál k druhé hlídce. Poněvadž bylo temno mezi stromy a Mimbreňo stojící zde na stráži nemohl mne poznat, zavolal jsem na něho přidušeně ze vzdálenosti několika kroků: “Přichází Old Shatterhand. Přihodilo se něco?” “Nic. Yumové spí.” Postupoval jsem s Velkou Hubou od hlídky k hlídce, všude jsem prohodil několik slov s mimbreňskými bojovníky, takže se konečně náčelník Yumů přesvědčil, jak je jeho lid obklíčen. Na opačném konci lesa jsem se setkal s Apačem, který pochopil hned můj úmysl, jakmile spatřil zajatého.“Přicházíš se přesvědčit,” pravil, “že nikdo z Yumů nemůže uniknout? Podívej se, spí! Je hanba být náčelníkem tak neschopných bojovníků. Ráno budou do posledního postříleni, nevzdají-li se na milost a nemilost.” Pozoroval jsem, že Velká Huba chce promluvit; snad se mu na jazyk tlačila prosba, ale vzpomněl si na mou hrozbu a mlčel. Šli jsme dále, vykročili jsme z lesa a postupovali znovu od hlídky k hlídce, až jsme obešli i vnější polokruh, při čemž jsme se setkali se Silným Buvolem, který velel tomuto obkličovacímu oddílu. Silný Buvol nebyl tak důvtipný jako Vinnetou a neuhodl, proč tudy provázím zajatého nepřítele. Zasmušil se a oslovil mne nepřívětivě: “Proč tudy vláčí Old Shatterhand toho psa? Chce mu poskytnout příležitost k útěku? Proč ho neponechá u pěti strážců? Máš jen dvě oči a dvě ruce, kdežto oni jich mají deset.” “Mé dvě oči vidí stejně jako deset očí jiných a ty sám víš, že mé ruce vykonaly více, než jejich. Proč se zlobíš? Nepravil jsi, že Old Shatterhand vždy

ví, co činí?” “Přicházíš-li se přesvědčit, střežíme-li bedlivě, není třeba, abys tudy vodil zajatce.” “Nepřicházím, abych dohlédl na hlídky, nýbrž z jiné příčiny. Myslíš, že by se mohlo třeba jen jedinému Yumovi podařit, aby pronikl naším kruhem?” “Proč se ptáš, když sám dobře víš, že je to nemožné? Pokusí-li se o to jediný z nich, bude zastřelen.” “To jsem chtěl vědět. Kdyby se tě zmocnil soucit, potlač jej. Čím více kulí vnikne do jejich těl nyní, tím méně jich bude později.” “Soucit!” zasmál se zlostně. “Měl snad tento pes soucit s mými dětmi? Kdybys nebyl včas přišel a zachránil je, byl by je usmrtil. Jak ti může přijít na jazyk slovo soucit? Dokud bude živ jediný Mimbreňo, nedostane se milosti žádnému Yumovi.” Odvrátil se prudce od nás. Po dojmu, jenž se nyní jistě zmocnil zajatého náčelníka, uznal jsem za dobré dovolit mu hovor a pravil jsem: “Nyní smíš promluvit. Ty víš, že mimbreňských bojovníků je mnohem více než Yumů, kterým velíš. Ukázal jsem ti, jaké postavení máme; všecky naše ručnice jsou připraveny ke střelbě. Mnoho tvého mužstva padne při prvém výstřelu a zbytek se může zachránit jen tím, když se vzdá.” “Prosekají se vaším obklíčením.” “Pevnou hradbou živých těl? Tomu sám nevěříš.” “Jsem o tom přesvědčen. Jestliže skočí rychle ke koním a pobídnou je k cvalu, padnou sice někteří vaší střelbou, ale ostatní utečou.” “Na koních? Kde mají koně?” “Tam,” prohodil můj zajatec klidně a ukázal prstem k místu, kde v záři Měsíce viděl pasoucí se koně. “Ano tam! Ale kde je ležení?

Nepozoroval jsi při obchůzce, že vaši koně byli odvedeni?” “Uff!” vydechl zuřivě, neboť zpozoroval teprve nyní, že koně jsou mimo dosah Yumů. “Rozhlédni se dobře a přesvědč se, že naši bojovníci se rozložili mezi Yumy a jejich koně. Tvá naděje, že by mohli obklíčením prorazit, je ta tam.” Zahleděl se do země mlčky a já jsem se střežil rozptýlit jeho dojem zbytečnou poznámkou. Uplynula chvíle, než zase pozvedl hlavu. “Kdyby Mimbreňové začali hned střílet,” pravil, “bylo by to vraždění, neboť mé mužstvo nic netuší.” “Nepropadli jste zákeřně mimbreňské osady a neplenili jste? Mimbreňové nevěděli o vaší loupežné výpravě. Nechtěl jsi oba syny a dceru Silného Buvola povraždit? Ti také

nevěděli, že na ně číháš v údolí, netušili to. Nepřepadli jste haciendu dél Arroyo, nevyplenili jste ji, nezapálili a nepovraždili její obyvatelstvo? Věděli něco v haciendě o tvém úmyslu? Jejich nevědomost ti nebyla důvodem, abys je šetřil, a stejně nemám ani já příčinu, abych šetřil tvé bojov-

niky proto, že nic netuší.” Zajatec mlčel. Co také mohl odpovědět? Já však, abych ho docela zkrušil, jsem pokračoval: “Čeho jste se dopustili, i když nepřihlížím k loupeži a žhářství, bylo pouhým vražděním a nikoli bojem; jestliže vás však my pobijeme, nebude to ani vražda, ani zabíjení, nýbrž spravedlivá odplata za vaše zločiny. Můžeš něco namítat?” Neodpověděl, a proto jsem také mlčel. Měsíc nyní zářil v zenitu a rozléval bledou zář po ležení Yumů. Viděli jsme ze svého místa každého spáče. Náčelník Yumů se úzkostlivě rozhlížel na všechny strany. Napínal mozek, aby vypátral východisko, přemýšlel, jak by zachránil sebe nebo své mužstvo, já jeho přemítání nepřerušoval, neboť ho muselo přinutit k výroku, jaký jsem od něho očekával. Náhle jsem spatřil, jak vztyčil hlavu. “Uff! Nyní, nyní!” zvolal. Pohlédl jsem rychle směrem do míst, kam se díval a spatřil jsem, že jeden z Yumů se nadzvedl a rozhlédl se. Neuviděl koně v místě, které jim bylo vykázáno, vstal a spatřil je ve společnosti našich koní. Zdálo se, že nemá žádné podezření a že je asi považuje za koně Yumů. Nevzbudil nikoho, opustil ležení a kráčel přímo tam, kde koně stáli ve skupině. Patrně se domníval, že tam nalezne strážce a chtěl je upozornit na jejich nedbalost. “Je ztracen,” zašeptal Velká Huba. “Teď padne výstřel a můj bojovník se svalí.” “Mýlíš se,” pravil jsem. “Nikdo ho nezastřelí.” “Myslíš, že bude propuštěn řadou…” “Bude zajat právě tak, jako jsem já zajal tebe.” “Bude se bránit a způsobí pokřik.” “Nezpůsobí. Přece víš, kde stojí Vinnetou. Tvůj bojovník se k němu přiblíží, Apač ho nechá přejít a zajme ho zezadu, právě jako já tebe. Dej pozor!” Stalo se, jak jsem řekl. Yurna kráčel bezstarostně, pak jsme viděli, jak se za ním Vinnetou vymrštil, načež oba muži zmizeli v trávě. Zakrátko povstal Apač, naložil si Yumů na rameno a zmizel s ním mezi stromy. “Přemohl ho,” zaskuhral Velká Huba. “A to zcela tiše, nikdo to nezpozoroval. Vidíš sám, jak se na naší straně pracuje. Ale mně samému by bylo milejší, kdyby se zajatci podařilo způsobit povyk.” “Proč?” “Poněvadž bychom se byli hned teď dočkali rozhodnutí. K čemu dlouhé vyčkávání? Dám znamení k útoku…” Přiložil jsem k ústům dva prsty, jako bych chtěl hvízdnout; ale Velká Huba spěšně zašeptal: “Stůj! Nehvízdej! Počkej ještě chvíli!” “Proč? Váš osud je již zpečetěn a nelze jej odvrátit.” “Snad přece. Sám jsi o tom mluvil, když jsme se vydali na obchůzku.” “Nepamatuji se!”

Tvářil jsem se ovšem úmyslně jako bych zapomněl, abych zvýšil jeho obavy. Indián se důtklivě ozval: “Nemohl jsi to zapomenout; musíš se upamatovat.” “Nevím vskutku! Co vlastně jsem řekl?” “Žádal jsi určitou pravdu…” “Pravdu? Ale kdybych tě vyslechl, nemohu nikoho zachránit, protože neuděláš, co od tebe chci.” “Co to je?” “Abys vybídl sám své bojovníky, aby složili své zbraně a vzdali se.” Zahanbeně pohlédl k zemi. Abych vystupňoval jeho rozpaky, dodal jsem: “Tvrdil jsem ti, že se k tomu do svítání odhodláš; ty ses mi však vysmál. Dosud se nerozednívá a již jsi změnil své úmysly. Proto nemohu té změně důvěřovat; nevěřím ti a tuším za tou změnou lest. Proto dám znamení, aby boj začal.” “Počkej ještě a vyslechni mě.” “Mluv tedy, ale hbitě. Nemohu zbytečně plýtvat časem.” “Je tu možnost, že budou moji bojovníci ušetřeni a že jim bude darována svoboda, kdyby se vzdali? ” “Říkám: snad.” “A že také já zůstanu naživu a dostanu se na svobodu.” “To je mnohem obtížnější. Tvoji lidé se provinili méně než ty. Tvé zločiny jsou velké a těžké, takže bude třeba pádný důvod, abys byl osvobozen. Silný Buvol ti však nedá milost ze žádného důvodu. Na něho spoléhat nesmíš.” “Ale na tebe a na Vinnetoua.” “Odpovídám znovu: snad.” “Snad a zase jen snad! Mluv určitě a nenapínej mne na skřipec! Když říkáš “snad”, jistě věříš v nějakou možnost.” “To je ovšem pravda. Chci vědět přesné a přísně pravdivě, jak jsi se seznámil s oběma bělochy, zvanými Melton a Weller, proč jsi přepadl na jejich výzvu haciendu a jaké úmysly mají tito dva s přistěhovalými bělochy. Jsi ochoten říci mi vše?” “Jsi ochoten dát mi za to svobodu?” “Budu-li moci, tedy ano.” “Řeknu ti tedy, co si přeješ vědět.” “Dobře! Dám ti několik otázek, které zodpovíš podle pravdy a pak…” “Nyní,” přerušil mne rychle, “není na to kdy. Procitne-li některý můj bojovník, neočekávej, že by se dal tak tiše zajmout. Způsobí-li poplach, probudí se ostatní a začne střelba.” “Pravda.” “A jakmile spatří Mimbreňové krev, pak nás nebudeš moci zachránit.” “O tom jsem také přesvědčen,” prohodil jsem.

“Pospěš si tedy. Především zabraň střelbě a krveprolití. Pak ti všechno povím. Přísahám ti to!” “Mohu tvé přísaze důvěřovat jen tehdy, když ji potvrdíš dýmkou míru.” “Na to není času. Dýmku můžeme vykouřit později.” “Dobře, ale přesto ti nemohu důvěřovat. Uvědom si, jakou obtíž mně způsobí tvá záchrana, poněvadž se tomu bude Silný Buvol veškerou silou vzpírat.” “Nemusí o tom vědět, když nám v noci rozřežeš pouta.” “Hm. Snad bych to učinil, protože jsem křesťan, kterému se hnusí mučení, třeba i nejhoršího nepřítele.” “Pospěš si tedy a nenech mě dlouho čekat. Nemluv už.” Nyní měl chlapík nějak naspěch, to bylo podezřelé a proto jsem pokračoval zcela nenucené: “Především se musím dovědět, na čem jsem. Žádáš, abych tebe a tvé mužstvo zbavil pout a za to slibuješ, že se nyní dobrovolně vzdají?” “Je to tak.” “A pravdivě mi vypovíš úmysly dvou bělochů, ale tak dokonale, abych se podle toho mohl řídit?” “Ano, slibuji ti to. Žádám však, abys i ty dostál slibu. Chceš nás vskutku propustit?” “Chci.” “Jsme tedy srozuměni a ty se nyní co nejrychleji postarej, aby bylo zamezeno vraždění mých bojovníků.” “Učiním tak za předpokladu, že mne nechceš přelstít.” “Mé srdce je čisté, ale zachraň nás.” “Pojď k Silnému Buvolu a náčelníkovi Apačů, abys jim řekl, že pošleš svým bojovníkům rozkaz, aby se vzdali.” “Pošleš? Myslíš snad, abych k nim vypravil posla? Neposlechli by, musím sám …” “Ty sám?, To nepřipustím!” “Musíš, máš-li vážný úmysl zachránit mne i mé mužstvo.” “Že musím?

Pamatuj si, že Old Shatterhand nemusí. Slíbil jsem, že tě tajně osvobodím, neřekl jsem však, že tě pustím nyní k tvým bojovníkům.” “Nemůžeš nás tedy zachránit, neboť moji bojovníci poslechnou jenom mne a na slova mého vyslance nedají.” “Nemohu za to; sám jsi vinen, když neposlechnou rozkazu, který jim pošleš. Bylo tvou povinností, abys jim vtloukl do hlavy více úcty a vážnosti k sobě a větší poslušnost k svým rozkazům.” Chlapík měl jistě něco za lubem, když kladl tuto podmínku. Nyní uznal, že mne nezmýlí a vybočil z hovoru jinam. “Jak můžeš žádat, aby poslechli vašeho posla z Mimbreňů?” “Což ty jsi jediný naším zajatcem? Bojovník, jehož jsme zajali zároveň s tebou, byl s tebou v našem

táboře a viděl celý zástup našeho mužstva. Hlídači

koní, jež jsme přivedli, kráčeli se mnou podél všech hlídek v lese a vědí právě tak dobře jako ty, že Yumové jsou ztraceni, donutí-li nás k palbě z ručnic. Pošlu-li ty tři muže do vašeho ležení, aby tam oznámili tvůj rozkaz, musí jim být uvěřeno. A nestane-li se tak, nuže, vykonal jsem, co jsem mohl a nebude mou vinou, jestliže odejdou všichni Yumové do věčných lovišť.” “Dobře tedy; souhlasím, veď mne k nim.” “Ještě okamžik.” Odebral jsem se s ním k nejbližšímu Mimbreňovi, jemuž jsem uložil, aby vyhledal Silného Buvola i Vinnetoua a vyřídli jim, že Velká Huba je ochoten vybídnout své mužstvo, aby se vzdalo. Pak jsem se vrátil se zajatcem na opačnou stranu lesa, kde byli střeženi druzí zajatci. Velká Huba byl nucen v mé přítomnosti oznámit svůj rozkaz poslům a když jim vykládal příčinu, dával jsem pozor, aby mu neuklouzlo žádné lstivé slůvko. Zcela tiše, aby to Mimbreňové neslyšeli, sdělil jim můj slib, že tajně propustím všechny Yumy na svobodu, abych zamezil krveprolití a dodal s důrazem: “Je vám známo, že Old Shatterhand splní vždy co slíbí. Nikdy nezrušil svůj slib.” “Splním vše, co jsem slíbil,” potvrdil jsem. Zajatcům byly uvolněny nohy, aby mohli běžet, ale jejich ruce zůstali spoutány. Dva strážci je provázeli a já jsem se s nimi a Velkou Hubou vrátil na místo naší hlídky. Tam stáli již Vinnetou a Silný Buvol, k nimž jsem hned chvátal. Silný Buvol mi šel netrpělivě vstříc.

Tázal se: “Je pravda, že nám yumský pes vydá své bojovníky s veškerými zbraněmi?” “Ano.” “Pak jsi buď dokázal zázrak anebo za tím vězí podvod, který jsi neobjevil a nepochopil. Ať se má Old Shatterhand na pozoru!” “Není na

světě Yumy,” ozval se klidně Vinnetou, “který by mohl obelstít Old Shatterhanda. Veliká Huba ovšem zůstane u nás. Druzí tři Yumové donesou jeho rozkaz do ležení.” “Tak se stane,” odpověděl jsem. “Vědí, co mají vyřídit?” “Chci pouze dodat dvojí věc.” “Co ještě?” tázal se rychle Velká Huba, protože se domníval, že uslyší podmínku, na niž by nemohl přistoupit. “Zcela jednoduchou věc, o níž jsem se dosud nezmínil, poněvadž se rozumí sama. Měl jsi prve příliš

naspěch a jistě budeš souhlasit, vyžaduji-li, aby tvoji bojovníci neváhali uposlechnout tvého rozkazu.” “Jakou lhůtu na rozmyšlenou od nich požaduješ?” “Žádnou. Poslušnost musí být okamžitá a nepodmíněná. Kdo vyžaduje lhůt, není poslušný. Není mým úmyslem ležet zde tak dlouho, až by se tvému mužstvu uráčilo vzkázat nám, že se usnesli tě poslechnout. K vyplnění rozkazu jim

poskytuji půl hodiny.” “Poskytni jim celou…” “Pravil jsem půl hodiny. To je až dost! Jakmile uplyne půlhodina a Yu-mové se nepodrobí, vyprášíme jim kožich prachem a olovem. Od té podmínky neustoupím a myslím, že jsi srozuměn.” “Jsem nucen i kdybych nechtěl. Mluvil jsi však o dvou věcech. Co je to druhé?” “Jde o vydání zbraní. Jakmile tvoji bojovníci prohlásí, že se vzdávají, utvořím z našich kolem jejich tábořiště sevřený kruh. Tam půjdou

Yumové, rozuměj dobře, jednotlivě a každý muž odloží svou zbraň, potom se vrátí do ležení. To je válečné pravidlo, s nímž jsi srozuměn, jak doufám.” “Jsem srozuměn.” “Dobře! Říkám ti však, že každý Yuma, u něhož se pak najde zbraň nebo předmět, který lze za zbraň použít, bude prohlášen za zrádce a potrestán.” “Tato podmínka je krutá, velice krutá. Co se stane s koňmi a jinými předměty, jež jsou majetkem bojovníků? ” “Koně jsou naší válečnou kořistí. Propustíme-li později někoho z vás, bude záležet zcela na naší vůli, darujeme-li mu koně či ne. Náboje, prach, olovo nebo patrony budou rovněž odevzdány se zbraní. Váš zbývající majetek bude prohlédnut. Nepomýšlíme na to, abychom se obohatili vaším vlastnictvím, co však bylo vámi uloupeno na vypálené haciendě dél Arroyo, vezmeme a vrátíme hacienderovi, který je pravým a jediným vlastníkem těch věcí. Máš ještě nač by ses tázal?” “Nemám.” “Poslové tedy odejdou, ty se zde posadíš a nevstaneš, dokud nedostaneš dovolení od jednoho z nás tří, mne, Vinnetoua anebo Silného Buvola.” Yumové odešli, aby vyřídili své poselství, ani ne tak těžké jako nepříjemné. Velká Huba usedl na zem a na můj pokyn usedli k němu dva strážci, aby ho nepustili z očí. Pohlédl jsem na hodinky, neboť jsem měl v úmyslu po půlhodině, kdybychom se nedočkali rozhodnutí, vypálit několik ran na výstrahu a pak teprve zahájit palbu. Poslové, jak jsme viděli, dorazili do ležení a budili spáče. Nastal hluk, načež se Yumové seskupili v úzký kruh, aby vyslechli posly. Za chvíli se rozlehl vzteklý křik. Poslové vyřídili naše podmínky, jež vyvolaly, jak bylo možno očekávat, nesmírné rozčilení, které bylo pro nás jedinou povážlivou okolností. Jakmile se uklidnili, aniž se dali strhnout k boji, byl výsledek zabezpečen. Poodešel jsem s Apačem a náčelníkem Mimbreňů od Velké Huby, aby nemohl slyšet, na čem se uradíme. Když se bouře v táboře Yumů utišila, ozval se Silný Buvol: “Nyní na nás podniknou útok, jak soudím z jejich křiku.

Přivítám je.” “Nepodniknou nic vážného,” pravil jsem. “Jakmile se dovědí, že jsou obklíčeni, umoudří se.” “Nemyslím. Ať si Old Shatterhand vše rozmyslí, nesmí na nic zapomenout.” “Nač jsem zapomněl?” “Že se do této chvíle cítili Yumové v bezpečí. Usnuli s přesvědčením, že nás za svítám přepadnou a zničí. Nyní, když se probouzí a dosud jsou rozespalí, zjistí opak, zjistí, že jsou obklíčeni a že se musí vzdát. Je tedy jisté, že se v rozčilení chopí zbraní a podniknou na nás útok.” “Oh, ti si to rozmyslí velmi rychle, neboť jsem již poslal vzkaz, který je upokojí a povzbudí jejich naději.” “Nemají naděje; musí všichni zemřít. Dal jsi jim snad naději, že budou propuštěni? ” “Ano.” “Všem a také jejich náčelníkovi?” “Tomu zvlášť.” “To já však nikdy nedovolím.” ‘ “Není třeba tvého souhlasu.” “Co říkáš? Velíš zde sám? Vinnetou a já nemáme do toho co mluvit?” Byl zase rozvzteklený, což se mu stávalo často. Odpověděl jsem lhostejně: “Ano, jistě máte právo námitky, ale slíbil jsem, že tentokrát vás nebudu dbát. Ano, slíbil jsem ještě víc, mnohem více.” “Ještě, ještě? Co?” “Že Velkou Hubu i jeho bojovníky tajně osvobodím, že jim rozřežu pouta.” “To, jsi jim slíbil?

Slyším dobře?” vyrazil ze sebe Indián. “Jak jsi se to mohl odvážit? Jak jsi mohl bez našeho souhlasu …” Nedomluvil, neboť Vinnetou ho uchopil za rameno a napomenul ho: “Proč křičí můj dobrý bratr jako stará bába, která trpí bolením zubů? Snad proto, aby slyšel Velká Huba, o čerň hovoříme? Dověděl se můj rudý bratr, že Old Shatterhand někdy jednal bez rozmyslu? Učinil-li slib, splní jej; zavázal-li se však s podmínkou, bylo to jen proto, že ví, že mu nebude třeba slibu dostát.” “Old Shatterhand však ze zvyku splní, co slíbil.” “Zajisté, jestliže bude vyhověno podmínkám, na něž

svůj slib vázal.” “Podmínky!” bručel zlostný náčelník, obrátil se ke mně a doložil úsečně: “Ponech si podmínky pro sebe; nechci je znát.” Prudce se odvrátil a uložil se dost daleko od nás do trávy. Tváří Apače se kmitl úsměv, ale jeho ústa nepřenesla slova. Považoval jsem za nutné podat mu vysvětlení a pravil jsem proto: “Slíbil jsem tak, neboť jsem

přesvědčen …” “Pshaw!” přerušil mne Apač. “Co podniká Old Shatterhand, je dobré a není třeba, aby se přede mnou ospravedlňoval. Vím, že Velkou Hubu přelstí, protože ho náčelník Yumů sám chce oklamat. Silný Buvol je velmi statečným bojovníkem, avšak jeho zraku chybí bystrost a jeho myšlenky nedosahují dále,

než kam může dopadnout jeho tomahawk. Jeho zlost je rázem velká a rázem malá. Jeho srdce je však dobré; bude prosit Old Shatterhanda o odpuštění.” Mluvil-li Vinnetou, pomíjelo každé rozechvění a mírnila se každá vášeň. Nabyl jsem rychle klidu, zatírn co on bystře pozoroval tábořiště Yumů, kde velice rychle rozčilení pomíjelo. Yumové stáli a radili se. Neuplynula ještě určená půlhodina a už se vrátil jeden z poslů a oznamoval: “Tři nejstarší naši bojovníci žádají o rozmluvu se Silným Buvolem, Vinnetouem a Old Shatterhandem. Mohou přijít?” “Mohou, ale beze zbraně.” “A mohou se zase vrátit do tábora, aniž jim bude ublíženo i když se s vámi nedohodnou a raději s vámi podstoupí boj?” “Jsou vyslanci svého kmene a mohou proto svobodně odejít tak, jak svobodně přišli.” Yuma se chvatné vrátil do tábořiště, aby oznámil naše rozhodnutí a brzy jsme spatřili ohlašované návštěvníky. Odložili své pokrývky i svrchní oblek, abychom mohli vidět, že nemají při sobě zbraně. Jakmile Silný Buvol spatřil, že začne vyjednávání, hned se k nám přidružil. Staří Indiáni kráčeli kolem svého náčelníka, aniž mu věnovali jediný pohled, což však nebylo znamením jejich opovržení. Přicházeli nyní jako zplnomocněna svých druhů a nebylo tedy pro ně v té chvíli vůbec náčelníka. Stanuli u nás a pozdravili nás. Pak mne velmi zdvořile oslovil jeden z nich, podle všeho věkem nejstarší: “Velká Huba, náčelník Yumů, byl zajat a poručil nám, abychom se vzdali. Old Shatterhand s ním vyjednal podmínky. Pokud sahá paměť nejstarších našich bojovníků, nestal se dosud podobný případ, a proto se Yumové shromáždili, aby se uradili a rozhodli bez náčelníka. Vyslali nás k tobě, abychom se přesvědčili, zda rozkaz nám udělený nelze změnit. Dáš nám se souhlasem obou tvých bratří rudé pleti dovolení k obhlídce bojovníků, kteří nás obklíčili, abychom poznali jejich postavení a výzbroj?” “Žádný vůdce neukazuje nepřátelům to, co si přejete vidět,” odpovídal jsem jim, “a mimoto již minula doba lhůty, kterou jsem vám poskytl. Byl bych tedy v právu, kdybych zahájil boj a vím, že by pro vás nebylo záchrany, ale mám v úctě vaše důvody a vyhovím vašemu přání. Vinnetou, veliký náčelník Apačů, vás vezme do své ochrany, aby se vám nic nepřihodilo. Jděte a vraťte se nejpozději za čtvrt hodiny, abyste mi oznámili své rozhodnutí. To je poslední lhůta, kterou vám mohu poskytnout.” Obrátili se a odešli s Apačem, který je vedl. Vrátili se právě, když se úsvit měnil v jitro. Ve tvářích Indiánů se obrážel vnitřní zápas, jehož vnější známky nechtěli prozradit, ale přece je nemohli potlačit, byl to boj mezi pýchou a uznáním nutnosti. Stanuli před námi se zrakem sklopeným, potom ten, který nás oslovil již prve, řekl: “Old Shatterhand byl v naší moci, aniž mu bylo v nejmenším ublíženo. Dopustí nyní, aby nás stihla jeho přísnost?” “Nemohu za to být vděčen vám, že se mi nic nepřihodilo. K čemu tolik slov? Bojovníci Yumů teď řeknou, na čem se ustanovili.” “Přesvědčili jsme se, že náš náčelník, Veliká Huba, jinak rozhodnout nemohl, než jak rozhodl. Hlavně vašich ručnic jsou namířeny na nás a naše koně, jejichž rychlost nás mohla zachránit, jste nám odvedli, když jsme spali.” “Vzdáváte se tedy?” “Jsme tvými zajatci.” Slovo “tvými” pronesl Indián s přízvukem, jistě z dobrého důvodu. Chtěli být mými zajatci, poněvadž jsem slíbil, že je propustím. “Jděte tedy, abyste odevzdali zbraně, ale učiňte tak jednotlivě, muž za mužem. Nikdo nesmí přijít dřív, než bude hotov jeho předchůdce.” “Smíme si podržet své medicíny?” “Veliký duch dopustil, abyste nám padli do rukou; jeho tvář se od vás odvrátila a vaše medicíny se tedy staly bezcennými, ale tak velice vás nechci ponížit. Nechtě si své léky a kalumety.” To byla aspoň jakási úleva pro jejich zničené duše. Je-li již nahodilá ztráta medicíny těžkou a nenahraditelnou ztrátou pro Indiána, znamená pro něho věčnou hanbu, musí-li nepříteli odevzdat lék a ještě k tomu kalumet. Obrátili se hned, aby se vrátili do svého ležení.

Když však poodešli asi na patnáct kroků, obrátil se jejich mluvčí a zadíval se na mne. V jeho očích se zračila zřejmá výzva, abych k němu došel, protože mi chce něco říci. Věděl jsem, co chce a šel jsem k němu. “Old Shatterhand nechť odpustí, že ho znovu oslovuji,” pravil přidušeně. “Víš, že druzí dva náčelníci to nesmějí slyšet.” “Mluv, ale stručně.” “Je pravda, že Old Shatterhand slíbil tajně nás propustit?” “Ano, jestliže váš náčelník dostojí svému slibu.” “Jakému?” “Nedovolil mi, abych vám to řekl.” “A když nedostojí?” “Pak ovšem nesplním, co jsem slíbil.” “Vybídneme ho tedy, alby svému slibu dostál. Howgh!” Obrátil se, myslel jsem, že již nepromluví, on však se otočil znovu a tázal se: “Kam nás povedete?” “Není to dosud určeno.” “Jakým mukám nás vystavíte po cestě?” “Žádným. Nebudete hladovět ani žíznit, protože jsem ve vašem zajetí ani hladem ani žízní netrpěl.” “Pojedeme nespoutáni na koních pod vaším dozorem nebo půjdeme pěšky?”

“Ani to, ani ono. Byl jsem u vás spoután na rukou i nohou. Tak to bude i s vámi. Před jídlem budou vám uvolněna pouta na rukou. Z toho vidíš, že se vše odměňuje a trestá. Kdo dobře seje, dobře sklízí. A nyní dost hovoru, abychom se konečně dočkali rozhodnutí.” Zatímco tři staří Indiáni odcházeli do ležení, vybrali jsme třicet Mimbreňů, kteří na padesát kroků od ležení utvořili kruh, v němž Yumové měli odevzdávat zbraně. Sotva se tak stalo, vyšel z ležení první starý rudoch, aby své zbraně odevzdal. Přibral jsem si na pomoc ještě několik Mimbreňů, kteří prohledávali jeho oděv. Vinnetou mi přispěchal také na pomoc; rozdělili jsme práci tak, že Mimbreůové odebírali zbraně, já prohledával oděvy a Vinnetou vázal a do trávy ukládal odzbrojené. Odzbrojování a poutání probíhalo rychle, neboť Yumové měli dost řemenů a las. Horší bylo mé vlastní “úřadování”. Nemohl jsem tak snadno poznat, které předměty pocházely z haciendy a které byly již dříve majetkem jednotlivých zajatců. Mnohdy byla věc, o níž bych byl přísahal, že pochází z haciendy, označena za “medicínu”. Silný Buvol si neuložil jiný úkol, než pobíhat sem a tam, ode mne k Apačovi a zase nazpět, přitom bedlivě dohlížel, aby s nenáviděnými Yumy nebylo zacházeno příliš mírně. Bylo zřejmé, že jím lomcuje vztek.

Uběhla velká část dopoledne, než jsme byli hotovi. Yumové leželi vedle sebe spoutáni jako pytle. Odevzdané zbraně se kupily na hromadě a bylo třeba rozdělit je mezi vítěze ještě dopoledne. Předmětů, o nichž jsem se domníval, že byly uloupeny v haciendě, sebral jsem také slušné množství. Byly odevzdány staršímu poctivému Mimbreňovi, aby je

střežil. Pak nastala hostina, první od minulé večeře. Všichni se nasytili, neboť Yumové i Mimbreňové měli značné zásoby. Poněvadž jsme v noci nespali, rozhodli jsme se věnovat spánku nejteplejší hodiny dne; k večeru jsme chtěli

nastoupit pochod. Rozumí se, že směr byl dán; bylo nutno pustit se za uloupenými stády a raněnými Yumy, kteří měli být též zajati, načež jsme chtěli hnát stáda zpět do haciendy. Při rozdělování ukořistěných zbraní bylo dost hlučno.

Každý chtěl sebrat to nejlepší, v prvé řadě ručnice, nikdo nechtěl šípy a luky. Poněvadž ručnice Yumů měly různou cenu, nastala občas hádka, která byla utišena jen přísným zakročením náčelníků. Kruh, který utvořili Mimbreňové byl ovšem již dávno zrušen. Utábořili jsme se ve stínu lesa u okrajových stromů a kdo právě neměl hlídku, uložil se ke spaní, aby se posilnil před dlouhou jízdou. Cestou jsme nesměli odpočívat. Poněvadž počet zajatých byl značný, bylo ustanoveno deset hlídek, méně nebylo možno. Střídaly se vždy za hodinu a byly pod dozorem nás tří, Apače, Silného Buvola a mým. Střídali jsme se rovněž po hodině. První stráž padla na mne a vystřídal mne Vinnetou. Když mne pak probudil náčelník Mimbreňů, cítil jsem se víc unaven než před spaním a musel jsem chodit, abych přemohl ospalost.

Hlídky obcházely pilně zajatce, takže nikdo

z nich se nemohl pokusit o nedovolený pohyb. Velká Huba, poněvadž byl náčelníkem, byl odvlečen poněkud stranou od prostých bojovníků, aby se s nimi nemohl dohodnout. Ležel tam a tvářil se jakoby spal, ale když jsem okolo něj kráčel podruhé, otevřel oči a vyslovil mé jméno. Přistoupil jsem k němu a tázal se ho, co chce, ačkoliv jsem dobře znal příčinu. Chlapík se tvářil hrozně udiveně a šeptal: “Co žádám? Old Shatterhand se vskutku může tak ptát? Žádám jen jedno, svobodu.” “Věřím ti. Měl jsem totéž přání, když jsem byl tvým zajatcem.” “Dosáhl jsi svobody. Kdy budu svoboden já? Ještě dnes?” “Dnes?” tázal jsem se udiven. “Spal jsi tvrdě a dosud tě obletuje sen.” “Nesním. Kromě tebe bdí jen deset bojovníků. Kdo ti brání, abys rozřízl má pouta? Učiň tak! Vyskočím na nejbližšího koně a zmizím tryskem, dříve než někomu napadne, aby mne pronásledoval.” To bylo ovšem zcela originální přání nebo aspoň domněnka, nad níž by byl kdokoli jiný velice užasl nebo se dal uchvátit vztekem; mně se však zdála tak dokonale

směšná, že jsem se hlasitě zasmál. Několik Mimbreňů se tím probudilo a všechny hlídky na mne koukaly. “Proč se

směješ?” tázal se zlostně Velká Huba. “Myslíš, že žertuji?” “Zajisté. Nyní, za bílého dne, když to všichni vidí, měl bych ti sejmout pouta?” “Proč ne? Nikdo se neodváží tě za to potrestat.” “Slíbil jsem osvobodit tebe a tvé bojovníky, nejen tebe. Dostaneš se na svobodu společně s nimi.” “Postarej se tedy rychle o tu příležitost. Jsi nám tím povinen, dal jsi nám slib.” “Správně, ale něco za něco. Jak se má věc s tvým slibem?” “Dostojím mu, jakmile dostojíš ty.” “Báječné! Asi se domníváš, jak velice chytře jsi věc navlékl. Můj milý, tak se svobody nedočkáš. Nepustím tě z rukou, dokud nezodpovíš mé dotazy.” “Zodpovím je jen jako svobodný muž.” Chtěl jsem se znovu zasmát, ale v témž okamžiku jsem zvážněl. Silný Buvol, který ležel a tvářil se dosud, jakoby spal, vyskočil rovnýma nohama, přistoupil ke mně a tázal se s tváří zkřivenou hněvem: “Má nyní Old Shatterhand dost času, aby odpověděl na můj dotaz?” “Mám,” řekl jsem suše.

“Ať tedy jde se mnou, aby mne vyslechl.” Šel jsem. Vedl mne nějakou chvíli, aby nás nikdo nemohl slyšet, pak se zastavil, zablýskal zlověstně očima a zasyčel: “Old Shatterhand vyjednával s Velkou Hubou. Slovům jsem nerozuměl, ale dovtípil jsem se, o čem jste jednali.”

“Když je tomu tak, nechápu, že jsi nezůstal ležet. Spánek je ti potřebný tak jako ostatním.” “Jak mohu spát, když vidím a slyším, že se v našem táboře kuje zrada?” “Zrada? Chtěl by mně můj rudý bratr říci, koho považuje za zrádce?” “Tebe-ano, tebe!” “Mne? Pokládá-li Silný Buvol za zrádce Old Shatterhanda, jemuž nikdo nemůže vytknout věrolomnost, pak lze soudit jen to, že mu totiž Velký Duch odňal paměť a pomátl jeho smysly. Lituji tě. Když jsi mým přítelem a bratrem, musím tě na tak dlouho vyloučit z naší porady, dokud neshledám tvůj rozum v náležitém pořádku.” Obrátil jsem se a klidně jsem odcházel. Náčelník mne však uchopil za rameno a vykřikl: “Co jsi to říkal? O rozum mne chceš oloupit, mého ducha zničit? Myslíš, že smíš nejen vítězit nad nepřáteli, nýbrž také své spojence urážet bez trestu? Tas nůž! Bojuj se mnou! Urážku může smýt jen krev.” Vyrval nůž z opasku a postavil se proti mně do střehu. Přesto jsem odpověděl klidně: “Čím se má smýt urážka, nenáleží určovat tobě, nýbrž mně, neboť jsem byl uražen já. Nazval jsi mne zrádcem.

Může být pro bojovníka horší urážka? Kdyby mně podobné oslovil cizinec, srazil bych ho k zemi, že by již nepovstal, učiní-li však něco podobného přítel, musím se domnívat, že jeho rozum byl náhle popleten. Cítíš-li se mým výrokem ponížen, nemohu za to, neboť jsi to zavinil ty sám a dal jsi mi příčinu, abych tak o tobě soudil.” “Jsem v právu, neboť ty chceš Velkou Hubu propustit ze zajetí.” “Ale s podmínkou, kterou splnit nemůže, takže vím, že ho nebudu muset propustit.” “Jaké hovory s ním spřádáš? Není podezřelé, vyjednáváš-li s ním, když se domníváš, že všude kolem spíme?” Položil jsem mu pěst tak těžce na rameno, že se starý chlapík prohnul o půl stopy a řekl jsem vážně: “Koho mi přidělil náčelník Mimbreňů za strážce? Bdí-li Old Shatterhand, mohou jeho přátelé pokojně spát, to si pamatuj provždy. Chci ti prominout, že jsi mně nazval zrádcem, neboť vím, že uznáš sám svou nespravedlnost. A tím je věc ukončena.” Chystal jsem se znovu k odchodu, ale zuřivec mne zadržel a vykřikl: “Ne, ne! Nic není ukončeno. Budeš se mnou bojovat. Tas nůž, jinak tě probodnu, i kdyby ses nebránil.” Rozumí se, že Indiáni, kteří mají lehčí spánek, než lidé civilizovaní, se probouzeli náčelníkovým pokřikem a vyjeveně na nás pohlíželi. Také Vinnetou se probudil a rychle k nám přichvátal. “Proč můj rudý bratr vybízí Old Shatterhanda k souboji?” tázal se klidně. “Urazil mne. Tvrdil, že jsem pomatený.”

“Proč to tvrdil?” “Protože jsem ho nazval zrádcem.” “Proč tak učinil náčelník Mimbreňů?” “Old Shatterhand stál u Velké Huby a vyjednával s ním.” “A byla to zrada, o níž vyjednával?” “Ano. Old Shatterhand pravil sám, že ho chce potají propustit.” “To je jediná příčina, kvůli níž ho nazýváš zrádcem? Pravím ti, že Old Shatterhand vždy a všude ví, co a proč tak činí a kdyby všichni rudí, černí i bílí mužové na zemi se stali zrádci, on jediný by se jím nestal.” “Tomu věříš ty, já však vím opak. Co jsem řekl, je pravda; on mne urazil a bude se mnou bojovat.” Bylo vskutku zajímavé vidět pohled, jakým Vinnetou změřil starého divocha od hlavy k patě a slyšet přízvuk, s nímž se ho tázal: “Chce se můj rudý bratr učinit směšným před všemi svými bojovníky?” Silný Buvol se rozzuřil tou poznámkou ještě víc. Nyní již skoro řval: “Chceš mne i ty rozzlobit? Pohleď na mne, podívej se na mé ruce, postavu a svaly! Myslíš, že podlehnu?” “Ano.

Kdyby Old Shatterhand chtěl, vjede ti jeho čepel při prvním útoku do srdce, on to však nechce.” “Donutím ho! Vybízím ho znovu k souboji a nepostaví-li se, bude-li váhat, prohlásím ho za zbabělce a skolím ho i kdyby se nebránil.” Apačovo obočí se svraštilo a jeho tvář nabyla zatvrzelého výrazu. Ten výraz jsem znal; Apačova duše se ustanovila na něčem, co se nedalo ničím zvrátit. Zvedl poněkud svou ruku, také pohyb, jenž mně byl znám, a pronesl břitce: “Silný Buvol rozhodl o své vlastní potupě. Old Shatterhand se mu postaví tváří v tvář. Jaké podmínky chce můj rudý bratr ustanovit?” “Souboj na život a na smrt.” “Kdy?” “Hned.” “Jakými pravidly se bude řídit boj nožem?” “Žádnými. Bodnu, kdy a jak se mi zlíbí.” “Co se stane, ztratí-li některý bojovník nůž?” “Bude-li moci, ať to zkusí, protivník se bude bránit pěstmi i nohama, až jeden z nich padne.” “Vím dobře již nyní, kdo bude tím, jenž nastoupí ještě dnes pouť do věčných lovišť. Moji bratři dovolí, abych byl rozhodčím; jsem připraven a zápasníci se mohou postavit k souboji.”

Zrak starého zuřivce hořel bojovností. Znal mne sice dobře, ale v té chvíli nemyslel na to, co o mně slyšel a o čem se sám přesvědčil. Byl-li rozzuřen, neuměl myslet, jakmile však jeho zlost minula, byl roztomilým chlapem, totiž tak roztomilým, jak to je Indiánovi možno. Jeho zlost ho již mnohdy zavedla na bludné cesty a již dávno by byl ztratil u svého kmene věhlas a vliv, kdyby se

nebyl velmi často osvědčil dobrým vůdcem i strašným bojovníkem. Nazývám-li ho “starým”, nesmí si čtenář myslet, že ho chci označit za člověka slabé, stařecké vysílenosti. Silnému Buvolovi bylo tehdy asi šedesát let, honosil se však zevnějškem, obratností a silou atleta a jeho údy měly dosud pružnost zdravím kypícího muže. Byl tedy souperem, jenž dokonce měl nade mnou převahu, protože souboj bral vážně, kdežto já jsem naprosto nemyslel na to, abych ho chtěl

usmrtit nebo zranit. Mimoto byl opatřen zbraní, již jsem neměl. Byl bych nejraději odepřel svou účast na souboji, ale věděl jsem, že by to bylo nebezpečné mému životu; Indián by byl na mne ve vzteku nožem dotíral a pak bych se byl musel bránit. Proto jsem projevil ochotu, že se mu postavím, vytáhl jsem nůž a chytil jsem ho levicí. Učinil jsem tak úmyslné, abych měl volnou pravou ruku, Indián však tu okolnost nepostřehl. Mimbreňové viděli a slyšeli oč jde a přiblížili se. Zajatí Yumové, protože byli spoutáni, nadzvedávali se aspoň, aby jim z divadla nic neušlo. Na všech tvářích se zračilo napětí; jen oba synkové náčelníkovi jevili naprostý klid. Nejprve nechtěli vůbec souboji přihlížet, ale nemohli přece odolat zvědavosti, jak jsem dobře postřehl. Kdybych byl vítězem, znamenalo by to otcovu smrt, zvítězí-li jejich otec, bylo po mně veta. Ztratili by přítele a ochránce, jemuž byli zavázáni vděčností a v něhož kladli tak velkou naději. Stanuli jsme zatím proti sobě na pět kroků s nožem v ruce a nespouštěli jsme se z očí. Vinnetou, ještě než dal znamení k zahájení boje, tázal se: “Náčelník Mimbreňů, můj rudý bratr, nechť řekne, má-li nějaké přání pro případ své

smrti?” “Nezemřu!” vykřikl Silný Buvol. “Dej znamení a můj nůž hned sežere Old Shatterhanda.” “Chtěl by snad můj bílý bratr pronést nějaké přání?” tázal se klidně Apač. ,^Ano. Probodne-li mne Silný Buvol, budiž mu řečeno, že jsem zachránil jeho syny a že jsem dal jednomu z nich bojovnické jméno. Snad bude pak opatrnějším v jednání s přáteli, jimž je zavázán vděčností.” Myslel jsem, že podobné připomenutí přivede náčelníka k rozumu, ale zmýlil jsem se. Rudoch křičel, jako by ho na vidle brali: “Zrádce nemá nárok na vděčnost! Krev, jeho krev chci mít!” Souboj nebylo tedy možné odložit a jestliže jsem dříve byl odhodlán vystupovat proti němu shovívavě, cítil jsem nyní, že se mi krev vaří v žilách, že dychtím mu dát řádné poučení. Pokynul jsem tedy Apačovi, ten pozvedl ruku s ručnicí a ozval se hlasitě: “Nikdo z diváků nechť se nehne z místa, dokud nedovolím, jinak promluví má ručnice. Souboj se může začít. Howgh!” Pak také vytasil nůž, aby každého, kdo by se odvážil přiblížit, hned skolil, ale za daných okolností nikdo na nic podobného nepomyslel. Kdo začne?, to byla nyní otázka. Já sám jsem nechtěl, ale byl jsem odhodlán Silného Buvola ihned při prvém útoku odzbrojit a zneškodnit. Doufal jsem, že

se mi to podaří. Váhat nebylo možno, neboť čím déle jsem se stavěl na dosah soupeřovu noži, tím větší bylo pro mne nebezpečí, že mne jeho zbraň zasáhne. Silný Buvol stál tiše a vzpřímeně jako sloup. Nechtěl snad také začít? Ale jakkoliv bylo jeho tělo nehybné, v jeho nitru to vypadalo zcela jinak. Živý kmit očí prozrazoval, že jen proto tiše stál, aby unavil můj zrak a pak se na mne vrhl. Nezmýlil mne však, neboť náhle se mu zajiskřilo v očích a já upustil nůž z ruky, protože jsem bezpečně věděl, že v tu chvíli ke mně přiskočí. Také již zvedl nohu ke skoku, ale opřel chodidlo znovu o zem a zvolal: “Viděli jste? Old Shatterhand má strach! Nůž mu vypadl, poněvadž strach rozevřel jeho prsty.” Aniž jsem odpověděl, sklonil jsem se, jako bych chtěl nůž uchopit; věděl jsem však, že Indián jako zkušený a obratný bojovník přejde hned k útoku na nekryté místo, které jsem mu poskytl. Učinil hned rozhodný skok, rozhodný, protože tím skokem byla jeho porážka zpečetěná. Poněvadž jsem byl skloněný, byl nucen rovněž se shýbnout, aby mne nožem zasáhl ve výši zad sehnutého muže, tedy asi půldruhého lokte vysoko od země. V témž okamžiku jsem se bleskem uhnul a již jsem stál rovně. Tak ovšem, poněvadž Indián byl nakloněn nad místo, kde jsem byl právě sehnutý, mohl jsem použít celé své síly a udeřil jsem ho zaťatou pěstí do vazu, takže se skácel jako těžký kámen nebo jiný nehybný předmět. Rychlým hmatem jsem mu vyrazil z ruky nůž, obrátil ho z břicha na záda, klekl mu na prsa a nasadil jsem mu jeho vlastní nůž na hrdlo. Dál jsem však už neudělal ani nejmenší pohyb, neboť jeho zrak mě zmrazil. Jeho oči byly široce rozevřeny a vytřeštěny s jakýmsi skelným výrazem. Ústa byla rovněž rozevřená a tmavá, osmahlá tvář jako by náhle zkameněla. Ani jediný sval jeho těla se nepohnul. Vztyčil jsem se tedy, mávl jsem rukou a zvolal jsem: “Náčelník Apačů vidí Silného Buvola na zemi a v mé ruce nůž. Nechť rozhodne, kdo zvítězil!” Apač přišel ke mně a poklekl u poraženého, aby ho ohledal. Když se zvedl, měl ztrnulou tvář a jeho hlas se lehce zachvíval: “Náčelník Apačů pravil, že Silný Buvol ještě dnes odejde do věčných lovišť. Mluvil pravdu. Pěst Old Shatterhandová je jako skála; usmrcuje i tehdy, když zabít nechce.” To ovšem bylo až příliš kruté řečeno, neboť nebylo mým úmyslem připravit Silného Buvola o život. Silný člověk může sice soupeře omráčit pěstí, ale utlouci ho, v pravém slova smyslu utlouci, to se může stát jen tehdy, když ho zasáhne na místě velmi citlivém a životu nebezpečném. A takových míst na lidském těle není přece mnoho! Diváci stáli zde němí, s nimi i synové poraženého, k němuž jsem se nyní naklonil, abych zjistil, zda se Vinnetou nemýlí. Vytřeštěný zrak náležel mrtvole, rozevřená ústa byla ztrnulá, ale srdce slabě bušilo, chlapík byl tedy naživu.

Přitiskl jsem mu víčka, jeho rty se lehce zachvěly a z hrdla se vydral tichý zvuk. Také se rozhlédl, jako by někoho hledal a zrak mu utkvěl na mé tváři, přičemž nabýval výrazu plného strachu. Jeho

rty se zavíraly a rozevíraly, aby propustily slova, ale mluvit se mu nedařilo; celým tělem, všemi údy probíhal jakýsi červovitě vlnitý pohyb, dokazující, že Indián je v tuto chvíli zcela ochromen, namáhá všechnu svou sílu. aby se stal pánem svých svalů. Postavil jsem se a oznamoval rudochům, kteří s ohromným napětím čekali na má slova: “Není mrtev; žije. Má duši dosud v těle, ale zda se vzpamatuje, to nevím. Musíme počkat.” Pojednou vyrazil náčelník dlouhý, pronikavý výkřik, vyskočil, jako by byl vymrštěn silnou pružinou ze země, házel oběma rukama a volal: “Jsem živ, jsem živ. Mohu mluvit, mohu se pohybovat. Nezemřel jsem, nejsem mrtev.” Vinnetou mi vzal nůž z ruky, ukázal jej Indiánovi a tázal se: “Uznává Silný Buvol, že byl přemožen? Old Shatterhand ho mohl probodnout, ale neudělal to!” Mimbreňo zvedl zvolna ruku, ukázal na svá prsa a odpověděl s tak podivným výrazem, že jsem bezděky cítil jeho velký strach: “Tento běloch má ve své pěsti živoucí smrt. Jak hrozné bylo žít a přece být mrtev. Chci být úplně mrtev, zcela mrtev. Old Shatterhand nechť pohrouží svůj nůž do mého srdce, ale tak, abych nic neviděl ani neslyšel.” Postavil se proti mně přímo jako člověk, který očekává smrtelné bodnutí. Vzal jsem ho za ruku a dovedl k místu, kde stáli jeho synové; pak jsem oslovil mladšího: “Tvůj bratr získal mým přispěním jméno bojovníka; tobě udílím podobně veliký dar. Dávám ti tvého otce. Přijmi ho, ale pověz mu, až budeš bojovníkem schopným porady, aby již nikdy nepochyboval o poctivosti Old Shatterhanda.” Starý náčelník zadíval se na mne pátravě, pak sklopil zrak a pronesl temně: “To je horší, než smrt.

Vydal jsi můj život dítěti. Staré ženy budou na mne ukazovat a z úst k ústům roznese se po všech kmenech zvěst, že jsem byl tebou přemožen a nyní jsem vlastnictvím chlapce, který nemá jméno. Můj život bude životem hanby.” “Klameš se. Být přemožen v souboji není hanbou a tvůj mladší syn dobude si brzy stejně slavného jména jako jeho starší bratr. Tvá čest nikterak neutrpěla. Ptej se náčelníka Apačů, ptej se nejstarších svého kmene; bude ti potvrzeno, co jsemřekl.” Abych se vyhnul dalším námitkám, odešel jsem. Mé chování bylo pro něho jistě právě tak velkou porážkou jako úder do vazu a náčelník se odebral smutně na své místo, kde usedl. Bojovníci také zaujali svá dřívější stanoviště, ale na další spánek již nepomýšleli. Když mne pak Vinnetou ve stanovenou chvíli vystřídal, tázal se mne: “Dal již někdy jindy můj bratr Old Shatterhand někomu ránu, která sice neomráčí, ale přece zbavuje duši vlády nad tělem?” “Dosud nikdy.”

“Pohled na to byl vskutku strašlivý. Mohlo ochromení potrvat?” “Ano. Snad i několik týdnů, měsíců i roků.” “Nechť tedy v budoucnu můj bílý bratr nerozdává takové údery! Je věru lépe, usmrtí-li hned nepřítele! Silný Buvol do své smrti té nevyzve na souboj. Myslím, že jsem uhodl, o čem jsi hovořil s Velkou Hubou. Vyžadoval svobodu ještě dnes.” “Tak je to.” “Ale neřekl ti dosud, co si přeješ vědět.” “Neřekl.” “A také nepoví. Obelže tě. Že pro sebe vyžadoval svobody, je drzost, jakou nemá ani sup mrchožrout. Zasluhuje za to, aby zemřel u mučednického kůlu. Jaký osud ho stihne? Na čem ses rozhodl?” “Ponechávám rozhodnutí Vinnetouovi.” “Mé rozhodnutí je ti známo, neboť znáš mé myšlenky. Old Shatterhand a Vinnetou netouží po krvi, ale zachránit Velkou Hubu nemohou. Kdyby mu darovali svobodu, padne na jejich hlavu vina za všechny další zločiny, kterých-se ještě dopustí, neboť je úhlavním nepřítelem Mimbreňů. Nechť si ho vezmou a naloží s ním podle svých zákonů a zvyků.” Měli jsme tedy zase stejné mínění. Byli jsme opravdu podle lidového rčení vždy a všude “jedna mysl”. Souboj, tak znenadání mi vnucený, mne nepřipravil o rozvahu a o klid.

Usnul jsem tak pevně, že jsem sám neprocitl, nýbrž mne museli probudit. Ve stanovenou dobu jsme se připravili na pochod a vyrazili jsme z tábořiště. Naše jízda neměla překážky; cestou se nepřihodilo nic zvláštního. Bylo kvečeru, když jsme dostihli úzké rokle, která ústila do pastviny, na níž zbývající Yumové pásli uloupená stáda. Poněvadž bylo možné, že některý Yuma střeží vstup do rokle, bylo třeba postupovat opatrně a vyslat zvěda, který však musel pěšky. Důležitost toho poslání spolu se znalostí rokle mne nutily, abych sám nastoupil cestu zvěda a také jsem v tom smyslu promluvil. Jakmile to zaslechl můj mladý přítel Yuma-Shetar, přistoupil ke mně a tázal se: “Odpustí mně Old Shatterhand, jestliže se osmělím obtěžovat ho prosbou? ” “Mluv.” “Old Shatterhand chce se vypravit na zvědy. Poznal jsem zdejší okolí důkladně. Smím jít s ním? ” “Je mi opravdu nutný společník, abych ho nechal v pozadí na stráži, ty jsi však vykonal dost a dobyl sis jména. Dráha k činům je ti otevřená, neboť jsi bojovníkem. Nepotřebuješ mě už a proto chci raději dopomoci jinému, aby se mu otevřela cesta k činům. Pošli mně sem svého mladšího bratra, aby mne doprovodil.” Mladému Yuma-Shetarovi by bylo zajisté milejší, kdybych vyhověl jeho přáni, přesto mi vesele odpověděl: “Můj věhlasný bílý bratr má srdce přeplněné dobrotou a přívětivostí. Můj

mladší bratr se přičiní, aby byl hoden jeho důvěry a raději zemře, než by se dopustil chyby.” Naše tlupa stanula, neboť některý z Yumů, které jsme hodlali přepadnout, nejenže mohl být v rokli na stráži, ale mohl se zde také zdržovat ještě z jiných důvodů a mohl být tak daleko v rokli, že se s námi mohl snadno setkat. Nebylo také možno důvěřovat zajatcům. Mohli uhodnout, že jsme nablízku jejich druhům a upozornit je výkřikem na nebezpečí. Proto jsme se zastavili a sestoupili s koní, načež jsem se s mladým Indiánem vypravil vpřed pěšky. Hoch šel za mnou mlčky. Obracel jsem se občas, protože mne bavil výraz v jeho tváři. Byl si nějak příliš vědom cti, které se mu dostalo, jakož i důležitosti našeho úkolu a proto jeho tvář zářila štěstím, sebevědomím a hrdostí. Rozdíl mezi mnou, dospělým bojovníkem a jím, neznámým hochem, byl tak velký, že se chlapec ani neodvážil kráčet vedle mne, přece jsem však pozoroval, že občas si bezděky pospíšil, potom se rychle rozpomenul a zůstal zas v uctivé vzdálenosti. Něco měl na srdci, to bylo jisté; chtěl mi něco říci, ale neodvážil se navázat hovor. Zkrátil jsem krok a oslovil ho přímo: “Můj mladý bratr nechť si pospíší, aby mi šel po boku.” Uposlechl, neboť zdráhavost mu mohla být vytýkána jako neposlušnost. “Můj bratr mi asi chce něco říci,” pokračoval jsem. “Nechť tedy promluví.” Pohlédl na mne moudře a vděčně, ale nepromluvil. Měl tedy na srdci dotaz, nikoli zprávu, ale otázku vyslovit nesměl, poněvadž jsem mu dovolil hovořit jen všeobecně, ale ne tázat se. “Vím, proč se mému rudému bratru chvějí rty,” hovořil jsem. “Mám to vyslovit? ” “Old Shatterhand hovoří, kdykoli se mu zachce.” “Jde o tvého otce, Silného Buvola. Pravda?” “Old Shatterhand uhodne vždy správně.” “Rád by ses mne zeptal, proč

jsem ti dal jeho život.” “Přál jsem si to, ale neodvážil jsem se té otázky.” “Vyčetl jsem ji z tvé tváře. Můžeš a smíš hovořit se mnou tak, jako bych byl hochem jako ty.” “Dovolí-li to Old Shatterhand, tedy mu mohu říci, že můj otec zemře.” “Proč tak soudíš?” “čtu mu to ve tváři a můj starší bratr tak také soudí. Usmrtí se, poněvadž nemůže snést dvojnásobnou hanbu.” “Není pro nikoho hanbou, když ho přemohu. Zvítězil jsem i nad Vinnetouem, než jsem se s ním sbratril, zeptej se ho, zda se za to styděl. Promluv o tom s otcem. Jeho hrdost mu zakazuje, aby se mnou hovořil; ty jsi však jeho synem, jehož může vyslechnout. Mluvil jsi však o dvojnásobné hanbě. Tím asi myslíš, že jsem jeho život daroval právě tobě.” “Ano.” “Myslíš vážně, že je to pro něho pohana?”

“Hodně velká. Proč jsi to udělal?” “Udělal jsem to, abych ho ušetřil hanby, že mu byl život darován mnou. To však, co ty nazýváš hanbou, není hanba, naopak, tím jsem ji od něho odvrátil.” “Jsem dosud hoch a nevím tedy proč, ale poněvadž to říká Old Shatterhand, je to jistě pravda.” “Je a opakuji znovu: že byl tvůj otec mnou přemožen, není žádná ostuda. Všichni rudí mužové vědí, že je těžké nade mnou zvítězit. Tvůj otec mi však ve svém hněvu ukládal o život; nebyl by mne šetřil, nýbrž vskutku probodl a bylo by tedy pro něho pohaněním, kdyby pak přijal svůj život z mých rukou. Nyní je však jeho život tvým vlastnictvím a poněvadž jsi jeho synem, může ten dar od tebe přijmout. Vždyť také on tobě daroval život. Rozumíš tomu?” Přemýšlel chvíli, potom odpověděl: “Nerozumím a myslím, že by tvému výroku z rudých mužů nikdo a z tvých bílých bratří málokdo rozuměl.” Kupodivu! Hoch měl pravdu, vždyť málokdo chápe dar života, jejž dostává od svého otce. “Mému srdci bylo pro otce těžko,” pokračoval chlapec vážně, “nyní se mu však ulevilo. Slova Old Shatterhandova jsou moudrá a rozumný snadno pochopí jejich smysl. Já jim nerozumím, ale věřím jim. Jak jednal Old Shatterhand, nejednal by žádný jiný bojovník. Můj otec může žít dále bez hanby, vyřídím mu to. Za to však, že můj slavný bratr vložil život mého otce do mých rukou, patří mu můj život. Nechť Old Shatterhand řekne slovo a budu připraven hned se vydat na smrt.” “Nechci, abys zemřel, nýbrž abys žil a abys byl nejen statečným bojovníkem, nýbrž i dobrým a spravedlivým mužem. Dobrého člověka z tebe udělat nemohu, o to se musíš přičinit sám tím, že se nikdy nedopustíš bezpráví, ale že ti chci dopomoci, aby ses stal dobrým bojovníkem, postarám se o to, abys mně byl stále nablízku, pokud budu v oblasti vašeho kmene.” Uchopil mne hbitě za prst, protože se neodvážil uchopit mne za celou ruku, přitiskl jej na prsa a promluvil s přízvukem, svědčícím o tom, že jeho srdce překypuje: “Přislíbil jsem svému velkému bílému bratru život, nyní však si přeji, abych měl více životů; všechny by patřily Old Shatterhandovi.” “Vím, vím, jsi vděčný hoch a kdo je vděčný, kráčí po cestě, kde kvetou i jiné ctnosti. Pěstuj pilně ty ctnosti, neboť čím delší je tvá cesta, tím řidčeji na ní roste ctnost, za to však narazíš často na trní a hloží, o něž se poraníš.” Malý muž zhluboka oddechoval. Takovému dýchání, bezpečnému znamení dobrého citu, naslouchával jsem vždy rád… Rychle se stmívalo a rokle byla již silně zahalená tmou. Byli jsme nuceni se ostražitě rozhlížet. Přišlo mi velmi vhod, že hoch uměl kráčet neslyšitelně. Indiáni se již v mládí cvičí v tomto umění, a je to vskutku umění! Zjistili jsme, že v rokli nepřátelé nejsou. Došli jsme k východu z rokle za

posledního záblesku denního světla, dovolujícího ještě, abychom se trochu rozhlédli po rovině. Dokud jsern byl zajatcem Yumů, tábořili jsme blízko rokle. Zatím však uloupená stáda spásla všechnu trávu a jejich strážci byli nuceni odehnat je o něco dále. Rozeznávali jsme před sebou dobytek na takovou dálku, že koně i skot byli velcí jako pes.

Hlídači stád byli jako tříleté děti. Jediný z nich byl větší, neboť nám byl blíže, protože se blížil k rokli. Abych vyzkoumal stupeň chlapcovy inteligence, tázal jsem se: “Vidíš Yumu, který sem kráčí? Přijde až sem nebo se obrátí?” “Přijde a postaví se na stráž, aby čekal na návrat bojovníků, kteří tě pronásledovali. ” “Není to zbytečné?” “Není. Musí jim přece oznámit, kde jsou stáda a proč se Yumové z původního stanoviště vzdálili.” “Bojovníci by našli své druhy i bez podobného pokynu, poněvadž hlídači stád zažehnou strážné ohně.” “Jistě budou tak opatrní, že ohně nezapálí. Nevědí přece, zda se povedlo hlavnímu houfu znovu se tě zmocnit a Old Shatterhand je pro své nepřátele nebezpečným bojovníkem.” “Hm! Proč tedy ten muž přichází teprve nyní? Proč zde nebyla postavena hlídka již za bílého dne?” “Protože bojovníci by viděli ve dne stáda sami a nepotřebovali by nikoho.” “Správně. Odpovídal jsi vůbec dobře. Ale vědění samo nepomáhá a nestačí; člověk musí umět také jednat.” “Old Shatterhand mi jistě poví, co mám učinit.

Poslechnu ho.” “Rád bych se onoho Yumy zmocnil.” Hochova tvář, přirozeně osmahlá, získala mocným návalem krve barvu ještě tmavší. Povzbuzen mými slovy, rychle odpověděl: “Jestliže Old Shatterhand vztáhne ruku, tedy mu Yuma nemůže uniknout.” “Nemáš snad také ty ruce?” Pohlédl na mne s živým zábleskem v očích. “To je ruka pouhého chlapce,” pravil, “který se nesmí odvážit k činům za účasti dospělého bojovníka.” “Dospělý bojovník ti to dovoluje. Dokaž svému otci, že jsi dobře stál po mém boku.” “Zastřelím ho.” “To nesmíš. Jeho druzi by slyšeli výstřel, ostatně lidský život je nutno šetřit. Pravil jsem ti, že bych ho rád zajal.” “Ať tedy Old Shatterhand praví, co si přeje, abych vykonal.” “Měl bys vědět sám, jaká práce ti nastává. Čin by nebyl výhradně tvým dílem, kdybych musel dát radu.

Rozvaž tedy rychle, co počít, dřív než bude pozdě.”

Hoch. se bystře zahleděl k místu, kde právě byl Yuma, měřil vzdálenost a pozoroval okolí a v jeho tváři se zračila podnikavost i odhodlanost. “Vím již, co podniknu,” pravil. “Stojíme u východu z rokle, rozhlížíme se a jsme zakryti skalním výběžkem. Yuma se však nepostaví venku před roklí, nýbrž přijde do těchto míst.” “Ano, to považuji za pravděpodobné.” “Vidím pro sebe úkryt, v němž se přikrčím a Yuma přejde, aniž mne zpozoruje. Pak se poplazím za ním a pažbou ručnice ho udeřím do hlavy; potom ho svážu lasem.” “Je-li tvůj úkryt dobrý, pak záměr není nejhorší. Kde je úkryt?” “Za tímto skaliskem.” Stáli jsme, jak už jsem řekl, na pokraji rokle za skálou. O několik kroků dále zahýbalo skalisko asi ve výši vzrostlého muže a tvořilo malou prohlubeň. Kdo se zde přikrčil nebo položil, nemohl být kolemjdoucím zpozorován. Proto jsem se tázal: “Můžeš tam vylézt? Skála je hladká.” “To nic není,” pronesl hoch lhostejně. “Vyšplhal bych se ještě výš.” “Ale seskočíš-li, uslyší tě.” “Neseskočím; tichounce se sesmeknu.” “Tedy vzhůru! Je nejvyšší čas.” “Kam se zatím ukryje Old Shatterhand?” “To je má vlastní starost. Nespoléhej se na mne,

protože ti nepomohu. Jestliže svou věc neprovedeš obratně, rychle, obezřetně a odhodlaně, Yuma tě usmrtí.” Odpověděl hrdě: “Tento Yuma dosud žádného Mimbreňa neusmrtil a také neusmrtí. Zajmu ho.” Šplhal dobře a octl se na skalisku hbitě jako veverka, kde se přikrčil tak, že jsem ho jen ztěží rozeznával. Kdo by o něm neměl tušení, nebyl by ho zpozoroval. Musel jsem sám zmizet, neboť Yuma už nebyl od nás dál než tři sta kroků. Pustil jsem se tedy roklí dolů až k prvnímu skalnímu výstupku, kde jsem se postavil v koutě. Podnik sám přes mou blízkost nebyl pro mladého odvážlivce bez nebezpečí. Kdyby ho byl Yuma předčasně zpozoroval a přinutil k boji, nemohl jsem hochovi dost rychle poskytnout pomoc, zvláště když jsem nesměl střílet, abych výstřelem Yumovy druhy na rokli neupozornil. Proto jsem byl velmi napjatý, vždyť jsem byl původcem podniku a byl jsem odpovědný za jeho následky. Přál jsem ovšem chlapci zdar: vždyť vyřídil svému otci můj vzkaz a přivedl mi pomoc právě včas a za to jsem se mu chtěl odměnit pěkným darem, právě tak jako jeho bratrovi; chtěl jsem mu zajistit bojovnický věhlas. Setmělo se. Pak nastala okolnost, na níž jsme dosud nepomyslili. Yuma se zastavil na okraji skály, právě tam, kde jsem se s chlapcem před tím krčil. Dál do tmy nešel. Stál tam na hlídce, jak mu asi bylo poručeno a procházel se sem

a tam. Přitom se často přiblížil ke skalisku, na němž chlapec ležel, ne však tak blízko, aby ho hoch mohl shora zasáhnout pažbou. Pomyslil jsem si, že mladý Mimbreňo vyčká, až se k němu Yuma přiblíží a nutil jsem se do klidu. Tak minulo pět a ještě pět minut; setmělo se zatím tolik, že jsem na dvacet kroků před sebe neviděl. Naslouchal jsem bedlivě a právě jsem se rozhodl, že opustím svůj úkryt a půjdu pomoci svému spojenci, když v tom jsem uslyšel zvláštní zvuk, jakoby někdo holí udeřil do vydlabané tykve. To mohla být jen rána, která měla dopadnout na Yumovu lebku. Vztyčil jsem se a naslouchal. Bylo slyšet zasténání, pak zaduněla podobná rána, jako byla ta první. Patrně dostal Yuma do lebky pažbou podruhé. Teď jsem se již nemusel o chlapce obávat a čekal jsem, co si počne. Po velmi krátké době zaslechl jsem kroky a Mimbreňo volal přidušeně mé jméno. Nebyl ode mne dále než deset kroků; proto jsem mu popošel vstříc a tázal se: “Nuže, jak provedl můj mladý bratr svůj úkol? Podařil se?” “Ano. Yuma se procházel pod mým úkrytem; v příhodné chvíli jsem ho udeřil do hlavy, takže padl na zem. Přiskočil jsem a zasadil mu druhou ránu, on se utišil a nyní leží bez vědomí. Svázal jsem ho lasem.” “Pojď, podívám se.” Odebrali jsme se k známému skalisku, kde jsem poraženého prohlédl. Byl při vědomí. Rány ho na chvíli omráčily, takže ho hoch mohl pohodlné svázat. O pomoc Yuma nevolal, nevěděl kolik nepřátel stojí proti němu a mimoto uznal, že je od svých druhů příliš daleko, než aby se dovolal jejich pomoci. Co měl při sobě, bylo ovšem kořistí vítěze, ale tato kořist byla nepatrná. Kapsy měl naprosto prázdné a vyzbrojen byl jen nožem, lukem a toulcem, v němž byly tři nebo čtyři špatné šípy. Byl bych malému hrdinovi za jeho první čin přál větší kořist, neboť u rudochů platí zásada, že hrdinství je tím větší, čím více vynese. Naše výzkumná cesta měla příznivý průběh a také dobrý výsledek. Museli jsme se teď vrátit a zajatého dovést do tábora; v rokli jsme ho nechat nemohli. Předvídali jsme, že bude vystřídán a chtěli jsme se zmocnit jeho nástupce, neboť ten by ztropil poplach, kdyby byl svého druha na hlídce nenašel. “Poslyš, co ti řeknu,” oslovil jsem zajatého, “znáš mne?” “Old Shatterhaiid,” pronesl ustrašeně, “znám tě.” ” Je-li ti život milý, nemluv hlasitě a zodpověz mé dotazy podle pravdy.

Přišli k vám od mého útěku noví bojovníci?” Ne ” “i>c. “Stalo se něco důležitějšího?” “Nestalo.” “Kdy budeš

vystřídán? ” “Za dvakrát tak dlouhou dobu, kterou běloši jmenují hodinou.” “Půjdeš s námi. Rozvážu ti nohy. Když se pokusíš utéct, hned tě probodnu.” Odepjal jsem mu z nohou pouta, přivázal ruce k tělu a připjal jsem si konec lasa za opasek. Pak jsme se rychle vraceli a opatrné jsme se vyhýbali možnému

setkání s nepřátelskými Indiány. Když jsem Apačovi oznámil výsledek svého pozorování, ozval se: “Nebude těžké se jich zmocnit, ale zajaté musíme nechat vzadu, aby nás neprozradili. Co myslí můj bratr? Kolik Mimbreňů bude třeba k útoku na nepřátele, aby nám ani jediný neunikl?” “Polovina našeho mužstva stačí, ale bude lépe, vezmeme-li o několik více než méně.” “A zbytek stačí k střežení zajatých?” “Ano.” “Koho postavíme do čela?” “Silného Buvola, neboť Vinnetou musí řídit útok. Také je nutné, abychom se dříve my dva doplížili k Yumům a vyzvěděli, jak jsou rozloženi.

Nezbývá, než abychom to sami zjistili.” “Nechal bych nejraději Silného Buvola u sebe, protože mu již nedůvěřuji tak jako dříve, že by si počínal rozvážně a opatrně. Stal se z něho jiný muž od souboje s Old Shatterhandem. Jeho zrak se obrací dovnitř, nikoli ven a nemá vůbec smysl pro to, co se děje kolem něho.” “To přece nevadí, aby nemohl střežit zajaté. Nestaral se o ně, neboť to nebylo třeba, nyní však bude jistě pozorným. Ten souboj byl zaviněn jeho strašnou záští proti Yumům. Domníval se, že chci nechat náčelníka uniknout. Chce je vesměs usmrtit u mučednického kůlu a jistě se nedopustí takové chyby, aby mohli ujít jeho pomstě. Ostatně s ním promluv.” Silný Buvol neslyšel mou rozmluvu s Apačem, poněvadž seděl daleko od nás. Sebral jsem jeho synka a zajatého Yumu, kráčel jsem k němu a tázal se: “Proč neusedl náčelník Mimbreňů k náčelníkovi Apačů? Vinnetou by se s ním rád poradil.” “Co může být pro mne ještě důležité kromě cti, kterou jsem dnes ztratil?” řekl zasmušile. “Nezdají se ti čest a věhlas tvých synů právě tak důležité jako tvá vlastní čest?” “Hovoříš o Yuma-Shetarovi?” “Nejen o něm, nýbrž i o mladším…” “Ten nemá dosud slávu ani jméno; o něm nemusím přemýšlet.” “Mýlíš se. Tvůj mladší syn bude brzy věhlasným bojovníkem. Podal již o tom důkaz.” “Proto snad, že se k tobě připojil? Vyzkoumat, zdali se Yumové utábořili v rokli nebo jinde, to ještě není hrdinstvím. Vyzvědět postavení nepřítele umí každý chlapec mého kmene.” “Ale nepřítele potichu zajmout nedovede každý chlapec. Tvůj syn to umí. Zde vidíš Yumu, kterého zajal.““Mluv pravdu. Zajal jsi ho sám a daroval hochovi, tak jako jsi mu daroval můj život.”

“Ne. Vykonal to sám. Nepomáhal jsem mu. Odešel jsem, takže nemohl spoléhat na mou pomoc. Vyčíhal Yumu sám, srazil ho k zemi, omráčil a spoutal svým lasem. Když jsem se k němu vrátil, bylo již vše vykonáno, takže mi na práci nezbylo nic.” Tu konečně změklo srdce starého zarputilce. Vstal a položil ruku na hlavu mladšího synka: “Jsi mým mladším synem,” pravil, “ale nemusíš závidět staršímu bratru jméno i udatnost, neboť Old Shatterhand je s tebou a ten ti ukáže cestu, na které dosáhneš jména i slávy. Zajatec je tvůj a dostane se mu u mučednického kůlu smrtící rány tvou

rukou.” “Dávej pozor, aby ti zajatci neuprchli,” podotkl jsem, “jsou odevzdáni tvému dozoru a tvé bdělosti, neboť odejdeme a ponecháme ti pouze polovinu mužstva…” “A s druhou polovinou chcete polapit Yumy? A já mám sedět zde a nezúčastnit se vaší výpravy? Proč nechcete, abych se zúčastnil?” “Protože někdo z nás tří musí hlídat. Vím, že tvá ostražitost je větší než má nebo Apačova. Ostatně jsou zajatci v tvé moci a je tedy na tobě abys je střežil.” “Můj bílý bratr mluví pravdu. Dokud zde budu, nepodaří se ani jedinému z těch psů uprchnout. Můžete odejít bez starosti.” “Spoléháme na tebe. Buď připraven, abys za námi přišel, jakmile ti pošleme posla.” Pak bylo určeno mužstvo, které nás mělo doprovodit. Rychle jsme se vraceli k rokli, protože jinak by nás byl předešel Indián určený k vystřídání svého druha a byl by jistě způsobil povyk, kdyby byl našel hlídku neobsazenou. Očekávali jsme každou chvíli příchod tohoto muže a poněvadž mohl snadno spatřit koně, šel jsem mu s Apačem vstříc. Směr jsme znali. Několik set kroků od rokle jsme se zastavili a vyčkávali. Netrvalo to ani dvě minuty, když jsme zaslechli kroky. Rozešli jsme se, já nalevo, Vinnetou napravo a když přicházející Yuma mezi námi prošel, chytili jsme ho ze dvou stran a již jsme ho nesli do rokle ke koním. Nato jsem se vypravil s Apačem zjistit yumské pozice. Neměli strážné ohně, ale přesto jsme vyzvěděli dost a vrátili jsme se asi za půl hodiny, abychom vedli mužstvo a udělili mu nutné pokyny. Ostatně nepřátelé nám usnadnili úkol sami.

Seděli uprostřed pastviště v chumáči a nechali jen hlídky, které se staraly o stáda, aby se nerozběhla. Viděli jsme, že se snadno zmocníme všech Yumů, jestliže hlídky bez povyku zajmeme, a kdyby se to nepodařilo, nezbývalo nám, než

střelbou donutit lupiče stád, aby složili zbraně. Naštěstí to nebylo třeba. Všechny čtyři hlídky jsme přemohli a pak jsem z těchto čerstvých zajatých vybral jednoho, kterému jsem vysvětlil, co se přihodilo a vyslal jsem ho k obklíčeným se vzkazem, aby se bez odporu vzdali. Poskytl jsem jim desetiminutovou lhůtu s pohrůžkou, že nastane hromadná

střelba, kdyby se Yumové zdráhali. Vyslanec odešel a rudoši, postrašeni jeho zvěstí, nepočkali ani na konec dané lhůty na rozmyšlenou a přišli sami, aby nám vydali zbraně. Pak jsme rozdělali několik ohňů a přivedli všechny koně; pak jsme vypravili rychlého posla k Silnému Buvolovi se vzkazem, aby k nám přitáhl s veškerými bojovníky i zajatými. Nečekali jsme dlouho a již jsme byli všichni pohromadě. V tábořišti se rozvinul pestrý a čilý válečný život, který se ovšem neobešel bez hluku. Stáda uloupená Yumy a námi dobytá jsme považovali za majetek haciendera Pruchilla, ale přece jsme si dovolili vybrat z něho několik pěkných kusů, abychom se po námaze najedli čerstvého masa. Tu malou oběť jsme mohli právem požadovat, vždyť jsme chtěli vše ostatní vrátit. Ujednal jsem s Vinnetouem, že se hned zrána vypravíme s dobytkem do haciendy a pak jsme toto usnesení oznámili Silnému Buvolovi. “A co se zatím stane se zajatci?” tázal se mrzutě. “Jsou tvoji. Učiň s nimi, co uznáš za dobré,” pravil Vinnetou. “Odvedu je tedy hned na pastviště svého kmene, kde je budeme soudit.” “K tomu se třeba spousty bojovníků, já však a Old Shatterhand, sami dva, nemůžeme všechen dobytek hnát do haciendy.” “Dám vám na pomoc padesát bojovníků.” Očekávali jsme jeho nabídku a přijali jsme ji okamžitě. Nyní však bylo nutno pohovořit s Velkou Hubou, abych se něco dověděl o záměrech Meltonových. Byl jsem ovšem přesvědčen, že bude dávat pozor, aby mi pověděl pravdu, ale přece jsem doufal, že z jeho výpovědi se něco dozvím a ostatek doplním vlastní úvahou. Byl jsem přesvědčen, že mne osloví sáni, jakmile se k němu přiblížím. Proto jsem se tvářil, jako bych zajatcům prohlížel pouta a blížil jsem se zvolna k němu. Chlapík blýskal očima, jakmile mne zpozoroval a když jsem se dotkl řemenů, jimiž byl svázán, tázal se mne zlostně, ale tlumeně: “Proč jsi přepadl a zajal mé bojovníky?” “Proč? Protože jsou mými nepřáteli.” “Proč to děláš, chceš-li dostát svému slibu a pustit nás na svobodu?” “Bylo mou povinností vzít jim velkou loupež, kterou hodlám vrátit hacienderovi.” “Donu Timoteu Pruchillovi? ” “Zajisté.” “Ten přece již není hacienderem,” zabručel rudoch. “A kdo by jím byl?” “Běloch, jehož nazvýváš Meltonem.” “Melton? Ten že by byl hacienderem?” “Koupil haciendu. Chceš mu dobytek přihnat?” “Ani mi ve snu! Dám jej Timoteovi Pruchillovi!” “Nenajdeš ho. Vystěhoval se.”

“Odkud to víš?” “Od Meltona, který se smluvil s Wellerem.” “Tedy, Melton je nyní vlastníkem haciendy. A bydlí tam?” “Nebydlí.” “Kde tedy je?” “Vypravil se do…” Indián se zarazil. Měl již na jazyku odpověď, ale rozmyslel se jinak a když jsem otázku opakoval, odsekl: “Nevím.” “Chtěl jsi to právě říci a nevíš? Pověz tedy, co se stalo s bělochy, kteří byli hacienderem najati…” “Byli odvedeni, a jsou …” Znova umlkl. “Mluv!” vybídl jsem ho. “Nevím.” “Starý brachu! Čtu z tvého oka, že víš.” Indián zavřel oči, patrně, abych z nich “pravdu nevyčetl” a hovořil: “Nevím a nemohu vědět. Všichni mužové, všichni tito lidé byli mými zajatci. Přece víš, že jsem je propustil; jak tedy mohu vědět, co dělali a kde jsou nyní?” “Víš to dobře, neboť jsi znal Meltonovy záměry. Přece se s tebou smluvil, abys haciendu přepadl.” “Kdo ti řekl tuto lež?” “Žádnou lež! Je pravda, co říkám. Na pochodu z Lobos do haciendy jsi navštívil Meltona s Wellerem a

smluvil jsi s nimi všechny podrobnosti.” “I toto je lež.” “Nezapírej! Vždyť jsem vás vyslechl.” “Tedy tě klamal zrak i sluch.” “Mé oči i uši mne nemohou oklamat. Tvé lhaní ti nebude užitečné. Chci a musím se od tebe dozvědět bez vytáček, co se stalo po vypálení haciendy s bílými vystěhovalci.” “Nemohu ti dát odpověď, protože to nevím.” “Víš to. Slíbil jsi, že mi dáš zprávu.” “Slíbil jsi, že mne propustíš. Místo toho zajímáš stále více mých bojovníků.” “Splním vše, co jsem slíbil, dostojíš-li ty svému slovu.” “Řekl jsem ti vše, co vím.” “Nehádejme se o to. Byli bychom vyrovnáni, kdybychom si navzájem vyhověli a jsme tedy vyrovnáni, protože se to nestalo. Jsem s vámi dnes naposled. Zítra ráno se rozloučím s Mimbreni, kteří vás povedou do svých vigvamů, aby vás usmrtili u kůlů.” Odcházel jsem. To pomohlo! Doufal, že ho osvobodím a zatím jsem byl s nimi poslední noc! Od Silného Buvola milost očekávat nemohl. “Počkej!” zvolal, když jsem se vzdálil na několik kroků.

“Nuže?” tázal jsem se “Propustíš nás vskutku, povím-li vše?” “Zajisté, ale ty přece nic nevíš!” “Vím vše, ale Meltou mi přikázal mlčet.” “Tak konečně promluv. Co se stalo se zajatci?” “Nejprve splň slib. Přece víš, co jsem ti řekl, když jsi nás zajal. Zodpovím tvé dotazy jen jako svobodný muž.” “A naproti tomu jsem ti já řekl, že dříve nebudeš svobodný, dokud mi řádně neodpovíš.” “Trvám na svém rozhodnutí, musíš tedy ty od svého ustoupit.” “Nesmysl. Nic na svém rozhodnutí nezměním a zůstane vše tak, jak jsem řekl: Silný Buvol vás odtud odvede.” Chystal jsem se znovu k

odchodu, ale Indián vykřikl: “Old Shatterhand nechť se vrátí.” Vrátil jsem se a řekl rozhodně: “Poslyš mé poslední slovo: Nejprve promluvíš a řekneš podle pravdy co víš, pak tě propustím. Nestane-li se tak, nemám, co bych zde dělal. Rozhodni se krátce! Chceš odpovídat?” “Chci, ale doufám, že dostojíš pak hned …” “Platí, jak jsem řekl. Nuže: vybídl tě Melton, abys přepadl haciendu?” “Ne!” “Koupil Melton haciendu?” “Ano.” “Jaké záměry má s vystěhovala?” Rudoch chvíli přemítal, jako by chtěl najít vytáčku anebo načerpat odvahu ke lži a teprve když jsem dotaz opakoval, ozval se: “Chce je prodat.” “Cože? Prodat? To přece není možné!” “Je to možné. Však to víš lépe než já, neboť jsi běloch a jen běloši kupují a prodávají lidi. Chceš snad popírat, že mužové temné barvy jsou lidmi? A neobchodují snad tvoji bílí bratři s otroky?” “Nehovořili jsme o černoších. Mluvím o běloších, kteří se nekupují ani neprodávají. ” “A přece budou prodáni. Sám jsem slyšel, že jsou velmi zlí kapitáni, kteří nemohou získat lodníky. Potřebuje-li zlý kapitán lodníky, ukradne nebo koupí si některé.” “Hm! Chceš mi tedy nažvanit, že bílí vystěhovalci budou prodáni takovému kapitánovi.” “Ano.” “Kým.” “Meltonem. Vystěhovalci jsou jeho vlastnictvím; může si s nimi dělat, co chce. Přivezl je

sem z jejich vlasti a zaplatil tam za ně mnoho peněz.”

“Nikoliv ze svého. Byly to peníze hacienderovy.” “On koupil od něho haciendu a s ní i bělochy. Chtěl od nich zpět peníze a protože mu je nemohli dát, prodal je náčelníkovi veliké lodi.” “Odkud to víš?” “Od Meltona. Než jsem ho propustil na svobodu, řekl mi, že je prodá.” “Kdepak je ten náčelník lodi?” “V Lobos. Nyní jsem ti řekl vše, co vím. Tvému přání jsem vyhověl a žádám, abys teď vyhověl mému přání.” “Žádáš tak vskutku? Jsi věru moudrý, velmi moudrý muž, ale neuvážil jsi patrně, že jsou na světě lidé, kteří jsou moudřejší a chytřejší než ty.” “Co to znamená? Nerozumím ti.” “Kdo chce někoho obelstít, musí si počínat velmi opatrně a každé slovo zrale uvážit. Pamatuj si to provždy. Kdo to neumí, je zcela průhledný a zpravidla neobelstí nikoho jiného, než sebe. Pohádka, kterou jsi mne právě krmil, je lží od začátku do konce. Náčelník lodi žije jen y tvém zabedněném mozku. Ostatně bys mohl vědět, že žádný kapitán na světě by nekoupil ženy a děti pro práci na lodi.” “Nevěříš mně tedy? Pak bylo škoda každého slova, které jsem promluvil. Co jsem řekl, dozvěděl jsem se od Meltona. Dostál jsem slibu a ty jistě dostojíš…” “Jistě. Slíbil jsem ti svobodu, povíš-li pravdu. Držím se toho a dostojím svému slibu: totiž rozuměj! Protože jsi mi lhal, zůstaneš v poutech.” “Jakže? Nechceš mi dopomoci na svobodu?” “Nechci.” Kdyby mohl, byl by vzteky vyskočil, v poutech se však jen vztyčil hrudí a hlavou, takže skoro usedl a zasyčel: “Nazýváš mne lhářem, sám však jsi největším a nejhanebnějším.

Kdybych měl ruce volné, zardousil bych tě.” “Kdybych držel, což? Věřím rád, že by ses o to pokusil, již proto, že jsem nebyl takovým hlupákem, abych věřil tvým báchorkám. Chlapík jako ty mne nemůže podvést.” “Jsi podvodníkem, sám

…” “Umlkni!” přerušil jsem ho. “Nemám, o čem bych s tebou již mluvil, jen tolik chcťpodotknout, že jsi nebyl tak úplně mlčenlivý, jak jsi chtěl, i proti své vůli. Vím již, co jsem vědět chtěl, ty však odtud zítra potáhneš jako zajatec Silného Buvola.” “Nic nevíš, nic nevíš a nikdy se nedovíš,” zasmál se rudoch jízlivě. Odcházel jsem, ale po několika krocích jsem se zastavil, protože jsem zpozoroval za křoviskem, rostoucím blízko za hlavou Velké Huby, jakýsi podezřelý pohyb. Někdo.se tam skrýval a v té chvíli blesklo mi hlavou, kdo by to asi mohl být. Pohlédl jsem směrem k ohni, u něhož prve seděl Silný Buvol a nespatřil jsem ho tam. Když jsem se bystře zadíval na křoviska, zpozoroval jsem, že se tamodtud plíží tmavé tělo, silně přikrčené k zemi. Řekl jsem si, že by bylo škoda času jít této okolnosti na kloub a šel jsem přímo k ohni, u něhož seděl Vinnetou. Byl-li jsem poněkud pyšný na bystrost svého zraku, přesvědčil jsem se, že je zde zrak ještě bystřejší. Sotva jsem se totiž posadil, promluvil Vinnetou s lehkým úsměvem: “Můj bílý bratr hovořil s Velkou Hubou. Povšiml si keře za jeho hlavou?” “Ano.” “A viděl toho, jenž za keřem ležel?” “Viděl.” “Silný Buvol je dosud plný nedůvěry, nyní však jistě nahlédne, že se dopouštěl křivdy.” Jak bystrý zrak, jak bystrý úsudek měl Apač! Viděl, že jsem hovořil se zajatým Yumou a uhodl, že mezi mnou a jím uzrálo rozhodnutí. Ano, musím to znovu opakovat

- znali a milovali jsme se navzájem, takže se duše jednoho z nás uměla vmyslet do duše toho druhého. Silný Buvol se vracel právě oklikou, jako by byl prohlížel jednotlivé skupiny svých bojovníků. Byl klidný a tvářil se, jako by chtěl bez povšimnutí projít okolo nás, ale Vinnetou ho vybídl, aby se k nám posadil. “Můj rudý bratr nechť se posadí,” pravil, “promluvíme s ním o důležité věci.” “Poslouchám,” prohodil náčelník a posadil se. “Můj bílý bratr Old Shatterhand zvěděl od Velké Huby věci, o nichž je nutné se poradit,” hovořil Vinnetou klidně. I ta slova dokazovala bystrou logiku Apačovu. Nyní pokračoval s lehkou ironií: “Silný Buvol opustil své místo při ohni. Patrně pátral, není-li poblíž nějaký keř.” “Nerozumím náčelníkovi Apačů,” bručel Mimbreňo ve zjevných rozpacích. “Kde by bylo možno skrýt se a vyslechnout, jakou vlastně záležitost hodlá Old Shatterhand s Velkou Hubou projednat.” “Uff! Vinnetou mne viděl?” “Viděl jsem Silného Buvola jak se blíží ke křovině a jak od ní odchází. Zajisté je mu nyní známo, že mému bílému bratru křivdil. Old Shatterhand není zrádcem, nýbrž mužem poctivým. Kdo jinému ukřivdil a uznává-li to, mlčí, nejedná poctivě.” Nepřímá vybídka, obsažená v poslední větě zvýšila Mimbreňovy rozpaky. Chvíli zápasil s vlastní hrdostí, potom však nabyly vrchu jeho dobrosrdečnost a přátelství. Promluvil: “Ano, ukřivdil jsem svému bratru bílé tváře.

Nazval jsem ho zrádcem. To je urážka pro obyčejného bojovníka: jak ji lze nazvat, když se dotkla Old Shatterhanda? Není možné, aby mi prominul?” “Oh, docela ti promíjím,” upokojil jsem ho. “Silný Buvol má prudce vznětlivou hlavu, ale dobré srdce. Uznává-li, že mně křivdil, nemohu mu to mít za zlé.” “Ano, uznávám a hlasitě doznávám, před těmi, kteří urážku slyšeli. Nikdy již nechci o tobě pochybovat.” “Doufám v to již pro naše staré přátelství a zvláště pro tvůj vlastní prospěch. Věc je odbyta, nemluvme již o tom.” “Tak je to správné; pomlčme o ní; tys ospravedlněn, ač jsem nerozuměl mnohému, o čem jsi s Yumou hovořil.” “Nedivím se. Mohl mně porozumět jen ten, kdo zná mé myšlenky a v té chvíli jsem je znal sám.” “Nevěřil jsi tedy tomu, co ti vyprávěl o náčelníkovi lodi?” “Nevěřil.” “Nejsou bílí

vystěhovala prodáni?” “Nejsou, aspoň ne tak, jak se o tom Velká Huba zmínil. Nejsou prodáni, ale podvedeni, hanebně oklamáni Meltonem a oběma Wellery.” Vinnetou jen tušil, v podstatě však nevěděl, oč vlastně běží a proto jsem mu stručně vysvětlil svůj záměr, stejně jako i poslední rozmluvu se zajatým náčelníkem Yumů. Apač naslouchal pozorně, zamyslil se krátce a tázal se pak: “Kdo sem vlastně povolal bělochy z ciziny, Melton či haciendero?” “Haciendero.” “On jim tedy zaplatil?” “Přesně tak.” “Myslíš, že Timoteo Pruchillo s nimi smýšlel poctivě?““Jsem o tom přesvědčen.

Vždyť byl sám podvedený.” “Melton od něho haciendu koupil?” “Ano, aspoň .tak soudím, ale dříve než ji koupil, dal ji přepadnout, vyplenit a vypálit, aby ji dostal lacino.” “A cizí bělochy koupil zároveň s haciendou?” “Myslím si to, neboť v jejich smlouvách bylo ustanovení, že jsou povinni za mzdu sloužit také nástupci původního haciendera. A to je -právě to, co mne naplňuje obavami. Stal-li se Melton jejich velitelem, pak je zle, velmi zle postaráno o jejich blahobyt.” “Ale jedna okolnost je mi nejasná. Melton zničil haciendu, aby ji zbavil ceny a přece ji koupil. Tedy i po zpustošení má nějakou cenu, ovšem jen pro něho, nikoli pro haciendera.” “To je úplně správné; a mně to také není jasné. Poněvadž je vše spáleno a zničeno, nemůže se Melton zabývat několik roků ani pěstováním plodin na plantážích ani chovem dobytka ani kácením dřeva. Hacienda mu patrně poskytne jiný zdroj užitku a k čerpání tohoto zdroje hodlá použít pracovních sil vystěhovalců. Jsem přesvědčen, že tento záměr v něm uzrál, už když přemlouval haciendera, aby sem povolal cizí pracovníky. Při tom však jistě jde o darebáctví, proti němuž bych rád vzal v ochranu cizince, kteří jsou mými krajany, občany mé vlasti.”

“Old Shatterhand je mi bratrem a tito cizinci jsou tedy také mými bratry. Vinnetou jim nabídne svou hlavu i své ruce.” “Děkuji ti! Tvá pomoc je cennější, než pomoc mnohých bojovníků. Ale nebezpečí se zvyšuje zdržením. Nesmíme se zdržovat a nesmíme také zůstat u stád, která budou hnána do haciendy. Ztratili bychom nejméně čtyři dny, než bychom je přihnali k haciendě.” “Pojedeme sami a stádo necháme za sebou. Co učiní Silný Buvol? Doprovodí nás?” “Jel bych s vámi,” odpovídal Mimbreňo, “ale jistě moji bratři uznají, že bude lépe, zůstanu-li u zajatých. Mým bojovníkům je třeba dvojnásobného velení, neboť je musím rozdělit. Zajatce je nutné hlídat na pochodu a stáda také. Stádu stačí padesát bojovníků a dám jim zkušeného vůdce. Jakmile dorazí do haciendy a odevzdají stáda, budou vám povinni týmž poslušenstvím jako mně. S ostatními dopravím zajaté Yumy do svých stanů, čím dále je odvedu, tím méně je třeba se strachovat, že mně uniknou, aby se pro dobytek vrátili nebo vám jinak škodili.” To byla rozumná řeč. Starý rudoch tentokrát mluvil věcně. Ostatně mi záleželo velmi málo na jeho průvodu; byl pro každou maličkost hned vzteklý. Byl jsem přesvědčen, že sám s Apačem snáze a rychleji dosáhnu cíle a proto jsem se Silným Buvolem rád souhlasil.

Vinnetou souhlasil také. “Můj rudý bratr hovořil velmi dobře,” pronesl, dívaje se na mne významné. “Snad mu též pošleme zprávy, budeme-li postupovat před nimi a k tomu je třeba ještě některého bojovníka, který by nás provázel a obstaral naše poselství.” “Pro ten případ prosím Silného Buvola,” dodal jsem rychle, “aby s námi vypravil své syny. Jsou moudří a stateční a dokázali již, že jsou velmi schopní. Je to mému bratru Vinnetouovi vhod?” “Budiž, jak pravil Old Shatterhand,” pronesl Apač. Také náčelník Mimbreňů vyslovil souhlas. Byl na to přece jen hrdý, že se jeho

synům, ač velmi mladým, dostane tak vysokého vyznamenání a slíbil, že jim vyhledá nejlepší, nejrychlejší a nejvytrvalejší koně. Bylo nám to ovšem velmi milé. Ráno jsme si opatřili zásoby potravy, protože jsme věděli, že na haciendě nebude nic a rozloučili jsme se s Mimbreni. Indiáni se s námi loučili srdečně. Jejich náčelníkovi jsme slíbili, že ho navštívíme, jakmile splníme svůj úkol a že se k němu obrátíme, kdyby nám bylo třeba jakékoliv pomoci. Zajatí Yumove se na nás dívali zasmušile. Jejich velitel, Velká Huba, se nemohl zdržet a zavolal za námi, když jsme pobídli koně k pochodu: “Hle!, Tam jedou zrádci a trojnásobní lháři. Kdybych nebyl zajat, vylil bych je jako kalnou vodu.” Ubožák, myslil jsem si. Byl zajat a neměl naděje, že by se mu kdy dostalo svobody. A přece jsme se s tím odbytým chlapíkem brzy setkali!…

Kapitola šestá PAN PLAYER Za jízdy se ukázalo, co zmohou dobří vytrvalí běžci. Byl jsem ve starostech o

vystěhovalce, a proto jsme pobízeli zvířata, protože jsme doufali, že si později, po příchodu do haciendy, řádně odpočinou. Tak se stalo, že jsme odpoledne příštího dne dorazili k hranici haciendy, hoši ovšem na koních zpocených a zpěněných, kdežto naši hřebci meh dosud suchou srst a byli tak svěží, jako bychom byli podnikli jen malou projížďku pro zábavu. Za průvodce jsme zvolili potok a vbrzku jsme spatřili před sebou vysokou hradbu, obklopující spálené budovy. Nikdo nám nebránil ve vstupu, ale přesto jsem váhal zajet do dvora. Vinnetou mne pochopil hned a pravil:

“Ať vjede můj bratr Old Shatterhand do dvora sám. Byli to rudí mužové, kteří haciendu přepadli a je-li dosud někdo uvnitř a spatří-li nás, bude nás považovat za Yumy a uteče, takže bychom se nemohli nikoho na nic vyptávat.” Vjel jsem tedy do dvora sám. Spatřil jsem spoustu dýmem začernělých zdí, zbytky ohořelých trámů, ale člověka jsem nenašel. Vrátil jsem se tedy a pokusil jsem se zastihnout někoho za hraničním obvodem a vskutku: jakmile jsem odbočil za jihovýchodní nároží, potkal jsem člověka, bělocha, který zvolna kráčel proti mně. Byl oblečen do dlouhého tmavého kabátu, jenž mu propůjčoval vzezření duchovního a překvapeně se zastavil, jakmile mne spatřil. “Buenos diaa!” pozdravil jsem ho. “Patříte k této usedlosti, seňore?” “Ano,” odpovídal a pronikavě si mne změřil. “Kdo je majitelem?” “Seňor Melton.” “Ah, tedy vskutku? Hledám ho.” “Lituji velmi, že ho zde nemůžete zastihnout. Odejel s panem Timoteem Pruchillem, dřívějším majitelem, do Ures, aby tam úředně převzal vlastnictví

haciendy.” “Ale jeho přátelé jsou zde?” “Oba Wellerové? Nikoli. Ti se odebrali do Fuente de la roca.” “A polští dělníci?” “Odjeli s oběma seňory tam, kde jsou očekáváni Indiány kmene Yuma. Patrně jste přítelem seňora Meltona, když se tážete po těch lidech. Smím vědět, koho…” Vtom se zarazil. Pokračoval ve svém pochodu a já se mu držel po boku. Tak jsme dorazili až k nároží, kde uviděl Indiány, stanul, spolkl poslední slovo a vykřikl anglicky, přestože dosud hovořil španělsky: “Vinnetou! U všech ďáblů! Toho sem přivedl sám ďas!” Při posledních slovech se obrátil a hnal se nazpět. Mohutným a smělým skokem dosáhl druhého břehu potoka, načež se pustil šíleným úprkem po lesní půdě zakryté popelem, z níž vyčnívaly ohořelé pahýly a pařezy stromů a keřů. Vinnetou muže viděl a jeho slova zaslechl.

Pobídl koně, přehnal se kolem mne, přelétl skokem potok. Znal patrně toho muže a podle všeho seznámil se s ním za takových okolností, že se ho nyní chtěl zmocnit. To však bylo obtížné. Četné pahýly ohořelých stromů, pokryté silnou vrstvou popele jako všecka okolní půda, prudké jízdě vadily. Kůň Apačův se mohl zřítit k zemi nebo si zlomit nohu. To konečně uznal i Vinnetou, zarazil koně, seskočil a pokračoval v pronásledování pěšky. Kdybych byl věděl, že je nutné

se chlapíka zmocnit, mohl jsem mu v prvých okamžicích zcela snadno vpálit náboj do nohy, takže by byl dále nemohl, potom jsem se však toho úmyslu vzdal již proto, že by ho Vinnetou, kdyby to uznal za dobré, mohl sám zasáhnout.

Mimo to jsem věděl, že Apač je výtečným běžcem, s nímž nikdo nemohl soutěžit; vždyť jsme již byli kdysi nuceni podniknout závod v běhu o život. Tentokrát však byl v nevýhodě, neboť mu byly na závadu nejen ručnice, nýbrž i všechna ostatní výzbroj a zásoby, kdežto jeho soupeř neměl jiné břemeno, než vlastní lehký oděv. Poháněn strachem, vyvíjel ostatně uprchlík takovou rychlost, jakou se jistě za obyčejných okolností honosit nemohl. Vinnetou nemohl snížit jeho náskok. Bylo jisté, že by ho byl při delším běhu dohonil, neboť byl tak vytrvalý, jak onen muž jistě nebyl a sotva být mohl. Běh o závod směřoval k návrší, prostírajícímu se za budovami haciendy. Bylo ohořelé a holé. Prchající běloch dorazil o celou minutu dříve na vrchol a zmizel za níni. Když tam Apač dospěl, zpozoroval jsem, že se chce pustit dále, potom se zamyslel, zkoumal zrakem vzdálenost a konečně přiložil ručnici. Chtěl vystřelit, ale spustil zase ručnici a pokynul netečně rukou, jako by chtěl říci: “Nechám toho, bylo by to zbytečné!” Pak se obrátil a sestoupil s návrší.

Došel ke koni, který se nehnul z místa, vyšvihl se do sedla a vrátil se k nám přes potok. “Nechť běží,” pravil klidně. “Protější údolí je zcela zdravě zalesněno a ne-zachváceno požárem. Byl by tam dorazil přede mnou a nebyl bych ho spatřil.”

“Můj bratr byl by ho zcela jistě dohonil, kdyby byl chtěl,” prohodil jsem. “Ano, zmocnil bych se ho, ale s velkou ztrátou času. Byl bych obětoval snad celý den; mohl jsem jít po jeho stopě, dost znatelné, ale on za tolik námahy nestojí.” “Můj bratr chtěl střelit. Proč tak neučinil? ” “Chtěl jsem ho jen poranit, ale vzdálenost byla tak značná, že jsem si nebyl jistý. Byl bych ho snad zasáhl, ale možná nebezpečně a usmrtit jsem ho nechtěl. Vím o něm mnoho zlého, ale ne tolik, abych měl právo zbavit ho života.” “Můj bratr toho muže zná?” “Znám. Můj bratr Old Shatterhand ho sice nezná, ale jeho jméno bude mu asi také povědomé. Patří k bělochům, kteří si říkají mormoni, počítá se k svatým posledních dnů, ale celý jeho život se rovná životu nebezpečného člověka. Myslím, že je dokonce vrahem, .ale poněvadž nezabil dosud nikoho z mých bratří, neusiluji o jeho život.” “A přece jsi ho pronásledoval. Patrně jsi soudil, že by bylo pro nás výhodné, kdybychom ho zajali.” “Ano. To mne napadlo hned, jakmile jsem ho uviděl. Byl-li právě zde, ve vzdálené haciendě, pak je zajisté spojencem Meltonovým, zná jeho úmysl, záměry a tajemství a snad by se nám bylo podařilo donutit ho, aby nám ledasco prozradil.” “Kdybych to byl věděl, nebyl by mně utekl. Mohl jsem ho za hovoru snadno přemoci nebo i později výstřelem donutit, aby zastavil. Kdo vlastně je ten neznámý? ” “Jeho pravé jméno neznám; obyčejně mu říkali všude Player V “Player, ah! O tom jsem ovšem také slyšel. Jistě víš, že Melton měl bratra, který byl pověstným podvodníkem při karbanu. Ve tvrzi Uintah zastřelil důstojníka a dva vojáky, načež jsem ho pronásledoval až do tvrze Edward. Zde jsem ho zadržel a vydal úřadům, ale chlapík práskl znovu do bot. A s tímto Meltonovým bratrem byl Player důvěrně známý. Prováděli spolu po několik roků darebácké obchody, krádeže, loupeže, snad i vraždy. Znám dva případy, v nichž vina padá na toho Playera. A ten ničema prochází se nyní po Sonoře? Pak je zajisté Meltonovým spojencem, s nímž se asi seznámil pomocí jeho bratra. Škoda, že se mu útěk podařil.” “Pustíme se za ním? Old Shatterhand nalezne jeho stopu právě tak snadno jako já; nemůže nám uniknout.” “O tom jsem

přesvědčen, ale Vinnetou zcela správně řekl, že bychom při té honbě ztratili mnoho času, jehož nám nezbývá. Player mne považuje za Meltonova přítele a řekl pár věcí, jichž asi nyní lituje. Povím je svému rudému bratru.” Řekl jsem mu, co jsem slyšel. Když jsem domluvil, opakoval Apač uvážlivě: Hráč, v tomto případě “podvodný hráč”

“Oba Wellerové se vypravili s vystěhovala vzhůru do hor k Fuente de la roca, kdežto Melton odjel s hacienderem do Ures. Jakou práci naleznou tvoji krajané na Fuente de la roca?” “Ano, to bych právě rád věděl. Zná Vinnetou to místo?” “Na cestě z Chihuahua do Sonory jsem tam lovil dva dni a odpočíval jsem při prameni dvě noci. Okolí znám, jako bych tam býval častěji. Kvůli lovu zvěře se tam jistě nevypravili a rolnictví nebo plantážnictví není v té divoké krajině možné. Kdyby šlo o podobnou práci, byli by zůstali zde, kde je hospodaření snazší a výnosnější.” “Ta okolnost je tedy stále pro nás hádankou, o níž víme jen tolik, že se u pramene setkáme s Indiány kmene Yuma, Meltonovými spojenci, jejichž přispěním se darebům podařilo zdejší dílo zkázy.” “Kteří Yumové by to byli? Přece nikoli Velká Huba s houfem, jejž jsme zajali?” “Jde patrně o jiný houf, který je s našimi zajatci spřátelený. Domnívám se, že Velká Huba ví o jejich přítomnosti u pramene a skoro bych tvrdil, že jejich úkol tam má spojitost s vypálením haciendy. A jako bylo vypálení haciendy darebáckým kouskem, dá se čekat, že podobný zločin provádějí v horách.” “Old Shatterhand řekl to, co Vinnetou usoudil. Tvoji krajané jsou v nebezpečí a proto jsem hotov ihned se pustit k Fuenta de la roca.” “Neváhal bych tam okamžité jet, ale můj bratr ví, že Melton odjel s Pruchillem do Ures, aby si dal úředně potvrdit smlouvu o převzetí haciendy. Podaří-li se nám tu smlouvu zničit, vezmeme Meltonovi pod nohama půdu, kde zamýšlí provést svůj zločin.” “Můj bratr by jel raději do Ures? Potom však pouští ze zřetele nebezpečí svých krajanů.” “Nemyslím. Melton je původcem všeho, co se již stalo a co se ještě přihodí. Wellerové jsou mu jen podřízeni a podniknou jen začátek; vlastní práce bude jistě provedena teprve po Meltonově příchodu. Můžeme nejen zničit smlouvu, nýbrž i Meltona vydat spravedlnosti a trestu. Podaří-li se nám ho zneškodnit, budou na něho Wellerové v horách čekat zbytečně.” “Můj bílý bratr tedy soudí, že Melton nemá v úmyslu vrátit se sem, nýbrž přímo pojede do hor?” “Tak jest.” “A-co zde tedy dělá Player? Neočekává ho zde?” “Sotva! Player je zde jen jakousi přední stráží. Odkud se dostal sem, nevím. Celá tato záležitost zdá se mi již dlouho připravována a to velice obezřetně. Snad jde hlavně o to, aby se v zdejším okolí zahnízdili mormoni, ale že se to děje způsobem tak zlotřilým, nutno klást jen na vrub Meltonův, nikoliv na vrub starostenství Solného města. Nařídili mu patrně, aby se zde někde usadil a Melton to provádí podle svého způsobu: napočítá mormonům desateronásobné výlohy, okrade je, okrade i vlastníka haciendy, vykořistí mé krajany a naposledy

okrade své spojence, Yumy. Wellerové a Player jsou mu nápomocní, Wellerové jako výkonní činitelé, Player jako nečinný strážce, jenž je bedlivý, aby tam ti při prameni nebyli vyrušováni.” “Můj bratr, jako vždy, přichází asi celé věci

na kloub. Provádí se zločin, to je mi jasno: Yumové jej provádějí, ale běloši jsou jeho původci a osnovateli, a tak tomu vždy bylo. Proti rudým mužům se vede vyhlazovací boj, vytýkají se jim činy, jichž se vlastně dopustili běloši. A nyní nejednáme ani s obyčejnými dareby bílé pleti, nýbrž s lidmi, kteří se staví zvláště pobožnými a přikládají si dokonce název “svatí posledních dnů”! To je velmi smutné!” Bohužel! Apač mluvil pravdu! Co těžkých zločinů bylo spácháno “civilizovanými” bělochy, katolíky, protestanty, anglikány á jinými a mstil-li se černoch nebo rudoch za těžké křivdy, bylo hned prohlašováno, že divochu civilizace musí být vnucena, že divochy nelze jinak krotit než mečem a ohněm. “Pacifikovalo” se tedy. Hm. Jestliže mormonové trpěli mezi sebou darebáky rázu Meltonova, Wellerova nebo Playerova, pak jistě jejich sekta začínala zahnívat. “Jak dlouho je třeba jet nahoru k pramenu?” tázal jsem se. “S našimi dobrými koňmi odtud dva dni, z Ures tři dni.” “Není tedy značnou odchylkou, nepustí-li se jezdec přímou cestou z Ures, nýbrž přes tuto haciendu.” “Vcelku ztratí jen několik hodin.” “Dobrá! Můžeme se tedy vrátit sem a není také nemožné, že Melton udělá totéž. V tom případě bychom ho potkali na cestě, vyřídí-li úplně svůj obchod v Ures a

vydá-li se bez zdržování na cestu. Myslím, abychom neváhali. Nemáme času nazbyt.” “Dobře. Je-nutné dopřát koním odpočinek; projeli jsme za jeden a půl dne kus země, k jehož procestování je vlastně třeba čtyř dnů. Naše koně vydrží sice i jízdu do Ures, ale koně Mimbreňů jsou tak znaveni, že je nesmíme zničit novou námahou.” “To také nechci.

Pojedeme sami dva, kdežto hoši počkají zde a budou střežit haciendu.” “Můj bratr tím myslí, aby pátrali po Playerovi?” “Ano. Vrátí se jistě, ovšem velmi obezřele. Nepoznal mne a neví tedy, že jsme sem přišli s nepřátelským úmyslem. Bude naši přítomnost považovat za náhodnou a nepožene se snad hned až nahoru do hor, aby oznámil náš příchod. Má

ovšem před tebou stťach a vrátí se tedy tajně, aby vypátral, jsi-li dosud zde. Když nás neuvidí, bude se cítit v bezpečí a mimbreňští hoši mohou zatím pozorovat, co zde tropí, čím se zaměstnává a jaký je jeho úkol zde, na spáleništi.” “Budiž, jak můj bratr pravil. Mohou ho pozorovat opatrně, aby je sám nevypátral. Jakmile se z Ures vrátíme, mohou nám říci, kde vězí, pak se ho zmocníme a donutíme ho, aby námřekl, co si přejeme vědět.”

Vinnetou byl tedy s mým záměrem srozuměn. Mimbreňům nebylo třeba nic vykládat, poněvadž slyšeli náš hovor, přesto se zřetelem na jejich mládí jsem jim dal určité pokyny, jak se mají zachovat. Napojili jsme řádně naše koně z potoka a pobídli jsme je na další pouť do Ures, aniž jsme jim poskytli příliš času k odpočinku. Cesta byla mi známa, vždyť jsem tudy již jednou jel. Pokud panovalo denní světlo, jeli jsme co nejrychleji, jakmile však nastal soumrak, nechali jsme koně odpočinout dokud nevyšel Měsíc, což trvalo plné tři hodiny. Pak jsme znovu vsedli do sedel.

Bystrost našich koní umožnila, že jsme dospěli k cíli v poledne příštího dne, dále však jsme již nesměli zvířata přepínat, neboť byla tak znavena, že v ulicích již klopýtala. Proto bez dlouhého rozmýšlení jsme vrazili do nejbližší hospody, kterou jsme spatřili. Její zevnějšek nás sice nelákal, než přesto našlo se tam pro nás trochu vína a tortilly a pro naše koně kukuřice a voda. O útratu jsem se nestaral, vždyť jsem již podotkl, jaká byla má hotovost; zato Vinnetou byl opatřen jako vždy zlatým práškem nebo nuggety, takže jsem v jeho společnosti nikdy nepřicházel do peněžních rozpaků. Kde však začít, abychom vypátrali Meltona a haciendera? Otázka naprosto zbytečná! Kdo umí najít v pustině toho, koho hledá, tomu jistě nebude zatěžko v městě o devíti tisících obyvatel nalézt dva muže, kteří jako cizinci vzbudili pozornost místních občanů. Ostatně mne ani nenapadlo dlouho se dotazovat a hledat, nýbrž jsem šel s Apačem, jakmile jsme se postarali o své koně a snědli jsme trochu tortilly, přímo k onomu výtečnému úředníkovi, u něhož jsem byl již při své první návštěvě tohoto přívětivého města. Policista, právě ten, který mne již tehdy tak znamenitě obsloužil, zase lelkoval před úřadem ve vratech a když jsme vešli do úřadovny, v rohoži se válela opět

seňora. Za ní, jako tehdy, se válel její manžel, ale dnes zde byla ještě třetí rohož, v níž, k mému potěšení, se válel jeden z těch, které jsem hledal, totiž pan haciendero. Statně dýmal z cigarety a pohodlně se houpal. Jak se zdálo, cítil se zcela šťasten vedle válející se a kouřící seňory. Když nás uviděl vejít, zvolal, aniž vyčkal našeho pozdravu: “Per dios! Vy?

Co zde chcete? Domníval jsem se, že jste upadl do zajetí Indiánů! Jak se stalo, že vás propustili?” “Byl jste rovněž zajat,” odpovídal jsem, “a nyní jste na svobodě. Jak se stalo, že jste vyvázl?” “Děkuji za to seňoru Meltonovi, bez něhož bych byl dnes ještě v zajetí a snad dokonce mrtev. Uměl rudochům nahnat tolik strachu před následky a trestem, že nás propustili. Měl jste také takového přímluvčího?” “Ještě lepšího, totiž svůj nůž.” “Co, co to znamená?” “To znamená, že jsem se vyprostil bez cizí pomoci. Takového přímluvčího, jakým je Melton, nepotřebuji a také bych mu nechtěl být vděčný za svou svobodu. Ostatně jste na omylu, domníváte-li se, že jste zavázán díkem jemu. Dal jsem vám výstrahu a jistě teď uznáte, že jsem měl pravdu.” “Chcete snad říci, že jste měl nepravdu, seňore! Seňor Melton počínal si vůči mně velmi šlechetně a po všem tom, co pro mne vykonal, dovoluji si označit za zlomyslnost, útočíte-li pomluvami stále proti němu, ačkoliv jsem vás již na haciendě za to pokáral.” “Oh, nazýváte-li Meltona šlechetným, pak je každý dareba počestný caballero. Nazýváte však vskutku šlechetností, jestliže na vás někdo poštve Indiány, aby vaše pozemky zpustošili? ” “Cože? On? Již jednou jste vyslovil tento nepochopitelný nesmysl a poněvadž, jak se zdá, má tehdejší odpověď se minula účinkem, nezvratně vám doká-žu, jak tomu dobrému muži křivdíte. Proč se stále pletete do cizích záležitostí a udělujete mi rady, o které nestojím, to ponechávám volné úvaze komukoliv a řeknu vám jen to, o čem asi dosud nevíte, že totiž Melton ode mne haciendu koupil.” “To má být pro mne novinkou? Vím to dávno.” “Víte to? A přesto se odvažujete podezřívat seňora Meltona? Nechápete asi, jak šlechetný čin vykonal, když se odhodlal koupit …” “Šlechetný čin! Jak to? ” “Zpustošením, jež způsobili rudoši, ztratila usedlost hodné na ceně a bude třeba značného obnosu i několikaleté pilné práce, než bude uvedena do stavu, aby byla výnosná. Stal jsem se vlastně chudákem, neboť nikdo by mi nenabídl za mou haciendu jediný centavo. Melton však pocítil se mnou soustrast a v dobrotě svého srdce se nabídl, že haciendu koupí. Učinil tak hned, jakmile jsme byli na svobodě.” “Tak, tak! Hm! A vy jste byl ovšem uchvácen jeho neobyčejným milosrdenstvím! ” “Netropte si šašky! Bylo vskutku milosrdenstvím, že mi vyplatil obnos, který bych byl nevydělal na své usedlosti ani za deset let. Ale, co pravím? Deset let! Dvacet, třicet, měl bych říci! Na tak dlouho uložil své peníze, dříve než z nich dostane prvý centavo úroku.” “Smím se ptát, kolik zaplatil?” “Dva tisíce pesos! S těmi penězi mohu znovu začít, kdežto na zpustošené haciendě bych byl musel zajít

hladem.” “Koupě byla provedena úředně? Nelze již na ní nic změnit?” “Ne, a byl bych také svrchovaným hlupákem, kdybych si přál nějakou změnu.” “A, dovolte, zaplatil Melton dva tisíce hotově?” “Ano; okamžitě, jakmile jsme se smluvili.” “Ne tedy zde, v Ures, po úředním potvrzení smlouvy, nýbrž již dříve?” “Ano, už dříve a to hned po našem propuštění ze zajetí. Zaplatil zlaťáky dobrého zvuku. A zvláště ta okolnost, že hned a hotově zaplatil, ještě než mu

byla usedlost úředně připsána, je skvělým důkazem jeho dobrého srdce a jeho počestnosti.” “Vida! Přál bych si, abych mu osobně za jeho dobrosrdečnost a šlechetnost vzdal díky. Doufám, že ho zde ještě zastihnu.” “Ne; včera odcestoval.” “Kam?” “Do haciendy, to se rozumí. Musíte tedy zamířit tam, chcete-li ho odprosit za příkoří, které jste mu způsobil.” “Víte určitě, že odcestoval do haciendy?” “Ano. Kam jinam? Projevil úmysl, že se hned pustí do oprav a přestavby usedlosti.” “Vždyť tam přece není nic, co by k tomu mohl použít. Nakoupil zde snad vše, co bylo k tomu třeba?” “Co by to mělo být?” “Především pracovní síly.” “Těch má dost. Jsou tam vaši krajané, které jsem povolal z Polska.” “A nástroje? Stavivo? Odborní řemeslníci?, Přece víte, že všecko shořelo. A kde vezme osev, odkud vezme ohromnou zásobu proviantu, když na haciendě nezůstalo ani zbla? Jak bude stavět budovy a kde je vše ostatní? Vzal to s sebou?” “Eh, neptal jsem se ho na podrobnosti. Nestaral jsem se o to, protože mně usedlost již nepatří. Vím jen to, že odtud odjel.” “Patrně hned po úředním potvrzení smlouvy.” “Hned, seňore. Nezmeškal ani hodinu.” “A vypravil se odtud sám?” “Zajisté. Ale teď již opravdu nechápu, proč mám odpovídat na vaše dotazy, k nimž nemáte ani právo, ani příčinu. Přišel jste sem, myslím, z jiných důvodů a proto, promiňte.” Obrátil se v rohoži způsobem, který zřejmě naznačoval, že mi již odpovídat nehodlá. To mi ovšem nazabránilo, abych se znovu nerozhovořil: “Lituji velice,” pravil jsem, “že vám nemohu popřát klidu, třebaže byste ho tak velmi potřeboval, seňore! Jsem zde však právě jen z té jediné příčiny, abych vás vyhledal a svými dotazy o této záležitosti obtěžoval.” Vtom se ozvala seňora a to velmi hněvivě: “To je skutečně již nezdvořilost, to je bezohlednost! Slyšel jste přece, seňore, že don Timoteo nechce od vás nic slyšet a proto odejděte!” “Mýlíte se, seňoro! Don Timoteo mne vyslechne. Jestliže vás tento hovor nudí, je zcela na vaší vůli, abyste odtud odešla.” “Cože? Já? Co si to dovolujete! Z vaší řeči a celého vašeho chování je více než zřejmé, že jste barbar. Don Timoteo je naším hostem a já se chci postarat o to, aby nebyl ničím a nikým obtěžován. Proto odtud nepůjdu a právě naopak poroučím vám, abyste vy tuto místnost okamžitě opustil.”

“Nuže, pak prosím, aby mně bylo laskavě řečeno, jaká je zde vlastně místnost?” “Je to na dveřích napsáno a myslím, že jste si to přečetl, umíte-li číst. Vůbec bych se však nedivila, kdybyste číst neuměl.” “Dovoluji vám, seňoro, abyste se divila po libosti, zdá se mi však, že v této chvíli jsem v úřední místnosti vašeho manžela. Zde, jak pozoruji, nemáte nic na práci, já tu však jsem proto, abych projednal svou záležitost. Jestliže někomu z nás přísluší právo zůstat zde a vybídnout druhého, aby zmizel, jsem to bezpochyby já.” Pozoroval jsem dobře, že mé drsné upozornění vzbudilo v ní strašný vztek, ale seňora si rychle rozmyslela svou odpověď, mávla rukou a zatřásla mocně svým odpočívajícím manželem. “Vyžeň odtud ty dva chlapy,” zaječela pronikavě. “A to hned, slyšíš, okamžitě!” Vladař města Ures se sesunul z rohože, protáhl údy, narovnal se a popošel těsně ke mně. Vztyčil se pak s veškerou svou úřední důstojností a ukázal na dveře. “Seňore,” pravil chladně, “žádám vás, abyste okamžité odcestoval. Neučiníte-li tak, dám vás zavřít pro neuposlechnutí úředního příkazu.” Než jsem odpověděl, přikročil k němu dvěma kroky Vinnetou. Chytil ho pod levou paží a v pravém boku, vyzvedl ho a položil ho pozorně do rohože jako jemné pečivo. “Můj dlouhý bratr bílé tváře nechť klidně leží a pokojně vyčká, až ho oslovíme,” řekl úsečně, “a jeho bílá squaw nechť mlčí a neodváží se promluvit, dokud hovoří mužové. Squaw patří k dětem a nikoliv do porady dospělých mužů. Přišli jsme, abychom s tímto hacienderem promluvili a on, nechť se mu to líbí či nelíbí, nás musí vyslechnout. Toto je můj bílý bratr Old Shatterhand a já jsem Vinnetou, náčelník Apačů, jehož jméno je v Ures dobře známo.” Věru! Bylo známo a jak známo! Sotva své jméno Vinnetou prozradil, vykřikla dáma, nedbajíc urážky, které se Apač dopustil vůči ní a jejímu choti, nadšeně, jásavě a radostně: “Vinnetou! Náčelník Apačů! Nejzajímavější z Indiánů! Slavný rudý gentleman! Je to možné? Je to pravda, že je zde?” Vinnetou byl ovšem příliš náčelníkem, než aby dbal seňořina křiku a také se tvářil, jako by jej vůbec neslyšel. Odpověděl jsem místo něho: “Tak jest, seňoro! Doufám, že nyní přes všechny zvláštnůstky, které se vám patrné na nás nezamlouvají, nebudete nic namítat, zůstaneme-li zde a dokončíme-li v pořádku svou záležitost. A jestliže nesouhlasíte, dopustíte se malé neprozřetelnosti. Může se totiž přihodit, že vás Vinnetou vlastní rukou vyzdvihne a posadí na silnici, abyste nás nerušila, právě tak, jak to provedl s vaším manželem.” Seňora zuřivě zatleskala a volala nadšeně:

“Jaké dobrodružství! Vinnetou mne vynese na rukou! Celé Ures bude o tom hovořit! Seňore, já to chci, já to zkusím.” “Neradím vám to, seňoro! Být nesena na rukou a být vyhozena na silnici, to není totéž! Plačte, prosím, zcela mlčky pohlížet na mého rudého přítele a spokojit se s tím, že ho budete moci popsat svým přítelkyním. To je nejlepší rada, kterou vám mohu dát. Jestliže se však znovu zúčastníte hovoru, ujde vám zajímavá příležitost pozorovat ho a být mu nablízku.” Seňora si zapálila novou cigaretu a natáhla se na rohoži s výrazem pozorného diváka, jemuž se právě předvádí neznámý div světa. Také její slovutný pan manžel, když se dozvěděl, jakým dopravním prostředkem se dostal do rohože, uklidnil se a prohlížel si náčelníka Apačů s jistým uspokojením. Pokud šlo o haciendera, bylo mu jméno Old Shatterhanda, právě tak jako úřednickým manželům, zcela lhostejným pojmem, zato slyšel jistě často o slavném Apačovi a jeho jméno se neminulo ani u něho s účinkem. Aspoň nepomýšlel již na to, aby nás znovu vybídl k odchodu. Musím poznamenat, že nebylo žádným divem, že se těšil můj druh věhlasu i v Ures. Apačové vyskytují se mnohem jižněji, zvláště za Sierra di Chihuahua. Vždyť podnikli kdysi výpravy až za Cohahuilu a poněvadž Vinnetou občas navštěvoval všechny kmeny svého národa, staly se jeho slavné činy známými nejen po savanách

středostátních, nýbrž i v jižních mexických státech a to nejen mezi rudochy, nýbrž i mezi bělochy. Vskutku, sláva, která obestírala jeho jméno, se těšila většímu věhlasu u bělochů než u rudých a pozoroval jsem velice často, že zvláště něžné

pohlaví rádo slyšelo a rozprávělo o zajímavém “rudém gentlemanu”. Ostatně Vinnetou byl nejen zajímavý, ale i krásný muž a povésti, které se týkaly jeho první a jediné lásky, byly dost romantické na to, aby uchvátily srdce všech seňor i seňorit. Nadmíru spokojen vzrušením, jež jméno Apačovo v úřadovně vyvolalo, pokračoval jsem oslovením přímo dona Timotea: “Považoval jste mé dotazy za velmi zbytečné, seňore a přece jsou vesměs důležité jak pro mne, tak i pro vás, o čemž se sám přesvědčíte. Indiáni kmene Yuma zpustošili vaši haciendu a kromě holého života vám vzali všecko. Myslím, že se též podívali do vašich kapes a že je vyprázdnili.” “To se rozumí! Vždyť mně sebrali také perořízek na kuří oka, ti pobudové!” “A vybrakovali také kapsy páně Meltonovy?” “Zajisté!” “Hm! Jak vám tedy mohl hned vyplatit dva tisíce pesos?” Hacienderův obličej se duchaplně protáhl jako vejce máčené v octě a pouštěné hrdlem do láhve. “To je, věru, pravda…” vydechoval rozpačitě. “Odkud vlastně sebral tolik peněz?” “Neptejte se takto, nýbrž jinak.

Proč mu vlastně Indiáni peníze nevzali, když byl jejich zajatcem? “

“U všech kozlů! Na tuhle okolnost jsem vskutku nepomyslel. Myslíte, že měl peníze u sebe?” “Buď on nebo některý z obou Wellerů. Dva tisíce pesos ve zlatě nemohl však žádný z nich ukrýt před bystrými zraky Indiánů. Vždyť ten obnos znamená pro rudocha, třeba byl náčelníkem kmene, pravé bohatství. Jestliže Velká Huba zlaťáky opovrhl, jistě měl k tomu dobré důvody. Můžete snad říci, jaké?” “Nemohu.” “Je jen jediný důvod. Cizinci neb dokonce nepříteli neponechá rudoch nikdy podobný poklad. Z toho vyplývá, že Melton je dobrým známým, přítelem a spojencem Velké Huby.” “Nevěřím tomu.” “Tvrdil jsem, že Indiáni se přiženou, aby přepadli vaši haciendu a dával jsem vám před nimi výstrahu; nevěřil jste mi a přece jsem měl pravdu. Ani nyní vás nechci klamat, ačkoliv mně zase tvrdošíjně nevěříte.” “Ale seňore, vždyť Melton jednal vůči mně vždy tak velkomyslně. Nemohu naprosto uvěřit, že by byl spojencem rudochů. Nemýlím-li se, tvrdil jste tehdy, že on je osnovatelem celé výpravy.” “Slova, která jsem tehdy použil, jsem si v paměti nezachoval, ale jestliže jsem to nevyslovil tehdy tak určitě, dovoluji si to tvrdit nyní.” “Mýlíte se, strašně se mýlíte! Melton je mým nejlepším přítelem. Dokázal to právě kupní smlouvou.” “Opravdu, tou to dokázal! Dokázal jí mnoho, velmi mnoho, ne však, že by byl vaším přítelem, nýbrž že je zrádcem, Jidášem a padouchem. Jakou cenu měla vaše hacienda před vypálením?” “Oh, kdož by to mohl přesně odhadnout? Nechci ani mluvit o tak hrozné ztrátě.” “Byl byste svou usedlost vůbec prodal?” “Ne! To by mne ani ve snu nenapadlo.” “Nuže, máte tedy hned jasný přehled událostí s veškerými důsledky. Mormonovi bylo uloženo, aby se ve zdejší krajině usadil a zmocnil se pozemků. Vaše usedlost se mu hodila, byla však poněkud drahá. Aby její peněžní hodnotu náležitě snížil, dal ji zpustošit. Smlouva, kterou měl s Velkou Hubou, byla po zvyku indiánském asi tato: “Veškerá loupež náleží Indiánům a zpustošené pozemky a stavby koupím za facku”, Co víc? Výpad se podařil, čeleď byla pobita, Indiáni dostali několik ran, ale jejich kořist byla značná. Proto také nechali Meltonovi peníze. Chápete, ctihodný doně Timoteo?” “Nechápu, nechci chápat, neboť taková špatnost je naprosto nepochopitelná. Myslete jen: jaký užitek může mít z pozemků takového rozsahu, když je dá nejprve zpustošit a znehodnotit.” “On je již umí zužitkovat.” “K tomu by bylo třeba většího nákladu, než jak byla vůbec usedlost dříve ceněna a ani nepočítám léta dlouhého čekání, než by bylo možné shromažďovat

úrok z jistiny do té nynější pouště uložené.” “Ano, v tom se s vámi shoduji, ale zde musí být ještě něco, čeho jsem se dosud nemohl dopídit, co však rozhodně ještě vypátrám. Myslíte zajisté, že se Melton vrátil do haciendy; není tomu tak, neboť jsme z haciendy právě přijeli a byli bychom ho potkali. Na haciendě Melton není, zato však tam nechal svého přítele…” “Chcete říci dva přátele, totiž oba seňory Wellery?” “Nikoliv. Wellerové rovněž nejsou na haciendě, za to však někdo jiný. Zaslechl jste snad něco o jakémsi Yankeovi, rovněž mormonovi, který se jmenuje Player?” “Naprosto ne.” “Právě toho jsme zastihli ve vypálené haciendě. Řekl nám, že se Melton vypravil do Ures, aby dal úředně provést převod pozemků. Věděl o tom, Melton mu to tedy řekl a to za vašimi zády. Neměl jste se dovědět o přítomnosti tohoto Playera.” “Hm, tomu se ovšem začínám divit.” “Když jste s Meltonem opouštěl haciendu, byli tam oba Wellerové a polští dělníci?” “Ano. Vždyť Melton ode mne dělníky převzal. Jejich pomocí chtěl znovu pozemky vzdělat, založit nové louky a pole a vysadit lesy. Wellery přijal do služby za dozorce.” “Abyste tedy věděl: Wellerové a dělníci nezůstali na haciendě, nýbrž vydali se hned po vašem odjezdu do Fuente de la roca.” “Do hor?” tázal se udiven. “Ano, do hor a tam jsou očekáváni tlupou Indiánů.” “Je to možné? Jste o tom přesvědčen? Kdo vám to řekl?” tázal se a vyskočil z rohože. “Player mi to vyžvatlal, protože mne pokládal za Meltonova přítele, po němž jsem se sháněl.” “Do hor, k pramenu!” zvolal don Timoteo a prudce přeběhl místnost. “Tohleto, seňore! O tom je nutné přemýšlet, mnoho přemýšlet, vážně přemýšlet, nebyl-li jste totiž oklamán, seňore!” “Má informace je správná. Player vyžvatlal tajemství v prvém překvapení. Byl by mi asi řekl více, náhle však uviděl mého přítele, náčelníka Apačů a práskl do bot. Má zlé

svědomí z dřívějška. Zde tedy máme začátek tajuplného klubka, které chci rozmotat. Vaše hacienda má totiž pro Meltona i přes všecko zpustošení velikou cenu z nějaké závažné příčiny; po té příčině pátrám a zcela jistě ji také vypátrám. Proto jsem přišel do Ures, abych Meltona a vás vyhledal. Nalezl jsem jen vás; Melton je ten tam. Pustil se přímo do hor, k Fuente de la roca, kde ho již očekávají Wellerové.” Za mé řeči haciendero prudce přecházel. Náhle se zastavil, otočil se proti mně na podpatku a zvolal:

“Seňore! Už to mám! Jestliže se doopravdy vypravil do hor, mám, co si přejete vědět! Mám ten bod, tu příčinu, věc, v níž vězí cena usedlosti…” “Co je to?” tázal jsem se napjatě. “K usedlosti patří doly, velmi rozsáhlé doly na rtuť.

Nepracuje se tam, protože jsem nemohl sehnat horníky a Indiáni ohrožují krajinu…” “Slyšel jsem o tom, ah!” Nedořekl jsem. V té chvíli mi vyvstala v mozku myšlenka, která ochromila můj jazyk, strašná myšlenka, která však, pokud šlo o Meltona, mohla již osvětlit jeho odvážný záměr. V mé hlavě se vyjasnilo, ale zároveň s tím vyjasněním padl na mou duši velký strach a nová starost o osud polských vystěhovalců. Jak jsem dříve usilovně přemýšlel, jak jsem bádal a hloubal, aniž mně svitla myšlenka a hle!, tak lehkou věc jsem neuhodl. Nevzpomněl jsem ani dechem, ani jediným nervem na staré zašlé doly na rtuť. Teď ovšem jsem se s velikým napětím dotazoval na podrobnosti. “Kde vlastně jsou zastrčeny

ty doly?” “Nahoře v pohoří na území Yumů, asi pět dní jízdy odtud.” “A Fuente de la roca je někde na cestě?” “Ovšem! Zajisté! A to je právě to, nad čímž se pozastavuji, přemýšlím-li o Meltonově jednání.” “Tedy se již konečně pozastavujete? Seňore, já už vím úplné přesně, co si mám o tom myslet. Melton nečíhal na okamžik, až mu padne vaše hacienda lacino do drápů, on měl spadeno jen na vaše doly. Tam lze nahrabat několik mizerných miliónů, když má člověk nutné množství horníků. A vy jste byl tak pošetilý, že jste mu za žebrácký groš, za dva tisíce pesos postoupil usedlost ohromného rozsahu a k tomu jako přídavek rtuťové doly a šedesát dělníků, otroků! A teď, máte-li chuť, můžete znovu tvrdit, že jste vyjednával s kavalírem, šlechetným gentlemanem, ctihodným a nábožným caballero…” “Eh! Caballero? Žádný caballero! Darebák, lotr, zloděj, podvodník, vrah, lupič, ďábel!” zařval vztekle don Pruchillo, “a já jsem největší osel, kterého kdy zrodila země.” “Ne-li největším, tedy jistě hodné velikým, doně Timoteo. Nemějte mně za zlé, ale varoval jsem vás.” “Ba věru, ano, ano! To jste učinil!” křičel a bušil si pěstí několikrát do čela. “Proč jsem vás neposlechl!” “Kdybyste mně byl poslechl, seděl byste dosud na své usedlosti jako neomezený pán. Yumy byli bychom odrazili s krvavými hlavami.” “To bychom byli udělali! Já osel, nula, mezek! Teď je všecko pryč! Hacienda, doly, lesy, peníze, dobytek, všecko, všecko! Jsem žebrák! Nemám nic!” “Nenaříkejte! Máte dva tisíce pesos.” “Netropte si ze mne smích, seňore!““Nesměji se. Máte dva tisíce pesos a všechna svá stáda i s drobným inventářem, o který vás Yumové oloupili.”

“Seňore, to jsou ukrutné šprýmy!” “Žádné šprýmy! Mluvím vážně. Zde můj přítel a bratr Vinnetou, který mně přišel na pomoc s Mimbréni, zajal Yumy a vzal jim jejich kořist. Donutili jsme je k vydání celé loupeže a teď právě jsou lupiči na pochodu do mimbreňských stanů, kde budou potrestáni. Na cestě k haciendě táhne padesát Mimbreňů, kteří přivádějí vaše stáda. Vyrazili jsme před nimi, abychom vám to oznámili. Netušili jsme ovšem, že tak rychle prodáte svou usedlost.” Don Timoteo stál zde s otevřenými ústy a s očima vyvalenýma. Trvalo chvíli než popadl dech, aby mohl mluvit. “Yumové zajati! Trest! Padesát Mimbreňů! Voli! Krávy! Má stáda! Jedu do haciendy!” vyrážel ze sebe v úryvcích a náhle skočil ke mně jako pardál, chytil mě za rameno a táhl mne ke dveřím. “Pojďte, pojďte, seňore! Rychle, rychle! Vypravíme se do haciendy. Pospěšme!” volal zběsile. “Počkejte přece!” bránil jsem se. “Stále říkáte “my”! Koho tím myslíte? Také mne? Co já bych dělal na vaší haciendě?” “Nemluvte hloupě, seňore, nemluvte hloupě! Vím dobře, jaký máte zájem a vím také, proč se zdráháte. Jednal jsem s vámi hrubě, urážel jsem vás. Byl jsem zasažený slepotou.

Ale teď, ah!” přerušil se a již tahal úředníka za nohu z rohože. “Hej! Poslyšte!” volal. “Něco mne napadlo! Dostanu svá stáda! Nebylo by možné, abych dostal zpět haciendu a dělníky? Smlouva je již uzavřena?” “Uzavřena,” prohodil nevrle ureský vladař. “Nelze ji zrušit? ” “Nelze.” “Což kdyby se do smlouvy vloudila chyba, nepatrná chybička, taková nějaká právnická dírka, která by umožnila, aby mně byla má usedlost vrácena?” “Nedělám ve svých úředních výkonech nikdy a nikde právnické dírky, doně Timoteo,” ozval se úředník přísně. “Sám jste mne prosil, abych si počínal obezřetně a vyvaroval se všemožných omylů. Vždyť vám na tom velice záleželo, abyste nemusel vracet dva tisíce pesos.” “Dovolte, doně Timoteo,” chlácholil jsem nešťastníka, “ponecháte si dva tisíce v kapse a haciendu dostanete stejně. Donutíme Meltona, že vám vrátí haciendu se vším všudy a kupní obnos považujte za částečnou náhradu škody, kterou jste utrpěl jeho zákemictvím.” “Bylo by to možné? ” . “Jistě, je ještě mnoho, velmi mnoho možného. Tvrdím

ostatně, že smlouvu lze zrušit přes všechnu její právnickou dokonalost. Je jen nutné dokázat, že Melton Indiány svedl a přiměl, aby vaši usedlost přepadli a zpustošili.” “A vy byste to mohl dokázat, seňore?” “Aspoň tak silně doufám.” “O, proč jsem vám dříve nevěnoval více důvěry. Vy umíte tak určitě, tak

přesvědčivě hovořit! Vám, jak se zdá, je vše možné, i to, co jiní považují za nemožné.” V té chvíli se ozval Vinnetou, dosud mlčenlivý: “Pro mého bílého bratra Old Shatterhanda není nic nemožné. Byl zajat a určen k smrti u mučednického kůlu; nyní je svobodný a zajal své mučitele.” “Vinnetou je zajal,” odtušil jsem. “Mlč, dokázal jsi to sám!” řekl Apač. “Nu dobře, ale tys přivedl Mimbreně, bez nichž bych nic nedokázal.” “Vinnetou, Vinnetou to byl, jemu je nutné připsat ten hrdinsky skutek,” rozkřikla se krásná seňora hystericky. Byla mi v té chvíli dokonale protivná. Bylo to tak: mužné vzezření, postava, hrdé držení Vinnetouova těla působily na ni týmž dojmem, jakým na naše jemnocitné evropské dámy působí postavy Arabů či černochů, kteří se ukazují v různých místnostech. Žena je všude stejná, na jihu i na severu, na západě i na východě. “AL se to stalo tak či onak, jen když mám zase svá stáda,” rozhodl zcela

střízlivě haciendero, který ovšem pomýšlel na svůj majetek. “Ne, ne, chci vědět, jak se to stalo, že byli Yumové zajatí, to chci slyšet,” zvolala seňora. “Vinnetou jistě bude tak laskav a odpoví nám na to. Zvu ho, aby se posadil zde vedle mne do rohože.” Graciezním pohybem ručky, kterou si ráno zřejmě v roztržitosti zapomněla umýt, ukazovala na prázdnou rohož, v níž předtím dřepěl haciendero. “Vinnetou není squaw,” zabručel nevrle Apač. “Nerad se válí a líně odpočívá v rohoži. Vinnetou také nemluví o svých činech.” Seňora vybídla mne, abych vyprávěl. Vyhověl jsem tomu přání, vylíčil jsem stručně události posledních dnů, přičemž jsem úmyslně vyznačil zásluhy Apačovy. Sotva jsem umlkl, již nadšeně volala: “Ach, Vinnetou! Ano, ano, je to jako bych četla román. Kde je Vinnetou, náčelník Apačů, tam lze podobné činy a podobná dobrodružství vždy očekávat. Kdybych byla mužem, jezdila bych s ním věčně.” “A Vinnetou by byl starou špinavou squaw, kdyby to dovolil,” zahučel Apač a již byl za dveřmi. Chvála, která zaváněla divadelním obdivem, mu byla vždy protivnou. “Co se mu přihodilo?” tázala se seňora. “Je vždy v takovém kousavém rozmaru? ” “Ne, ale chce-li ho někdo kousnout, kouše,” vysvětloval jsem a nemohl potlačit smích. “Taková laskavost jako vaše ho umí zahnat za hory a doly. Chce-li ho kdo udržet, musí mlčet a nedívat se na něho tak chtivě.”

“Vynasnažím se, abych to dokázala, když slíbíte, že mi prokážete malou službu. Kdy odcestujete?” “Zítra.” “A kde se ubytujete?” “Nejsem o tom dosud rozhodnut.”

“Naleznete pro sebe jistě vhodný příbytek, ale Vinnetou bude mým hostem! Vykáži mu nejlepší své komnaty. Co tomu říkáte?” Vida! Apače chtěla ubytovat u sebe a já se mohl uložit, kde mě napadne! O, ženy, ženy! Její úmysl mne

rozveselil a proto jsem rozmarně odpověděl: “Považuji váš úmysl za velmi originální, seňoro!” “Není-liž pravda? Ubohý rudoch se ustavičně potlouká po lesích a pustinách. Chci mu poskytnout aspoň jednou pořádný, slušný nocleh, doufám však, že se za to odhodlá strávit večer v mém salóně.” “Račte se o to pokusit a otázat se ho, co o tom soudí.” “Neučinil byste to za mne?” “Kdyby to šlo, seňoro, milerád, ale nemohu. Zajisté uznáte, že podobné pozvání nemůže vyřídit třetí osoba. Vysloveno vašimi krásnými ústy má cenu dvojnásobnou. Pozvete asi na tento večer známé dámy?” “Ale to se rozumí! Představit věhlasného Vinnetoua je přednost, kterou mně budou mé přítelkyně do smrti závidět.” Běželo jí tedy o divadlo a těšil jsem se již, jakou jí dá Apač odpověď. Ostatně se ozvala na smělý seňořin projekt dvojí námitka ihned. Pan státní zástupce, který dobře zpozoroval dojem, jaký učinil Vinnetou na jeho drahou choť, byl patrně uchvácen zuřivou žárlivostí, neboť se k ní hněvivé přiblížil a šeptal jí něco velice důtklivého, jak jsem usoudil z jeho

posuňků. Seňora ho však od sebe odstrčila zcela chladně. S druhou námitkou pospíšil si na světlo boží sám haciendero, který se na mne obořil: “Co vás to napadá, seňore?” zvolal. “Chcete zde lelkovat do zítřka? Nemožné! Musíte se mnou ještě dnes zpět do haciendy. Musíte mi přispět, abych zas dostal svůj majetek.” Málem jsem se zasmál. Věru, přízvuk jeho řeči byl takový, jakoby splnění jeho přání záleželo jen na něm a jakoby měl právo mně rozkazovat.

Odpověděl jsem: “Přemýšlím-li o tom, seňore, neuznávám vlastně nijak, že bych něco měl nebo musel.” “To také nechci tvrdit, doufám však, že zřetel k vaší vlastní cti i ke mně vás pobízí, abyste neváhal dokončit, co jste začal.” “S pohnutím pozoruji, že jsem upozorňován, abych měl na zřeteli svou čest. Výborně. Dovoluji si však podotknout, že nebudu nikterak zneuctěn, jestliže se o vaší haciendu už starat nebudu. A můj zřetel na vás? Nezdá se vám, že po té stránce jsem již vykonal zrovna dost? Přišel jsem k vám a varoval jsem vás; vy jste mne vyhodil, byl jsem nucen odmítnout urážky vašeho potřeštěného majordoma, aniž jste vy při tom hnul prstem, aniž jste ho okřikl, ačkoliv jste se pohodlně vyložil z okna. Žádal jsem vás, abyste Meltonovi zamlčel, že jsem vám dal výstrahu, ale sotvaže přišel, neměl jste naléhavější úkol, než mu vše vybrebtat. Vaše žvanivost byla by málem přivodila mou smrt, kdybych nebyl šťastnou náhodou vyvázl, neboť Melton vypravil se za mnou a mými unavenými

průvodci, kterým jste ani přístřeší nechtěl popřát, číhal na mne v záloze a chtěl mne zavraždit. Jen díky tomu, že jsem uhodl jeho černé záměry, mohl jsem ho předejít a zmocnit se ho dříve, než mohl užít svou hloupou bouchačku.” “Seňore, proč mi to vytýkáte?” tázal se haciendero zřejmě dotčený. “Výčitky již nemohou nic změnit.” “Pravda; na tom, co se již stalo, nelze nic měnit, za to však mohou mít mé výčitky svůj vliv na to, co se ještě přihodí. Doufám dokonce, že mé oprávněné výčitky aspoň tolik zmohou, abyste se změnil.” “Seňore, stáváte se nezdvořilým.” “Ne, pouze upřímným a opět jen ve váš prospěch. Protože jste mne vyšíval z haciendy a zakázal mi pobyt na vašem území, zdržoval jsem se na hranicích vašich pozemků. Nemohl jsem tedy dobře pozorovat průběh událostí a byl jsem nucen vyzvídat poblíž indiánského tábora. Při tom jsem upadl do jejich zajetí. Váš zákaz zavinil mou nehodu. Myslíte, že jsem vám za to povinen díkem? Přes to vše a přes svou bezmocnost měl jsem na zřeteli vaši ztrátu a sotva jsem se vyprostil z pout, již jsem pomýšlel na to, abych vámk majetku opět dopomohl. Že se mi to podařilo, vyprávěl jsem vám již. Váš majetek je zachráněn, vaše stáda jsou pod dobrou stráží a putují do haciendy, jak jsem se již zmínil. Z mého vypravování jste mohl pochopit, v jakém nebezpečí jsme byli oba, já i Vinnetou, abychom se zmocnili Yumů a kořist jim vyrvali. Prosím, řekněte mi upřímně, zdali byste se byl sám něčeho podobného odvážil a vykonal?” “Hm, sotva, seňore!” “Vidíte! A když jste se tohle všechno dověděl, vybízíte mne, abych vám i dále pomohl. Neprosíte, nežádáte, nýbrž vybízíte. Jaký zájem vlastně já mám na vás a vašich záležitostech? Slyšel jste dobře, co jsme vykonali, ale neřekl jste jediného slova díků. Byl jsem vámi uražen, vyhozen, vehnán do zajetí, odvážil jsem se pro vás do nebezpečí života a vy nemáte za to slova díků, kdežto já zdvořile poděkuji, podá-li mně někdo doušek vody. To jsem tedy měl na mysli, když jsem řekl, že byste se měl změnit. Byl jsem zde nazván barbarem a přesto, zdá se, jsem tu jediný, který vůbec ví, že je svatou povinností poděkovat tomu, kdo za cizí zájmy nasazuje svůj život. Nuže, hovořil jsem trochu dlouho, ale krátký smysl mé dlouhé řeči je: nyní dbejte sám, abyste si pomohl! Nemám ani chuť pomáhat vám dále jen proto, abych splnil povinnost ke své cti, jak jste to moudře označil.” Obrátil jsem se k odchodu, ale don Timoteo mne uchopil za ruku.

“počkejte, seňore, počkejte laskavě,” pronesl ukrutně zdvořile. “Co jsem zanedbal, zanedbal jsem jen rozčilením a zapomětlivostí.” “Na to odpovídám, že se patrně sám tak dobře neznáte, jako vás znám já, byť i za krátkou dobu. Žádná zapomětlivost ani rozčilení, nýbrž vrozená pýcha, domýšlivost na vznešený původ a na zásluhy předků, kteří snad byli vskutku kavalíry. Považujete se za povzneseného nad barbarem, který nepochází z vaší krásné Andalusie, nad pouhým rudochem, jakým je Vinnetou a považujete za

urážku své důstojnosti, abyste nám poděkoval. Vaše domnělá vznešenost vám velí jen poroučet a pobízet. Radím vám, abyste se někdy podíval někam za roh do světa, mezi barbary. Snad poznáte, že tam mnohý chlapec umí víc než nejvznešenější mexický caballero. A panstvo, které se zde v úřadovně a v čase úředním pohodlně povaluje v rohožích, nechť třeba nakrátko navštíví zasmušilé, lidskou krví potřísněné krajiny Západu, aby poznalo, že nejmenší úlomek malíčku takového Vinnetoua má v sobě více síly, mužnosti, taktu, cti a šlechetnosti, než je v celém zdejším Ures. Nejen dnes, nýbrž i dříve bylo zde na mne pohlíženo zvysoka hodně hluboko, nyní nechť se to panstvo podívá hezky zdola nahoru a vážně přemýšlí, nemám-li vážnou příčinu a právo, podrobit takové jednání ostré kritice a učinit o tom oznámení státnímčinitelům. Žádal jsem zde ochranu pro vystěhovalce a byl jsem nevrle odmrštěn. Zde byla úředně potvrzena smlouva, kterou bylo šedesát nevinných lidí vydáno v moc zločinců. Co asi myslíte, že bych měl učinit?” Odpovědi se mi nedostalo. Oba hrdinové i seňora mlčeli. V tom strčil Apač hlavu do dveří a tázal se mrazivě: “Můj bratr je již hotov? Vinnetou nemá chuť déle čekat.” Hned byl haciendero u něho a drže ho za ruku, naléhal: “Vstupte, seňore, vstupte, prosím. Prosím vás velmi snažně. Vždyť víte, že bez vaší rady a pomoci ničeho nezmohli.” Apač vešel, zahleděl se vážně na kreola a prohodil: “Poděkoval již tento běloch mému bratru Old Shatterhandovi?” “Nebyla k tomu dosud vhodná chvíle, seňore Vinnetou. Ještě jsme nedoho-vořili,” omlouval se horlivě haciendero. “Ale, - ale nechcete zde

přece setrvat až do zítřka?” Vinnetou pokývl hlavou, ačkoliv jsem se s ním o tom nesmluvil. Pomyslel patrně také na koně. “Ale zatím uplyne drahocenný čas, v němž se může vykonat mnoho důležitého,” namítal plačtivě don Timoteo. “Nejdůležitější je, aby si naše koně odpočinuli,” řekl Vinnetou. “O jakých výkonech hovoří vůbec bledá tvář? Old Shatterhand a Vinnetou nemají námitek, chce-li něco vykonat třeba ještě dnes. Nechť vykoná, co za dobré uzná.” “Ale pravil jsem již, že bez vašeho přispění nemohu nic dělat.” “Nechť tedy běloch požádá Old Shatterhanda. Co učiní on, učiní i Vinnetou.” Prožluklá věc pro haciendera! Bylo pro něj těžké prosit, strašně těžké, ale přece to dokázal. Poděkoval nám především za to, co bylo dosud vykonáno a prosil za další přispění. Bylo vidět, že mu to nejde ze srdce. Ten člověk za to snad ani nemohl, že mu chybělo srdce; vinu na tom nese vždy špatná výchova a s tím úkazem se shledáváme i u nás. Byl jsem kdysi svědkem, když vysoce urozený a bohatý muž uštědřil venkovskému hochovi, který zadržel s nasazením vlastního života splašené koně a zabránil úrazu obou dětí a manželky aristokrata, celý -

desetifenik! Snad za víc necenil svou choť i své potomky, kdož ví? Nebyl bych Mexikána stejně opustil, neboť mi v prvé řadě šlo o záchranu vystěhovalců, ale byl jsem rád, že jsem jeho pýchu poněkud polechtal. Připomenuv si, že se musím Meltona zmocnit stůj co stůj, odpověděl jsem na prosby hacienderovy: “Dobrá. Budeme vás tedy i nadále podporovat, řekněte mi však, co by podle vašeho mínění bylo nyní třeba? ” “Myslím, abychom hned vyrazili, Meltona dohonili, spoutali a odevzdali spravedlnosti.” Spravedlnosti! Té v rohoži se povalující spravedlnosti mexické! Oh! To se mi nechtělo! “Naše koně, milý pane, by pod námi klesli,” odpovídal jsem klidně, “a kromě toho račte uvážit, že jsme právě tak dlouho na cestě jako naše výtečná zvířata. Za dva a půl dne vykonali jsme cestu šesti rychlých denních pochodů a nevěřím naprosto, seňore, i když nepochybuji o vaší jezdecké zručnosti, že byste vy po takové námaze dokázal ještě jízdu tryskem k Fuente de la roca a dále do pohoří Yumů. Je nám třeba odpočinku, zotavení; vždyť nejsme kentauři, nýbrž lidé a proto se odtud do zítřka nehneme. Máte-li tak naspěch, můžete se vypravit dříve. Dohoníme vás, buďte ubezpečen; ale radím, abyste si pro svou ochranu přibral několik policistů.” Seňora se vmísila znovu do hovoru. Tleskala nadšeně rukama a volala: “Jaká je to nádherná myšlenka! Vypravit se dříve a vzít si policisty na pomoc! Co tomu říkáš, miláčku?” “Já?” ozval se “miláček”, měřící téměř dva metry. “Zamlouvá-li se ti ta myšlenka, shledávám ji výbornou a šťastnou.” “Věru, je neobyčejně šťastná! Což zde nemáš svého ayudo a kancelářského pomocníka, který tě umí zastupovat a práci tvou vyřídit, takže můžeš podniknout malou cestu?” Tento ayudo se patrně válel v jiné místnosti na jiné rohoži, chtěl-li být věrným zástupcem svého vznešeného šéfa. Ten však patrně již dlouho čekal na šťastnou chvíli, kdy by unikl otěžím uzdy, kterou jeho drahá polovice třímala ve své krásné ručce. Podniknout malou cestu! Sám, bez ní! Jaké gaudium! Jeho tvář přímo zářila spokojeností, ale přesto se tázal opatrně, a zdvořile: “A kampak chceme cestovat, duše drahá?” To “chceme” opatřil náležitým přízvukem. Seňora sňala hned břímě z jeho srdce, protože odpověděla: “Já přece zůstanu doma.” Jestliže již dříve jeho tvář zářila, metala nyní na všecky strany paprsky

štěstí. “A kam mám vlastně cestovat, drahoušku?” tázal se blaženě. “Poskytuji ti příležitost, aby sis dobyl takového věhlasu, jako sám Vinnetou. Poněvadž don Timoteo vyžaduje několik policistů, pojedeš s ním a budeš velet

Četě, našim oficiales de la policia.” Z tváře pana juriskonsulta zmizely rázem všechny sluneční paprsky a místo nich se objevily četné vrásky, které se nesmírně prodlužovaly. Třaslavě vydralo se z jeho úst: “- A, a, já bych, se vypravil, do hor?, a, koňmo?” “To se rozumí! Přece nepůjdeš pěšky takovou dálku a kočárem nemůžeš!” V tom jsem jí dával zapravdu. Kočárem by to bylo vážně nešlo. “A nemyslíš, že taková jízda, je poněkud, unavující, snad dokonce, i poněkud nebezpečná?” koktal nešťastný orgán vládní spravedlnosti. “Pravý caballero nezná nebezpečí! Nuže tedy!? ” Seňořin zrak velitelsky zajiskřil, takže ubožákovi snad nezbyla jiná odpověď, než tato: “Ano, myslíš-li, tedy pojedu, srdce mé.” “Myslím, zajisté myslím! Za hodinku budeš mít všecko pohotově: prádlo, koně, cigarety, mýdlo, revolvery, rukavice, peníze, čokoládu, ručnici. A také ti přidám podušku, abys neležel hlavou příliš hluboko, kdybyste se někde dostali do špatné postele. Špatně by se ti spalo a měl bys třeba zlé sny. Uvidíš, jak se o tebe postarám, za to však postarej se také ty, abys mé očekávání splnil. Vrať se ověnčený slávou! Pravému juriskonsultovi nesmí být něco podobného obtížné. Nejste téhož názoru, seňore?” Mne, barbara, uznala za hodná své otázky! Blesky boží! Pospíšil jsem si ovšem s odpovědí: “Souhlasím s vámi zcela, seňoro, pokud ovšem lze právnického věhlasu s prospěchem užít na kostrbatých horských stezkách.” “Vidíš a slyšíš?” tázala se seňora pana manžela, který se vskutku strachem nějak do sebe scvrkl. “Seňor má stejný názor. Kdy hodláte pobídnout ostruhou svého oře, doně Timoteo? ” “Za hodinu,” ozval se haciendero, který by byl ovšem raději jel se mnou a Apačem, než s tímto trepkovým rytířem, ale ze zdvořilosti byl nucen se podrobit směšnému nápadu seňořinu. Pan juriskonsulto stahoval tvář, jako by chtěl zároveň plakat a chechtat se. Z malé příjemné vyjížďky se rázem stala nebezpečná jízda do hor, na území Indiánů! To si byl ve svém právnickém věhlase vědom, že mu v horách para-grafy příliš nepomohou a poduška, kterou mu ženuška přidávala pro pohodlí, nedovedla zmírnit hrůzu, která se ho zmocňovala. Postřehl patrně, že s ním pociťuji soustrast, neboť upíral na mne prosebné pohledy, koje se nadějí, že se ho ujmu a všemožně se pokusím, abych jeho bláznivou ženu odvrátil od jejího osudného nápadu, ale marně. Mé srdce se stalo žulovým balvanem. Naší záležitosti nemohlo příliš uškodit, jestliže všemohoucí vezír města Ures podnikne cestu do hor, aby si slávu vydobyl a místo slávy si domů přinese drobet odřená lýtka a několik polámaných žeber. Při své prvé návštěvě byl jsem jím urážlivě odmítnut a proto mne nad tím žertem svědomí nehryzlo. Ostatně, proč se dal ovládat nerozumnou a lenivou, čtením hloupých románů pokaženou manželkou, on, člověk akademicky vzdělaný? Ani v nejmenším jsem se ho nezastal a jeho prosebné pohledy zodpověděl jsem otázkou k hacienderovi: “Pospíšíte-li si, seňore, zajisté Meltona polapíte dříve než vás dohoníme.

Poněvadž považujete naše svědectví za nutné, táži se, kde a kdy se s vámi setkáme?” “Počkáme na vás u Fuenta de la roca,” odpověděl don Pruchillo. “Kudy se tam pustíte?” “Přes haciendu.” Tato okolnost mi nebyla milá. Mohl se snadno setkat s mými dvěma Mimbreni nebo dokonce s Playerem a naše záměry při tom dokonale pokazit. Nechtěl jsem ho však zrazovat, neboť jsem věděl, že účLlu, za nímž jsem šel, dosáhnu opakem tím spíše a bezpečněji. Proto jsem

souhlasně přizvukoval: “Výborně, doně Timoteo! Ušetříte nám tak nepříjemnou práci, neboť Player, o němž jsem se zmínil, se tam někde potlouká. Je nutné, aby byl zatčen, protože je to však odvážný a zchytralý chlap, který stejně zručné vládne puškou jako nožem, je to poněkud choulostivá a nebezpečná věc. Postřehne-li, že je obklíčen, bude se bránit zuby nehty a je mi známo, že se umí odhodlaně postavit i proti třem, čtyřem útočníkům. Jsem rád, že se vypravíte přímo proti němu. Dorazíte tam dříve a prve než se dostavíme, bude po práci. Jen aby na vás nevystřelil odněkud ze zálohy. Pokud vím, provedl své vraždy vždy a všude z dobrého úkrytu.” Tato slova se neminula účinkem. Dóm Timoteo zesinal a “miláček” scvrkl se ještě víc. Jeho tvář se podobala tři dni staré mrtvole. Byl jsem přesvědčen, že se oba rytíři vyhnou haciendě na míle. Seňora byla jako posedlá příští manželovou slávou. Volala nadšeně na svého podřízeného velitele či velitelského poddaného: “Slyšel jsi? To je skutek, jenž je tě hoden. Doufám, že se onoho nebezpečného člověka zmocníš a nikomu jinému tu práci nepřenecháš. Za to ti dovolím vykouřit denně o dvě cigarety víc, i když budeš kašlat.” Ubožák se při tom tvářil, jakoby ho někdo držel za límec a lechtal nožem na hrdle, seňora to však nepozorovala, naopak vrhla na mne pohled skoro sou-strastný. “Vy však, seňore, nevypadáte pranic jako hrdina,” pokračovala. “Jinak byste se tolik neradoval, že bude Player uklizen z cesty, ještě než tam dorazíte.” “Zcela souhlasím. Těším se z toho, a kdo by mi to měl za zlé? Ten chlapík je vskutku nebezpečný. Ostatně je známo, že každá koule, která zasáhne, udělá do kůže díru.” “A vy nejste milovníkem podobných děr, což?” “Ne, seňoro. Vyhnu se jim, pokud mohu, neboť čím je taková díra hlubší, tím dříve může být člověk s dechem v koncích.” “Milý pane, pak jen se mějte hezky na pozoru a nenechte si poškrábat svou

jemnou kůži. Můj manžel však ví, že odvážnému patří svět a že statečnému štěstí přeje. Nemám pravdu, miláčku? ” “Zajisté,” ozval se zhluboka miláček a zašklebil se, jakoby kousal do pepře. “Nezapomeň mně však dát podušku také pod sedlo, abych koně svou tíhou příliš netlačil.” Sličná seňora s neumytou tváří sesula se z rohože a kráčela okolo mě, aniž o mne jen pohledem zavadila. Jevil jsem se jí patrně jako zchátralý bídník, který se chvěl před dírou do kůže. Za to se zastavila před Apačem, usmála se líbezně, zamžourala koketně očima a tázala se sladce: “Seňore Vinnetou, zamýšlíte vskutku ztrávit noc zde, v Ures? ” Pohled, jímž Apač ženu změřil, nelze popsat. Vystihl jsemz něho vše, odpor, zlost, soustrast i svrchovaný úžas nad opovážlivostí, že ho oslovila. Obával jsem se nemilého výstupu a odpověděl jsem rychle za něho: “Ano, budeme zde do zítřka.” “Pročpak vy odpovídáte za něho? Nechtě přece mluvit seňora Vinnetoua?” řekla zlostně. “Vždyť slyšel, jak ho obdivuji a jistě mi dá slyšet svůj hlas.” Opakovala svůj dotaz a poněvadž můj rudý přítel nahlédl, že je nucen odpovědět, pokývl mlčky hlavou. “Považuji tedy za zvláštní čest pozvat vás, abyste byl mým hostem,” zašveholila sladce. “Přijmete-li mé pozvání, učiníte mne velmi šťastnou.” Světe, zboř se! Vinnetou odpověděl! “Nechť je moje bílá sestra šťastna,” ozval se zasmušile, zatím co jsem se dusil špatně utajovaným smíchem. “A smím pozvat dámy, které hoří touhou spatřit slavného Vinnetoua?” “Vinnetou ví, že mužové bledých tváří chytají medvědy, aby je ukazovali svým ženám, ale Vinnetou není medvěd.” “Tedy žádný slavnostní večírek?” tázala

se zkormouceně. “Ne!” vyhrkl Apač, obrátil se a vykročil ze dveří. Pospíšil jsem za ním a odešli, či vlastně prchali jsme oba. Ve městě jsme neměli nic na práci. Koupili jsme nějaké drobnosti, pak jsme si došli pro koně do hospody a vyvedli je za město na velikou lučinu, kde se cítili mnohem volnější než v ulicích. Poblíž byla bystrá voda v potoce a všude šťavnatá tráva pro koně. Položili jsme se do trávy, abychom se prospali, ale ještě než jsme usnuli, spatřili jsme divadlo, které nás rozveselilo. Dáma, od níž jsme uprchlí, setrvala na svém záměru a vypravila svého muže na lov zločinců.

Spatřili jsme hrdinnou výpravu do hor: pět statečných mužů, totiž pana juriskonsulta, dona Pruchilla a tři policisty. Seňor juriskonsulto a policisté trčeli v úředních stejnokrojích, což i na tváři vážného Apače vyloudilo slabý úsměv. Koně byli celkem slušní, hacienderův dokonce velmi dobrý a také jezdci, jak bylo zřejmé, uměli dobře zvířata ovládat, až na ubohého pana státního zástupce, manžela rozkošné seňory! Ten byl vskutku málo vážným zjevem na svém válečném oři.

Seděl na podušce a za sebou měl na sedle připevněnou ještě jednu. Obě se leskly bělostí; patrně byly potaženy čerstvě vypranými povlaky. Kdo se opatří na jízdu do divokého pohoří takovými předměty, ten jistě vykoná mnohé věci, ale sotva co pořádného. “Šťastnou cestu, můj vojevůdce!” pomyslel jsem si, když jsem usínal. Doufal jsem, že těchto pět nositelů civilizace a spravedlnosti nezakopne na své pouti o příliš velký balvan slávy. Spali jsme, ničím nerušeni, po celý večer i celou noc, tedy lépe i déle, než bychom byli mohli ve městě a v posteli. Koně jsme neuvázali, protože byli zárukou naší bezpečnosti; obě zvířata byla velmi přítulná, bdělá a ostražitá více než psi; také se od nás nevzdálila a byla by nás jistě probudila, kdyby byla zvětřila něco podezřelého. Když jsme vsedali do sedel, vycházelo právě slunce. Byli jsme osvěžení a čiperní a také naše koně se úplně zotavili; řehtali vesele do probouzejícího se jitra. Rozumí se, že jsme jeli zase na haciendu a to v prvních hodinách po stopě našich pěti reků z Ures, které byly dosud v trávě zřetelné.

Pojednou se však stopy odchýlily od přímého směru ostře vpravo. Ejhle! “Můj bratr posuzoval tyto bělochy zcela správně,” pravil Vinnetou. “Vyhnuli se haciendě, poněvadž se obávají Playera. Bílá squaw se špinavýma rukama a pohyblivou hubou neuslyší o svém muži mnoho slavného. Nám však způsobí tito lidé mnoho zlosti.” “Možná,” odpověděl jsem, “mnoho nám však neuškodí a nějakou tu malou zlost vezmu rád na sebe, zvláště když vím, že nevděčný haciendero a směšný, svůj úřad tak špatně zastávající juriskoňsulto jedou vstříc zaslouženému trestu.” “Můj bratr se stal pomstychtivým,” káral mne Indián. “Toho jsem dalek, ale na oba jsem se zlobil a řekl jsem si, že jim pořádné poučení nebude na škodu. Aspoň pak lépe posoudí to, co jsme vykonali a budou si nás více vážit.” “Ti dva už nebudou lepší, než jsou,” prohodil Apač. Další jízda nám uběhla, aniž se přihodilo něco zvláštního. Krátce před rozbřeskem příštího jitra jsme dosáhli hranic haciendy. Požár neprodral se až k místu, kde j^ine zastavili koně; zbylo tam několik houštin, které se dobře hodily za úkryt a tam jsme si právě dali dostaveníčko s oběma syny Silného Buvola.

Byli zde opravdu i se svými koňmi a sotva zaslechli dusot našich koní, vyběhli z houštiny a mávali nám vstříc. “Jste oba zde?” tázal jsem se. “To by bylo znamením, že nemusíte střežit Playera. Máte ho někde v poutech nebo tu vůbec

není?” “Byl pryč, ale vrátil se a položil se nedaleko odtud u potoka, aby se vyspal,” odpověděl Yuma Shetar. “Jak dlouho byl pryč a jak daleko byl? Víte to?” “Víme, protože jsme si to vypočítali. Když Vinnetou s Old Shatterhandem odjeli, odevzdal jsem koně svému bratru a pátral jsem po stopě bělochově,

jemuž jste říkali Player. Moji slavní bratři vědí, že jeho stopa mířila do údolí a mizela v lese. Tam stál v úkrytu bělochův kůň, na něhož muž vyskočil a rychle odklusal. Známky po kopytech ukazovaly, že jel ostře. Šel jsem podle nich až na konec lesa a poznal jsem, že odtud se klus koně změnil v prudký cval.” “Po jaké půdě ujížděl běloch?” “Po půdě porostlé travou, silně hrbolaté, s četnými pahrbky.” “Stopa se táhla rovně, jak bývá na útěku uprchlíka, který chce rychle uniknout?” “Ne. Kroutila se mezi pahrbky, přes které by byl nucen ujíždět, kdyby by byl chtěl zachovat přímý směr.” “Necválal tedy jen proto, aby nám unikl; měl ještě jiný důvod. Kdyby ho byl poháněl kupředu jen strach, byla by jeho stopa jako let šípu nebo koule, který se neuchyluje ani napravo, ani nalevo. Kdo má tak naspěch, aniž má někoho za sebou, který by ho pronásledoval, musí mít někoho před sebou, k němuž chce brzy dorazit. Jsou tedy

směrem, kudy ujížděl Player, lidé, jimž oznámil, že se s námi setkal.” “Old Shatterhand uhodl. Nešel jsem po stopě uprchlíkově dále než na okraj lesa, jinak by byl při svém návratu zpozoroval v rovině mou stopu, nýbrž vrátil jsem se k svému mladšímu bratru, abych naše koně ukryl a pak jsme oba došli až k místu, kde stopa vybíhala z lesa do roviny. Zde jsme se rozešli a skryli jsme se, abychom měli co možná největší rozhled.” Hoši jednali tak prozřetelně, že bych byl lépe nejednal ani já. “A moji mladí bratři ho spatřili při návratu?” tázal jsem se. “Ano, včera, když slunce dosáhlo nejvyššího bodu své pouti.” “Tedy ve středu v poledne. V pondělí jsme sem dorazili. Místo, kde byl, je tedy odtud vzdáleno jeden den jízdy. V jakém směru? ” “Na východ.” “Tudíž směrem k Fuente. Jistě se dovíme, stojí-li tam hlídka, jednotlivý muž nebo větší četa. Zdá se, že je řetěz hlídek rozestavený odtud až k horskému prameni, aby byla hned poslaná zpráva do hor, kdyby se zde něco přihodilo.” “Bude tam více mužů rudé pleti, neboť Player měl bělouše a vrátil se na vraníku.” “Bělouše? Vždyť jsi koně neviděl?” “Neviděl, avšak tam, kde byl v lese uvázán, visela na malé větévce bílá žíně, kterou mohl ztratit jen bělouš. Při návratu seděl na vraníku, který nebyl osedlán pro bělocha, nýbrž pro rudého bojovníka.” “Hm! Pak je ovšem hlídka silná několik mužů. Player tam zanechal unaveného koně a vrátil se na čerstvém, aby nemařil čas. Poselství, které přinesl, bylo třeba nést dále na svěžím koni. Dobře, že to víme, ačkoliv bychom ho již dovedli donutit, aby nám dal správnou odpověď. Moji bratři tedy vědí, kde nyní odpočívá? “

“Víme. Viděli jsme, kde se uložil a protože byl unaven, zajisté do této chvíle neopustil svůj pelech. Asi dosud spí.” Přivázali jsme koně a kráčeli jsme za hochy směrem k nejbližší zdi haciendy. Rozednívalo se a brzy jsme spatřili darebáka oblečeného do kněžských šatů ležet u záhybu potoka. Místo měl dobře vyhlédnuté. Bylo položeno tak, že odevšad

sem dobře doléhal každý zvuk. Pod hlavou měl koňskou pokrývku a po boku ručnici, kterou jsem při prvém setkání s ním nepostřehl. Spal tvrdě. Přiblížili jsme se k němu neslyšitelně a rozestavili jsme se kolem něho tak, že byl obklíčen do čtverce. Jeho ručnici jsem hned popadl a uložil tak daleko, že se jí nemohl zmocnit. Času jsme měli spoustu, čekali jsme tedy až se probudí a těšili jsme se na ten okamžik. Jeho dlouhý svrchník byl nedbale zapjat a tak jsme viděli, jak mu z opasku vyčnívá rukojeť silného bowieového nože, vedle dvou rukojetí revolverů silného kalibru. Naklonil jsem se nad něho a vytáhl jsem mu zvolna a opatrně nůž a jeden revolver. Druhý revolver vězel v opasku pevněji a tak se stalo, že jak jsem se ho dotkl, chlapík se probudil. Rychle, aniž se zbavoval ospalosti, jako pravý westman se posadil rovně a rázem hmátl do opasku, z něhož jsem nyní rychle vytáhl zbývající revolver. Ale tak zcela duchapřítomným, jak by v podobné situaci byl například Vinnetou, přece jen nebyl. Vyvalil na nás oči a rozevřel ústa, jako by chtěl promluvit, ale nevyrazil ze sebe zvuku. “Morníng, master Player,” pozdravil jsem ho. “Spal jste dobře a tvrdě, což není žádný div po tak dlouhé jízdě, kterou jste od pondělka vykonal.““Co, co víte, o mé jízdě?” vykoktal ze sebe. “Ale, sir, neptejte se tak hloupě! Lidé našeho typu přece vědí, kde jste byl! Byl jste nahoře u indiánské hlídky, abyste oznámil, že jste nás zde viděl. Pak jste vyměnil svého bélouše za vraníka…” “On, - on ví všecko!” vyhrklo mu z úst. “Co, co zde vlastně chcete, sir? Proč se potulujete už několik dní v této smutné poušti, kde nelze najít ani pro zvíře ani pro člověka nic k

snědku?” “Pravda. Mohl bych vám položit tutéž otázku, ale nechám toho; je to zbytečné. Rád bych se vám představil. Anebo snad jsem vám již v pondělí řekl své jméno? ” “Oh, oh, není to naprosto nutné, neboť kde je Vinnetou, tam také lze nalézt Old Shatterhanda. Oko bych vsadil, že je tomu tak. V pondělí jsem na to nevzpomněl.” “Věřím rád.

Kdybyste byl na to pomyslel, nebyl byste se asi pustil do tak šíleného úprku. Jistě je vám dobře známo, že jsem dobrým, ba důvěrným přítelem mistra Meltona i Wellera a poněvadž jsou mé styky s těmito gentlemany tak přátelské, byl váš útěk odtud vlastně nesmyslem. A také bylo zbytečné, že jste Indiánům oznamoval náš příchod. Mohli jsme to obstarat sami, protože jedeme do hor.”

Pan Pl “Do Almaden alto?” tázal se neprozřetelně. To byl název rtuťových dolů, pojmenovaných patrně po věhlasných španělských rumělkových dolech. Ahnaden alto znamená Vysoké Almaden, protože místo bylo položeno vysoko v horách. “Přesně tak, do Ahnaden alto,” odpovídal jsem, “ale především k Fuente de la roca, kde chci navštívit přítele Meltona. Má churavé paže, jak vám známo. Kdosi byl tak bezohledný, že mu je vylomil z kloubů. Jako jeho dobrý přítel se chci podívat, jak se mu daří. Člověk musí přece dbát přátelských vztahů.” Player jistě dobře věděl, co se přihodilo a bylo tedy jasné, že přijímal můj hovor tak, jak se slušelo, totiž jako ironii. Jeho situace nebyla příjemná; to asi uznal. Ačkoli věděl, že od Vinnetoua se nesmí nadít ničeho dobrého, přece věřil, že alespoň mně nezavdal příčinu k osobní pomstě a že mně dosud v ničem neukřivdil. Proto se cítil, aspoň pokud šlo o život, před námi v bezpečí a měl za to, že bude pro něho nejvýhodnější, neukáže-li, že se bojí. Dodal si odvahy a tázal se jaksi udiveně: “Proč mě zde bavíte výkladem o svém přátelství k Meltonovi? Co je mi do toho? Že jste jeho přítelem, mohl jsem si pomyslet hned v pondělí, když jste se po něm sháněl a když jste věděl o mém zdejším pobytu. Ale za to mne nesmírně zajímá, co vlastně ode mne chcete? Tiše jste se ke mne připlížili, obklíčili jste mne a vzali mi zbraně. Proč to? Slyšel jsem, že Old

Shatterhand je poctivýmčlověkem a věřil jsem tomu.” “To jste dobře udělal. Jsem vskutku poctivýmčlověkem a proto jsem se tak důvěrně s Meltonem a oběma Wellery seznámil. Zajisté vám o mně vypravovali mnoho pěkného.” “Opravdu o vás mluvili. Slyšel jsem, že jste padl do zajetí Yumů a že jste určen pro mučednický kůl. Nyní k svému úžasu vidím, že se zase třepetáte na svobodě.” “Tomu se nemusíte nijak divit. Slyšel jste jistě také, že jsem byl již

častěji v zajetí, ale jak se zdá, nedaří se rudochům, aby si mne natrvalo udrželi. Mám totiž vlastnost pro ně velmi osudnou; vždy se s nimi rozloučím bez pozdravu a hned na to se zcela neočekávaně zas objevím, abych jim vyslovil své uznání. A tentokrát se přihodilo totéž. Práskl jsem Yumům do bot, když se toho nejméně nadali a hned jsem se vrátil, abych je zajal.” Nato jsem mu stručně vylíčil, co se přihodilo. Reakce se ihned objevila. “Cože? Mimbreůové přijdou?” tázal se a zbledl. “Tak jest, přijdou, a to velmi brzy. Tady už vidíte jejich dva mladé bojovníky. Nějak vás to zastrašilo. Podle všeho je mezi vámi a Mimbreni trochu napjatý vztah. Když je tomu tak, jsem ochoten vzít vás do své ochrany, aby se vám nic nepřihodilo.” “To by mě vážně těšilo. Neměl jsem v úmyslu se s nimi setkat.” “Dobrá. Pomohu vám tedy. Vezmu vás s sebou do hor a dovedu vás k našemu příteli Meltonovi.”

Jeho rozpaky rostly. Věděl dobře, že celá má řeč je nasáklá ironií a nemůže být ani řeč o tom, abych ho vzal do ochrany a že naopak se musí obávat mé společnosti. Aby tedy zjistil můj pravý úmysl, prohodil: “Přijměte, sir, srdečný dík za váš přátelský projev. Ale když se mnou tak dobře smýšlíte, proč jste mně vzal zbraně?” “Jen pro vaši bezpečnost, master Player! Kdyby se Mimbreňové dostavili dříve, než odtud vyrazíme, mohl byste při své známé udatnosti přijít v pokušení zbytečné použít zbraní a poslat některého z nich do věčných lovišť. To by ovšem rudochy proti vám popudilo. Jen z toho důvodu a pro vaše budoucí blaho si nechám vaše zbraně v dočasné úschově.” Neodpověděl a já jsem pokračoval: “Budeme ostatně i jinak pečovat o vaše blaho. Svážeme vás trochu, abyste snad náhodou Mimbreně nemohl podráždit a také prohlédneme vaše kapsy, protože v nich může být něco, nad čím by se rudoši rozmrzeli.” “Mluvíte vážně, sir?” zahoukl. “Co jsem vám udělal? Proč jste mne přepadl, proč mne chcete prohledávat a svázat?” “Co jste nám udělal? Nám? Nic! Vždyť se mi dnes poprvé dostalo potěšení, seznámit se s vámi, co byste mi tedy mohl udělat? Poněvadž však milujete, jak vidím, upřímnost, povím vám poctivě, co zamýšlím. Byl jste již nahoře v horách, v Almaden alto?” “Ne. Tam jsem dosud nebyl.” “Na to odpovídám: Byl jste tam a poněvadž ani na můj první dotaz nechcete říci pravdu, otevřu vám ústa jinak. Myslíte-li, že mne ošálíte, jste na omylu. Za každou neupřímnost dostanete tolik ran, že se vám z kůže zakouří., Svažte ho!” Pokynul jsem oběma Mimbreňům, chytil jsem mormona pravicí za hrdlo a levicí za opasek, načež jsem ho přitlačil k zemi a pevné přidržel. Chlapík křičel, pokud mu to sevřené hrdlo dovolilo, kopal nohama a házel rukama, ale to všechno jen několik vteřin, pak byl spoután. “Co vás to napadlo? Zbláznil jste se? Co jsem vám udělal?” zvolal. “Zacházíte se mnou jako s lotrem. Myslíte, že máte před sebou obyčejného bravo? Jsem mormon: patřím k svatým posledních dnů. Nevíte snad, jak je se mnou nutné zacházet?” “Ano, vím to,” prohodil jsem. “Jste druh Meltonův, jste s ním stejného vyznání a proto s vámi takto nakládám.” “Nebesa!” zaskuhral. “Chcete mi snad také vylomit klouby?” Zamýšlel jsem z počátku uštědřit mu několik ran, což by bylo pro diváky i čtenáře trapným výjevem. Nyní mne přivedl sám na jinou myšlenku a té jsem se také chopil. Popadl jsem totiž jeho ruce do svých a stiskl. Strach, že mu snad chci vyvrátit klouby, působil více, než kdybych mu byl na hřbet naložil deset ran. Sotva jsem ho uchopil a poněkud stiskl, spustil strašlivý řev: “Zadržte, prosím! Nelámejte mi kosti! Povím vám všechno!”

“Dobrá; chci být milosrdný a počkám. Zodpovězte mé dotazy podle pravdy. Když budete lhát, uslyšíte praskot svých kostí, dřív než se vás zmocní mdloba. Tedy rychle: Byl jste v horách, v Almaden alto a také u pramene Fuenta de la roca?” “Byl.” “Znáte okolí tak důkladné, že byste mě tam mohl vést?” “Znám je důkladně. Byl jsem tamčastěji, ještě dříve než Melton a Wellerové.” “Vy jste tedy byl, vlastně jste prvním zvědem, který byl vyslán, aby kraj prohlédl?” “Ano, ano! Upozornil jsem Meltona na haciendu i na doly.” “Vystěhovalci byli dopraveni do Almaden alto, aby pracovali v dolech?” “Ano.” “Bylo o tom rozhodnuto dříve než byli vylákáni na moře?” “Ano.” “Yumové jsou v horách?” “V dolech i u pramene. A také cestou jsou rozestaveny hlídky vždy po pěti mužích na každý den cesty.” “Proč jsou Yumové v Almaden?” “Mají na starosti dodávku potravin a dostanou za to podíl z výtěžku dolování. ” “Kolik je jich?” “Tři sta v Almaden, dvacet u pramene a čtyřikrát po pěti na hlídkách.” “Kdy dojdou vystěhovalá do dolů?” “Už tam musí být.” “Kolik jich bude zaměstnáno při dolování?” “Všichni.” “Jsou mezi nimi děti. Ty snad ne?” “Také děti.” “Kčertu! Nesmíme tedy mařit čas. Mám ještě mnoho dotazů, ale mohu vás také vyslechnout na pochodu. Nesmíme odpočívat, nýbrž hned půjdeme. Je můj bratr Vinnetou ochoten to udělat?” “Vinnetou učiní vše, co jeho bratr Shatterhand uzná za dobré,” odpověděl Apač. “Co považuji za dobré a nutné, dovíš se na cestě, ale teď je třeba se krátce poradit. Poslyšte, co především musíme udělat!” Ustoupili jsme, aby nás Player nemohl slyšet a řekl jsem mladšímu hochovi: “Můj mladý bratr slyšel, jak Player odpovídal na mé dotazy. Nechť tedy vsedne hned na koně a vyřídí, co mu uložím. Především je třeba zmocnit se rozestavených hlídek a pak přepadnout dvacet Yumů, kteří střeží pramen. K tomu stačí třicet bojovníků Mimbreňů. Můj bratr pojede k těm, kteří ženou stáda a

vybere z nich třicet bojovníků, kteří pak za námi přijedou co nejrychleji. Devatenáct bojovníků zůstane u stád a dvacátý pojede rychle k Silnému Buvolovi a poprosí ho mým jménem o sto bojovníků, kteří se s největším spěchem vypraví za námi do Almaden. Vpřed! Rychle!” Hoch rovnýma nohama utíkal k svému koni a ve dvou minutách zmizel v lese. Za malou půlhodinku jsme my tři nastoupili další pochod, Playera mezi sebou přivázaného na koni. Proti třem stům nepřátelům jsme se tedy vydali zprvu jen tři. Směšné, což? A přece nic na světě mne nemohlo odvrátit od úmyslu pomoci ubožákům; ani neznalost místních poměrů, ani vědomí, jakou převahu má nepřítel. Váhavost, rozmýšlení nebo rozpaky mohly pro tamty chudáky znamenat smrt.

Kapitola sedmá VYSOKÉ ALMADEN Postupovali jsem obtížnou horskou cestou ke starým rtuťovým dolům v

Almaden alto a nejprve jsme dorazili k Fuente de la roca. Tento pramen byl Apačovi známý a tak jsme nemohli zabloudit. Do hor vedla jen jediná cesta, právě ta, kudy jsme jeli. Jen pokud šlo o rozestavené hlídky, byli jsme nuceni spoléhat na údaje našeho zajatce. Každá hlídka prý sestávala z pěti mužů a toho počtu jsme se bát nemuseli, zvláště když jsme znali místo, kde jsou. To jsme však věděli jistě, že jsme mohli být snadno překvapeni my, kdyby nám její stanoviště bylo udané špatně. Bylo tedy třeba, abychom hlídku vypátrali na vlastní pěst a zajatci nahnali tolik strachu, aby se neodvážil nás klamat. Skalní pramen, u něhož mělo být dvacet Yumů v záloze, byl od nás vzdálený dva denní pochody; na cestě k němu byly rozestaveny čtyři hlídky po pěti mužích. Poněvadž se počítalo z Ures do Almaden alto pět denních pochodů, kdežto od haciendy jen čtyři, byly hlídky od sebe rozestaveny jen na tři čtvrtě denních pochodů a jestliže bychom jeli tak, jak jsme s Apačem byli zvyklí jezdit, byli bychom ještě před večerem narazili na první hlídku; to se ovšem našim záměrům nehodilo. Chtěl jsem přepadnout těch pět Indiánů za večerní tmy a proto jsme museli jet pomaleji, tak, abychom na hlídku narazili až za soumraku. Rozhodli jsme se pro rychlou jízdu. Pokud šlo o Mimbreně, na jejichž přispění jsem spoléhal, mohli jsme si snadno vypočítat, kdy k nám dorazí. Kdyby si náš posel pospíšil, o čemž jsme nepochybovali a hned se za námi vypravil s třiceti muži, bylo možné, že do tří dnů dorazí tato pomocná tlupa k haciendě, setká se s námi na místě, kde jsme ji chtěli očekávat právě tehdy, kdy bylo třeba, abychomk místu setkání přišli. Počítal jsem s tím, že budou mít cestu volnou, zatímco my musíme postupovat opatrně a odklizovat překážky, totiž hlídky.

Nevěděli jsme sice, znají-li Mimbreňové cestu, ale-mohli jsme spoléhat na jejich vynalézavost. Přes to však, aby se zbytečně nezdržovali hledáním, připravili jsme pro ně cestou četná znamení, kterých si jistě museli všimnout jak za denního světla, tak i za noci. Kladli jsme na cestu nenápadně kameny a mimoto jsme uřezávali větve a upevňovali je na jiné druhy stromů, na příklad větev dubu na jedli, větev smrku na buk, což bylo každému Indiánu a také zkušenému

stopaři neklamnou známkou, že zde byl člověk, který úmyslně za sebou zanechával znamení. Playerův kůň klusal mezi koněm Apačovým a mým, kdežto mladý Yuma Shetar jel za námi. Když jsem se občas ohlédl, viděl jsem dobře, že Indián zajatého bělocha stále bystře pozoruje, i když zajatec jede mezi námi. Popisovat cestu, kudy jsme jeli, se mi zdá zbytečné. Pozorovali jsme jen ustavičné stoupání k vysokým horám, které byly stále více zalesněny. Nebyl jsem nikdy v těch končinách a nevěděl jsem, byla-li Apačovi známa cesta, kterou jsme dnes urazili; Vinnetou aspoň neřekl nic.

Player se však musel domnívat, že cestu známe, také jsme viděli stopy jeho včerejší jízdy. Že je viděl on sám pochybuji, poněvadž na mnohých místech je bylo těžké rozeznat, takže jen oči, jaké měl Vinnetou, byly něco platné. K polednímu jsme zastavili u malé bystřiny, abychom napojili koně, potom jsme jeli dále asi čtyři hodiny a zastavili na okraji lesa, odkud jsme meh na tři strany volný rozhled. Playera jsme shodili z koně a uložili do trávy; pak jsme usedli k němu, abychom pojedli. Také zajatec obdržel svůj díl. Za jízdy jsme na něho nepromluvili, nyní však, když jsme se blížili k první hlídce, bylo třeba dovědět se dopodrobna, kde rudoši hlídkují; proto jsem dosavadní mlčení přerušil dotazem: “Když jste se včera tudy vracel, sir, jistě vás ani nenapadlo, že byste sem dnes znovu přišel, a to jako zajatec?” “Já že jsem tudy jel? Soudíte-li tak, velmi se mýlíte,” odpovídal klidně. “Prosím vás, nelžete zbytečně. Nejenže vím, že jste zde byl, ale rozpoznávám dokonce, že právě zde jste se zastavil a obrátil, abyste se rozhlédl. Jen si vzpomeňte! Vaše oči nejsou tak bystré, aby vaši vlastní stopu rozeznaly, mé oči však zpozorovaly zcela bezpečně, že jste zde obracel koně.” “Není to tak,” tvrdil. “Nebyl jsem nikdy u tohoto lesa.” “Hm! Zdá se mi, že zapomínáte, co vás očekává, budete-li si myslet, že mne oklamete. Nejsem a nebyl jsem nikdy lidožroutem, ale považuje-li mne někdo za prázdnou makovici a polechtá mne na místě, kde jsem poněkud citlivý, snadno může očekávat, že náhle vybuchnu. Zapamatujte si to. Jste hořké sousto a mnoho chytráků jste uměl opentlit, ale s námi se vám to nepodaří. Vy se tedy nepřiznáte, že jste zde byl a zastavil se?” “Ne.” “Chcete, abych vás přiměl k hovoru stejným způsobem, jako dnes ráno? Přiznám se vám, že mne ani nenapadlo ublížit vám, budete-li tak rozumný a

podrobíte se svému osudu; jestliže nás chcete tahat za nos, pak váš rozpočet zničíme jedinou čarou. Nechci se zmiňovat o sobě, ale chcete takovému stopaři, jakým je Vinnetou, malovat straky na vrbě? Vezměte na vědomí: víme, že jsme již poblíž první hlídce. Vypátráme ji zcela jistě i bez vaší pomoci, vždyť můžeme i dále sledovat vaši stopu, ale je nám líto času a proto nám povíte sám, kde jsou rudí.” “Nesmím to říci. Byla by to zrada,” odpověděl vážné. “Prosím vás, nedodávejte si zbytečně nátěru poctivého a svědomitého chlapa! Kdo toho má na svědomí tolik jako vy, tomu už na podobné maličkosti mnoho nesejde. Zradit darebáka! Jakýpak hřích! Ostatně nežádám na vás nic hříšného, naopak! Vykonáte tím jen dobrý skutek. A teď se rozhodněte rychle, nemáme čas! Budete-li mluvit, dobře pro vás, ne-li, uvidíte, co se vám přihodí. Tak kde je hlídka?” Při té otázce jsem ho uchopil za zápěstí. “Počkat!” vykřikl. “Povím, povím!” “Ale rychle a pravdivě! Dosud jsme neměli důvod sáhnout vám na zoubek a proto tvrdím znovu, že vám zbytečně nechci ublížit, ale teď by vám lež mohla připravit mnohé nepohodlí. Kde je hlídka?” “Nedaleko odtud,” odpovídal a koukal úzkostlivě na mé pěsti, které stále svíraly jeho ruce. “Jak daleko?” “Půl hodiny jízdy.” “Popište okolí. Jediná nesprávná slabika, jediný výkřik, a z vašich kloubů budou drtiny.” “Odtud se pustíte přes palouk, který vidíte před sebou. Pak tam bude les stoupající do návrší. Z návrší dolů po svahu na protější straně uvidíte malou kalužinu a u ní sedí Yumové.” “Les je hustý?” “Není. Z návrší dolů vede téměř mýtina přímo ke kalužině.” “Je možné z návrší přehlédnout celé údolí nebo úžlabinu, v níž sedí Yumové?” “Ne. Stromy jsou příliš vzrostlé.” “Indiáni mají rozkaz sedět u kalužiny?” “Ano, protože se však mají postarat o maso, je možné, že některý z nich číhá kdesi na návrší a spatří vás dříve, než vy jeho.” “čím jsou ozbrojeni Yumové?” “Šípy a kopím.” “Jak se jmenuje jejich vůdce, totiž vůdce všech Yumů, které jsou na celé cestě na stráži a také těch tří set, kteří se utábořili v Almaden alto?” “Tohle, to nevím, aspoň nevím, kdo jim teď velí. Ale později převezme velení Velká Huba, s nímž má Melton smlouvu.” “Hm. To by stačilo. O ostatních záležitostech Meltonových nepotřebuji zatím vědět. Byl jste v Ures a znáte cestu, která tam odtud směřuje přímo k

Almaden alto?” “Znám.” “Vede ta cesta právě podél kalužiny, u které sedí hlídka?” “Správně. Právě tam se sbíhají obě

cesty, přímá z Ures, o níž jste se zmínil a tato, po níž jedete nyní.” Je jasné, proč jsem ty otázky kladl. Pomýšlel jsem na majitele haciendy dél Arroyo a jeho právnicko-policejní průvod, který, jak jsem nyní pochopil, narazil na hlídku a patrně upadl do rukou Indiánů. Vinnetou měl na mysli tutéž okolnost, neboť vstal, jakmile uslyšel Playerovu odpověď a pravil: “Nezbývá nám, než se pustit vpřed, abychom osvobodili bělochy, kteří nejsou dost opatrní a zkušení pro podobnou výpravu a netuší nebezpečí, které na ně cestou číhá.” “Můj rudý bratr myslí…” Nevyslovil jsem dotaz, jen jsem úkosem pohlédl na Playera. Vinnetou rázem porozuměl. “Tento muž bledé tváře nás neobelhal, nýbrž mluvil pravdu ze strachu před pěstmi Old Shatterhandovými. Vinnetou zná les, návrší a také kalužinu, kterou najde i potmě.” “Ale dosud je bílý den. Vydáme-li se již nyní na cestu, mohou nás Yumové spatřit, jakmile vyjdeme do prérie.”

“Vinnetou není tak neopatrný, aby se Yumům ukázal. Nepůjde ani po stopě našeho zajatce, ani po stopách pěti bělochů, nýbrž pustí se oklikou na jih. Tam odtud přišli běloši z Ures a je důležité prohlédnout si jejich stopy dříve než nadejde večer.” Měl pravdu jako vždy. Přivázali jsme znovu Playera na koně a opustili okraj lesa, pak jsme se odchýlili od dosavadního směru na jih. Zelenou, svěží travou pokrytá planina, přes níž jsme se pustili, se táhla daleko tímto

směrem. Kalužina se prostírala, jak jsme slyšeli, o dobrou půlhodinu dále na východ. Zajeli jsme právě tak daleko na jih, načež se ukázalo, že výpočet Apačův souhlasil se skutečností. Nalezli jsme širokou stopu, směřující odsud na severovýchod. Vinnetou seskočil ze sedla a podrobil stopy důkladné prohlídce. Pak řekl: “Pět velmi nezkušených jezdců jelo tudy, nikoli za sebou, nýbrž vedle sebe. Náčelník Apačů soudí, že tito lidé přijeli z Ures.” “Jak stará je jejich stopa?” tázal jsem se. “Aspoň celý den. Táhnou-li běloši proti Indiánům a zanechávají-li za sebou takové široké a trvanlivé stopy, pak jsou Ovšem ztraceni. Jejich stopu jsme nalezli a nebude to dlouho trvat a uvidíme i muže.”

Vyhoupl se do sedla. Postupovali jsme po stopách neprozřetelných občanů z Ures a nabývali jsme stále většího

přesvědčení, že se s nimi shledáme hned u první hlídky. Oklika, kterou jsme jeli, tvořila ostrý úhel, vrcholem namířený proti jihu. Místo ze západu dostali jsme se tedy do lesa od jihojihozápadu, mohli jsme tedy s velkou pravděpodobností soudit, že jsme spatřeni nebyli. Okraj lesa tvořilo husté mlází, do něhož jsme opatrně vnikli a stále postupovali vpřed, až jsme dospěli k místu, které se nám zdálo vhodným k úkrytu pro koně. Playera jsme přivázali za ruce a nohy mezi dva stromy. Nato oslovil Vinnetou našeho mladého průvodce: “Old Shatterhand a Vinnetou půjdou nyní ke kalužině; můj mladý bratr počká zde, dokud se nevrátíme nebo mu nevzkážeme, aby za námi přišel. Bílému zajatci vrazí okamžitě nůž do srdce, kdyby jen hlasitěji vydechl nebo učinil sebemenší pokus o útěk. Kdyby se přihodilo něco neočekávaného, vím, že můj mladý bratr prese všechno své mládí je tak odhodlaným a statečným mužem, že bude vědět, co smí nebo

nesmí učinit. Howgh!” Hoch, jemuž hrdostí nad vyslovenou pochvalou zazářila tvář, tasil nůž a posadil se vedle zajatého Playera, aniž hlavou pokynul na odpověď. Vnikl jsem s Vinnetouem dále do houštiny a postupoval s ním vzhůru návrším, které bylo v těchto místech dost srázné. Po chvíli však Apač stanul a tázal se šeptem. “Co soudí můj bratr? Kolik Yumů sedí v této chvíli u kalužiny?” “Tři,” odpověděl jsem bez dlouhého rozmýšlení. “Old Shatterhand se nemýlí. Jsme dva proti třem a vyprostíme tedy zajaté bělochy velmi rychle.” Nebylo divu, že jsme se v tomto ohledu shodli. Player zde byl včera s hlášením, že nás spatřil u haciendy; jak se rozumí, vypravil se hned jeden z pěti Indiánů do Fuente de la roca s týmž oznámením. Zbyli zde tedy jen čtyři strážci. Nato byli polapeni jezdci z Ures. Je jasné, že se zase jeden ze čtyř bojovníků vypravil s poselstvím k horskému prameni, aby oznámil novou událost; na stráži tedy zbyli tři Yumové. Zajatí výletníci v úředních stejnokrojích měli velkou zásobu potravin, kterou jim ovšem Indiáni sebrali a užili pro sebe, aby nemuseli odbíhat a pátrat po zvěři. Příliš důvtipu tedy třeba nebylo k odpovědi na Apačovu otázku a poněvadž jsme proti sobě meh jen tři protivníky, byla naše úloha vlastně snadná. Skryti pod hustými stromy stoupali jsme vzhůru tak tiše, že naše kroky na vzdálenost čtyř metrů byly sotva slyšitelné a dosáhli jsme za krátkou chvíli vrcholku pahorku, odkud jsme meh sestupovat do úžlabiny, tentokrát ovšem obtížně: buď hodně přikrčení nebo se dokonce plížit. Vinnetou se plazil mezi stromy s takovou jistotou, jako by byl již mnohokráte v tomto okolí. Když jsme se dostali ze svahu až k úpatí pahorku, zvedl Apač varovně prst, aby mi naznačil, že je třeba největší opatrnosti, položil se pak do mechu a naslouchal. Jeho jednání a zvláště okolnost, že jsem ucítil ve vzduchu vlhkost, dokazovaly, že jsme již zcela blízko kalužiny. Posunul jsem se opatrně vpřed, položil se vedle Apače a skrze nejnižší větve, splývající téměř až k zemi, jsem se rozhlížel údolím. Těsně před námi byl malý nezarostlý prostor, v jehož středu se blýskala vodní hladina.

Prýštil zde nějaký slabý pramen. Volný prostor byl na třech stanách ohraničen stromy a křovinami, čtvrtá strana tvořila mýtinu, kde končila cesta směřující do haciendy dél Arroyo. Leželi jsme za první řadou křovin, před námi byl úzký pruh palouku, porostlý třtinou; za ním se čeřila kaluž. Za kalužinou, nikoli u vody, nýbrž u stromů, seděli tři Indiáni a k pěti nejblíže stojícím stromům byli pěkně přivázáni don Timoteo, učený juriskonsulto a tři policisté. Viděli jsme tedy přesně to, co jsme očekávali: spravedlnost přivázanou ke stromu. Rudoši hovořili s bělochy pověstnou jazykovou

smíšeninou, jaké se v těchto končinách užívá při rozprávkách různých plemen lidských, tou strašlivou slá-taninou anglo-španělsko-indiánských výrazů. Abychom rozuměli hovoru, byli jsme nuceni se dostat na protější břeh kaluže a bylo tedy třeba proplazit se v kruhu houštinami až k hovořícím. Udělali jsme to a dostali jsme se posléze tak blízko k protějším stromům, že jsme mohli rozumět hovoru. Jak jsme očekávali, nebyl tu žádný náčelník u této tak velice vpřed posunuté hlídky, nebyl tu ani čelnější bojovník ozbrojený ručnicí. Koně zajatců byli přivázáni opodál nadlouho a pokojně okusovali trávu i listí ze stromů. Dva Indiáni seděli na čerstvě povlečených poduškách a pochutnávali si labužnicky na lahůdkách, které starostlivá seňora svému “miláčkovi” nacpala do cestovní brašny. Pan juriskonsulto se ve svém slavnostním stejnokroji vyjímal velmi žalostně: k divokému okolí se bohužel nehodil. Strach, který tak zřejmě vyzařoval z jeho tváře, také neodpovídal úkolu, jakým hrdinu pověřila jeho statečná seňora. Skoro se domnívám, že se jeho čelo perlilo studeným potem. Jeho podřízení orgánové, ramena uresské spravedlnosti, vykazovali stejné rozpoložení ducha jako jejich velitel a sám kavalírský don Pruchillo působil dojmem žalostného hrdiny, který se nikdy nedovede smát svým okovům. Kapsy všech byly naruby a prázdné: bylo jim vzato vše, zbraně ovšem v prvé řadě.

Uloupené předměty ležely pěkně na hromádce, aby byly později rozděleny vítězům. Dva Indiáni mlčeli a jejich druh, patrně nejvíce obeznalý ve španělštině, řečnil jako oposiční poslanec. Snažil se aspoň všemožně, aby svou výřečností nahnal bělochům ještě víc strachu, než již měli. Právě když jsem se co nejpohodlněji položil na břicho za hustým keřem a začal naslouchat, uslyšel jsem tuto moudrost: “Vidíme na vás, že jste velmi rozumní a stateční bojovníci, přece však jste dobře udělali, že jste se nám nebránili, neboť bychom vás byli hned usmrtili. Nyní vám bude poskytnuto ještě několik dní života, než vám sedřeme kůže z těl, abychom z nich nadělali řemenů.” “Budou nám dřít kůži!” zalkal juriskonsulto. “Moje ty nebe dobrotivé! To je přece vražda, mučení; to jsou největší muka, která znárn!” “A nejsi ty přední a nejvznešenější muž osady, kterou nazýváte Ures? ” “Ano, tím jsem, jak jsem vám již řekl, ctihodný seňore!

“Věz tedy, že u nás je zvykem: čím vznešenější muž, tím větší muka, dříve než zemře. Kdo jsou mužové, kteří mají šaty podobné tvým? ” “Policisté, jimž velím.” “Těm tedy připravíme lehčí muka, protože jsou pouhými služebníky.

Skal-pujerne je a pak jim budou vybodnuty oči.” Policisté zareptali hlasitě a rudoch stáhl v tíšklebku tvář a obrátil se k hacienderovi:“Tebe jmenují don Timoteo; jsi velmi bohatým mužem. Proto ti uřežeme ruce. Jste všichni nepřáteli rudých mužů a zahynete v mukách.” “Dám veliké výkupné, dáte-li mně svobodu,” pronesl don Pruchillo stísněně. “Rudým mužům není třeba peněz. Celá tato země jim náleží a vy jste jim ji uloupili. Nemůžete nám nic darovat, protože si vše vezmeme sami, ale vy zemřete.” “Já dám také výkupné,” ozval se juriskonsulto. “Zaplatím sto pesos.” Indián se jen šklebil. “Tedy dvě stě!““Jsi nejvznešenější bledá tvář v Ures a dáváš za sebe tak málo. Zač stojí ostatní běloši?” “Dám tedy tři sta, pět set pesos, ctihodný seňore!” “Slyšel jsi, že nechceme peníze, protože je nepotřebujeme.

Zemřete! Vyslal jsem už svého bratra s poselstvím a ještě dnes přijde Rychlá Ryba, aby určil, jakou smrtí máte zahynout.” Při této pohrůžce napadlo haciendera, aby rudochy zastrašil a ozval se prudce: “Stane-li se nám sebemenší příkoří, zaplatíte za to všichni smrtí. Mám mocné přátele, kteří mne pomstí.” “Opovrhujeme tvými přáteli. Není bledé tváře, jíž by se bál poslední bojovník našeho kmene.” “Je běloch, jehož se bojíte všichni a jmenuje se Old Shatterhand.” Rudoch pohodil hrdě hlavou. “Old Shatterhand je bílým psem, jehož usmrtíme jedinou ranou přes čenich, objeví-li se mezi námi. Ten si však rozmyslí sem přijít, neboť je nyní docela jinde.” “Klameš se. Byl v mé haciendě, mluvil jsem s ním v Ures. Cestuje přes Fuente de la roca do Almaden alto, aby vysvobodil bílé muže a ženy.” Rudoch pozorně naslouchal, plamenným pohledem, přímo na Španěla upřeným, probodával téměř jeho tvář a pak se ozval zasmušile a nedůvěřivě: “Bledý muž lže! Chce nám nahnat strachu, ale bojovník Yumů strach nezná.” “Nelžu.

Seňore, potvrďte má slova.” Tím vybídl k svědectví juriskonsulta, který se skutečně chopil žíně, na níž visel jeho život.

“Je tomu tak, don Timoteo mluvil pravdu,” přisvědčoval. “Můžete tomu věřit, ctihodný seňore. Old Shatterhand byl u mne, doprovázen náčelníkem Apačů, který se jmenuje Vinnetou.” Bylo mi nepříjemné, že se tito zbabělci dovolávali mne a Vinnetoua; za jiných okolností by nám byli svou žvanivostí natropili spoustu škod, ale v tuto chvíli mne zajímal velice dojem, jaký vyvolala naše jména. “Uff!” vydechl rudoch. “Vinnetou byl prý u něho a Old Shatterhand také.” “Ano,” tvrdil haciendero. “Old Shatterhand byl u mne dokonce dvakrát a nyní cestují oba tito muži přes haciendu dél Arroyo, aby nás dostihli.” Rudoch vztyčil ruku proti druhům. “Slyšeli moji bratři, co bylo řečeno?” hovořil spěšně. “Old Shatterhand je prý s náčelníkem Apačů na cestě sem a běloch, kterému říkají Player, oznamoval, že Vinnetou se objevil u spálené haciendy. Oboje souhlasí, je tomu tedy tak jak tito běloši tvrdí. Musíme opustit toto místo se zajatci, skrýt se a zahladit všechny stopy. Jeden z nás se vypraví hned k Rychlé Rybě, aby mu dal výstrahu. Oba tito bojovníci jsou nebezpečnější, než desetkrát deset jiných. Player pravil, že Velká Huba Old Shatterhanda zajal, byl-li nyní přesto na haciendě, osvobodil se a bude zuřit pomstou proti nám jako divoký buvol, který dovede i horského medvěda přemoci. Jsme zde ve velikém nebezpečí…” Už nepromluvil, neboť byl přerušen způsobem, jehož se v tu chvíli zajisté nadál nejméně. Vinnetou vyšel totiž při jeho posledních slovech z houštiny, přikročil k němu, položil mu těžce pravici na rameno, oslovil ho svým klidným, ale tak strašlivě mrazícím hlasem, že chlapík ani brvou nepohnul: “Bojovník Yumů tedy lhal, když pravil, že Yuma nezná strachu. Chtěl Old Shatterhanda skolit jedinou ranou do čenichu a sotva slyšel, že tento bílý bojovník je nablízku, chce se skrýt, protože ví, že Old Shatterhand a Vinnetou zmohou více, než desetkrát deset bojovníků. Pravím, že nikdo z Yumů neudeří Old Shatterhanda, neboť dřív než zvedne ruku, bude rozdrcen!” To byl opět okamžik, kdy se slavný Apač ukázal v celé své překvapující, vše umlčující velikosti. V jeho rukou nebyla zbraň. Jeho stříbrná puška mu visela na plecích a nůž trčel klidně za opaskem, ale Vinnetou stál vzpřímen před Indiánem, jiskřil očima jako polobůh a tlačil svou dlaní mluvku tak mocně, že se muž přikrčoval k levému boku. Jazyk Yumů byl dokonale ochromen. Druzí dva sice vyskočili, ale úžasem ztrnulí. Ačkoli měli nože u sebe a jejich kopí a šípy ležely vedle nich na zemi, nikdo z nich nesáhl po zbrani. Konečně se přece jejich náčelník vzmužil a zvolal: “Cizí bojovník rudé tváře! Kdo, kdo …” Chtěl se patrně tázat na jméno, ale zajíkal se náhlým strachem. Ostatně dostal v zápětí odpověď, neboť za zády Apačovými se rozkřikl don Timoteo: “Vinnetou, Vinnetou je zde! Jsme zachráněni!”

“Vinnetou?” opakoval Yuma, “- náčelník Apačů? Uff! Bratři, braňte se!” A již sahal po noži, kdežto druzí dva se sklonili k zbraním. Jejich pohyb

nebyl však tak rychlý jako pohyb Vinnetouův, který rázem odkopnul kopí do vody a velitelsky se rozkřikl: “Stát a mlčet, Yumové! Zde stojí Old Shatterhand! Chceš se pokusit dát mu ránu přes čenich? ” Ten výraz mi připadal směšný, ale Vinnetou vycítil v něm pro mne urážku a rozhorlil se zle, neboť jinak by nebyl to slovo opakoval. Při jeho posledních slovech jsem uznal za vhodné vstoupit na jeviště této veselohry a vyšel jsem z houštiny. Namířil jsem revolvery na poděšené rudochy. “Tu, tu, je Old, Shatterhand?” koktal Yuma a vytřeštil na mne oči. On to byl, o němž jsem se domníval, že se spíše vzmůže na odpor, než jeho druzi a chtěl jsem ho proto zneškodnit dříve; zvedl jsem pravici a ozval jsem se: “Ano, Old Shatterhand, jak hned ucítíš!” A v témž okamžiku jsem ho udeřil rukojetí zbraně do lebky, takže ihned padl. Pak jsem zahřměl na jeho druhy: “Nože pryč nebo promluví revolver!” Uposlechli; byl to jejich

první pohyb. “Usedněte a nehněte ani prstem!” velel jsem znovu. I tentokrát uposlechli rychle a bez odporu. Nyní jsme odřezali zajaté bělochy a nařídili policistům, aby týmiž řemeny, jimiž byli spoutáni, svázali rudochy. Lze si pomyslet, že to udělali velmi rychle a ochotně. Juriskonsulto, muž velikého těla, učeného ducha, ale zaječího srdce, byl naplněn nyní nesmírnou zmužilostí. Přiskočil k omráčenému Indiánovi, který se nemohl bránit a vytrhl policistovi z ruky řemen, vlastní rukou vykonával úřad biřice a křičel: “Ano, ano, bude svázán, spoután a bit jako pes, bídník jeden! Povleču ho v poutech, řetězech i řemenech přivázaného ke třmeni mého koně až do Ures, aby celé město vidělo, že jsem stál v odvážném boji proti nejdivočejším šelmám hor. Vrátím se jako vítěz, a tento rudoch bude mou trofejí!” Prve se zlobil Vinnetou pro urážku, vyslovenou divochem, nyní jsem se málem zlobil sám. Protivilo se mi toto naparování, poněvadž tak mluvil muž vzdělaný, který si počínal v této chvíli nedůstojně a hloupě, hůř než divoch. Proto jsem mu řekl ne právě zdvořile: “Dopřejte svým chlubivým plicím trochu dechu, seňore. Kdo vlastně přemohl tohoto rudocha? Vy nebo já?

Měl byste raději děkovat Bohu, že jsme přišli!” Náčelník okresu se hrdě vztyčil a odpověděl napůl urážlivě, napůl vyčítavě: “Seňore, jsem, nu, snad přece více, kdo jsem! Vykonal jste zde, co bylo vaší povinností a to také milostivě uznávám, ale nepovažuji nijak za svou povinnost, dát si od vás líbit drzosti. Není-liž pravda, doně Timoteo?” “Zcela správně, úplně správně,” zarozumoval kavalírský haciendero. “Tento seňor má vůbec ve zvyku poučovat kdekoho a plete se do záležitostí, do nichž by neměl strkat nos.” Sotva doznělo jeho poslední slovo a já se nevrle obrátil k mluvkovi zády,

zaslechl jsem dvě temně rány. Obrátil jsem se rychle a uviděl jsem haciendera i juriskonsulta, jak se válejí na zemi. Vinnetou je oba srazil pažbou své stříbrné pušky a rozpřahoval se znovu, aby stejně naložil s ubohými policisty, kteří strachem a hrůzou nad jeho rychlým činem nepomýšleli ani na obranu, ani na útěk. “Co dělá můj bratr? Nech je! Proč vlastně…?” vykřikl jsem a vskočil mu do rány. Apač spustil ručnici, podíval se na mne úkosem a pak zablýskal

zlověstně očima směrem k poraženým a pravil svým rozhodným tónem, za nímž byl však skrytý smích: “Dobře, můj bratr to chce. Ušetřím je, ale jen tehdy, když budou znovu přivázáni ke stromům tak, jak byli před naším příchodem.” A postavil se hned mezi ně a hromádku, na níž vedle ostatních věcí ležely také jejich zbraně. Vypadal rozzlobeně. Bylo-li to účinkem jeho hrozivého vzezření anebo následkem toho, co se v posledních deseti minutách zběhlo, zkrátka: jeden z tří policistů předstoupil, podával mně obě ruce a pravil:“Ano, spoutejte nás, seňore! Nebudeme se zdráhat. Vím, že nám neublížíte, ale že to chcete jedině proto, abyste oběma těmto kavalírům dokázali, že měli být vděční za své osvobození. Doufám, že nejsou usmrceni. Teď myslím, že vám nemůžeme lépe svou vděčnost prokázat, než podrobíme-li se vašemu přání a rozkazu.” S úsilím jsem přemohl smích a odpověděl mu: “Dobře. Se zřetelem k vašemu veliteli vás musím ovšem spoutat, jinak by ho snad napadlo vybízet vás, abyste mu sundali pouta. Vaší povinností by bylo poslechnout a to by Vinnetou asi nestrpěl. Přistupte ke stromům. Doufám, že budete brzy zas pout zbaveni.” Jsou-li někde indiánští koně, není o řemeny nouze. Ubozí policisté byli rozkazem svého velitele donuceni podniknout s ním výpravu do hor, od níž si neslibovali nic kromě řádného výprasku. Jurískonsultova nemotornost zavinila, že upadli do zajetí rudochů, z něhož jsem je s Apačem vyprostil. Byli by nám jistě projevili svou vděčnost vřelými slovy, ale chování jejich velitele jim v tom zabránilo. Ted’ trpěli za jeho neschopnost a v duchu mu zajisté přáli řádný výprask. Spoutal jsem je sám, poněvadž Vinnetou by se k tomu nepropůjčil. Haciendero i juriskonsulto leželi v hlubokých mdlobách. Zatím co jsem je přivazoval ke stromům, odešel Apač pryč. Věděl jsem dobře, že přivede Mimbreňa s koňmi a zajatým Playerem.

Opravdu se s nimi brzy objevil. Mimbreňovi nebylo třeba nic vykládat, jediným pohledem poznal, co se přihodilo. Nařídili jsme mladému příteli, aby zatím střežil zajaté a vypravili jsme se odtud, samozřejmě jen proto, abychom v úkrytu počkali na návrat obou Indiánů, kteří byli od své hlídky vypraveni k skalnímu prameni. Kdybychom je byli očekávali u kalužiny, mohli nás zpozorovat dříve, než bylo užitečné a byli by nám snad dokonce utekli. Kráčeli jsme cestou, kudy se měli vrátit. Ručnice jsme zanechali v malém tábořišti, protože by nám byly překážely. Cesta, vlastně jen stezka, byla přirozeně utvořena úzkým nezarostlým pruhem země, který se táhl lesem až k návrší a ústil do nezalesněné planiny. Došli jsme na konec lesa a ukryli jsme se do hustých větví posledních stromů. Šeřilo se již a nastávala tma, takže jsme byli odkázáni více na bystrost sluchu než zraku. Vinnetou nepromluvil jediné slovo od okamžiku, kdy jsem mu zabránil v útoku na ubohé policisty, nyní však, když jsme usedli, se ozval: “Zlobí se na mne Old Shatterhand, že jsem srazil oba bělochy?” “Náčelník Apačů jednal právě tak, jak oba zasloužili.” “Tak jednat mohou opravdu jen bledé tváře. Rudý bojovník i kdyby byl do této chvíle mým nepřítelem, by byl mně ihned daroval svůj život, jakmile bych ho zbavil pout. Vše, co je jeho, by se stalo mým majetkem. Bledé tváře mají však jen krásná slova a zlé skutky. Co se stane s těmi nevděčníky?” “Jak Vinnetou rozhodne.” Protože neodpověděl, mlčel jsem také. Setmělo se úplně a nám nezbylo, než napjatě naslouchat do dálky. Poslové vyjeli za sebou po delší přestávce, mohli jsme však přesto bezpečně očekávat, že se vrátí společně. Tato domněnka se potvrdila, neboť když jsme zaslechli dusot koňských kopyt, rozpoznávali jsme hned, že se k nám blíží dva koně, ne jen jeden. Opustili jsme úkryt a postavili se vedle cesty. Koně se k nám přiblížili na malou vzdálenost, ale pro tmu jsme je dosud neviděli, zato jsme rozeznali, že jedou vedle sebe.

“Vinnetou nechť si vezme jezdce po této straně,” zašeptal jsem, “postarám se o druhého.” Uskočil jsem na druhou stranu stezky a přikrčil jsem se k zemi. Indiáni se přiblížili; nespatřili nás a chtěli vpřed, ale jejich koně nás zvětřili

bystřejšími smysly, zafuněli a zdráhali se jít. Kdybychom byli v sedle my, Vinnetou nebo já, byli bychom hned měli podezření a jistě bychom byli koně obrátili, popojeli kus cesty, slezli a opatrně se vrátili, abychom místo prohledali. Ale Yumové nebyli zřejmě dost zkušení a ostražití nebo se považovali v pusté krajině za bezpečné. Nejspíše asi mysleli, že se koně polekali nějakého nočního dravce. Rozkřikli se tedy na koně a popohnali je. V tom okamžiku přešel okolo mne kůň a já jsem se skokem octl na jeho hřbetě za sedlem a přitiskl jsem levici na rudochovo hrdlo, pravou rukou jsem mu vyrval uzdu. Chlapík zapomněl vykřiknout; právě tak jeho druh, jehož se Vinnetou zmocnil stejným způsobem. Oba byli tak ustrašení, že v prvém okamžiku nepomysleli na obranu a dříve, než si uvědomili situaci, bylo již pozdě, neboť jsme je vyzvedli ze sedel, sami se pevně usadili a Indiány položili napříč přes kolena; stále jsme přitom svírali jejich hrdla.

Pak jsme pobídli koně ostruhami a řítili se vpřed. Ačkoliv bylo dost nebezpečné cválat v takové tmě, spoléhali jsme na obezřetnost koní a jeli jsme co nejrychleji, aby se nám Indiáni nemohli

dlouho bránit a my zbytečně nenamáhali své svaly. Mimbreňo se zatím zařídil zcela moudře a pohodlně, rozdělal totiž oheň, takže jsme nemuseli pátrat po tábořišti. Seskočili jsme z koní, aniž jsme Indiány pustili z rukou a Mimbreňo si pospíšil s poutáním. Vcelku byla naše situace dost a dost podivná. Byli jsme tři a měli jsme jedenáct zajatých, totiž pět Yumů, Playera, haciendera, učeného právníka a tři policisty. Zbývalo nám ještě zmocnit se asi dvaceti rudých hochů a měli jsme cestu přes Fuente de la roca do Almaden alto uvolněnou. A proč ne? Důvěřovali jsme snad příliš svým silám? Snad ano, snad také ne. Při všem, co člověk podniká, záleží na tom, jak to navlékne: musí spojit svou sílu s obratností, vzít rozum i oči do hrsti, nežádat nemožnosti, ale přesto může také trochu spoléhat na náhodu a kapičku

štěstí. Naši poslední dva zajatci mohli nyní volně lapat po vzduchu a použili svého nuceného odpočinku jak náleží, zcela po způsobu mexických Indiánů. Jak jsem již dříve podotkl, je ohromný rozdíl mezi nimi a severnějšími Indiány, jejichž povaha je mnohem rytířštější. Zajatý Sioux, Apač nebo Komanč by nebyl promluvil, byl by jen bedlivě studoval svou situaci a pilně přemýšlel, jak se z nepříjemné kličky vyvléknout. Ale tito Yumové si počínali zcela jinak. Sotva nabrali do plic vzduchu, spustili nářek a žádali, aby byli propuštěni. Za jiných okolností bych jim nebyl odpověděl, nyní však jsem měl platné důvody pro svůj hovor s nimi. Chtěl jsem se dozvědět jejich jména nebo aspoň jména těch tří, jichž jsme se zmocnili před večerem. Proto jsem se na různé dotazy Indiána, který nejvytrvaleji řečnil, silně rozkřikl: “Jak se zdá, myslíš, že máš hubu jen proto, abys mluvil, ale moudrý muž ví, že je také mlčení prospěšné.” Vinnetou se podíval na mne udiveně, neřekl však nic, protože uvážil, že asi mám příčinu, proč se pouštím do rozprávky. “Jsme bojovníci kmene Yumů,” zvolal jeden z posledních dvou zajatých. “Žijeme v míru se všemi bělochy. Jak jste se mohli odvážit spoutat nás?” “To by mohl tvrdit každý, že je bojovníkem, ale jiná je, zda je to pravda. Jak zní věhlasné jméno, jímž se honosíš?” “Nevysmívej se! Mé jméno je všem nepřátelům pro výstrahu. Jmenuji se Černý Sup.” “A tvoji čtyři bratři?” Indián nám oznámil jejich jména a hned doložil: “Jsou právě tak věhlasní jako já a ty zle odpykáš, že jsi se na nás prohřešil.” “Tvá huba je větší než tvé činy. Neslyšel jsem dosud vaše jména, ale kdybyste byli vskutku tak slavnými, jak pravíte, nebyli byste nám tak slepě vběhli do rukou.” “Byla tma, nemohli jsme vás vidět! A protože žijeme se všemi rudými i bílými muži v přátelství, nemysleli jsme na to, že by zde mohl čekat nepřítel. Poroučím, abych byl okamžitě rozvázán…” “Nu, snad ještě počkáš chvíli nebo i delší dobu! Tvrdíš, že Yumové žijí

se všemi lidmi v míru? Proč tedy váš náčelník Velká Huba přepadl haciendu dél Arroyo a vyplenil ji? A že žijete s rudými muži v přátelství? Jsou snad Mimbreňové modrými či zelenými muži? Vím, že jste s nimi v nepřátelství. Mírni svou řeč! Mluvíš s muži. Pohled, zde po mém boku je slavný bojovník, sám Vinnetou, náčelník Apačů! Já se jmenuji Old Shatterhand.” Nato jsem se od něho odvrátil. Dovolím si říci, že jsem chlapíkovi posledními větami dokonale “zacpal hubu”, aspoň jsem za svými zády nezaslechl už ani slovo. Yuma Shetar chtěl Černého Supa a jeho druha odtáhnout k ostatním třem Yumům, ale na můj pokyn toho nechal. Yuma umlkl, zato se však ozval jiný řečník. Don Timoteo a uresský právnický učenec se zatím vzpamatovali ze svých mdlob a právník mne nyní oslovil náramné rozhorleně: “Poslyšte, seňore, jak ospravedlníte, že jste mne nechal mlátit a přivázat ke stromu? To zodpovíte na vhodném místě.” “Nemelte stále nesmysly,” řekl jsem, “juriskonsulto měl by opravdu řečnit o rozumnějších věcech. Netloukl jsem vás, ostatně jste teď přece v téže situaci, v jaké jsem vás nalezl. Jak tedy můžete mluvit o nějaké zodpovědnosti?” “Byl jsem zproštěn pout a vy jste mne dal znovu spoutat. To je omezování osobní svobody a bezpečnosti, které se trestá žalářem. Opakuji, že se mi za to budete zodpovídat v Ures.” “Vaše krásné město Ures nebude již tak šťastné, aby mne hostilo ve svých zdech a pak jsem naprosto přesvědčen, že ani vy sám nikdy už toto město nespatříte, vzhledem k tomu, že těch několik krátkých hodin, které ještě patří vašemu životu, ztrávíte u stromu, u něhož jste přivázán.” “Co říkáte? Vy mne nehodláte odvázat?” “Nehodlám. Spáchal jsem tu pošetilost jen jednou a sklidil jsem za to tak šeredný vděk, že mi ani ve snu nenapadlo dopustit se té hlouposti podruhé. Napravil jsem ji tím, že jsem uvedl vše do toho stavu, v němž jste byli před mým příchodem a tak to zůstane. Za úsvitu pojedeme dál a necháme vás, abyste si pomohli sami.” “Patrně nás chcete zastrašit. Není možné, aby člověk, běloch a křesťan takto jednal.” “Vaše vděčnost byla také čistě lidská, bělošská a křesťanská.” Očekával jsem prosbu nebo slušnou omluvu, ale nic podobného je ani nenapadne. Naopak, právník se rozkřikl: “Dělejte si co chcete, seňore, ale nedosáhnete, po čem bažíte a svému trestu rovněž neujdete. Kdybyste nás i oběsil, vyskytnou se přece lidé, kteří nás uříznou, než odtud odejdete.” “Kteří lidé?” “Indiáni, kteří zde leží.” “Sami jsou zajatí a spoutaní. Ostatně je postřílíme, ještě než opustíme toto místo.”

“Postřílíte? To přece nemyslíte vážně. Vždyť bychom zde pak zašli hladem.” “Co na tom?” “Seňore, jste netvor…” Déle jsem se nezdržel. Přistoupil jsem těsně k mluvkovi a pravil jsem: “Ani to ani ono, zato vy jste největší hlupák, jakého jsem kdy na světě poznal.” Teprve teď uznával, že jednal hloupě. Umlkl a já usedl vedle Apače a Mimbreňa, abychom se najedli. Potravin bylo dost. Player, don Timoteo a právník byli nakrmeni v poutech, policistům jsem uvolnil ruce, takže se najedli pohodlně. Když se nasytili, byli přivázáni tak volně, že se mohli vyspat bez nepohodlí. Po večeři jsme usedli, totiž já, Vinnetou a Yuma Shetar k malé poradě, jak se budeme střídat ve stráži, přičemž Vinnetou prohodil: “Můj bratr hovořil se zajatci. Proč neodpověděl Yumovi mlčením?” “Rozvaha má větší cenu než hrdost. Chtěl jsem se dovědět, jak se jmenují jednotliví Yumové.” “Jaký prospěch z toho bude mít Old Shatterhand?” “Chci se dozvědět, jaké poselství a komu poslal od Fuente de la roca Rychlá Ryba. Vinnetou slyšel, že Rychlá Ryba velí dvaceti bojovníkům. Oba poslové byli u něho. Zjistil, že jsme byli u haciendy a že zde bylo zajato pět bělochů. Je pro nás velice důležité vědět, co učiní Rychlá Ryba. Poslové nám to dobrovolně nepoví a násilím je také nelze donutit k přiznám. Užijeme tedy lsti.” Apač se na mne zahleděl svým jiskrným zrakem pátravě, tentokrát zřejmé neuhodl mé myšlenky. Proto jsem

pokračoval: “Náčelník Apačů rozumí řeči Yumů; těšilo by mně, kdyby tou řečí hovořil tak dobře, že by mohl být považován za Yumu.” “Vinnetou hovoří tou řečí jako by byl rozeným Yumou.” “To je dobré. Úmyslně jsem nechal ležet oba posly opodál od ostatních, aby se spolu nemohli šeptem dorozumět. Náčelník Apačů slyšel jejich jména. Jeden z poslů je Černý Sup a jeden z těch tří, který se mi pro svou hovornost zdá nejvhodnějším, se jmenuje Tmavý Mrak.

Nechám oheň dohasnout, takže bude tma. Pak se Vinnetou doplíží k Černému Supovi, bude se vydávat za Tmavý Mrak a zajisté…” “Uff!” přerušil mne Apač. “Rozumím svému bratru. Jsem Tmavý Mrak a podařilo se mi vyklouznout z pout.” “Ano, tak si to představuji.” “Dobrá myšlenka! Jsem Tmavý Mrak a chci rudé bratry zprostit pout, aby mohli utéci.

Zatímco se budu tvářit jako bych rozvazoval pouta Černého Supa, poví mně, k čemu se Rychlá Ryba rozhodl.” “Ano. Podaří-li se mému bratru oklamat ho, poví všechno.” “Oklamu ho. Bude mne jistě považovat za Tmavý Mrak, poněvadž budu šeptat. Šeptající hlasy jsou si navzájem podobné.”

Zanechali jsme dalšího přikládání na oheň. Vinnetou se natáhl do trávy tak jako já a po několika minutách vypadal, že pohodlně spí. Mimbreňo, na něhož připadla první stráž, se úmyslně posadil zády k Tmavému Mraku. Dokud měl tento hoch hlídku, bylo pravděpodobnější, že se mohl některý zajatec zbavit pout, než když by bděl Vinnetou nebo Tave-Šala. Ostatně Yuma Shetar pochopil dobře svůj úkol; předváděl velkou únavu, opíral se o lokty, krčil nohy, podepíral hlavu a po několika zdánlivě marných pokusech zůstat vzhůru, zavřel oči. Díval jsem se skrze přimhouřená víčka a pozoroval jsem, že rudoši si jinocha bystře všímají, že si vyměňují posunky a rovněž jsem postřehl, že policisté, kteří mé jednání chápali a patrně i schvalovali, důtklivě něco svému veliteli a hacienderovi šeptali. Patrně mu dávali dobrou radu, jedinou, která se hodila, aby se choval rozumně. Stíny se vzmáhaly, oheň zhasínal stále víc. Rozeznal jsem ještě, jak se Yumové všemožně vzpínají a kroutí končetinami, aby uvolnili pouta, ale oheň jen domrkával a brzy nastala tma, že nebylo téměř vidět vlastní ruku před očima. Zdálotby se snad mnohému, že jsme si počínali poněkud příliš odvážně. Yumové byli sice spoutáni, nebyli však přivázáni ke stromům; mohli se tedy odkutálet z místa a rukou i zuby uvolnit pouta druhů. Ale nebál jsem se toho, neboť temnota neměla trvat dlouho a kromě toho mohl Vinnetou zcela dobře pozorovat u Černého Supa, kdyby se rudoši pokoušeli o své osvobození. Dotkl se mne rukou na znamení, že odchází a vykonal to s takovou zručností, že jsem jeho pohyby ani nepostřehl, ačkoliv jsem ležel vedle něho. Odložil vše, co při

sobě nosil a odplazil se k místu, kde Černý Sup ležel vedle svých druhů. Jak mi později vyprávěl, doplazil se tam, dotkl se ho lehce a šeptal mu: “Ticho! Nechť se nezalekne černý Sup a ani nehlesne!” Rudoch se zalekl při neočekávaném doteku, neboť uběhla slušná chvíle, než se vzpamatoval. Pak se tázal šeptem: “Kdo zde?” “Tmavý mrak.” Nyní se muselo rozhodnout, zda se lest podaří. Vinnetou vyčkával napjatě. “Cítím ruku svého bratra,” šeptal Černý Sup. “Je uvolněná?” “A druhá ruka také. Tmavý Mrak nebyl pevně spoután a vyklouzl.““Nechť mne tedy můj bratr rychle vyprostí. Ti psové usnuli. Přepadneme je a utlučeme k smrti.” Vinnetou ohmatával rudochova pouta a šeptal: “Není snad lépe ponechat jim život? Rychlá Ryba se zaraduje, spatří-li je v zajetí.” “Tmavý Mrak nemluví moudře. Muže, jakými jsou Vinnetou a Tave-šala, nutno hned usmrtit, chceme-li mít od nich pokoj. Kdo je nechá naživu, stále se musí obávat nebezpečí. Rychlá Ryba nemohl s námi zároveň vsednout na koně, ale přijede před polednem s pěti bojovníky, aby odtud bílé zajatce odvedl. Ale

proč otálí Tmavý Mrak? Není však obtížné rozvázat uzly?” “Uzel je rozvázán, ale jiný, než si Černý Sup myslí.” Po těch slovech se odplížil Vinnetou od rudocha a vrátil se ke mně, aby mi řekl, jak pořídil. Poněvadž jsme dosáhli účelu, rozhrabal Yuma Shetar popel, pod nímž ještě doutnalo několik dřevěných uhlíků a rozdmýchal oheň. Plamének vyskočil a rozhořel se. Brzy plápolal jasný oheň. Vinnetou ležel vedle mne jako dříve; tvářili jsme se jako bychom spali. Ve skutečnosti jsme se však velice bavili pohledem na Černého Supa, který vrhal hněvivé pohledy na Tmavý Mrak, když zpozoroval, že ten leží úplně spoután. Zdálo se mu to podivné, brzy však nabývala jeho starostlivá tvář klidu, neboť podle všeho si uměl po svém způsobu záhadu rozluštit; ospalý Mimbreňo procitl a pohnul tělern; Tmavý Mrak to uslyšel a vrátil se rychle na své místo, tvářil se, jako by byl spoután a vyčkával, až zase strážný oheň uhasne. Brzy nato jsem usnul. Mimbreňovi připadla první hlídka. Apačovi druhá a třetí mně. Když mne Vinnetou probudil, bylo dvojí světlo: oheň hořel a nad našimi hlavami plul jasný úplněk. Můj prvý pohled byl věnován Černému Supu. Zdálo se, že spí, ale zajisté nespal, neboť dosud očekával Tmavý Mrak. Posadil jsem se tak, jako dříve Yuma Shetar, totiž zády k Tmavému Mraku a s tichým uspokojením jsem pozoroval zuřivé pohledy, jež Černý Sup občas vysílal k svému druhu, protože si nemohl vysvětlit jeho jednání. Noc minula. S nastalým jitrem jsem vzbudil Apače a Mimbreňa. Tu Černý Sup již neuměl ovládat svůj vztek. Jeho tvář byla stažená zlostí a díval se zuřivě po ubohém Tmavém Mraku, který se za celou noc ani nepohnul. Vinnetou k němu přistoupil a prohodil s prapodivným, jen jemu vlastním úsměvem: “Černý Sup se domnívá, že je velkým bojovníkem, ale dosud se nenaučil skrývat své myšlenky. Čtu v jeho tváři, že se hněvá na Tmavý Mrak.” “Náčelník Apačů vidí věci, kterých není,” řekl rudoch mrzutě. “Co Vinnetou spatřil je skutečné. Proč Tmavý Mrak neomráčil hlídku? Tři bděli a hlídali, zády obráceni k Tmavému Mraku. Tmavý Mrak je mohl zezadu udeřit nebo bodnout a osvobodit bojovníky Yumů.” “Vinnetou mluví, čemu nerozumím.” “černý Sup mně dobře rozumí.

Tmavý Mrak byl u něho, aby mu rozvázal řemeny; opustil ho však a znovu se uložil k spánku. Dobrý spánek cenil nad svobodu.” Déle se již rudoch neudržel. “Tmavý Mrak není bojovníkem!” rozkřikl se. “Není mužem, nýbrž starou squaw, která utíká před žábami a želvami.” Tato slova ovšem Tmavý Mrak zaslechl. Vztyčil hlavu, pokud mu to pouta dovolovala a zvolal: “Co pravil Černý Sup? Já že jsem stará squaw? Sám je znám po celém kmeni jako nejzbabělejší baba. Kdyby byl mužem, nebyl by se dal včera zajmout…” “Vždyť jsi také zajat!” zvolal druhý rudoch. “Proč jsi se dal zajmout? A ne

za večerní tmy jako já, nýbrž za bílého dne! Jaká to zbabělost? Zbavit se pout a zase do nich vklouznout! Bál jsi se utéci?” Nyní nastal děsný souboj mezi nimi, břitkými jazyky. Byli by se navzájem uškrtili, kdyby jim v tom nebyla

pouta bránila. Vinnetou skončil ten výjev -poskytl jim náležité vysvětlení. “Ty, ty že jsi to byl?” žasl Černý Sup. “To je nemožné! Poznal jsem Tmavý Mrak po hlase.” “Nebyl jsi tedy raněný jen slepotou, nýbrž také hluchotou. Mému hrdlu patřil hlas, který jsi slyšel. Řekl jsi mi, co jsem chtěl vědět a já jsem se vrátil na své místo.” “Slyšte!” zvolal Tmavý Mrak. “Považoval náčelníka Apačů za mne a vyzradil mu naše tajemství. Hanba mu! Bude za to z kmene vyloučen.” “Umlkni!” velel Vinnetou. “Ani ty, ani on nebudete již náležet kmeni Yumů, neboť ochutnáte naše koule, než odtud odejdeme. Jen slunce bude svítit do vašich otevřených lebek, aby se přesvědčilo, zda v nich byl mozek.” Tato hrozba polekala Yumy, kteří zmlkli, zato se ozval jiný nešťastník, pan juriskonsulto. Podle všeho mu vysvětlili jeho podřízení situaci; věděl také, že odjedeme a necháme ho přivázaného a když nyní slyšel pohrůžku, domníval se, že nadejde okamžik rozloučení a začal mne úzkostlivě prosit: “Seňore Shatterhande, je pravda, že rudochy postřílíte? ” “Patrně nám nic jiného nezbude. Asi za čtvrt hodiny odjedeme.” “Zajisté nás dříve propustíte.” “Ne. Přece jsem vám již řekl, že mi to ani ve snu nenapadne.” “Považte laskavě, že se tak stanete naším vrahem, můj nejdražší seňore!” “Prosím, ušetřte mě svých nejdražších seňorů. Nestojím o to, abyste mne ověnčil titulem, kterým jste před několika hodinami obdařil i tohoto hloupého Yumu. Zdá se, že umíte být zdvořilý jen tehdy, když vám teče do bot.” “Oh, nikoli. Jsem vždy a také vždy budu zdvořilým. Neuslyšíte ode mne již jediného nesprávného slova, pustíte-li nás. Přiznávám, že jsme byli nevděční a že bychom byli bez vás ztracení, a haciendero je téhož náhledu, není-liž pravda, doně Timoteo?” “Seňore Shatterhande,” ozval se statkář, “přemýšlel jsem o tom po celou noc a vím teď, že vše, co mne postihlo, by se nebylo stalo, kdybych byl poslechl vaší rady.” Prosil haciendero a náčelník okresu prosil také. V poutech strávená noc je udusila do měkká. To bylo to, čeho jsem chtěl dosáhnout a proto jsem se tázal již poněkud přívětivěji: “Co uděláte, propustím-li vás? Vrátíte se do Ures a podáte na mne trestní oznámení, že?” “Ne, ne!” odpovídal haciendero. “Vyjel jsem do hor, abych popadl Meltona a vyrval mu svůj majetek. Ten záměr bych nemohl uskutečnit v Ures. Budete-li tak laskav a propustíte nás, pojedeme s vámi společně do Almaden alto, abychom tam ztrestali podvodníka.” “Ano, pojedeme s vámi,” přizvukoval horlivě juriskonsulto. “Poženeme zloděje k odpovědnosti a vykonáme velké činy v bojích proti Yumům.” “Hm. Pak bych měl ovšem tisíc chutí nechat vás tu viset, neboť jsem přesvědčen, že spíše a snáze budou nějaké činy vykonány, nebudete-li s námi. Natropíte se zas hloupostí.” “Ne, ne! Slibujeme vám, že budeme jednat chytře jako hadi, že neuděláme nic bez vašeho dovolení a souhlasu.” “Máte-li dost dobré vůle dostát tomuto slibu, pak se snad dám uprosit, ale nejdříve je nutné udělat dvojí věc. Podepíšete mi několik řádků, které si pro svou vlastní potřebu poznamenám v svém zápisníku. Jejich smysl bude jednoduchý a stručný, že totiž nemáte příčinu, abyste mne nebo náčelníka Apačů mohli z něčeho vinit, naopak, že jste nám povinni díkem za ochranu životů.” “Podepíšeme, ano, podepíšeme. A druhá podmínka?” “Abyste se dorozuměli s náčelníkem Apačů. Dosud jste žádali jen mne, abych vás propustil; on však zde je pravým velitelem.” Učinili podle mého pokynu, ale Vinnetou jim neodpověděl, obrátil se ke mně a pronesl zpola výsměšně, zpola opovržlivě: “Tito mužové jsou jako blechy, které nikomu nejsou k užitku a také nikomu nemohou škodit, ledaže se stanou obtížní těm, na něž se zavěsí. Chce-li se Old Shatterhandovi s sebou vláčet hmyz, je to jeho věc. Náčelník Apačů nemá námitky.” Tu jsem jim uvolnil pouta. Ze měli vskutku strach, ukázalo se nyní, když poděkovali. Naštěstí jsem nebyl nucen bránit se těmto projevům, protože byly hned přerušeny neočekávanou událostí. Na místě, kde jsem včera s Apačem dorazil ke kalužiné, se rozhrnulo křoví a v otvoru se objevil mladší bratr Yuma Shetarův, jehož jsme odeslali pro dvacet bojovníků. Že se objevil tak záhy,

nasvědčovalo tomu, že se nestalo nic dobrého. Hoch podal nejprve ruku svému bratru, pak hlásil mně a Apačovi: “Moji slavní bratři zanechali za sebou tak zřetelnou stopu, že jsem je mohl následovat rychle a snadno. Příliš se však setmělo, než jsem sem mohl dojít i vyčkával jsem nedaleko odtud rána, abych neztratil stopy.” “Můj mladý bratr,” odpovídal jsem, “přichází velmi brzy. Poslal jsem ho přece vstříc jeho bratřím. Proč nevyřídil, co měl uloženo?”

“Vykonal jsem rozkaz úplně. Jak bych se mohl odvážit odporovat rozkazům, jež vydali Old Shatterhand a Vinnetou? Setkal jsem se se svými bratry a přivedl jsem je.” “To není možné! Stáda, která jdou velmi zvolna, mohla podle mého výpočtu dorazit do haciendy sotva před zítřejším úsvitem.” “Mimbreňští bojovníci tam mohli dorazit rychleji, poněvadž byli nuceni opustit stáda. Byli přepadeni zástupem Yumů.” “Jak? To aby se celá krajina hemžila samými Yumy. Máme v zajetí Velkou Hubu s jeho zástupem, proti nám v Almaden alto stojí tři sta Yumů a nyní se zde objevuje třetí zástup, který přepadl stáda! To je podivné!” “Old Shatterhand se podiví tím více, až uslyší, že tomuto zástupu stál v čele sám Velká Huba.” “Velká Huba?” zvolal jsem vskutku překvapen. “Ten je přece v rukou tvého otce, jenž ho vede i s ostatními zajatými na pastviny a do vigvamů Mimbreňů!” “Tak tomu bylo, ale Yumům se patrně podařilo vyprostit ze zajetí. Velká Huba s velkým počtem bojovníků napadl Mimbreně a stáda.” “Mimbreňové se přece bránili?““Jen krátce. Bylo jich jen pětkrát deset, kdežto Yumů bylo několik set. Někteří naši bojovníci byli usmrceni a mnozí zraněni.

Usoudili, že nemohou klást odpor a rozhodli se pro útěk do haciendy, kde doufali, že najdou Old Shatterhanda a velkého náčelníka Apačů. Proto také dorazili dříve, než můj velký bratr očekával.” “Proč se však pustili do haciendy a nikoli k severu, ačkoliv věděli, že tam zastihnou tvého otce?” “Protože jim Velká Huba znemožnil ústup na sever. Bylo nejisté, dostihnou-li zástup mého otce a pak, hacienda byla mnohem blíže. Také mysleli, že je Old Shatterhand a Vinnetou potřebují, když si je vyžádali od mého otce. Setkal jsem se s nimi v lese u velikého Dubu života a vrátil jsem se rychle, abych své slavné bratry upozornil na to, co se stalo. Naši bojovníci vyčkávají dole u okraje lesa, kde vaše stopa mizí mezi prvními stromy. Tušil jsem, že zde narazím na přední stráž Yumů a plížil jsem se, abych vypátral jejich stanoviště.” “Není ti známo, jakým způsobem Velká Huba unikl svému zajetí? ” “-Není.” “Pak také může být tvému otci a jeho bojovníkům zle. Kdoví, v jakém nebezpečí se octli? Jistě jste byli tak moudří a vyslali jste několik spolehlivých lidí, aby vyzvěděli co a jak.” “Ano, dva bojovníci se pustili za otcem na zvědy a jiní dva se hnali tryskem do našich vigvamů, aby shromáždili dvě stě bojovníků, s nimiž by se rychle pustili do Almaden alto. Mohli jsme vykonat více?” “Hm! Za takových okolností a za takového chvatu jste vykonali až dost. Přived sem své bojovníky. Přicházejí právě vhod, ačkoliv příčina jejich spěchu není veselá.” Nikdo z našich zajatců nezaslechl ani slovo z rozmluvy, poněvadž jsme stáli, jak se samo sebou rozumí, od nich ve značné vzdálenosti. Po hochově odchodu jsme se zadívali s Apačem

na sebe. V přítomnosti mladého Mimbreňa jsem nechtěl pronést výtku, nyní však, když odešel, zatvářil se Vinnetou velmi přísně a pravil: “Silný Buvol zasluhuje, aby byl vyloučen z řad náčelníků. Považoval Old Shatterhand za možné to, co právě slyšel?” “Vlastně ne, ale náš přítel nám dokázal, že je všechno možné. Jak se kdysi

rozhorlil při domněnce, že bych nechal Velkou Hubu upláchnout! A teď ho nechal utéci sám.” “Můj bratr nechť si pomyslí, že Yumové byli spoutám a že neměli zbraně.” “A že byli hlídáni stem bojovníků., A přece se podařilo nejdůležitějšímu zajatci uprchnout.” “Snad nejen jemu.” “Zdá se, jakoby se všichni zajatci osvobodili najednou. Poněvadž Velká Huba napadl stáda se značným houfem, lze soudit, že se někde setkal s větším počtem svých soukmenovců, anebo ti mu dokonce ze zajetí pomohli.” “V tom případě by se byl Silný Buvol hájil do posledního muže…” “…raději by byl Velkou Hubu usmrtil, než aby ho nechal utéci. Zkrátka: opět se setkáme s tímto zběsilým odpůrcem. Zajisté si domyslí, kam jsme zamířili a buď se bez průtahů pustí za námi anebo pospíší přímo odtamtud, kde stáda napadl, do Almaden alto. Poněvadž je nás málo, je nutné, abychom ho předešli. Nemůžeme každého z nás počítat za deset mužů, ale co se nám nepodaří odvahou a zmužilostí, musí být dosaženo chytrostí.” Právě se objevili Mimbreňové, jichž jsem napočítal čtyřicet. Někteří z nich byli poraněni a poněvadž čtyři z nich vykonávali službu poslů, ztratili v šarvátce s Velkou Hubou celkem šest mrtvých. Pozdravili nás němě a vůbec byli skleslí na duchu, čekali naše výčitky. Těch se jim nedostalo, protože jsme výčitky vůbec pokládali za nevhodné. Dali jsme si raději vypravovat, jak se jim v bitce dařilo. Byli by se jistě i proti přesile bránili déle, ale byli dost moudří, že uznali marnost odporu.

Uvážili, že nám mohou prokázat užitečnou službu, zachovají-li si zdravé údy. Výtek nezasluhovali, neboť celá vina spadala na bedra náčelníkova. Do této chvíle jsme však nevěděli, jak se přihodilo, že Velká Huba mohl upláchnout, ale to jsme si mohli domyslet, že se to nestalo za obyčejných okolností. Byl bych nejraději hned postupoval proti Fuente de la roca, ale museli jsme vyčkat příchodu Rychlé Ryby, abychom ho zajali. Bylo ovšem možné, že jsme tak mohli učinit na pochodu, ale to nás mohl zahlédnout a utéci nám. Vyslal jsem tedy na hlídku Yuma Shetara tam, kde jsem za večera s Apačem zajal vracejícího se Černého Supa, neboť tam byl úplně chráněný slušný výhled na východ. Hoch nám měl hned oznámit, až se očekávaní Indiáni objeví. Mělo jich být šest. Poněvadž jsme nechtěli zranit ani rudochy, ani jejich koně, přišli mně Mimbreňové právě vhod. Mohl jsem Rychlou Rybu přivítat s takovou převahou, že se nemohl ani bránit, ani utíkat. Asi k desáté hodině přispěchal Yuma Shetar s oznámením, že se na východě objevilo šest jezdců. Vypravil jsem se tedy s patnácti Mimbreni z návrší do údolí a rozložil je do zálohy. Zanedlouho jsme uviděli šest rudochů. Dorazili k úpatí vršku, přitáhli koním uzdy a zvolna stoupali do svahu. Vyrazili jsme na ně z obou stran, strhli je se sedel a sebrali jejich zbraně, ještě než si řádně uvědomili, co se vlastně stalo. Pak jsme je dopravili ke kalužině, kde se už mezi stromy na volném paloučku sotva mohlo směstnat tolik lidí.

Yumové, večer již zajatí, spustili strašný nářek, když viděli nové zajatce. Rychlá Ryba byl dosud mladý, ale jistě se již kdysi vyznamenal, když mu bylo svěřeno tak důležité místo. Neznal mne, ale Vinnetoua ano, neboť v jeho tváři se objevil zmatek, když ho uzřel. “Náčelník Apačů! Vinnetou!” zvolal. “Bylo mi oznámeno, že ten je u haciendy dél Arroyo!” “Domnívá se Rychlá Ryba, že náčelník Apačů se stal rohlíkem nebo pěstitelem dobytka a že rozbil svůj stan jednou provždy v haciendě nebo estancii?” odpovídal Vinnetou s ironickou zdvořilostí. “Slyšel jsem, že Rychlá Ryba byl zpraven o mé blízkosti a že si přeje mne spatřit; protože je tak znamenitým bojovníkem, považoval jsem za svou povinnost ušetřit ho daleké cesty a pospíšil jsem mu vstříc, abych ho pozdravil. Zároveň se může seznámit s mým bratrem Old Shatterhandem: stojí vedle mne.” Zajatý hodil tělem, jako by uskakoval před chřestýšem a zakoktal: “To, to je Old, Shat, ter, hand?, Což není zajatcem Velké Huby, našeho náčelníka? ” “Jak vidíš, nejsem,” ozval jsem se.

“Velká Huba se právem honosí tak zvučným názvem: jeho huba je vskutku velká a jeho slova mají zvuk široko se rozléhající. Ale nedovede udržet v zajetí Old Shatterhanda ani za pomoci sta bojovníků. Unikl jsem mu a sám jsem ho zajal.” Rozumí se, že jsem nepokládal za nezbytné říci mu, že Velká Huba zatím také upláchl. Má slova ho velice zalekla, neboť se tázal v plném úžasu: “Náš náčelník je v zajetí? Kde?” “Je v rukou Silného Buvola, svého nepřítele, který ho se všemi ostatními zajatými bojovníky kmene Yumů odvádí na pastviska Mimbreňů, aby jim připravil smrt u mučednických kůlů. Zatím jsme vyjeli do hor, abychom se poněkud seznámili s Rychlou Rybou. Chtěl jsem k němu k Fuente de la roca, abych ho viděl, ale když projevil takovou laskavost, že mi šel vstříc, můžeme se pozdravit hned na tomto místě. Nyní ho doprovodíme na jeho přední stráž k horskému prameni.” Teď jsme se mohli pustit k prameni, neboť zde jsme již neměli nic na práci a čas chvátal. Čím dříve se nám podaří vystěhovalce osvobodit, tím méně budou trpět. Bylo ovšem dosud pochybné, podaří-li se to s tak malým počtem bojovníků; měli jsme ještě zajmout trojí hlídku a hlavní stráž u pramene a kdyby se nám i to podařilo, museli jsme střežit více zajatých, než nás bylo dohroma-dy a při tom všem jsme museli napadnout Meltona, Wellery a tři sta Yumů v Almaden alto! To byla těžší věc, než jakou může vykonat hlouček lidí, ale mně po boku stál Vinnetou, který sám, bez nadsázky řečeno, byl za sto bojovníků. Spoléhal jsem také na svou šťastnou hvězdu a při všech neočekávaných obtížích jsem přece jen očekával, že nám přijdou čerstvé tlupy Mimbreňů na pomoc. Při našem dosavadním skromném počtu jsme především a hlavně spoléhali na uskok a v tu chvíli jsem uvažoval, zda by mně nepřispěl sám Player. Právem jsem mu mohl přisuzovat, že se dovede stát zrádcem svých druhů. Mohl jsem očekávat, že se dá získat pro mé záměry, jestliže mu naznačím, že může spoléhat na naši shovívavost. Nesměl jsem ovšem dopustit, aby se pouštěl dú hovoru se všemi zajatými Yumy, poněvadž ti by ho byli přemlouvali. Zařídil jsem tedy věc tak, že při pochodu jel odděleně od ostatních zajatých, střežen jen Yuma Shetarem. Vcelku jsem se mohl bezpečné spoléhat jen na Apače a oba synky Silného Buvola. Od ostatních Mimbreňů bylo sice možno očekávat, že své povinnosti dostojí podle svých sil, ale k těm jsem neměl příliš důvěry a pochyboval jsem, že stačí na úkol, který jsem si vytkl. Považoval jsem je při celé té komedii jen za nesamostatné pomocníky, kteří udělají jen to, k čemu je člověk přistrčí nosem. Byli mezi nimi starší muži, neměli však tolik inteligence, kolik jsem jí našel u obou bratří, které jsem si zvolil za chráněnce. A pokud šlo o rytíře bílé pleti, dona Timotea, juriskonsulta a policistů,

byl jsem naprosto přesvědčen, že nám budou spíše na překážku než ku prospěchu. Na cestu jsme se Yumů vůbec neptali; těm vůbec nesmělo být známo, co víme a nevíme a v jakých se topíme pochybnostech. Vinnetou sám znal horský pramen a pustil se tam přímou cestou. Uhodl asi o čem přemítám a řekl mi, sotva se mu naskytla příhodná chvíle: “Mému bratru není třeba se starat, že mineme pramen. Dojdu tam tak bezpečně, jako se má koule nechybí terče, aniž učiním jediný chybný krok.” “Ah, o tom nepochybuji ani trochu!, Je však jiná otázka, dojdeme-li včas, jak si přeji, neboť jsme dnes nastoupili jízdu pozě.” “Nechť se Old Shatterhand i v tomto směru upokojí. Dojdeme sice na místo v noci, ale je to vlastně lépe, než kdybychom k prameni dojeli za bílého dne, kdy můžeme být viděni. Ve tmě nebude náš příchod zpozorován a přepadneme tedy Yumy tak dokonale, že nám neunikne ani noha.” Cesta byla pohodlná: táhla se několik hodin po rozlehlé planině, porostlé krátkou trávou. Tmavé pruhy, objevující se na obzoru, dokazovaly, že toto Hano je vroubeno lesy. Půda v sobě zadržovala dost vlhka, aby mohla poskytnout výživu trávě, ale nikde jsme neviděli pramen nebo tekoucí stružku. Za nejparnější denní hodiny jsme zastavili, aby si koně mohli oddechnout a naškubat trávu, pak jsme jeli dál. Planina pozvolna stoupala, až konečně skončila u listnatého lesa, který vroubil úpatí mírného návrší. Zajeli jsme do úžlabiny mezi dvěma pahorky a jeli jsme tudy stále výš, až jsme se dostali do jehličnatého lesa.

Údolím protékaly malé potůčky. Měnily se pak v poměru k příkrosti okolních svahů v rokliny, v nichž bylo již šero, kdežto vrcholky hor se dosud zardívaly západními červánky. Bylo třeba polevit v dosavadním ostrém poklusu.

Vinnetou se držel stále v čele. Nastala již úplná tma, ale Apač nás vedl tak obezřetně, že nám temnota nevadila, ledaže jsme byli nuceni s dvojnásobnou ostražitostí hlídat zajatce. Od prvého soumraku uplynuly již dobré tři hodiny, když Vinnetou zarazil koně u bystřiny, protékající širokým a k cestování pohodlným údolím. Tvořil jsem tentokrát zadní voj, rozjel jsem se tedy do čela zástupu, poněvadž jsem tušil, že jsme se již přiblížili k skalnímu prameni. Vinnetou mne oslovil, jakmile jsem vedle něho zarazil koně. “Můj bratr zajisté zpozoroval, že se toto údolí táhne k severu, kdežto skalní pramen a Almaden alto leží na východ. V nepatrné vzdálenosti odtud se však otvírá poboční údolí po pravé straně, tudíž k východu a z toho údolí splývá sem bystřina, při níž právě stojíme; vyvěrá mezi skalami a tam, kde prýští mezi skalními balvany, byla nazvána Fuente de la roca. Nepřátelé tam budou pohromadě, neboť nelze očekávat, že by se v takové tmě potulovali po okolí. Musíme zajatce zanechat zde, neboť by je na dalším pochodu mohlo napadnout, aby nás křikem a voláním prozradili. Jak rozhodne můj bratr? Vezmeme hned tolik Mimbreňů, kolik je jich třeba k přemožení stráže nebo by bylo lépe, abych se tam nejprve podíval sám a vyzvěděl, jak útok nejlépe podniknout?” “Ať se můj bratr nejdříve vypraví na zvědy. Jak daleko je odtud k prameni? ” “Dojdu tam za čtvrt hodiny a mohu se vrátit nejdéle za hodinu.” Seskočil z koně, odevzdal mi ručnici a zmizel ve tmě. My ostatní jsme sesedli ze sedel, sňali zajatce z koní a uložili je řadou do trávy. Sotva jsem usedl, přistoupil ke mně juriskonsulto a pravil: “Zpozoroval jsem, že Apač někam odešel. Kam šel, seňore?” “K Fuente de la roca.” “Proč? Co tam chce?” “Plíží se k tábořišti Yumů a zjistí, jak bychom je nejlépe zajali.” “To bylo přece zbytečné! Kdybychom tam jeli hned, přepadli bychom je zcela jistě; nyní však se obávám, že ho zpozorují a utečou.” “Vaše obava je zbytečná. Yumové ho zpozorují asi tak, jako zpozoruje poledne půlnoc.” “Kdo o tom rozhodl, aby se vypravil na zvědy?” “On sám, to je přece zřejmé.” “Neshledávám v tom nic zřejmého, seňore. Je to Indián, který nemůže dělat vše po své vůli. Vy jste ovšem bělochem, ale také k tomu nemáte právo. Naproti tomu jsem já zástupcem zemské vlády a správcem zdejšího okresu a žádám proto, jde-li o zatčení rudých zločinců, aby se nic nedělo proti mé vůli a bez mého schválení. Měl jste se mne zeptat…” “Myslíte? Hm! Pak ovšem nemůžeme obstát vedle sebe v téže společnosti, neboť jsem zvyklý jednat bez dlouhých dotazů a porad.” “V tom případě vás žádám, abyste tuto zvyklost změnil. Velmi důtklivé prosím, abyste dbal mé důstojnosti a nejen mne žádal o radu, nýbrž, jak se samo sebou rozumí, také o dovolení, než o něčem rozhodnete, co po stránce úřední musí vycházet ode mne a od nikoho jiného.” “Pouštíte se, milý seňore, do podivných a povážlivých rozhovorů. Do va-šeho úřadu, třeba byste vězel v stejnokroji, mně nic není. Pokud jde o vaši důstojnost, mohu vás pokojně ubezpečit, že jsem jí na vás dosud neshledal ani stopu, zvláště když jsem vás viděl přivázaného ke stromu a strachem polomrtvého.

Potřebujete naši pomoc, obratnost a zkušenost, kdežto my potřebujeme vědět o vašich rozkazech starého čerta. Nejmoudřejší, co byste měl udělat je: mlčet. To je má odpověď.” “S tím se nijak nemohu spokojit, seňore. Jestliže se domníváte, že jste naším velitelem…” “Hned umlkněte!” přerušil jsem ho nevlídně. “Nepovažuji se za vašeho velitele, ale pokládám se vedle Apače za vůdce této výpravy. Není-li vám to vhod, vraťte se laskavě domů pěšky nebo koňmo, táhněte, odkud jste přišel. Myslíte, že se nemůžete spokojit s mými rozhodnutími? Jestliže se okamžitě neposadíte na šosy svého stejnokroje a nebudete-li zticha, dám vás přivázat ke stromu. Pak můžete rozkazovat, až odjedeme, komu chcete, třeba celému světu.” To účinkovalo. Chlapík odklusal k hacienderovi a posadil se vedle něho. Neměl odvahy, aby hlasitě odporoval, ale bručel dlouho a zasmušile. Toto potěšení jsem mu dopřál plnou měrou. Dříve než uplynuly tři čtvrti hodiny, vrátil se Vinnetou ze své hlídky. “U pramene sedí čtrnáct Yumů,” oznamoval mi. “Bylo jich dvacet, pět z nich a Rychlou Rybou máme v pasti; jsou tedy všichni pohromadě.” “Zmocníme se jich snadno?” “Snadno. Cítí se v bezpečí a proto odložili zbraně. Jejich koně se pasou na paloučku dole pod pramenem.” “Musíme se jim tedy přiblížit shora, aby nás koně nezvětřili.” “Není třeba, neboť vzduch v údolí se nepohybuje a my půjdeme podél protějšího břehu. Povedu bojovníky.” Vybrali jsme dvacet pět Mimbreňů, kteří se ozbrojili ručnicemi. Ostatní zůstali u zajatých s oběma náčelníkovými synky a pěti výtečníky bílé pleti z Ures, které jsme k podobným podnikům nemohli použít.

Postupovali jsme podél bystřiny vzhůru jednotlivě za sebou a těsně druh za druhem, abychomřetěz neuvolnili. Vbrzku jsme vnikli do pobočního údolí a pak jsme ovšem kráčeli velmi opatrně. Jeden druhému položil ruku na rameno a přidržoval se levicí stromů, podle nichž jsme šli. Pak nám zasvitla vstříc záře plamenů. Přes vodu napravo jsme slyšeli dusot volně se pasoucích koní. K ohni jsme ovšem nešli přímo, neboť Vinnetou nás vedl obloukem. Když pak jsme se k prameni přiblížili, viděli jsme, že toto místo ani nemohlo být vhodnějším pro náš záměr. Skály se rozestupovaly do výklenku, v jehož pozadí prýštil pramen zpod balvanů. Před výklenkem hořela hranice dříví. Indiáni seděli za ohněm a jen tři z nich před ním kuchařili. Bylo tedy třeba zaútočit jen na kuchtíky, neboť ostatních jedenáct bylo za ohněm. Z výklenku nemohli, neboť skály okolo vystupovaly příkře jako stěny. Zbraně rudých ležely na hromadě u ohně.

Rozkázal jsem utvořit půlkruh, pak jsme vyskočili ze země a hnali se k ohni, vzdálenému od nás jen několik kroků. Dříve než Yumové zpozorovali hluk našich kroků, byli již sevřeni. Kuchaře jsme srazili k zemi pažbami. Ostatní Yumové vyskočili zmateně a motali se u východu z rokliny. Poznali však velice záhy, že hradbu dvaceti pěti těl, z nichž proti nim vyčnívaly hlavně ručnic, prorazit nemohou. Po krátkém vyjednávání se vzdali a pak byli spoutáni vlastními řemeny.

Tedy zde u horského pramene byla hlavní stráž pěti hlídek, jež byly rozestaveny mezi haciendou a Almaden alto. Ve výklenku jsme nalezli několik kožených pytlů s potravinami a jinými drobnostmi, užitečnými pro Indiány při delším pobytu na témže místě. Místo samo bylo v každém ohledu, kromě obranné výhody, zvoleno velmi dobře. Proč byly hlídky vlastně rozloženy tímto způsobem, bylo nám nyní jasné: jejich účel byl týž pro přítomnost i pro budoucnost. Na této čáře měla totiž být kořist z rtuťových dolů dopravována do haciendy a dále do Ures a odtud zase do Almaden alto všechny hutnické potřeby a hlavně potraviny. Hlídky měly pečovat o bezpečnost dopravy. Obsadili jsme pramen a pomýšleli jsme na povolání všech ostatních. Vinnetou se vypravil, aby sem zavedl celou naši výpravu a za necelou hodinu jsme byli pohromadě. Rozumí se, že se pak odehrály v tábořišti živé výjevy, zčásti veselé, zčásti nepříjemné, ne však tak důležité, abych je musel popisovat. Uložili jsine se a za časného jitra jsme nastoupili další pochod do hor. Nyní jsme však byli trochu na rozpacích. Nikdo z nás nebyl dosud v Almaden alto a dotazovat se Yumů jsme nechtěli. Mohli jsme je sice donutit, aby nás vedli, ale byli bychom narazili buď na odpor nebo na uskok. Haciendero jistě znal cestu po svém vlastním bývalém majetku, ale právě jemu jsme nechtěli ukázat ani nejmenší známku rozpaků. Jakmile bychom byli nuceni děkovat mu za sebemenší přispění, jistě by se byli on i jeho přítel juriskonsulto stali zase nesnesitelnými svou nadutostí. Ostatně jsem doufal, že se mohu mnohem spíše spoléhat na Playera. Byl v pravém slova smyslu rozeným vyzvědačem a do Almaden alto byl svými druhy také vypraven na výzkum. Nejspíše propátral celé okolí, aby mohl podat přesnou zprávu svým přátelům a vyznal se tedy lépe na místě než haciendero, který si ve své povýšenosti asi pramálo všímal různých podrobností, na něž pravý westman vždy a všude dává dobrý pozor. Dokáži velmi brzo, že mne tato domněnka nezklamala. Pro první část další jízdy jsme se ovšem nepotřebovali starat o podrobnosti postupu; bylo zřejmé, že se od pramene budeme ubírat vzhůru a jakmile by údolí ustoupilo planině nebo roklinám, mohli jsme se bezpečně spoléhat na důvtip Apačův, který nám jel v čele. Pro další pochod bylo ovšem nutné, abych z Playera vynutil potřebné zprávy. Aby se stal povolným a poskytl žádané vysvětlení, bylo třeba ho řádně postrašit. Na této věci jsem

se smluvil s Yuma Shetarem, který porozuměl své

úloze a oddělil se ode mne, aby převzal dohled nad Playerem, načež jsem se asi po půl hodině k němu nenápadně přidružil. Mladý bojovník užíval za hovoru obvyklého indiánského “slangu” s větším množstvím španělských a anglických významů, takže Player mohl dobře rozumět, o čem hovoříme. Hoch se všemožně snažil, aby našemu hovoru dodal zdání nenápadného pokračování dřívější rozmluvy. Nenavázal hovor hned, nýbrž až za hodnou chvíli. “Dovolí můj starší bílý bratr, abych ho oslovil, ačkoliv jsem jen mladým bojovníkem?” “Můj bratr nechť jen pokojné poví, co mi chce říci.” “Mimbreňští bojovníci, moji bratři, vytáhli v síle několik set hlav za vedení nejlepších náčelníků, aby se s námi spojili v horách u Almaden alto. Myslí Old Shatterhand, že budou již na místě, až dojdeme k rtuťovým dolům?” Indián se šikovně zmínil o tom, že nás očekávají spojenci ve velkém počtu, neboť Player měl být přesvědčen, že máme dost sil, abychom se zmocnili dolů. “Ne,” odpověděl jsem. “Do té doby tam nebudou.” “Vypravili se přece ve stejnou dobu s námi a nemají to ani tak daleko jako my.” “Yuma Shetar nechť si uvědomí, že nemohou před naším příchodem nic podniknout. Kdyby se ukázali Yumům, kteří jsou rozloženi v Almaden, začal by hned boj, který má být sveden jen za Apačova vedení. Mohlo by se vše pokazit.““Pokazit? Přesila Mimbreňů umí přece zdolat tři sta psů kmene Yumů.

Pochybuje o tom Old Shatterhand?” “Nepochybuji, neboť v té věci nemám pochybnost. Tvoji bratři jsou dvakrát silnější než jejich nepřátelé a mají vesměs ručnice. Že by byli Yumové opatřeni střelnou zbraní, nepředpokládám. Yumové tedy podlehnou Mimbreňům za všech okolností.” “Z toho soudím, že by se mohlo našim bojovníkům dovolit, aby přešli k útoku hned, třebaže jsme ještě na místo nedorazili.” “Můj mladý bratr přehlíží to, co vlastně mám na zřeteli. Chci Meltona a oba Wellery chytit živé a také se jich jistě zmocním, budou-li mimbreňští bojovníci jednat podle naší dohody. Podniknou-li útok dříve, zdá se mi skoro jisté, že tito tři běloši, pro mne významní, uprchnou, aniž se zúčastní boje.” “Mimbreňové nedopustí, aby unikli.” “Člověk by tak mohl soudit, ale není to tak jisté, jak myslí můj mladý bratr. Ti tři mužové se budou vyhýbat setkání s nepřítelem. Naopak vyčkají někde v bezpečném úkrytu, nablízku nebo opodál, výsledku boje. Jakmile bude jasné, že boj dopadne ve prospěch Mimbreňů, vyčkají příhodné chvíle a prchnou, a nám nezbude, než pustit se za nimi a honit je.” “A nemůže se to stejně přihodit, budou-li Vinnetou a Old Shatterhand na bojišti?” “Nemůže, neboť vše zařídíme tak, abychom se těchto bělochů zmocnili již před začátkem boje. Dosud nemají o nás ani potuchy, neskrývají se a padnou nám tedy do rukou, aniž budou cokoli tušit. Proto jsem se domluvil s náčelníky Mimbreňů, aby nebyli zpozorováni, dokud se s nimi nespojíme. Jakmile ukončíme tento pochod horami, zbude nám vykonat již snadnou práci.” Tím byl náš hovor skončen, bylo třeba vyčkat, bude-li mít nějaký účinek na Playera. Chlapík hleděl zasmušile přes hlavu svého koně k zerni a velmi zvážněl. Mě ovšem ani nenapadlo, abych ho oslovoval; chtěl jsem ho donutit, aby začal sám. A vskutku zanedlouho začal. Pohlížel na mne občas a konečně spustil v čisté angličtině: “Master, nechtěl byste mi říci, zdali Yuma Shetar rozumí anglicky?” “Zná několik slov, víc nic,” odpověděl jsem nedbale. “Dovolte mi tedy, abych vámřekl, že jsem rozuměl všemu, o čem jste si vyprávěli. Jaký důvod vlastně máte, že proti nám vystupujete tak nepřátelsky?” “Vy se ptáte?, Master Player, nemějte mi za zlé, ale to je

směšný dotaz. Promiňte mi, že jej považuji za velkou pošetilost.” “Ublížil jsem vám někdy něčím? ” “Neublížil, ale s vaší čistou společností, s vašimi druhy musím vyrovnat staré účty, a ty jsou značné! Uzavřu je kulkami.” “A já? Co já? Jak chcete naložit se mnou?” “S vámi? O tom se dosud nemohu vyslovit určitě. Nejprve musím zvědět, jakým podílem jste zúčastněn na znásilnění mých krajanů.” “A shledáte-li mou spoluvinu? ” “Vyplatím vám příslušnou dividendu dobře mířenou ranou z ručnice.” “U čerta!, Hm! Kdopak vás ustanovil soudcem nade mnou? ” “Já sám. Ostatně není třeba, abych já vynášel rozsudek. Jsou to vystěhovalci, proti nimž jste se prohřešil; vydám vás do jejich rukou a jsem

přesvědčen, že s vámi nebudou dělat cavyky. Nebo snad myslíte, že od nich můžete očekávat shovívavost? “

“Padnu-li jim do drápů, pak jsem ovšem ztracený. Kdo vás však nutí, abyste mne vydal jejich pomstě?” “Nikdo; jen mé vlastní svědomí. Mohu vás vydat do jejich rukou nebo vás úplně propustit, zcela podle své chuti.” “Pak bych vás velice snažně žádal, abyste se rozhodl pro to poslední.” “Cože? Zachtělo se vám svobody? Vidíte, příteli, tohle mi dosud nenapadlo.” Rukou jsem udělal pohyb tak rozhodný, že se mu na okamžik ústa zavřela. Chvíli hryzl spodní ret, pak spustil znovu: “Master, slyšel jsem o vás dost a často a při všem, co lidé o vás hovoří a vypravují, všude je v popředí lidskost a milosrdenství, s nimiž prý jednáte i vůči nepřátelům. Jak lze vysvětlit, že nechcete těch krásných ctností užít také nyní vůči mně?”

“Ctností?, Je pravda, že jsem vždy a všude jednal milosrdně a lidsky, ale vy sám, jak se zdá, máte o ctnostech a lidskosti klamné názory. Lidským je ten, kdo se svým bližním jedná lidsky; já tak jednám, totiž: s dobrým dobře, se zlým zle.” “A mne považujete za zlého?” “Dovoluji si vám přisvědčit.” “Klamete se ve mně, master. Nejsem v zásadě zlý, ač připouštím a přiznávám, že jsem často jednal lehkomyslně. Toužil jsem po rychlém zbohatnutí a jen proto jsem přistoupil bez rozmyslu na Meltonův záměr. Když se tak stalo, nevěděl jsem, že vaši krajané či kdo jiný budou odsouzeni, aby ztrávili celý život v podzemí. Ujišťuji vás, že jsem to netušil. Zde máte již jednu polehčující okolnost.” Tvářil jsem se, jakobych jeho ubezpečení věřil. “To je ovšem lehkomyslnost, zúčastnit se podniku, o němž nevíte, jak bude proveden. Ale je mi obtížné uvěřit, že byste byl tak příliš lehkomyslný a neopatrný.” “Věřte tornu, sir! Přísahám vám, že jsem nevěděl, kdo bude v dolech pracovat a že dělníci budou uzavřeni v podzemí. Později jsem se o všem dověděl, že k té těžké práci jsou určeni evropští přistěhovalci, ale že by nesměli nikdy okřát na zdravém vzduchu mimo doly, o tom jsem neměl potuchy do poslední chvíle.” “A když jste se o tom dověděl, nenamítal jste nic!” “Mýlíte se.

Opřel jsem se tomu veškerou silou, ale byl jsem přehlasován a nemohl jsem již na věci nic měnit. Tolik však jsem si přece umínil, že později, pokud mé síly stačí, ulehčím dělníkům jejich postavení.” “Tak, tak! Nu, když tomu tak vskutku, pak snad nejste tak zkažený, jak jsem se domníval. Tušíte vůbec, co to znamená žít celý život v podzemí, v hnusném otravném vzduchu? ” “Nu, jak to asi vypadá, mohu si pomyslit.” “Zvláště v rtuťových dolech. Výpary rumělkových hornin účinkují na tělo hrozně. Jak by byli ubožáci vypadali hned po prvém roce, kdyby vůbec ještě zůstali naživu? Jak hroznou smrtí umírají nešťastníci…” “Sir, prosím vás, nestrkejte to na mne! Ten ďábelský záměr nezrodil se v mém, nýbrž v Meltonově mozku.” “Ano, dobře jste řekl: ďábelský záměr. Však se také jeho původcům dostane trestu, jakého zasluhují. Odevzdám je Mimbreňům k popravě na mučednickém kůlu. Ničemové budou umírat několik dní. Chcete-li se přesvědčit, můžete jít s nimi.” “Zasloužili si to; a já se jich zříkám.” “Trochu pozdě, master Player. Váš podíl na jejich zločinu musí být rovněž odměněn podle zásluhy.” “Nemusí, master, nemusí. Záleží na vás. Kdybyste chtěl, postavil bych se vám po bok jako spojenec…” “Děkuji za takového spojence.” “Vskutku? Myslíte, že bych vám nemohl být prospěšný?” “Věděl bych přesně, jak byste mi vy mohl být nápomocen. Naše situace je taková, že vlastně žádné pomoci nepotřebujeme. Náš postup vyniká jednoduchostí a snadností, je to hračka. Jedeme do Almaden, postřílíme Yumy, zmocníme se bílých lotrů a pak se svými spojenci Mimbreni uspořádáme roztomilé divadlo s mučednickými kůly. A poněvadž, jak pravíte, mnoho jste o mně slyšel, jistě uznáte, že to vše provedu i bez vaší pomoci.” “Připouštím, že jste vskutku schopný i bez mého přispění vše vykonat, ale můžete si být jist, že narazíte na obtíže, pro něž ztratíte mnoho drahocenného času, kdežto jinak byste se snadno dostal vpřed a rychleji byste zmohl překážky, kdybyste použil mé pomoci.” “Jaké obtíže a jaké překážky?” “Znáte cestu do Almaden alto?” “Nemusím ji znát, vždyť je s námi haciendero.” “Znáte místa, kde jsou rozloženy tři indiánské hlídky, kterých se musíte zmocnit?” “Nalezneme je.”

“Vskutku? Člověk jako vy je snad opravdu najde, ale po dlouhém hledání. Mimoto račte uvážit, že vám nesmí ujít ani noha, neboť unikne-li vám jen jediný Indián, pospíší před vámi do Almaden a oznámí tam váš příchod. Pochybuji, že by pak měla vaše záležitost zcela hladký průběh. Ale to vše není tak závažné, jako právě okolnost, že se chcete zmocnit Meltona a Wellerů buď mezi bojem nebo před ním nebo po něm. To také považujete za snadné?” “Zajisté. Nechci se zmiňovat o svých dřívějších zkušenostech, vždyť již to, co se přihodilo v posledních dnech, může vám být poučením, že^o dokážeme bez veliké námahy, aniž se příliš vydáme v nebezpečí.” “Mnoho nebezpečí při tom nebude, poněvadž Vinnetou je mistrem vyzvě-dačství a skrytého přibližování se k nepříteli. I já jsem byl podobným způsobem vámi přepaden. Tím více námahy vám však nastane, budete-li trvat na tom, abyste se zmocnili těch tří, neboť nevíte, kde je jejich obydlí, vlastně skrýš.” “Oh, tu již dovedeme vypátrat.” “Snad, ale hodně pozdě a nikoli dříve, než ti, jež chcete pochytat, vás zvětří a podle toho se zařídí.” “Mluvíte v hádankách, master Player. Hovoříte o obydlí a skrýši. Jaká v tom souvislost? Skrýš není přece obydlím.” “Zpravidla není, zde však je vskutku tento případ. Za daných okolností mají Wellerové a Melton zcela pohodlné obydlí, ale to obydlí je tak skryté a těžce přístupné, že ani váš věhlasný čichací smysl nestačí, aby je vyčenichal.” “Nevyčenichá-li je můj, vyčenichá nos Vinnetouův. Však se již najdou známky a stopy, kudy a kam.” “Mýlíte se! Okolí Almaden je bez výjimky skalnaté a kamenité, že známky a stopy nenajdete.” “Postavíme se na číhanou. Melton nebo Wellerové jistě občas svůj příbytek, jemuž říkáte skrýš, opustí, takže je spatříme.” “Ovšem, že jej opouští, ale jen v noci, protože se jim dostalo výstrahy. Má zpráva, že jsem spatřil náčelníka Apačů u haciendy, chvátala od hlídky k hlídce a došla již do Almaden. Nebylo sice příčiny domnívat se, že Vinnetou ví něco o našem podniku, ačkoliv jsem se trochu před vámi podřekl, ale stačilo to přece, aby při jeho povaze vzniklo podezření, že půjde záhadě na kloub. Nevěděl jsem, když jsem s vámi mluvil u haciendy, že jste Old Shatterhand, ale kde se objeví Vinnetou, nikdy není daleko Old Shatterhanda a je-li Old Shatterhand v zajetí, jistě se Vinnetou pokusí o jeho osvobození, načež spolu podniknou výpravu do Almaden. kde se děje neplecha. Melton i Wellerové zachovají se tedy tak, jak jim káže opatrnost. Ostatně cesta k dolům, které užívají, je takového druhu, že jim na tom nesejde, je-li noc či den.” “Hleďme! Vy tedy znáte místo, kde se skrývají.” “Tak je to.” “A nemyslíte, že bych vás mohl donutit, abyste mi je prozradil? Dám vám jednoduše a krátce volit mezi životem a smrtí.” “Bylo by vám to čerta platné. Jste-li rozhodnut jednat se mnou tak jako s Meltonem, mohu již od této chvíle činit’ poklony té zubaté s

kosou. Proč bych vám tedy usnadňoval práci? Aspoň se vám trochu vymstím.” Byl jsem přesvědčen, že jeho odhodlání není tak značné, jak chtěl dát najevo a že bych mu potřeboval jen stisknout ruce, abych z něho vyloudil tajemství, ale ustavičné opakování téhož donucovacího prostředku se mi protivilo a mimoto chtěl jsem se od něho dozvědět více, než zařízení Meltonova bydliště. Proto jsem považoval za dobré, projevit trochu povolnosti. “Dejme tomu, že bychom vás chtěli zachovat při životě, mistře Playere!, Co myslíte? Kdo bude mít na svědomí a koho stihne zodpovědnost za to, čeho se později dopustíte? Jistě naše svědomí a naše zodpovědnost. Zemřete-li, neuškodíte již nikomu.” “Prosím vás, neházejte lidským životem jako fazolemi! Budte ostatně ujištěn, že zvolím zcela jiné cesty, než kterými jsem dosud šel, zachovám-li si život v této ošklivé záležitosti. Nebyl jsem nikdy zlý, nýbrž jen lehkomyslný a budu vám vděčen, pokud mi postačí dech, jestliže mi jednou místo spravedlnosti bude udělena milost. Zkuste to se mnou!” “Nu, pokus není ještě dokonaný čin; člověk může pak vždy ještě jednat, jak chtěl původně. Mám vskutku chuť pokusit se, obstojíte-li také jednou na dráze poctivosti.” “Učiňte tak, master! Ručím svou ctí za to, že se pokus podaří.” Chlapík měl patrně o své “cti” podivné ponětí. “Řekněte mi však,” pokračoval jsem, “jak si takový pokus představujete?”

“Rozvažte mi řemeny, pak budu…” “Počkat! Ne tak zhurta!” přerušil jsem ho. ,.O nějakém rozvázání nelze hovořit. Za všech okolností zůstanete mým zajatcem.” “Jak vám však mohu být nápomocen, když se nemohu hnout?” “Jediným naším pohybem byla dosud jízda a tu jste dokázal zcela dobře i v poutech. Kdyby služba, kterou nám chcete prokázat, vyžadovala takový pohyb, že by byla pouta na překážku, dám vámřemeny uvolnit. Nyní nám však jinak přispět nemůžete, než udat směr, kudy jít k nejbližší hlídce a to dokážete také spoután.” “Udám vám to dopodrobna,” zabručel nevrle, když zjistil, že jsem odmítl hned první jeho přání. “A to správně, jak doufám,” doložil jsem. “Kdybyste nás oklamal snad jen proto, abyste získal čas, poznáme to a přitáhneme vámřemeny. Kdy bychom asi dorazili k nejbližší hlídce Yumů?” “Před večerem.” “Jaké je okolí, jaká je tamní půda?” “Hlídka je rozložená u okraje lesa za velikou rovnou planinou.” “A přes tu planinu má hlídka dokonalý přehled?” “Má. Kdybyste ji chtěl přepadnout, nesměl byste se na planině ani ukazovat.” “Hm! To záleží na její šířce a délce. Jakmile k ní dorazíme, upozornfte nás. Především ale povězte, proč jste byl vlastně na haciendě a proč jste neodjel do Almaden?” “Bylo mi nařízeno, abych tam očekával křivule, které byly objednány v Ures, naloženy na vozy a dopravovány do Almaden.” “Směrem, jenž byl označen hlídkami?” “Ano.” “Je-li v Almaden třeba křivulí, pak se tam objevuje rtuť v různých síranech. Patrně tam bude i rumělka.““Ovšem a to v slušném množství. Ostatně se tam dobývá téměř čistá rtuť.” “Rumělka se má tedy křivulemi rozložit v síru a rtuť. Jakých přísad se užívá při této reakci? Burel zde není; domnívám se tedy, že vápnem…” “Ano, pomocí vápna.” “Je obsaženo ve skalách?” “Ve značném množství. Téměř všecky vrchy a skály se skládají z vápenců, a proto je tam také velmi mnoho jeskyň.” Při zmínce o jeskyních mi kmitla mozkem myšlenka. Bylo obtížné a nepohodlné, střežit své zajaté na volném vzduchu. Kdyby bylo možno ubytovat je někde v jeskyni, nemuseli jsme mít k jejich střežení tolik lidí. Proto jsem vyzvídal dále: “Znáte snad některou jeskyni poblíž kutacích jam?” “Znám.”

“Dosti prostornou?” “Je v ní místa pro sto lidí.” “Má mnoho východů?” “Jediný. Nemá pozadí a táhne se hluboko do vápenitých skalisk. Nelze však dojít jejího konce, poněvadž v postupu překáží propast, jejíž šířku nelze změřit.” “A hloubku?” “Oh, sir! Tak hluboká je ta propast, že neuslyšíte náraz kamene, který svrhnete dolů. Napravo od hlavní jeskyně je poboční jeskyňka, v níž je mnoho vody. Okusil jsem ji, chutná dobře a je velmi studená.” “Vašim přátelům je ovšem ta jeskyně známa?” “Ani trochu! Neřekl jsem jim o ní, neboť jsem hodlal…” Player se zarazil. Zdálo se, jako by řekl více, než vlastně chtěl. “Nuže?, hodlal jste?” tázal jsem se. “Měl jsem pro to důvody,” doložil váhavě, “potřeboval jsem podobné místo právě pro sebe.” “Proč?” Neodpovídal hned. Přemítal a věděl jsem hned, že mi nechce říci pravdu a že přemýšlí o nějaké chytré výmluvě. Za chvíli se však ozval: “Můj důvod vám dokáže, že nejsem zlým člověkem.

Myslil jsem na vystého-valce. Vždyť se mi mohlo podařit některého z nich vysvobodit z podzemního žaláře a potřeboval jsem pak bezpečnou skrýš, v níž bych ho ukryl. Jeskyně se mi naskytla právě vhod, a proto jsem se o ní nikomu nezmínil.” “Hleďme! To je ovšem ke cti vašemu dobrému srdci. A kdy jste vypátral tu jeskyni?” “Loňského roku, když jsem byl poprvé v Almaden alto.” “Byl jste vyslán Meltonem a po návratu jste mu měl, jak se samo sebou rozumí, podat podrobnou zprávu o svém výzkumu.” • “Tak je to, master.” “Tehdy jste asi ještě nevěděl o

vystěhovalcích.” “Nevěděl.” “Vida, vida! A přece jste chtěl jen pro ně zatajit nález jeskyně! Nahlédnete zajisté, že je nutné abych vaše tvrzení přijímal s opatrností. Měl jste zcela jiný důvod, když jste mlčel o jeskyni; nechci však naléhat, abyste mi jej prozradil, poněvadž je pro mne lhostejný. Ale budiž to zároveň vaším posledním pokusem věšet mně na nos bulíky! Nejsem člověkem, kterého lze snadno klamat a příště sotva bych byl tak ochoten poslouchat vaše pohádky jako nyní a spokojit se s nimi.” Myslím, že jsem již tehdy uhodl jeho důvod, proč druhům zatajil nález jeskyně. Chtěl je nejspíše ošidit, okrást a rtuť nebo rumělku skrývat před nimi do jeskyně do chvíle, kdy by se mu naskytla příležitost poklad odvézt a někde daleko zpeněžit. Ze to zapíral a nepřiznával se, nedokazovalo sice ještě, že by se mnou chtěl jednat nepoctivě, pokud šlo o jeho sliby. Ale má pohrůžka ho

zastrašila a snad jen proto se rozhodl svěřit mi okolnost, o níž jsem nevěděl a která měla pro mne skutečně cenu. “Nevěším vám na nos žádné bulíky,” pravil, “připouštím sice, že máte příčinu mně nedůvěřovat, ale nemá také pro vás ceny, dovíte-li se věci, které s vašimi úmysly nemají co dělat.” “Ano, vím to, a proto jsem také na vás nenaléhal, abyste mi řekl vše o jeskyni. Myslím jen, abyste nelhal, pokud jde o okolnosti, které mne přímo zajímají. Víte dobře, že záleží na vašem chování, zůstanete-li vůbec živ.” “Ne, ne, nechci vás klamat! Život je mně milý, chci si jej udržet a posloužím vám poctivě. Podám vám o tom důkaz tím, že vám nyní sdělím věc, která vás překvapí a pobaví.” “Nuže?” “Nahoře v Almaden alto není ani tráva ani stromy, a proto je nutno všechny předměty, hlavně potravu zdaleka svážet. Jako se Melton již dříve o vše postaral, ještě než se zmocnil haciendy, tak také dbal o zásoby potravy. V této chvíli je pět

povozů, tažených mezky a zatížených potravinami, na cestě z Ures do Almaden!” ” Aj! To je pro mne vskutku důležité! Kdo je u vozů a kdo řídí celou dopravu? Mám za to, že povozníci z Ures cestu do Almaden neznají.” “Melton vyslal jim vstříc několik Indiánů.” “Viděl jste tu výpravu?” “Neviděl. Pustili se z Ures jinou cestou a obloukem se vyhnuli haciendě. Cesta-přes haciendu, kterou jste sami použili, se nehodí pro těžké povozy a náklady. Tato druhá cesta je pro povozy pohodlnější, leží mnohem jižněji a je delší, ale spojuje se později s naší cestou…” “Znáte místo, kde se obě tyto cesty stýkají?” “Ano. Byl jsem to já sám, který tu cestu vypátral. Pozítří dorazíme na místo, kde se obě spojují.” “Myslíte, že zmíněné povozy již dosáhly onoho místa?” “Pochybuji. Počítám-li dobře čas a rychlost pohybu vozů, pokládám za možné, že doprava dospěje na to místo až zítra večer, ovšem jen v tom případě, že nebyla cestou zdržena nějakou překážkou.” “Měli bychom tedy povozy před sebou a mohli bychom se zásobit potravinami…” “Nejen potravinami! Na vozech je různý náklad, určený pro trvalý pobyt v Almaden.” “Nu, bude-li toto vše pravdivé, pak

ovšem připustím, že jste se mi chtěl svým sdělením zavděčit, třebaže bychom se i bez vašeho sdělení setkali s povozy. Ale vaše řeč upozornila mne také na jinou, pro nás důležitou, byť nikoli příjemnou okolnost. Pravíte, že v okolí Almaden alto neroste ani strom ani tráva. Jak daleko se prostírá ta poušť? ” “Všude kolem téměř na celý den jízdy.”

“Tak? Kde je voda, tam přece roste aspoň tráva a vy jste se zmínil o vodě.” “Ano, ale o podzemní. Podzemních vod je tam dost. Zato na povrchu je jen holá skalnatá poušť.” “A žije tam tři sta Indiánů! Což nemají koní?” “V Almaden nikoli. Zanechali je na pastvinách v ochraně malé čety.” “Budeme tedy nuceni udělat totéž a to je nepříjemné. Víte snad náhodou, kde se pasou koně Yumů?” “O tom se sice přímo nehovořilo, ale poněvadž jsem propátral celou okolní krajinu, mohu uhodnout, kde je pastva. Yumové přišli do Almaden od severu; zanechali tedy koně na této straně a to patrné těsně na čáře mezi úrodnou a neúrodnou půdou. Je tam jediné větší místo, kde se tři sta koní může po delší dobu volně pást za dohledu několika málo pastevců, a to místo dobře znám. Poněvadž přicházíme od západu a dorazíme do Almaden podél vápencových skalisek, nepřijdeme k místu pastvy, které bude od nás stále vzdáleno na den jízdy.

Chcete se snad těch koní zmocnit? V tom případě jsem ochoten dovést vás tam, abych vám podal důkaz poctivého

smýšlení.” “Budu o tom uvažovat,” řekl jsem stručně a tím byla naše dlouhá rozmluva skončena. Měl jsem vlastně ještě mnoho dotazů, ale ponechal jsem si je pro pozdější vhodnou chvíli, neboť jsem nechtěl, aby uhodl, jak málo jsem obeznámený s poměry v Almaden, které jsem musel poznat, chtěl-li jsem svůj podnik uskutečnit. Než jsem od něho odešel, uvolnil jsem malounko řemeny, jimiž měl spoutány ruce, což mu bylo znamením, aniž jsem o tom učinil zmínku, že mám dobrý dojem z jeho smýšlení a jednání. O celodenní jízdě hovořit nemusím, neboť se nestalo nic, co by stálo za zmínku. Ale na sklonku odpoledne jsme vystoupili po příkrém úbočí na slušnou výšinu a dorazili jsme na planinu, obklopenou na severu a jihu strmými vrchy; její východní konec mizel z našeho dohledu. Player mne k sobě zavolal a pravil: “To je rovina, na jejíž hranici u pokraje lesa je rozložena hlídka.” “Jak daleko je odtud koňmo?” “Asi dvě hodiny, zachováte-li dosavadní rychlost.” “Hlídka je přímo před námi? ” “Ano.” “Poskytnu vám příležitost, abyste se mohl

osvědčit a dokázat, že se mohu na vás spoléhat.” “Učiňte tak, sir! Co vlastně potřebujete?” “Vypravím se napřed, abych Indiánům zamezil ústup a vy mne doprovodíte na místo, odkud je budu hledat.” “Výborně! Oni vás však zahlédnou!” “Jak to?, Ah! Myslíte snad, že pojedu přímo? To by mne ovšem zahlédli. Pojedeme však obloukem a jakmile dosáhneme lesní půdy, poplížíme se až ke stráži. Upozorňuji vás však, že při nejmenším pokusu zrady nebo útěku ucítíte

buď olovo z mé ručnice nebo ocel mého nože.” “Jděte k šípku s těmi pohrůžkami! Nemáte pro ně nejmenšího důvodu. Umínil jsem si, že si zachráním život tím, že vám spravedlivě vše povím a byl bych věru hlupák, kdyby mi jen o mozek zavadila myšlenka na zradu. Proč bych se nejapným pokusem o zradu nebo útěk dostával do nebezpečí, když můj život visí na nitce? ” Vybral jsem si kromě Yuma Shetara a jeho bratra ještě sedm Mimbreňů, s nimiž jsem chtěl podniknout útok na hlídku. Požádal jsem Apače, aby pokračoval v pochodu dosavadní rychlostí, pustil jsem se s malou četou na jih a pobídl jsem koně do cvalu a trysku. Mohli jsme ovšem zahnout také na sever, ale pak by nám bylo při plíživém postupu lesem k jihu svítilo slunce ze strany, kdežto při objížďce jižním směrem jsme dostali slunce za záda a nemohly nás tedy jeho paprsky oslňovat. Je vždy třeba v podobných případech pomýšlet na všechny podrobnosti, třeba se jevily sebenepatrnějšími. Člověk nezkušený a nevycvičený mnohdy nemá ani potuchy, jak nepatrná okolnost často rozhoduje o velkých věcech. Hnali jsme tedy koně podél nedozírné planiny směrem jižním od protější strany pláně, kde se rýsovaly přední výběžky lesa, pak jsme zabočili přímo na východ. Asi za hodinu jsme spatřili proti sobě les, u něhož jsme zastavili. “Vzdálili jsme se od vlastního směru pochodu skutečně tak značně, že nás Yumové stojící v lese na hlídce nemohli spatřit?” tázal jsem se Playera. “Ano. Pohleďte tam na tu homoli vystupující za lesem. Ta byla pro mne již několikrát směrodatným bodem. Vím zcela určitě, kde nyní jsme. Zmínil jste se však o připlížení se k hlídce. Jak zatím chcete opatřit koně?” “Necháme je za sebou na bezpečném místě. Nyní je však nejisté,-jak dlouho ještě můžeme či

smíme v sedle zůstat. Proto se ptám…” “Jakmile se přiblížíme k hlídce tak blízko, že bychom mohli být spatřeni, řeknu vám.” Obrátili jsme se tedy k severu a projížděli lesem, přičemž jsme objevili stopu jednoho jezdce a to tak čerstvou, že jistě nebyl daleko před námi. A vskutku, jakmile jsme se prodrali oklikou skrze houštinu, spatřili jsme před sebou Indiána na koni. Vzadu na sedle měl pěknou loveckou kořist, zastřelenou srnu. Jel volným krokem s hlavou nachýlenou na stranu prazvláštním způsobem, takže jsem měl za to, že všechna jeho pozornost se soustřeďuje dozadu. Ten člověk nás zahlédl, to bylo zřejmé, ale tvářil se bezstarostně, jakoby za sebou nikoho netušil a vyčkával, jak se my zachováme vůči němu. Na nepřátelství asi nepomýšlel, spíše považoval mé Indiány za Yumy a nás bělochy za spojence Meltonovy. Že se nezastavil, aby na nás počkal, bylo možno vysvětlit zvyky, s nimiž je nutné počítat téměř u všech Indiánů. Tvářil se zkrátka nevšímavým. Nesměl jsem dopustit, aby jel dále, zároveň však jsem se musel postarat, aby předčasně neuhodl, že proti němu postupuje nepřátelský oddíl. Můj průvod zůstal tedy za mnou a jel zvolna, kdežto já jsem pobídl koně v trysk přímo

k Yumovi. Teprve nyní zastavil, obrátil, chopil se luku a zamířil na mne. Při té výhrůžce jsem koně nezarazil, nýbrž jsem pokynul jen rukou a zvolal jsem dvě jména, jemu velice známá, totiž “Melton” a “Velká Huba”. První z nich byl podle našich pojmů jeho nynějším zaměstnavatelem, druhý pak nejvyšším náčelníkem kmene; nemohl jinak než považovat mne za jejich spojence nebo aspoň přítele. Proto sklonil šíp i luk. Pozdravil jsem ho indiánsky tím, že jsem zarazil koně z plného trysku tri kroky od něho, pak jsem se tázal: “Můj bratr měl dobrý lov? Čtyři bojovníci kmene Yumů, k nimž

spěchá, mají zajisté hlad.” “Lov byl vydatný, jak můj bratr vidí,” odpovídal klidné, “poví mně také, odkud přijíždí?” “Z haciendy dél Arroyo. Donáším pozdrav a vzkaz Rychlé Ryby, který se svými bojovníky sedí u pramene. Hlídka, k níž náleží můj bratr, je pohromadě? ” “Tak.” “A jak se daří v Almaden alto tvým třikrát desetkrát deseti bratřím? ” “Nezaslechli jsme, že by se jirn vůbec něco přihodilo. Přichází-li můj bílý bratr z haciendy, pak jistě ví, že tam stojí bílý muž, jemuž říkají Player a ten prý spatřil u haciendy náčelníka Apačů, Vinnetoua. Můj bratr snad ví, že se tam Apač objevil? ” “Vím to.” “Jistě přišel, aby vysvobodil Old Shatterhanda, jehož drží Velká Huba v zajetí.” “Old Shatterhand se ze zajetí vyprostil bez pomoci Apačovy.” “Uff!, A setkali se již ti dva bojovníci?” “Setkali.” “Uff! Uff! Lze tedy očekávat, že k nám přijdou. Bude třeba to hned oznámit do Almaden. Někdo z nás se tam vypraví.” “Není třeba; zprávu donesu do Almaden sám.” “To je dobré; ale pojede můj bílý bratr tak rychle, aby zpráva…” Náhle upřel rozevřené oči na mé druhy, kteří se zatím přiblížili tak, že se jejich tváře daly rozeznávat. V témž okamžiku se Indián zasmušil, sáhl po noži a pravil: “Co vidím? Bojoval jsem proti Mimbreůům a viděl jsem Silného Buvola i jeho dva mladé syny. Nejsem-li slepý, vidím nyní oba ty bezejmenné chlapce v průvodu svého bílého bratra. Co mohu myslit…” “Pomysli si, že jsi ztracený, hneš-li se z místa o jediný krok,” řekl jsem klidně a namířil jsem na něho karabinu. “Jsem Old Shatterhand a zakazuji ti každý pohyb.” “Tave-Šala! To, to, je kouzelná, ručnice!” jektal rudoch. Úžas se zračil v jeho tváři a jeho údy ztrnulý zděšením. Upřeně zíral na mou zbraň, o níž mezi Indiány kolovalo mnoho pověstí, jimž věřil zřejmě na slovo.

“Pravdu máš! Kouzelná ručnice, z jejíž hlavně naskáče do tvého těla deset kulí, nezachováš-li se tak, jak rozkáži.” Ve zmatku, který se ho zmocnil, neodpovídal na mou hrozbu, ale tázal se, jako by byl duchem nepřítomen: “Old Shatterhand je zde?, A kde je Vinnetou?” “Přijde brzy a přivede sem bojovníky Mimbreňů. Slez z koně!” Zatím se přiblížili moji průvodce a obklíčili ho. Bylo jasné, že rudoch se dosud ze svého úžasu nevzpamatoval. Slezl z koně jako ve snu a mlčky přihlížel, když odpínali z jeho sedla řemeny, aby ho spoutali. V té chvíli se Player zmínil, že jsme již blízko hlídce a že tedy musíme postupovat velmi opatrně. Sesedli jsme ze sedel, dva Mimbreňové převzali koně a zajatého rudocha do svého středu a ostatní vyrazili pěšky. Ovšem, že jsme se drželi ustavičně mezi stromy ve stínu. Když jsme šli dalších deset minut, ozval se Player šeptem: “Jen malý kousek cesty odtud spatříme jezírko, vlastně větší kalužinu, u níž je rozložená hlídka.” “Dobrá,” řekl jsem, “podám teď důkaz, že vám důvěřuji. Měl bych vás vlastně nechat zde, protože by vás mohlo napadnout, abyste tento podnik pokazil, ale vezmu vás přece s sebou, ovšem s touto výhradou: Nepodaří-li se nám zmocnit se celé hlídky a budete-li tím vinen vy, můžete se celému světu pěkně poroučet.” “To jsou zbytečné starosti! Nevrhnu se přece s otevřenýma očima do propasti.” Plížili jsme se velice opatrně a tiše. Yuma Shetar, jemuž jsem dal tajný pokyn, nespouštěl Playera z očí, neboť Yankee nám mohl upláchnout právě v okamžiku, kdy se naše pozornost soustředí na nepřítele. Pak jsme spatřili před sebou mezi stromy probleskovat vodní hladinu a zanedlouho jsme viděli čtyři rudochy. kteří si hověli v trávě. Jejich koně byli rozptýleni; dva z nich jsme viděli přímo vpředu, kdežto druzí dva se pásli opodál, kam jsme v prvé chvíli nemohli dohlédnout. Blížili jsme se k Yumům od stromu ke stromu, až konečně jsme se na ně rozběhli. Ubožáci byli tak zmateni, že se vůbec nebránili. Player stál při tom s rukama svázanýma a tvářil se, jako by měl z nehody svých dosavadních spojenců nehoráznou radost. Yumové byli spoutáni, potom odešel jeden z Mimbreňů pro své druhy a naše koně. Sotva se ti k nám přidružili s pátým zajatcem, již se objevil na rovině západně od nás Vinnetou v čele naší výpravy. Přátelé zastavili u jezírka, kde jsme klidně přenocovali. Ráno jsme pokračovali v pochodu. Player byl vůdcem a jednal poctivě. Před večerem nás odvedl k nejbližší hlídce, tedy již čtvrté, které jsme se také šťastně zmocnili. Měli jsme teď již jen jedinou hlídku před sebou a za dva dni jsme měli dorazit do Almaden.

Druhého dne záhy odpoledne prošli jsme širokým, k východu se stáčejícím údolím, do něhož ústilo poboční údolí táhnoucí se od jihu. U jeho ústí byla tráva ušlapána a spasena, zpozorovali jsme také koleje a dvě vyhaslá ohniště. “Aha!” zvolal Player. “Co jsem řekl? Tudy jely vozy se zásobami pro Almaden a podle kolejí poznávám, že můj výpočet byl správný. Zde včerejšího večera zastavili a zde je místo, kde obě cesty splývají v jedinou.” Počítal jsem koleje a shledal jsem, že tudy jelo pět vozů. Z kolika mužů sestával indiánský průvod, jsme uhodnout nemohli, protože byla půda všude zdupána. Šli jsme tedy po zřetelné a čerstvý stopě a když jsme pátrali o něco déle, poznali jsme, že povozy jsou provázeny jen šesti jezdci. “Melton vyslal šest vůdců,” řekl jsem Playerovi. “To je divné. Za vůdce stačil jeden jezdec a na ochranu vozů je šesti lidí málo.” “S tím si hlavu nelámu,” řekl nedbale Yankee. “Indiánů bylo jen pět.” “Kdo tedy byl ten šestý? ‘\ “Myslím: buď obchodník, u něhož byly koupeny transportované předměty anebo některý jeho obchodní zřízenec. Melton zaplatil předem jen polovinu obnosu a druhou polovinu chce zaplatit až po převzetí zboží, dojde-li správně na místo; proto byl asi se zbožím vypraven zřízenec, aby peníze přijal.” “Možná věc.

Neporušenost kolejí dokazuje, že vozy nejsou před námi daleko. Jde tedy o to, abychom je dostihli na takovém místě, kde bychom se průvodců mohli zmocnit tak, aby nám ani jediný neunikl. Je tu podobné místo? ” Player se na chvíli zamyslel, pak se ozval: “Máte-li trpělivost počkat do poslední chvíle, dorazíme na rozšířené místo v údolí, kde se vám váš úmysl povede. Do té doby půjdeme úzkým údolím, sevřeným vysokými skalami, kde se nebudete moci rozvinout a kde by vám některý přední jezdec mohl upláchnout.” To ovšem bylo zpoždění pro mne málo příjemné, ale kdybychom se byli i dříve zmocnili vozů, nesměli jsme jet rychleji než mezkové, táhnoucí povozy, čímž bychom byli tak jako tak zmeškali téměř celý den. Proto nemělo již zpoždění o několik hodin více nebo méně valný význam. Vinnetou se vypravil

pěšky napřed, aby shlédl, jak daleko jsou vozy před námi. Dorazili jsme k němu asi za tři čtvrti hodiny. Apač vyčkával našeho příchodu a vyprávěl, že viděl vozy a s nimi pět Indiánů a bělocha. Kočí řídící spřežení seděli na kozlíku. Zařídili jsme tedy jízdu tak, abychom k povozům dorazili nejdéle v pěti minutách. K polednímu, právě jak řekl Player, jsme docházeli k místu, kde se údolí rozestupovalo v malou planinu, aby se zanedlouho znovu zúžilo. Uviděli jsme před sebou vozy; jely jednotlivě za sebou. Pět Indiánů bylo v čele, běloch tvořil sám a sám zadní voj. Vinnetou prohlásil, že se zmocní rudých průvodců a vybral si hned deset Mimbreňů, s nimiž se pustil tryskem k vozům, zatímco my jsme postupovali krokem. Apač s Mimbreni se mihl podél vozů téměř bez hluku, vyrazil před jezdce a mžikem je obklíčil.

Spatřili jsme, jak se Yumové postavili na odpor, ovšem s nedostatečnou zbraní, neboť co zmohly jejich kopí a tomahawky proti deseti ručnicím a stříbrné pušce Apačově? Padlo několik ran, povozy stanuly, kočí zahulákali zlostí i strachem a běloch, žádní voj, obrátil koně a chtěl prchnout. Vtom spatřil nás a uhnul vlevo. Tomuto hrdinovi náš útok neplatil, ale propustit jsme ho také nemohli, už pro jeho vlastní bezpečnost. Co by se s ním bylo stalo, s osamělým ubožákem, v pustých, nehostinných horách? Můj kůň byl nejrychlejší a proto jsem se za chlapíkem pustil. Ohlédl se a když mne spatřil, bodal své zvíře k šílenému úprku, ale nic platné, můj Blesk ho velmi záhy dohonil a já jsem vytrhl jezdci otěže z rukou a tázal jsem se se smíchem: “Kampak, vzácný seňore? Nemáte přece důvod k takovému chvatu.” Seňor byl dosud mladým, velmi hubenýmčlovíčkem, jemuž, jak se říká, z hrotu samého nosu vyčuhoval brk. Ačkoliv byl po zuby ozbrojen, tak jako hrdinný juriskonsulto, třásl se strachem a vztáhl proti mně obé ruce: “Nevraždit, nevraždit, seňore! Neublížil jsem vám ničím a také se nebráním, šetřte mé mladosti!” “Nemějte nejmenšího strachu, drahý pane! Jsme daleko od toho, abychom vás vraždili, nám jde jen o rudochy, kteří vás provázejí.” “Mohu vám věřit? ” tázal se, zhluboka si oddechl a stíral si pot z čela. “Můžete věřit, můžete úplně. Váš vzácný život je nám naopak zcela milý a drahý. Ani vlásku vám nebude zkřiveno. Vraťte se jen zcela klidně k vozům, za které přece zodpovídáte.” Chlapík si mne bystře prohlédl, zavrtěl hlavou a bručel nedůvěřivě: “Kdo vlastně jste?” “Člověk naprosto poctivý. To vám snad stačí. Ale vaši Yumové jsou vlastně ničemové, kterých se musíme zmocnit. Pojďme!” “Dobrá, dobrá! Chci vám tedy důvěřovat a vrátím se, poněvadž myslím, - Nebesa! Co je to? Tam se válejí v trávě, a všech pět, je zabito, zastřeleno -jsou mrtvi!” Rozhlédl jsem se, bylo tomu opravdu tak. Rudí zaplatili svou obranu v boji svými životy. Byl bych je ušetřil, ale Mimbreňové neměli tolik ohledů. Litoval jsem, že tekla krev. “Běda!” pravil jsem. “Byli usmrcení, protože se nevzdali po dobrém. Kdyby se byli podrobili, nebylo by došlo k řeži.” “Prosím vás velmi snažně, seňore, abyste řekl svým druhům, že jsem se nebránil.” “Ano, to vám dosvědčím i přísahou, bude-li to třeba. Byl jste tak milý, že jste na obranu ani nepomyslel. Jak se vlastně jmenujete, seňore? ” “Jmenujte mne don Endimio de Saledo y Coralba.” “Dovolím si vaše jméno v rozhovoru zkrátit na pouhé don Endimio, nemáte-li námitek a prosím, abyste mi řekl, čím jste?” “Obchodníkem.” “Výborně. A jakou úlohu hrajete vlastně u této karavany? Vrchního dozorce?” “Nikoliv, seňore! Kterak můžete mne, který se jmenuje don Endimio de Sa-ledo y Coralba, snižovat na dozorce? Jsem zplnomocněncem seňora Manfredos, velkoobchodníka, který dodává zboží na vozech uložené…” “Ah, prosím za prominutí. Žádám vás tedy znovu, abyste se vrátil k vozům. ” “Milerád, ale jak vidím, jsou Indiáni ve vašem zástupu vesměs spoutáni. To vzbuzuje znovu podezření…” “Volní jezdci jsou Mimbreňové; spoutáni jsou jen Yumové.” “A já budu tedy také spoután?” “Ne. Není třeba, abyste z toho měl strach.” Vrátili jsme se k vozům, kde na nás již čekali.

Nebylo třeba vozy obkličovat, poněvadž jsme se nemuseli obávat, že by nám vozkové vzali do zaječích. Ti byli ostatně zmužilejší než výborný don Endimio; stáli seskupeni za vozy s ručnicemi připravenými k palbě, odhodláni se bránit, jakmile by měli k tomu důvod. “Nechtě bouchačky na pokoji, seňorové!” zavolal jsem na ně, “a přistupte ke mně, abychom se dohodli.” Player se domníval, že tito lidé jsou majetníky vozů; za chvíli se však vysvětlilo, že jsou najatými vozky a že povozy i koně jsou majetkem obchodníka z Ures. Byli to peonové, silní a statní muži, jimž dobromyslnost zářila z očí. Vysvětlil jsem jim stručně, oč mně jde, přičemž jsem několikrát jmenoval Vinnetoua a jejich pohledy utkvěly na Apačovi. Jakmile jsem skončil, ozval se nejstarší z mužů, který měl ve tváři širokou jizvu: “Seňore, nebylo třeba tak dlouhého smlouvání a vysvětlování. Je-li na věci ůčasten Vinnetou, pak jsou vaše záměry, úmysly i prostředky poctivé, neboť náčelník Apačů, jak vím, by se nepropůjčil špatné věci. Má stará duše je rozradostněná, že si mohu zblízka prohlédnout velkého náčelníka a jen jediné chybí k mé blaženosti: rád bych také poznal Old Shatterhanda, který je prý neroz-lučným druhem Vinnetouovým.” ” Ah, ten není daleko! Sedí na mém koni.” “Cože!, Vy, vy jste Old Shatterhand?, Ach, ach! Jsem velmi rád, že vás vidím, seňore! Teď věřím každému slovu, jež jste řekl a žádám, abyste jen řekl, co máme dělat? ” “Povím rád. Především mi však vysvětlete, odkud mne znáte? Že je i v těchto krajinách známo jméno Vinetouovo, jsem věděl; já však ještě nikdy nebyl v Sonore.” “Nebylo to třeba, seňore, naprosto ne. Potloukal jsem se před lety sám dost a dost ve Spojených státech. Znám Texas a pronikl jsem až ke Kansasu. Nedivte se, že vás znám, seňore.” “Co jste tam dělal?”

“Všelicos, ale nikam jsem to nedotáhl a zůstal jsem takovým chudákem, že se i na stará kolena plahočím jako vozka. Poněvadž jsem tam na severu přivykl dobrodružnému životu, snažil jsem se i tady dole aspoň o takové postavení, při němž občas nutno podnikat jízdy do divočiny a tady moji čtyři druzi mají v žilách stejně nepokojnou krev. Proto jsou se mnou zajedno. Těšili jsme se všichni na tuto vyjížďku do hor a vida!, Jak se zdá, nebudeme postrádat vzrušení.” “Zajisté, a měli jste ostatně dost příčiny k zábavě již tehdy, když vám váš chlebodárce postavil do čela tak statečného zástupce.” Pokynul jsem při tom k donu Endimiovi, který se dosud držel v pozadí. “Oh,” smál se starý vozka, “ten hoch se třese, jakmile mu zabzučí u hlavy koňská moucha. Ale teď k naší záležitosti. Náš náklad je objednán a zpoloviny zaplacen. Jsme povinni odvést jej do Almaden alto, kde vám bude vyplacena druhá polovina peněz. Vy proti tomu máte námitky, seňore. Co tedy máme dělat?” “Počkejte! Nemám proti tomu vůbec námitek, ale přeji si, aby zboží bylo objednavateli vydáno jen v mé přítomnosti.” “Hoho! To je přece slovo! S tím souhlasím!” “A rád bych věděl, co vlastně obsahují všechny povozy. Je možné, že si některé předměty vyhradím…” “Hm. To nevím. Seňor Melton nebude

pak ochoten platit.” “Zaplatí, příteli, všecko zaplatí do posledního centavos. Ručím za to.” “I, pak si spánembohem vezměte třeba celý náklad i s mezky, vozy a námi. Jste-li Old Shatterhand, věřím vám na slovo.” “Jsem vám vděčen za důvěru, ale tolik musím poctivě a upřímně doznat, že nejsem vůbec bohatým mužem a zvláště teď nemám při sobě ani tolik, abych si mohl zaplatit cigaretu.” “Nevadí, vůbec nevadí, sir! Zboží je zde a stane se s ním, jak ustanovíte.

Nemáte-li doutníky nebo tabák, což se snadno v těchto horách může přihodit, pak jen řekněte. Máme zde slušnou zásobu…” “Zadržte!” zvolal haciendero. “Protestuji proti tomu, aby si někdo osoboval právo na náklad.” “Protestujete? Kdo, kdo vlastně jste?” tázal se starý peon a pohlédl na něho udiveně. “Jsem don Timoteo Pruchillo, majitel haciendy dél Arroyo.” “Vždyť jste ji prodal, jak je všeobecně známo.” “Ano, ale jen proto, že byl na mně spáchán podvod. Nyní vymáhám náhradu škody a zabavuji tyto povozy se vším, co je na nich naloženo.” “Starého čerta budete zabavovat! Přece jste slyšel, že seňor Old Shatterhand rozhoduje o těchto nákladech.” “Nic nerozhoduje! Nemá právo, aby zde o něčem rozhodoval.”

“Hm. Snad je to tak, ale o vašem právu nevím také nic. Přesně vzato objednal toto zboží pan Melton a my jsme povinni přivézt mu je. Jaké styky a požadavky vůči němu kdo má, či nemá, je mi naprosto lhostejné. Záleží tedy jen na mé důvěře…” V té chvíli přikročil k naší skupině statečný náčelník okrsku uresského, vztyčil se v celé své výšce proti vozkovi a tázal se úsečně, po úředničku: “Jak se jmenujete, muži?” “Kdo? Já? Říkají mi “Starý PedriUo”.” “Znáte mne?” “Znám.” “Tedy také víte, že jste mi povinen poslušností.” “Komu? Vám? To nevím. Ani v Ures vás nemusím poslouchat, protože nejsem poddaným osobě, nýbrž zákonům. A zde, v těchto horách máte asi tolik významu, jako prázdná skořepina.” “Muži! Nenuťte mne, abych trestal!” “A vy mne nenuťte, abych se vám vysmál. Tady, milý pane, váš úřad nic neplatí. Zde jsou jen dva, kteří mají nárok na jakýsi respekt. Nikoli snad, že by měli právo poroučet, ale patří jim beze sporu důvěra. Ti dva jsou Vinnetoií a Old Shatterhand. Co tu jiné myši piští, to ať se líbí jim; nám nikoli.” “Človíčku!” durdil se úředník, “nezapomínejte, čím jste! Vozkou, pouhým vozkou! A tady stojí zplnomocněnec vašeho chlebodárce, který zajisté ví, kde je moc a kde právo.” Chudák don Endimio! Když viděl, že se nyní k němu obrátily všechny zraky, zahalil se rozpaky a zoufale koktal: “Ano, jsem důvěrník seňora Manfreda, to je pravda; ale svěřil jsem starému Pedrillovi úplné provedení daných rozkazů…” Nic moudřejšího jsme od něho neslyšeli. Byl přerušen voláním Playerovým, který ukazoval rukou k místu, kde se údolí znovu zužovalo. Objevil se tam jezdec, běloch, který se na okamžik zastavil a když zahlédl povozy, obrátil se a někomu vzadu pokynul. Pak svého koně pobídl k nám. “Weller, tam přichází Weller!” řekl Player. “Weller? Ten ničema, ten podvodník?” tázal se haciendero. “Toho se musím zmocnit a to hned!” A hnal se proti jezdci, v němž poznal mladšího Wellera. Toto unáhlení mohlo mít zlé následky, ale přesto jsem doufal, že haciendero bude aspoň tak rozumný, aby mne nejmenoval. Abych nebyl příliš brzy Wellerem zpozorován, ustoupil jsem za vozy. Haciendero se setkal s Wellerem na vzdálenost asi jednoho sta kroků od nás a mohli jsme tedy naslouchat hovoru, jenž se mezi nimi rozpředl. Haciendero, neprozřetelný jako vždy, vykřikl divoce na Wellera: “To je dobře, že přicházíte, vy zloději, lupiči, vrahu! Vraťte mi mou haciendu, o kterou jste mne ošidil a to hned a v takovém stavu, jaká byla před

vypálením!” “Vy zde, doně Timoteo?” tázal se Weller udiveně. “Domníval jsem se, že jste někde v Ures nebo v jiném horoucím pekle. Co tu tropíte na cestě do Almaden alto?” “Co zde tropím? Svůj majetek žádám zpět, vaši loupež, chci vše, oč jste mne obrali.” “Nerozumím vám. Jak můžete takto se mnou hovořit, se svým přítelem?” “Darebáku, neodvažuj se nazývat mne svým přítelem! Jen se podívej dobře! Tam stojí všichni, kteří se mnou přišli. Vidíš juriskonsulta z Ures?” “Neznám ho!” “A jeho policisty také nevidíš?” “Také ne. A co tu chce policie?” “Chytit vás, zajmout, svázat, právě tak, jako jsme již zajali a svázali vaše spoluviníky!” “Spoluviníky? Jaké a kde? ” “Yumy. Jen se nepřetvařuj, ničemo, jako bys neviděl, že jsou svázáni.” “Svázáni?, Opravdu, jsou spoutáni! A dokonce Rychlá Ryba. A kdo jsou ti druzí Indiáni?” “Mimbreňové, kteří táhnou s námi proti vám. Přivedl je Vinnetou, náčelník Apačů.” “Ten mluvka vše pokazí,” zašeptal Vinnetou. “Můj bratr nechť rychle skočí na koně.” “Vinnetou je zde?” tázal se Weller. “Je to možné? Nevidím ho.” “Oh, je zde on a je tu i Old Shatterhand, který vyvázl ze zajetí Yumů.” “U čerta! Proklatě! Dobře, že to vím…” Zaslechli jsme nejprve výkřik, pak dusot cválajícího koně a vyskočili jsme ze svého úkrytu. Vpředu se válel haciendero sražen k zemi Wellerem, který pádil zpět stejnou cestou? kterou přišel. Skočil jsem ke koni, vyšvihl se do sedla a hnal se za ním. Vinnetou učinil totéž a byl mně v patách. Zpředu doléhal k nám křik prchajícího:“Old Shatterhand, Vinnetou, Mimbreňové! Rychlá Ryba zajat!” Proč Weller křičel? Strachem, zděšením? Vždyť neměl za hovoru s hacienderem tolik strachu! A vykřikoval naše jména i když zmizel v úžině a když jsme dorazili až tam, křičel je stále. Přibližovali jsme se k němu skok za skokem. Cesta stoupala údolím vzhůru; napravo i nalevo bylo úbočí zalesněno. Weller se ohlížel a spatřil nás tři sta kroků za sebou. Poznal, že ho rychlost koně nezachrání, proto zadržel zvíře, seskočil a běžel do lesa nalevo. Seskočil jsem rovněž a viděl jsem, že Apač učinil podobně. “Vinnetou, přímo za ním!” zvolal jsem a hnal jsem se podél stráně a úbočím vzhůru. Byli jsme u paty levého úbočí, hustě lesem porostlého a slušně příkrého. Měl jsem zpočátku za to, že se Weller vyšplhá přímým směrem na návrší a zvolil

jsem za svůj cíl silný buk, který se rozkládal ve směru, jímž asi měl Weller běžet. Byl jsem za ním daleko a má cesta k buku byla tedy delší než jeho. Rozdíl jsem musel vyrovnat dvojnásobnou rychlostí. Nevěřím, že bych byl kdy v životě skákal s takovou rychlostí od stromu ke stromu, od balvanu k balvanu. Když jsem k buku dorazil, došel mi dech a v hlavě mí hučelo. Vrhl jsem se za kmenem k zemi a pokusil jsem se o naslouchání. V prvé chvíli šuměla mi v uších jen rozpěněná krev, ale pevná vůle dokáže ovládnout i největší rozčilení. Pak jsem zaslechl kroky, dvojí kroky a to kroky člověka, který se tiše a opatrně, tedy ne příliš rychle přibližoval k buku a člověka druhého, který se s hlukem dral skrze houštiny a větve. První mohl být jen Weller, druhý, za ním, Vinnetou. Já jsem nadběhl uprchlíkovi. Weller se blížil: již jsem ho zahlédl. Netušil, že by někdo z nás, o nichž měl za to. že jsou mu v patách, mohl zde číhat. Ale nesměřoval

přímo k buku, nýbrž chtěl přeběhnout poněkud napravo od něho. V okamžiku, kdy byl mohutnému stromu nejblíže, vztyčil jsem se, skočil k němu, popadl ho za vlasy, klobouk nárazem o větev někde ztratil, a strhl jsem ho k zemi. Z jeho hrdla zazněl výkřik. “Drží ho můj bratr?” zvolal Vinnetou za houštinou, jakmile výkřik zaslechl. “Držím!” odpovídal jsem a klekl jsem Wellerovi na prsa. “Přijdu hned; zadrž ho na okamžik!” volal Apač. Nebylo třeba té pobídky, neboť jsem tiskl bývalého stewarda ze škuneru tak mocně, že se mu dech zatajil a údy ztuhly. V tom již byl Vinnetou u mne a pronesl zcela klidně a volně bez zadýchání: “Dobrá byla myšlenka mého bratra, že tomuto bělochovi nadběhl. Věděl jsem, že Old Shatterhand je dobrým •běžcem, ale nemyslel jsem, že umí létat. Proč jsi mu nezasadil ránu do skráně, aby byl omráčen?” “Není to třeba. Je chlapcem v mých rukou a nesmí se mu dostat dobrodiní mdloby.” Weller držel za útěku ručnici v ruce, ale vypadla mu, když jsem ho chytil. Vinnetou ji zvedl, kdežto já trhl mužem vzhůru, postavil ho na nohy a řekl mu: “Běžet! A neposlechneš-li, dostaneš ran jako krupice!” Držel jsem ho za límec známým policejním hmatem a strkal jsem ho před sebou. Když jsme sestoupili z úbočí na úpatí stráně, stáli naše koně na místě, kde jsme seskočili, můj Blesk vpředu a Apačův’Vítr za ním. Wellerův kůň klusal zatím vpředu, ale byl záhy dohoněn několika Mimbreni, kteří se za ním pustili. Radost hacienderova, když jsme Wellera přivlekli, byla nesmírná. Rázem se v něm probudila španělská statečnost. “Už ho mají, už ho vedou!” volal. “Tak je to v pořádku! Teď mu pažbou oplatím ránu, kterou mi dal.” A již se rozpřáhl k ráně. Odstrčil jsem ho mrzutě a řekl jsem: “Nechtě toho, seňore! Provedl jste hloupost, že jste mu šel vstříc. Zbytečně jste ho na nás upozornil a málem by byl chlapík upláchl. Je vždy a všude za

téměř všech okolností lépe mlčet, než mluvit.” “Dobře, dobře! Jak se zdá, působí vám potěšení stále jen činit jiným výtky. Jste…” Chtěl pronést patrně nějakou hrubost, proto jsem ho rázně přerušil: “Mlčet! A to hned! Nebo…” Pozvedl jsem pěst, abych ho zastrašil. A vskutku, statečný don Timoteo polekán ustupoval a vyhledal si útočiště za nejbližším vozem, kde se k němu přidružil milý pan juriskonsulto, aby si navzájem postěžovali. Zneuznaní géniové naříkají stále na nevděk člověčenstva. Zatím dal Vinnetou přivázat Wellera k voji a Mimbreňové zajatce obklopili a vysmívali se mu.

Odehnal jsem je, protože neměli slyšet, o čem jsem s ním chtěl hovořit. Jen Vinnetou zůstal, aby se zúčastnil pokusu vyždímat ze zajatého nějakou odpověd. Weller se tvářil náramně zasmušile, ač neodvážil se pohlédnout nám do očí. Neočekával jsem, že bych ho přiměl k nějaké zpovědi, ale doufal jsem, že se aspoň takovým způsobem podřekne, abych si mohl utvořit úsudek o situaci. “Seňore či master Wellere,” oslovil jsem ho, “jste mezi námi teprve minutu, a proto jste ještě neměl čas, abyste přemýšlel o svém postavení; proto vámříkám napřed, že je ukrutně povážlivé. Jde přinejmenším o váš život a rozhodnutí záleží docela na vašem chování. Řekněte mi, proč jste se tak neopatrně vypravil z Almaden a vběhl nám do pasti?” Trvalo chvíli, než odpověděl. Uvažoval patrně, má-li vůbec mluvit a kdyby byl k odpovědi donucen, jak daleko se může v hovoru pustit. Když si to náležitě rozmyslel, odpovídal nadmíru duchaplně: “Dostal jsem rozkaz od seňora Meltona.” “Výtečně! Měla tedy vaše jízda nějaký účel?” “Dokonce dvojí účel. Čekali jsme na nákladní vozy, které zde vidím; nedojížděly včas a proto jsem vyjel, abych zjistil příčinu zpoždění.” “Dobře, to je tedy jeden účel. Druhý? ” Otevřel ústa, ale zase je sklapl. Chtěl zřejmě něco říci, pak se mu to však nezdálo radno. Konečně se přece dobromyslně ozval: “To je něco, co by vás nezajímalo.” “Oh, vy jste dobráček! Ujišťuji vás, že mne zajímá vše, co s vámi souvisí; vždyť mám již zkušenosti, že jste se stejně horlivě a důkladně zajímal o mne. Při vzájemné účasti považuji za svou povinnost, abych se poptával, jak se daří vám a vašim přátelům. Jak se daří vůbec v Almaden alto?

Dělníci již byli dopraveni do šachty?” “Ano,” uklouzlo mu mimoděk. “A začali s prací?” “Ne.” “Rozumím. Dělný lid si musí nejprve zvyknout na rtuťové výpary dolů. Nejlepším prostředkem, aby jim brzy přivykl, je hlad a žízeň, tyto neomylné

prostředky zažehnají každou sociální revoluci.” Poněvadž mlčel, mohl jsem se právem domnívat, že jsem udeřil přímo na hřeb a pokračoval jsem: “Jak se vám zamlouvá váš byt nahoře? Je trochu zastrčený a poněvadž vás tam chci dopravit, je ve vašem zájmu, sdělíte-li mi, kudy se tam dostanu.” Teď odpověděl rychle, sotva jsem vyřkl poslední slovo: “Ani ve snu mi to nenapadne.” “Uvidíme. Vyjel jste z Almaden sám?” “Ano,” odpověděl stejné rychle. “Vida, vida! Právě si vzpomínám, že jsem zahlédl, jak jste mával někomu dozadu.” “Nikomu jsem nemával. Snad jsem zaslechl nějaký šelest a ohlédl jsem se.” “Možná. Ale proč jste na útěku křičel, jak by vás čerti brali na vidličku?” “Snad, strachem.““Takové doznání vás jistě těžce zarmucuje a patrně mluvíte pravdu jen proto, abyste si ulevil. Ale něco vám povím. Někdo zde byl, jehož dlouhým uším byly ty výkřiky určeny. Když máte hned takový strach, že křičíte, pak bych se divil, že byste podnikl vyjížďku tak úplně sám a sám. V takovém případě je přece nutné, aby měl člověk méně bázlivého průvodce.

Bydlíte přece se svým otcem u seňora Meltona? ” “Nedávejte mi tolik zbytečných otázek. Můžete si být jist tím, že jich nezodpovím ani třetinu.” “Ani když vám povím, že na tom, odpovíte-li či ne, záleží vaše další dýchání?” “Nedovíte se přes všechny hrozby nic, mistře všetečko. To by tak scházelo! Ještě abych tatíka zrazoval! A pokud jde o můj život, vím sice, že je teď ve vašich rukou, ale je mi také známo, že se bojíte lidské krve a proto jsem přesvědčen, že dosáhnu ctihodného stáří.” “Zcela podle vaší chuti. Myslete si co chcete. Nebudu vás již obtěžovat a vypátrám příbytek vašeho ctihodného otce i bez vašeho přispění.” Okolnost, že někomu pokynul na útěku a vykřikování našich jmen vzbudilo ve mně starosti. Koňská stopa byla přece dosud znatelná a Mimbreňové, kteří přivedli jeho koně, ji jistě také postřehli, ale na můj dotaz prohlašovali, že viděli stopy jen jediného koně. Na okamžik mne to upokojilo, ne však na dlouho. Ostatně bylo třeba starat se o více věcí, než jen o tuto okolnost. Tázal jsem se na náklad na vozech, rozmlouval jsem o tom a onom a považoval jsem tedy za nejlepší zanechat prozatím všeho rozhodování. Přidružil jsem se s Apačem k peonům a zakrátko jsem nabyl přesvědčení, že se mohu na tyto muže v případě nebezpečí dobře spolehnout. Brzy jsme nastoupili další pochod, při čemž jsem hned zpočátku bedlivě sledoval šlápoty Wellerova koně.Jel jsem v čele tlupy a stopa byla znatelná od místa, kde prve Weller zastavil koně. Zanedlouho jsem uviděl stopu trojnásobnou. Dva jezdci nám jeli

vstříc a

jen jeden se vracel. Upozornil jsem na to Apače a Vinnetou projevil okamžitě souhlas: Weller měl průvodce. Z nějaké příčiny rozejel se sám vpřed, uviděl nás a blížil se k nám. Svému průvodci dal pokyn, že hledané povozy spatřil a později ho svými výkřiky vybídl k rychlému útěku vzhledem k naší přítomnosti. Později, když jsme s ostatními o této okolnosti hovořili, přiMásil se jeden z policistů, že vskutku zahlédl druhého jezdce právě ve chvíli, kdy naše pozornost byla soustředěna k rozmluvě dona Timotea s Wellerem. Jezdec se objevil prý jen na okamžik a rychle zmizel.

Neodpustitelné bylo, že policista se teprve teď o věci zmiňoval, neboť druhým jezdcem nemohl být nikdo jiný, než buď starší Weller nebo sám Melton. Pronásledovat ho nyní nebylo moudré. Byl bych se musel vypravit s Apačem a za naší nepřítomnosti mohla se celá naše podivuhodně sestavená společnost rozprchnout. Nutnost kázala, abychomzůstali poblíž vozů, ty ovšem jely zvolna;’ zatím nám uprchlík utekl, takže jsem mohl bezpečně usoudit, že nám posádku v Almaden alto poštve na krk. Že bychom tedy mohli nepřítele napadnout znenadání, na to jsme už nemohli ani pomýšlet. Naopak jsme mohli předpokládat, že na nás nepřátelé počkají někde v úkrytu, pak vyrazí a dokonale nás potřou. Nejvíce mne mrzelo, že se Melton doví, kdo proti němu táhne, protože Weller vykřikoval naše jména. Ten neznámý jezdec se asi všemožně přičiní, aby nám přichystal řádné uvítání. Rozumí se, že jsem hacienderovi před všemi účastníky výpravy za jeho zbrklost řádně vycinkal, neboť on jediný tu nehodu zavinil. Chlapík se bránil mé obžalobě a nechtěl uznat své oslovství. Pokračovali jsme v jízdě. Z dobrých důvodů jsem nenechával Apače vpředu o samotě, nýbrž přidružil jsem se k němu, protože nebylo vyloučeno, že neznámý jezdec nepokračoval hned v útěku, nýbrž že se snažil nás pozorovat. V tom případě ovšem odbočil do lesa a bylo tedy třeba pozorně se rozhlížet a zvláště stop jeho koně si všímat nejbedlivěji. Později však bylo jisté, že kůú se neuchýlil ani napravo, ani nalevo, nýbrž se hnal stále rovně kupředu. Těsně za námi jel Yuma Shetar se svým bratrem, kteří měli mezi sebou Playera; toho jsem držel blízko sebe, neboť on vlastně byl naším vůdcem. Weller jel pod silnou stráží Mimbreňů. Cesta ustavičně stoupala. Jeli jsme po travnaté planině, v jejíž půdě byly stopy jezdcova koně vytištěny jako písmena slabikáře. Obraz byl stejný: dva jezdci se k nám blížili a jen jeden se vracel. Pokud trval les, ujížděl jezdec ostrým klusem, ale přes planinu uháněl již cvalem. Pak jsme poznali, že sestoupil z koně. Proč?, Abychom se to dozvěděli, seskočili jsme s Apačem ze sedel.

Hroty jezdcových bot směřovaly ke koňskému boku a podpatky byly silně vtlačeny do půdy. Pohlédl jsem tázavě na Vinnetoua a ten přikývl hlavou; věděl, že jsem stejného názoru jako on. Jezdec přitahoval totiž pevněji sedlo, aby při své chvatné jízdě seděl bezpečněji. Apač ukázal stranou, kde byla tráva slehlá, jako by zde ležely dva podlouhlé, na jedné straně poněkud širší předměty. “Uff!” pravil. “Nediví se můj bratr?”

“Ano. Muž měl dvě ručnice, které zde položil do trávy, aby mohl zapřezkovat sedlový popruh.” “Znám jen jediného, který nosí dvě ručnice. Jsi to ty sám. Jedna z nich patřila jemu, druhá však ne.” “Zdá se. Proč by vlekl z Almaden dvě ručnice? Cestou se patrně s někým setkal a ručnici mu vzal a kdo vlastně byl ten někdo druhý, dovíme se záhy. Jeďme dále.” Postupovali jsme. Brzy nato se naše vůdčí stopa dělila: dvojitá šlépěj přicházející proti nám se táhla k severu, kdežto stopa koně, prchajícího před námi, nám mizela z očí dosavadním východním směrem. Zastavili jsme znovu. “Jaký je směr do Almaden?” tázal jsem se. “K východu,” odpověděl Player. “Zde vidíte, že mladší Weller se svým průvodcem přijížděli od severu.” “Uchýlili se patrně od pravého směru. Asi měli vážnou příčinu, proč jeli oklikou.” “Tuším, že tato příčina je v souvislosti s dvojí ručnicí a vypátrám to. Jeďte dále! Pustím se po dvojité stopě na sever a můj mladý bratr Yuma Shetar mne doprovodí.” Vinnetou se nezlobil, že jsem ho nevybídl. Považoval právě tak jako já za nutné, abychom se oba současně od výpravy nevzdalovali. Yuma Shatter zářil radostí, že smí se mnou. Pobídli jsme koně do cvalu a letěli přes travnatou pláň, abychom svého cíle dosáhli brzy a opravdu již po deseti minutách jsem shledal, že na vysvětlení nebudeme dlouho čekat. Abych vyzkoušel bystrost mladého Mimbreňa, řekl jsem mu:

“Vrátíme se brzy. Poznává můj bratr, proč tak soudím?” Jinoch se pozorně zadíval na stopy a ozval se: “Nevidím nic jiného, než co jsme viděli dosud.” “Není třeba dívat se do země, nýbrž k nebi,” pravil jsem a ukázal mu ve vzduchu šest či osm temných bodů, jež se daleko před iiámi jevily ve vzduchu; vznášely se nebo kroužily, ale nevzdalovaly se. “Supové!” zvolal Indián. “Drží se stále nad určitým místem a pod nimi na zemi leží mrtvola.” “Ne. Na mrtvé tělo by se supové snesli hned. Tito však krouží ve vzduchu, což je důkazem, že jejich kořist dosud žije.” Když jsme docválah blíž, spatřili jsme ještě jiné supy, tyto zdravotní policisty přírody. Seděli na zemi a tvořili kruh, v jehož středu leželo tělo a to lidské tělo, jak jsme zjistili, když jsme se přiblížili. “Člověk!” zvolal Indián. “Zabitý člověk! Přece tedy mrtvý.” “Není dosud mrtev. Kdyby byl bez života, dávno by se do něho supové pustili. Jistě se hýbal ještě před nedávném.”

Prve než jsme dorazili na místo, dravci se rozlétli. Zarazili jsme koně u nešťastníka a seskočili ze sedel. “Nebesa!” zvolal jsem. “Je to jeden z těch, které chceme zachránit.” A poklekl jsem a začal jsem ubožáka prohlížet. Byl to Herkules, ale jak vypadal! Jeho oděv byl roztrhaný, bud’ ve rvačce nebo snad z jiné příčiny. Dostal ránu do hlavy a jeho lebka byla oteklá hluboko do čela a celá podlitá krví. Zda byla rozdrcena i lebeční kost, jsem nemohl zjistit. Jiné poranění jsem nenašel. Když jsem začal hlavu prohlížet, způsobilo to raněnému bolesti, neboť zařičel a zvedl trup, pokud ho nezmohla mdloba. Jakmile jsem z jeho hlavy sundal ruce, zvrátil se ubožák naznak a utišil se. “Musíme zpět,” pravil jsem. “Zde nelze nic podniknout. Především je třeba raněnému vody.” “A co když nám cestou zemře?” “Upokojíme se tím, že by byl zahynul i na tomto místě. Naložím ho na svého koně.” “Tak velkého a těžkého.muže?” “Půjde to, musí to jít. Jinak ho nemůžeme dopravit k povozům.” Pozvednout toho obra a položit ho napříč přes sedlo byla strašná námaha, jejíž důsledky také raněný řádně pociťoval. Sténal bolestí, ale k vědomí se ne-probral. Konečně jsem ho přece uložil na sedlo, jak jsem si přál, načež jsem se s Indiánem vracel k výpravě, ale jinou cestou než tou, kterou jsme k Herkulovi dorazili, neboť se zatím naše tlupa pohybovala. Jela na východ a poněvadž jsem odbočil s Yuma Shetarem na sever, museli jsme se nyní vrátit diagonálně směrem jihovýchodním. Můj kůň byl velice zatížen, ale poněvadž byl silný, cválal statně. Bylo nutno jet cvalem, poněvadž tento pohyb je nejpravidelnější a působil raněnému poměrně nejmenší obtíže. Herkules se utišil a ležel jako mrtvý. Když jsme však dorazili k výpravě, byl můj kůň se svou silou v koncích a já rovněž.

Ruce mi zdřevěněly a dech se zatajil až k mdlobě. Břímě, které jsem přinesl, ovšem vyvolalo poplach. Všichni volali a tlačili se ke mně, aby si raněného prohlédli. Jediný Vinnetou zůstal klidný. Vyhnal největší zvědavce, pomohl mi Herkula uložit na zem a pak ohledával jeho lebku. Nebylo třeba mu v tom pomáhat, neboť Apač se vyznal v ranhojičství jako málokdo. “Lebka není roztříštěná,” prohlásil za chvíli. “Tento muž zůstane naživu, jestliže vydrží horečku. Podejte mi vodu.” Pecnové, dbalí o své potahy, měli pod vozy stále plná vědra vody a vyhověli Apačovi velmi ochotně. Vinnetou si počínal tak obratně a měl tak jemnou ruku, že jeho dotekem raněný ani jedenkrát neprocitl. Když dostal spoustu studených obkladů a obvazů, byl uložen na vůz, kde jsme mu v rychlosti upravili lůžko. Pak jsme se opět hnuli. Mýlil by se každý, kdo by očekával, že se mne Vinnetou na Herkula dotazoval, když jsme zase jeli podle sebe. Apač se spokojil tím, co viděl a slyšel a nyní přemýšlel. Znal jsem dobře výraz, jenž byl nyní v jeho tváři. Snažil se bez mého přispění vniknout do záhady, která Herkula pro něho obklopovala. Po chvíli zvedl hlavu a klidný, spokojený pohled, jímž na mně utkvěl, zřejmě ukazoval, že již ví, co o věci soudit. Oslovil jsem ho: “Můj bratr nalezl sám vysvětlení, kterého by se mu jinak dostalo ode mne. Kdo tedy je onen raněný?” “Patří k bělochům, které Melton obelstil a zotročil.” “Tak je to. Tento muž byl jediným, komu jsem sdělil své podezření.““A bude také jediný, který unikl nástraze bílých zločinců v Almaden. Old Shatterhand jisté ví, kdo ho poranil.” “Ovšem.

Weller a jeho neznámý průvodce; jemu náležela druhá ručnice, kterou vrah uloupil.” “Jakmile přijde k vědomí, jistě nám poví, kdo byl ten druhý.” “Stane se tak brzy.” “Náčelník Apačů to nemůže říci. Tento běloch je obrem a má železnou lebku, jiná hlava by byla bývala napadrť. Kosti jsou pohromadě, ale kdož ví, v jakém stavu je mozek pod nimi? Byl bych rád, kdyby nabyl vědomí a mohl mluvit, neboť byl v Almaden a pověděl by, jak se vše zběhlo.” “Má výstraha asi způsobila, že jednal opatrně, jinak by ho byl stihl stejný osud jako ostatní. Uprchl však a Weller a onen neznámý ho pronásledovali. To je jasné.” “Ovšem, ale je tu ještě jiná záhada. Myslí snad můj bratr, že tito dva běloši jen proto opustili Almaden?” “Ne. Kdyby byli jen pronásledovali tohoto uprchlíka, byli by se vrátili, protože by si mysleli, že ho utloukli k smrti, oni však jeli dál. Nejspíše čekali na povozy s velkou netrpělivostí a jeli jim vstříc, poněvadž se vozy neobjevily včas.” “Soudím podobně. Nechtěl by můj bratr s Wellerem promluvit? Snad by bylo dobře vyslechnout, jak se o raněném vyjádří.” To byla výzva, které jsem vyhověl velice rád, neboť jsem byl sám zvědavý, přizná-li se mladý ničema. Počkal jsem ovšem až na chvíli odpočinku, což bylo na břehu malého potoka. Herkules do té chvíle nepřišel k vědomí. Zatím co ho Vinnetou ošetřoval, šel jsem k Wellerovi, který byl uložen na zemi a tázal jsem se ho: “Znáte přece tam toho ubožáka, jemuž někdo, jak se zdá, chtěl napravit příliš tvrdou hlavu?” “Zajisté! Znám ho,” odsekl Weller. “Přece se pamatujete, že se mi na škuneru dostalo vzácného vyznamenání, abych jeho i vás obsluhoval.” “Za to vám nejsem příliš vděčný. Lépe by bylo pro nás i pro vás, kdybyste se byl ani tehdy ani později nestaral. Nyní snad Herkules zaplatí vaši pozornost životem. Rána pažbou, která ho měla připravit o život, pochází od vás.” “Ode mne? To je nápad! Master! Máte pověst bystrého člověka a dovolíte zatím svým myšlenkám bloudit kdovíkde! Jak jste dospěl k úsudku, že jsem ho udeřil právě já a nikdo jiný?” “Vy nebo ten druhý darebák, který byl s vámi. Jeden z vás dvou.” “Ano, slyším vaše tvrzení, ale důkaz? Snad byl přepadem zcela jinými lidmi.” “V celé zdejší oblasti není jiného ničemy, než právě vy a váš tatík. Svou pohádku vykládejte nějakému nezkušenému greenhornovi, ne mně. Váš tatík má jeho ručnici.” Byl jsem naprosto přesvědčen, že jeho průvodcem byl buď starší Weller nebo Melton sám a myslel jsem, že první domněnka je asi správnější. Poněvadž jsem svůj náhled vyslovil tak určitě, vyprovokoval jsem ho k nepředloženému vyjádření. “Přece jste ho tedy poznal? I pro mne za mne! Jaký bych měl zisk, kdybych to zapíral? Byl to můj otec. A víte, proč vám to říkám? Radím vám zcela upřímně, abyste se obrátil a nestaral se již o Almaden. Vaše bláznovská výprava se vám šeredně vyplatí.” “Počkám.” “Není vám třeba čekat, říkám vám to hned. Nejste obeznámený s poměry a nevíte, co vás v Almaden očekává.” “Prosím vás velmi snažně, abyste mi to řekl.” “Leda bych bláznil! Jen to vám chci říci z dobré vůle, že váš život visí na tenké nitce a zachováte si jej podle toho, jak se mnou naložíte. Budete donucen propustit mne a pak rozhodnu já sám, jak s vámi naložíme.” “Uff, uff! Myslíte tedy, že mne zajmete?” “Ano, nebudete-li dříve zasažen kulkou.” “Takové horko mi snad přece nebude. S těmi třemi sty hlupáky kmene Yumů, kteří jsou v Almaden, se pustíme do křížku bez rozpaků.” “Tři sta-, Co víte…” “Vím vše. Velice podrobně. Vím například úplně přesně, co se v Almaden alto kutí, co chcete zapírat nebo zamlčovat. Pravím vám, že nikoliv můj, nýbrž váš život visí na nitce. Klamete se, domníváte-li se…” Nedořekl jsem. V tu chvíli se rozlehl od vozu, v němž ležel Herkules, pokřik. Běžel jsem tam. Raněný seděl s tělem vztyčeným pod napjatou plachtou, koulel očima a křičel: “Sem s ní! Hned! Dej ji sem! Judith! Za mnou! Jinak tě oklame!” Ubožák zatínal pěsti a skřípěl zuby, až mrazilo v kostech.

Procitl sice z mrákot, ale neovládal své smysly; stále jen třeštil, nyní dokonce o své nejmilejší. Vzal jsem do svých rukou jeho pěsti, držel je pevně a chlácholil ho. Herkules pozorně naslouchal. Jeho oči nabývaly znenáhla mírnějšího výrazu a pak promluvil žalostně:

“Oklame ji, poblázní ji docela. Nemyslí na jeho špatnost, nýbrž jen na jeho peníze.”” Snažil jsem se ho upokojit, ale žádný účinek jsem nedosáhl. “Kdo to zde vlastně žvaní?” tázal se zlostně. “Znám vás! Přišel jste, abyste mi činil výčitky. Dal jste mi výstrahu a já jí nedbal. Nyní mám odměnu. Melton mi Judith ukradl a Weller…” Zajíkl se. Vyslovené jméno v něm vzbudilo jiné představy. “Weller!” rozkřikl se. “Kde jsem? Kde jsou Wellerové? Starší mne držel a mladší mne srazil k zemi. Kde, kde jsou, abych je uškrtil…?” Vědomí se mu náhle vrátilo. Díval se na mne, rozhlížel se a vyhlédl též zpod nadzvednuté plachty z vozu. Jeho zrak chvíli bloudil a nakonec utkvěl tam, kde ležel spoután mladší Weller.

Poznal ho a odstrčil mne, pak seskočil jediným skokem z vozu tak rychle, jak to dokáže jen šílenec. Chtěl jsem ho zadržet, ale má síla tu nezmohla nic. Odhodil mne jako pírko. Také Vinnetou ho držel, ale ani mocné svalstvo tohoto syna přírody ničeho nezmohlo. Horečka propůjčila v té chvíli obrovi několikanásobnou sílu, takže nás odstrkával s lehkostí dítěte, jemuž se nelíbí hračka. A při tom řval jak býk: “Tam leží, tam se válí ten vrah, který mne ze spaní probudil a udeřil pažbou ručnice. Rozdrtím ho.” Skokem se hnal k Wellerovi, který strachem zařičel, vrhl se na něho a

zaťal mu prsty do hrdla i šíje. Byli jsme mu v patách, chtěli jsme ho od Wellera odtrhnout, ale naše námaha byla marná. Strašlivé napětí obrových svalů by nebyla v té chvíli přemohla ani síla celého koňského spřežení. Držel krk svého nepřítele jako v železném svěráku a vyrážel z hrdla skřeky, které se daly porovnat jen s řevem tygra. Trhali jsme jím, třásli jím, nedbal toho. Tvář Wellerova se barvila rudě, tmavě a modravě, byl již blízko zadušení. Napínali jsme veškerou sílu a odtahovali jsme Herkula, ale zároveň s ním také Wellera, jehož krk pevně trčel v zaťatých obrových pěstích. Pokoušeli jsme se rozevřít mu prsty, až konečně připadl jsem na katanskou myšlenku, donutit obra bolestí, aby pustil svou oběť. Udeřil jsem ho lehce do silně zanícené a oteklé lebky, v témž okamžiku pustil Wellera a chytil se oběma rukama za hlavu. Stál vzpřímený a řval bolestí, pak se jeho řev změnil ve skuhrání a sténání, pak poklekl, padl do trávy, zavřel oči a utišil se docela. Ohromné nervové napětí následovala úplná ochablost. Když jsem ho viděl takto ležet, povšiml jsem si něčeho, co jsem dříve nepostřehl, totiž jeho bídného vzezření, které nebylo zaviněno jen těžkým zraněním. Pečovali jsme ovšem v prvé řadě o Wellera. Ale jaké pečování vlastně -byl mrtev, zardoušen rukama toho, jehož považoval za mrtvého. Jak rychle došlo k splnění mého proroctví, kterým jsem mu hrozil na základě zcela jiné představy, že totiž nikoli můj, nýbrž jeho vlastní život visí na nitce! Litoval jsem ovšem, že ničema tak brzy a tak ukrutným způsobem ukončil život, i když jsem vůči němu mnoho soustrasti neprojevil. Dali jsme ho zahrabat do země a pak jsme v jízdě pokračovali; omdlelého Herkula jsme ovšem uložili znovu do vozu. . O zbytku jízdy chci se zmínit jen krátce. Dorazili jsme, po zajetí poslední indiánské hlídky, do krajiny, kde přestávala všechna zeleň a nastávala kamenitá poušť, holá a prázdná. Nepřítel nás do této chvíle nepřepadl, zřejmě nás tedy očekával až přímo v Almaden. Player, o němž jsem zpočátku velice pochyboval, sloužil nám dosud věrně a poctivě. Když jsme se podle jeho rad a pokynů zmocnili poslední hlídky, pravil Apačovi a mně: “Nyní radím toto a žádám, abyste poslechli mé rady: Nepouštějte se s koňmi dále, neboť v Almaden sice naleznete vodu, ne však obrok. Ohlédněte se nyní po místě, kde byste koně bezpečně ukryli.” “Víte snad o podobném místě na této straně?” “Ano.” “Jeho poloha musí být taková, abychom se mohli ubránit náhlému útoku přesily.” “V místě, které mám na mysli, nelze vůbec hovořit o útoku. Je úplně skryto uprostřed lesa a není možno je vypátrat.” “Pak se nám ovšem nehodí. Nebo myslíte snad, abychom koně i mezky zanechali zde a jen povozy dopravili do lesa? Jak bychom to dokázali s vozy tak těžkými a velkými, pravíte-li, že ono místo je obklopeno lesem?” “V tom vám ovšem dávám za pravdu, sir.” “A kdybychom to i krásně dokázali, musíme přece uvážit možnost, že zanecháme za sebou stopy a že nás nepřítel vypátrá. Koleje vozů jsou dlouho a dobře viditelné. Les, který by nás zprvu chránil, poskytoval by také úkryt útočníkům, kteří by nás obklíčili. Místo, jež pro nás pokládáte za vhodné, mohlo by se nám stát velmi osudným.” “A jaký vlastně chcete úkryt?” “Odevšad volný, abychom mohli pozorovat postup nepřítele, a přece tam musí být tolik stromů, abychom nebyli zdaleka spatřeni, kdybychom se rozložili v jejich stínu.” “Tedy zkrátka: hojnost vody a trávy, stromů nebo křovin a přece přístupné. Hm! Nalézt takové místo bude obtížné. A přece,” dodal po krátkém přemítání, “věděl bych o podobné skrýši, ale je to poněkud vzdálené.” “Na tom nezáleží. Naopak. V Almaden nás jistě očekávají z přímého směru. Bude pro nás výhodné, rozbijeme-li tábor poněkud stranou.” “Pojedeme tedy ještě asi tři hodiny a doufám, že za soumraku na takové místo dorazíme.” “Nevadí, když to bude i později, neboť dnes nelze již nic podniknout. Ostatně nesmíte se domnívat, že se vypravíme proti dolům přímo a všichni rázem. To by znamenalo bubnovat na vrabce. Napřed půjdou zvědové, jak to bývá zvykem tam, kde se pouští do odvážné hry Vinnetou nebo Old Shatterhand.”

“Tím však ztratíte mnoho času.” “Lépe ztratit čas při opatrném postupu, než pro nedostatek rozvahy se chvatně vrhnout do vlastní zkázy.” “A nechtěl byste uvážit, že se zvědům může přihodit to, co se nemůže stát skupině lidí, kteří drží pohromadě?” “A nechtěl byste zase uvážit, že jsou situace, při nichž jedinec podléhá menšímu nebezpečí, než početná výprava? Ostatně nevyšleme žádného hlupáka. Myslím, že se na zvědy vypraví sám, Vinnetou.” “Nikoliv já, nýbrž můj bratr Old Shatterhand,” řekl Vinnetou. “Musím setrvat u zraněného velkého bělocha, chci-li mu zachovat život.” Ujal se léčení Herkulova a nechtěl tedy jako dobrý lékař pacienta opustit. To byla služba lidskosti zároveň s citem pro povinnost a nepřemlouval jsem ho tedy. Rozhodl jsern se vypravit se raději sám na zvědy, ačkoliv jsem byl přesvědčen, že Apač je lepším zvědem než já. Odbočili jsme tedy od přímého směru a dorazili večer k lesíku, jenž byl obklopen stepí. Měřil středem asi dva tisíce kroků a poskytoval nám místa dost a dost. Tu a tam rostly stromy, ale tak řídce, že se dalo mezi nimi projet vozem, takže jsme je mohli dopravit do lesního úkrytu. I vody zde bylo dostatek.

Poslední dvě hodiny pochodu, když jsme šli za vozy, snažili jsme se všemožně koleje zahladit a stopy po sobě zničit. Sotva jsme se v lesíku utábořili, nastala noc. Ohně jsme nezažehli, neboť na vozech byly potraviny, k jejichž přípravě ohně nebylo třeba. Ještě jsem večeřel, když ke mně přišel Vinnetou, stále prodlévající u Herkula a pravil: “Můj bratr nechť jde k nemocnému, který si přeje hovořit s ním. Ví již, co vidí, slyší a mluví. Tázal se mne i řekl jsem, čeho si vědět přál.” Pacient ležel v trávě vedle vozu, v němž jsme ho sem dopravili. Po,d hlavu mu dali koňské houně. Když jsem se k němu posadil, vztáhl ke mně ruku a rozhovořil se chorobně slabým hlasem: “Slyšel jsem od Indiána, který mne obsluhoval, že jste zde a že vám děkuji za svůj život. Podejte mi ruku. Jak jsem se zaradoval, když mi rudoch řekl, že jste nablízku! Byl jste přece v zajetí. Jak jste se vyprostil?” Vyprávěl jsem mu stručně, jak se mi dařilo v zajetí i na svobodě až do přítomné doby. Nevěděl, co se s ním dělo od okamžiku, kdy byl Wellerem udeřen a tázal se mne celý udivený, jakmile jsem domluvil: “A, je to tedy pravda? Já jsem Wellera zardousil?” “Ano. V horečce jste tvrdil, že vás srazil k zemi. Stalo se to skutečné?” “Ano. Vypátral mne a udeřil mne pažbou. Nemusím se zodpovídat z toho, co jsem učinil v záchvatu horečky.” “Zažil jste asi pěkné věci. Později mi vše povíte, teď jste ještě slabý.” “Nejsem. Bolí mne sice hlava, ale mám, jak jistě víte, povahu slona. Budu-li hovořit zvolna a tiše, nebudu trpět. Jen poslouchejte. Přišel-li jste s úmyslem zachránit mé druhy, musíte přece vědět, co se s nimi stalo.”

“Jsem ovšem dychtivý se to dozvědět. Byli jste vesměs Velkou Hubou zajati a pak propuštěni. Melton i Weller byli zbaveni pout a haciendero také. Co se stalo pak?” “Měl jste pravdu, když jste mi dával výstrahu; hlavní zálusk měl

Melton na nás, nikoli na haciendu. Melton koupil usedlost jen proto, aby získal pracovní síly, otroky.” “Ano, vzpomínám, že jsem četl odstavec ve vašich smlouvách, kde se praví, že práva majitele haciendy vůči dělnictvu přecházejí také na jeho právního nástupce. Na to bylo pamatováno, jak dnes bezpečně vím, dávno napřed. Byli jste však najatí hacieuderem pro polní práce a domácí hospodářství, nikoli pro práci hornickou. “Myslíte, že jsme šli do hor dobrovolně? Nevěděli jsme o rtuťových dolech to nejmenší. Melton nás obelhal, když tvrdil, že asi den cesty od haciendy je malá, k hospodářství patřící estancie, kde se zatím ubytujeme a zaměstnáme nějakou domácí prací.

Wellerové se stali našimi průvodci, kdežto Melton odjel s hacienderem do Ures, aby si dal úředně potvrdit kupní

smlouvu. Vyslovili jsme svůj souhlas, protože na haciendě stejně nebylo nic kromě hladu a bídy a vypravili jsme se s Wellery na pochod. Ale večer po celodenním pochodu jsme došli k indiánskému táboru asi o třech stech hlavách a čtyř stech koní. Na přebytečné koně jsme byli připoutáni a tak jsme byli dopravováni den po dni až do Almaden. A tam je prokletá díra do země, vchod do šachty, do níž jsme museli sestoupit.” “Nebránili jste se?” “Nechci mluvit o sobě, neboť kdybych sestoupil, byl bych dosud pod zemí a nikoli zde, ale co mohli učinit ostatní, děti, ženy a otcové rodin? Hrstka bezbranných proti třem stům rudochů! Hrozili jim smrtí, budou-li se bránit. Ženy a děti nemohly ovšem na obranu pomýšlet a mužové, aby ubohé rodiny ušetřili trápení, poddali se bez boje.” “A co se dělo pod zemí?” “Což vím? Já jsem tam ani nevkročil.” “Ah, vy jste vůbec do šachty nevešel? Jak jste to navlékl?” “Jednoduše. Když mi sňali řemeny a strkali mne k šachtě, protloukl jsem se pěstmi skrze Indiány. Několik jsem jich srazil k zemi, sebral jsem jednomu ručnici a hnal se jejich zmotaným klubkem, které se před mými ranami rozevíralo, pryč z Almaden. Nikdo za mnou nestřílel, patrně proto, abych byl polapen živý a zůstal schopen práce, to bylo mou spásou. Indiáni ovšem za mnou běželi. Jsem dost silný chlap, ale prašpatný běžec. Snad jen strach mi propůjčil tolik hbitosti. Ovšem, lehkonozí ničemové by mne jistě byli dohonili, kdybych se nebyl propadl do země. Indiáni to nezpozorovali, běželi dál a nechali mne vězet v díře.” “Zvláštní! Když byli tak těsně za vámi, jak to, že nepozorovali, že jste se zřítil pod zem?”

“Oh, neutíkal jsem rovně. Zahnul jsem do skal a to dvakrát. Dorazil jsem totiž ke skalnímu výběžku, zahnul jsem kolem něho, abych pronásledovatelům zmizel z dohledu a zahnul jsem pak za jiný výběžek, kde se pode mnou půda propadla, takže jsem sjel do hlubiny.” “Bylo mi řečeno, že skaliska v Almaden jsou složena z vápence, který, jak známo, všude na povrchu obsahuje četné prohlubně, jeskyně a vůbec dutiny.” “Nespadl jsem do prohlubně utvořené přírodou, nýbrž do chodby, vlastně štoly, která směřovala šikmo do skal.” “Prohlížel jste tu chodbu?” “Nemohl jsem, protože jsem neměl světlo. Kus cesty jsem kráčel po svahu, ne však příliš daleko, neboť jsem se obával nějakého nebezpečí. Pak jsem se vracel proti svahu krok za krokem, tápal jsem a hmatal, než jsem dostoupil nohou na zem. A dobře jsem učinil, neboť bych byl slétl do hloubky. Zastavil jsem se totiž na samém okraji strašné propasti.” Vzpomněl jsem si v té chvíli na slova Playerova; zmiňoval se přece o jeskyni, která vedla na povrch skal a končila propastí. Proto jsem se tázal: “Mohl byste mi trochu popsat místo, kde jste se propadl?” “Mohu vám dát popis celého Almaden alto.” “Dobrá. Měl jste jisté příležitost rozhlédnout se po bližším okolí, třeba jste se nesměl nechat spatřit?” “Odvážil jsem se vystoupit z jámy kvůli Juditě. Byla jediná mezi všemi, která nebyla po cestě do Almaden spoutána a také nesestoupila do šachty. Právě když mi rozvazovali řemeny, aby mne dopravili do šachty, vysmívala se mi a říkala, že budu pod zemí dolovat rtuť, kdežto ona prý se stane ženou majitele dolů. Její výsměch mne vzpružil k odvážnému činu; plný vzteku jsem se rozehnal po Indiánech, protloukl jsem se jimi a pak jsem po Juditě pátral.” “Jak jste se dostal z jámy?” “Podnikl jsem titánskou práci: stavěl jsem balvan na balvan, až jsem si vystavěl schody.” “A našel jste Juditu?” “Její obydlí jsem vypátrat nemohl, poněvadž jsem mohl ven jen v noci, ale setkal jsem se s ní. Nejdříve se ulekla, pak se chovala přívětivé. Slíbila mi, že mi ukáže své obydlí, ale prý se musí nejdříve přesvědčit, spí-li Melton, poněvadž ten mne nesmí spatřit.” “A vy jste jí věřil?” “Ano, ale jakmile odešla, začal jsem uvažovat, načež jsem opustil místo, kde jsem na ni měl čekat a skryl jsem se poblíž. Judita se již neobjevila, zato přišel Melton, oba Wellerové a několik Indiánů, kteří mne hledali.” “Vaše zbožňovaná vás tedy ohavně zradila. Jak jste se jen mohl, člověče, dát zaslepit láskou k tak prázdné holce! Jak dlouho jste zůstal ve své skrýši?” “Vydržel jsem tam až do přede včerejšího dne; pak mne z jámy vyhnal hlad. Pustil jsem se toutéž cestou, kudy jsem byl do Almaden přivlečen. Byl jsem roz-bodnut, že přivedu tam těm ubožákům pomoc, až bych se dostal do obydlených krajin. Nyní jste zde vy a to je, doufám

- pro ně lepší pomoc.” “Čím jste se živil?” “Ničím. Aspoň to nebyla potrava pro lidský žaludek. Ohryzával jsem kořínky bylin, které tam rostly a tuto pastvu jsem zapíjel vodou, která stékala ze stěn.” “Měl jste přece ručnici. Nemohl jste zastřelit zvěř, ptáka…” “Dejte pokoj! Ručnice nebyla nabitá a náboje jsem neměl, jinak bych byl zastřelil Meltona, když mne přišel hledat. Když jsem snědl všechna stébla, která poblíž rostla, vypravil jsem se…” “A byl jste chycen.” “To ještě ne.” “Což Indiáni neobklíčili okolí Almaden?” “Do zálohy se nepostavili, ale pátrali po mně křížem krážem. Šel jsem celou noc a celý příští den skalní pustinou, kde nebyla ani voda ani tráva. Tam jsem se také setkal s jedním Indiánem, který pospíchal do Almaden, ale neodvážil se na mne útočit, protože byl ozbrojen jen lukem a šípy, kdežto u mne viděl ručnici. Patrně v Almaden oznámil, že mne viděl a oba Wellerové se pustili po mé stopě. Co se stalo pak, víte.” “Ano, vím a co bych ještě nevěděl, povíte mi, jakmile budete moci. Jste jistě unaven.” Herkules hovořil zvolna a s častými přestávkami, ale přesto mne ubezpečoval: “Mluvím-li tiše, vydržím všechno. Moje lebka má pevnost buvolí hlavy.

Uvidíte, že se z té rány vzpamatuji velmi brzy.” “Opravdu, Wellerové netušili, jak tvrdou máte lebku. Považovali vás za mrtvého. Prosím vás, abyste mi Almaden popsal v hlavních obrysech a svou skrýš ovšem podrobněji, pokud se pamatujete.” “Přišli jsme do Almaden přes kamenitou, pustou a vlnitou krajinu, širokou asi na den cesty. Za tou krajinou se sklání půda dost rychle a tvoří rozsáhlou okrouhlou kotlinu, která asi kdysi byla přirozenou vodní nádrží. Ze středu této nádrže, řekněme raději jezera, vystupoval velký skalnatý ostrov, který dnes představuje vlastní Almaden alto a má vzezření velkého skalního balvanu, jehož vrchol je přístupný jen ze dvou stran. Na hořejší ploše, téměř uprostřed, je postavena kamenná budova, vlastně jen čtyři tlusté zdi a střecha. V té budově je vchod do šachty.” “Z

které strany je skála přístupná?” “Od severu a jihu. Východní strana stoupá téměř kolmo vzhůru, od západu lze sice chvíli stoupat do vrchu, ale pak je již nepřístupný sráz. Tam právě byla má skrýš.” “Jak ji lze nejpohodlněji nalézt?” “Máte-li přehled přes celou délku západní strany, spatříte právě uprostřed skalisko, balvan, který se patrně urval v dávné době z hořejška a zřítil se k úpatí

ostrova, kde se uložil těsně k strmému úbočí. Nalevo přiléhá k ostatním skalám, vpravo tvoří se skalami jakousi bránu, úplně zatarasenou sesutým kamením. Nalevo od balvanu, tedy směrem k severu, je hora silně zbrázděná, jakoby tady byla kdysi stékala voda. Tato domnělá vodní koryta se kroutí hned nalevo, hned napravo. Zde právě skála tvoří výběžek, za který jsem zahnul při svém útěku a za tím výběžkem je nová rozsedlina s výstupkem, za nímž jsem se propadl. Nemůžete se při pátrání zmýlit.” “Tedy stoupat nalevo od balvanu dřívějším korytem…” “Ano. Spatříte je již zdálky zřetelně. Za druhou zatáčkou jsem se propadl. Díra není úplné rozevřena, neboť než jsem odešel, zaházel jsem ji kamením, ale zrak Old Shatterhanda to místo jistě vypátrá.” “A chodba nebo štola, v níž jste se skrýval, je vyzděna?” “U vchodu, kde jsem se propadl, je staré zdivo. To jsem viděl zřetelně, protože derou tam dopadalo světlo. Jestli se však táhne zdivo do dálky, nemohu bezpečně tvrdit.” “Výborně, vím dost pokud jde o místo a rád bych se vás tázal jen ještě tolik: vaše nejmilejší Judit je svobodná, jak jste mi vyprávěl. A kde je její ctihodný papá, dříve lichvář, věřitel na zástavy a obchodník všeho druhu zbožím, snad i lidským masem?” “Ten?, V šachtě, dole, jako ti druzí.” “A slečna Judit, nepřimluvila se za svého otce? ” “Nevím. Patrně ne.” “Nemějte mi tedy za zlé, můj milý, ale ta vaše kráska, přes

svůj slušný zevnějšek je nepřirozeným zvrhlíkem a padne-li mi do rukou, nebudu s ní asi zacházet příliš něžně.” Jako by byl bodnutý sídlem, vztyčil se Herkules, vztáhl ke mně úzkostlivě ruce a zvolal: “Snad byste jí nechtěl ublížit!” Ubohý, neměl ránu jen na hlavě, ale také v srdci a to bylo pro něho zlé -velmi zlé. “Pokud jde o tu stvůru,” pravil jsem úmyslně hrubým tónem, “řeknu vám upřímně, že ji chrání jen její sukně. Kdyby podobné darebné stvoření vězelo v mužských kalhotech, vzal bych na ně pořádný klacek.” “Nemluvte tak, prosím vás! Jak jsem vás teď poznal, nepochybuji, že vám Judith padne do rukou i s Meltonem. Ale snad byste ji nedal spráskat! Považte, že je to jen nezkušená dívka a že je mou nevěstou.” “Čerta je nevěstou a ne vaší. Pořádný výprask by jí nejen neuškodil, naopak by jí lépe posloužil, než vaše věčné vzdychání. Myslím, že vaše srdce dostalo větší ránu než hlava, churavíte dvojnásob a jste dvojnásob k politování. Nu, musí-li to být, pak k vašemu upokojení prohlašuji, že tedy nedám vašemu andělí napráskat.” “Ah, což vy, rozumíte lásce!”

“Poslyšte, milý příteli a nešťastný milovnice! Člověk, jemuž sedí na hlavě taková boule, jako vám, by se měl spíše starat o mokré obklady a šumivé prášky, než o nějakou slečnu Judit. Dovoluji vždy a všude svému srdci volné hlasování a mám v tom směru štěstí. Mám totiž matku, která mně v pravém okamžiku života uměla dokázat, že pravá a pravdivá láska, v tomto případě láska ma-teřská, je nádherným zobrazením lásky božské. Snad také poznám někdy lásku k jiné ženě, ale pak se nesmí má vyvolená duševně podobat vašemu klenotu, darebné Judith, které se asi jevíte jako Holofernes s hlavou oteklou. Přeji vašemu srdci tak dokonalé uzdravení jako vaší lebce, která se jisté uzdraví pod pečlivou rukou indiánského doktora, který se jmenuje Vinnetou.” Tento muž, hrozný slaboch při veškeré své obří síle, mne velice popudil. Opustil jsem ho, aby si po dlouhém hovoru odpočinul, ale vyhledal jsem ještě Playera, protože jsem se chtěl dozvědět, byla-li má domněnka, pokud šlo o jeskyni nebo štolu správná. Playerovi neušlo, že jsem s Herkulem hovořil a tázal se mne, když jsem se k něrnu posadil: “Ten raněný velikán vám jistě vyprávěl své zkušenosti z Almaden alto. Divím se, že tamodtud vyvázl. Jak je to možné?” Neměl jsem chuť konejšit jeho zvědavost a proto jsem se ptal sám: “Považujete vskutku za obtížné, utéci z Almaden?” “Skoro za nemožné, byl-li kdo dopraven do šachty.” “Mají snad doly jen jediný vchod a východ? Nejsou tam pobočné štoly, kudy se lze dostat na denní světlo?““Nejsou. Doly jsou staré a jak se zdá, byly založeny hned prvními španělskými dobyvateli. Byla-li tam snad tehdy nějaká poboční štola, pak je nyní již dávno zasypána.” Když jsem ho požádal, aby ini vylíčil polohu dolů, udal mně podrobnosti skoro tytéž jako Herkules, ale doložil: “Ostatně, k čemu to popisování? Zaslechl jsem, že se tam vypravíte na zvědy. Vezměte mne jako vůdce a pak vás jistě povedu bezpečněji, než nejlepší mé vysvětlování.” “Oh! Neodvážím se vás obtěžovat a rušit váš klid, neboť vůbec nepotřebuji vůdce.” “Ne? Vaše výprava je přece velmi nebezpečná.

Vždyť jste tam nikdy nebyl. Jak snadno můžete upadnout do Meltonových rukou!” “Nestarejte se. Dokázal jsem již těžší a nesnadnější podniky a kdybyste byl v mé společnosti viděn a Meltonem polapen, mohl byste sám dojít

přesvědčení, jak těžko se z Almaden utíká. Vím již, co vědět potřebuji. Chcete-li mně být v něčem nápomocen, udejte mi podrobně polohu té jeskyně.” “Právě. To je důležitá věc. Poslyšte! Jestliže do Almaden přijdete od západu, spatříte proti sobě příkrou skalní stěnu. Zcela dole, téměř v samém středu té skály, se válí balvan, který se zřítil shora. Po jeho pravé straně, mezi ním a

původní skalou, byla kdysi štěrbina, která se časem vyplnila drobnými úlomky skály, štěrkem a jinými zeminami. Vydrápete-li se po té sutině vzhůru a odstraníte-li za výběžkem zříceného balvanu vrstvu drobného kamení, odhalíte vchod do jeskyně.” “Úplně prázdné?” “Úplně prázdné až na vodu, která se shromažďuje v poboční jeskyni. Buď tato dutina nebo sama hlavní jeskyně mohou vám nějak prospět. Je však tato okolnost jediná, kterou jste chtěl poznat?” “Jediná.” “Hm; domníval jsem se, že vám záleží na tom, abyste zjistil, kde bydlí Mel-ton.” “Ovšem, ale doufám, že to vyzvím sám.” “Nedůvěřujte si tak. Meltonovo obydlí je ukryto tak, že je nepostřehne ani nejbystřejší oko. Není to budova, nýbrž skutečná skrýš, jakési zatímní, byť pohodlné obydlí a Melton zamýšlí vystavět teprve později obytnou budovu. Skrýš je uložena jako vlaštovčí hnízdo a vede dovnitř skal. Zdola k ní není vůbec přístup.” “Vím to,” řekl jsem. “Je přilepena k východní skalní stěně.” “Jakže? Jak to víte?” divil se Player. “Kdo vám to řekl?” “Vy sám. Říkáte přece, že k ní zdola není přístup, a to ostatní jsem si domyslel. Obydlí je patrně umístěno na skále, kterou nelze slézt. Od severu i jihu je možno na horní pláň dorazit, tyto dvě strany jsou tedy vyloučeny. Na západní stěně je vaše jeskyně,

jejíž tajemný objev jste nechtěl Meltonovi prozradit, ale tomu by se bylo jistě podařilo ji vypátrat, kdyby byla poblíž jeho skrýše, neboť by vás byl zpozoroval, když jste buď do ní vešel, nebo z ní vyšel. Zbývá tedy východní strana, a tam je ono tajemné obydlí arcitaškáře.” “Je tomu tak. Teď už věřím, sir, že umíte doplnit celou abecedu, pošeptá-li vám někdo první písmeno.” “Tak skvělé to snad přece není, ale protože jsem byl často krutou nouzí donucen ostře přemýšlet, naučil jsem se tomu a věru že každý výpočet, který se zdá zprvu obtížným, stává se postupemčasu lehkým. Nutnost, nouze, jako vždy a všude, jsou nejlepší učitelky.” “Zjistíme, jsou-li vždy a všude učitelky dobré. \ tomto případě můžete snad také vypočítat, která cesta vede k příbytku Meltonově, aniž vám přibližně naznačím…” “Nenaznačujte nic. Je třeba dojít tam a prohlédnout si skalní útvar.” “Z útvaru se nic nedovíte a také nic nezpozorujete.” “Něco přece! Například má-li horní planina někde nějaký sklon, prohlube-ninu, svah. Pak vypozoruji, z čeho se skládá půda, je-li tam skála, kámen, prsť, náplav…” “Půda! Je tam jen štěrk, který byl vyvezen z dolů. Z tak jednoduché okolnosti nepoznáte přece, jak se dostat do Meltonovy skrýše.”

“Nazývejte to výpočtem, úsudkem neb uhodnutím, třeba slepou náhodou -to je lhostejné. Tolik je jisto, že cestu znám.” “Byla vám tedy někým prozrazena.” “Mluvil jsem o Meltonově obydlí jen s vámi a vím jen to, co jste mi řekl.” “Napínáte stále víc mou zvědavost. Nechcete mi říci, co jste již vymyslil, vypočítal?” “Proč ne? Není to žádné hrozné tajemství! Člověk, který chce vejít do Meltonova obydlí, musí nejprve sestoupit do šachty a odtud buď po žebříčku nebo po schodech stoupat do nějaké hořejší chodby…” “By Jove! On to ví!” vykřikl Yankee tak hlasitě, že všichni se k nám obrátili. “Jak je to možné, nemél-li jste po ruce jiného vyjádření, než mého.” “Vždyť je to tak snadné! Sám jste řekl, že zdola a zvenčí není přístupu. Nutno jej tedy hledat shora a zevnitř. Poněvadž skrýš-nelze spatřit, nemůže být umístěna poblíž hran skály, poněvadž by ji člověk spatřil, kdyby se přes tuto hranu díval dolů. Nutno ji tedy hledat trochu doleji. Z toho, co jste mi dosud řekl, vím již, že není do skrýše vchodu zvenčí, ale poněvadž se do skrýše někudy musí, je vchod k ní pod zemským povrchem. Člověk se neumí protlačit zemí jako krtek, neumí také plout vodou jako krokodýl nebo vydra; musí zkrátka jít vzdušným prostorem, aby se někam dostal. V celém Almaden, vlastně v celém dolu je jediný vchod a východ, onen zmíněný vchod do šachty; je tedy nabíledni, že ze šachty samé vede nějaká chodba, díra, studna či cokoliv jiného k Meltonově příbytku. A nad tímto zázrakem žasnete? Divím se vám! Povězte mi raději, jak jsou rozloženi Indiáni?” “O tom nemám potuchy. Ale místo, kde se pasou jejich koně, vám mohu ukázat.” “Na to je času dost. Starý Weller oznámí náš příchod a rudoši se asi rozloží na západní straně Almaden, odkud nám vyšlou vstříc zvědy. Budova nad šachtou a vchod do jámy jsou zajisté střeženy?” “Ovšem. Mají tam stále hlídku dva Indiáni, aby zamezili případný útěk některého dělníka, ačkoliv takový pokus je téměř nemožný.” Nyní jsem se mohl též vyptávat haciendera; vždyť snad znal svou bývalou půdu a jistě se zajímal o své rtuťové doly, třebaže jejich hodnotě neporozuměl. Ale nechtěl jsem s tím caballerem vůbec mluvit, můj čas byl trochu příliš drahý. Šlo mi o život šedesáti

vystěhovalců. Dohodnout se s Apačem nebylo ani třeba. Vinnetou se mne jen tázal, kdy chci vyrazit do Almaden. “Ještě před úsvitem,” odpověděl jsem. “Bude třeba, abych jel oklikou. Yu-mové nás očekávají ze západu, proto přijedu od jihu. Doufám, že i touto oklikou tam dorazíme do večera.” “Můj bratr Shatterhand praví: dorazíme. Nepojede tedy

sám?” “Potřebuji průvodce, který by hlídal koně a zbraně, kdybych je musel odložit.”

“Můj bratr se vypraví koňmo, ač ví, že tam není trávy?” “Na našich vozech je rýže, kukuřice a oves. Připravíme si zásobu, abychom mohli krmit.” “Kdo bude tvým průvodcem?” “Mladší bratr Yuma Shetarův. Můj úkol není sice snadný, ale jsem přesvědčen, že hoch se přičiní, aby byl hoden důvěry.” “Vinnetou zná dobrý úmysl svého bílého bratra. Mladý Mimbreňo má se brzy honosit bojovnickým jménem jako jeho bratr, který se stal tak rychle bojovníkem.” To bylo vskutku mým úmyslem. Bylo sice odvážnou věcí, podnikat s nezkušeným chlapcem tak nebezpečnou jízdu, ale měl jsem k němu tolik důvěry, jako ke staršímu mimbreňskému bojovníku. Vše, co jsme potřebovali, jsme si připravili již večer, totiž potravu pro sebe i pro koně a několik smolnic. Dříve než pobledly hvězdy, byli jsme připraveni k odjezdu. Užasl jsem, když ke mně Vinnetou přistoupil a klidně řekl: “Může se přihodit, že oba moji bratři budou nuceni jednat rychle, ráz na ráz. Protože kůň mladého Mimbreňa nestačí rychlému hřebci Old Shatterhandovu, nechť užije k jízdě mého Ilči. Ten ho přinese bezpečně zase zpět.” Ze Vinnetou svěřil svého drahocenného koně jinému jezdci a zvláště hochovi, to bylo vskutku věcí hodnou pozoru a zároveň neklamným znamením, že Apač přeje chlapci štěstí. Hoch

ovšem velkomyslnou nabídku neodmítl, a tak nás toho svěžího jitra nesli za dobrodružstvím dva zvláště znamenití koně: Vítr a Blesk.