Karel May

Supové Mexika 2.

Kapitola první SKALNÍ TVRZ Naši koně nesli tentokrát značné břemeno. Opatrnost nám velela, abychom se zásobili aspoň na tři nebo čtyři dni vším, co jsme mohli potřebovat, tedy nejen potravou pro sebe a krmivem pro koně, ale i dalšími věcmi. Mimo jiné jsme měli i svazek pochodní, několik svíček a hojnost zápalek; to vše jsme nalezli na vozech, neboť podobné předměty byl Melton nucen objednat, aby vťibec mohl začít dolovat. Poněvadž byly na vozech také tři sudy oleje ke svícení, je jisté, že seňor Melton vše předvídal a dávno na svťij “obchod” pamatoval, než se dohodl o prodeji a koupi haciendy s donem Timoteem. Také s náčelníky Yumťi vše asi podrobně smluvil, když svěřil pod jejich ochranu všecko nakoupené zboží. Herkules mi již vyprávěl, že oněch tři sta Yumťi mělo čtyři sta koní, tedy o sto více, než potřebovali. Než jsem odjel, sdělil jsem věrnému Apačovi své záměry, aby věděl, kde a jak po nás pátrat, kdybychom se nevrátili nejdéle do čtyř dnťi. Především jsem se mu zmínil o Playerově jeskyni a o staré štole, kterou nedávno objevil Herkules. Odtud jsem chtěl začít své pátrání a odtud musel také Apač sledovat stopy, kdyby byl nucen nás hledat. Poněvadž jsme včera odbočili od přímého směru, museli jsme se, totiž mladý Mimbreňo a já, vrátit značný kus cesty, přičemž jsem s uspokojením konstatoval, že koleje našich vozťi i koňské šlépěje téměř zmizely a že za den zmizí úplně.To bylo dťiležité jen pro případ, že by byl Melton poslal vyzvědače; pokud to včera neudělal, nebyli by dnes jeho lidé náš tábor objevili, leda náhodou.

Plné čtyři hodiny jsme ostře klusali jižním směrem, pak jsme odbočili na východ a brzy nás naši hřebci donesli na hranici kamenité pouště. Zde tedy začínala první překážka postupu proti Almaden. Zastavili jsme, abychom

koním popřáli hodinu odpočinku a trochu čerstvé pastvy a pak jsme pokračovali v jízdě, ve smutné jízdě, neboť jsme jeli mrtvou pouští. Pťida stoupala a klesala jako vlny a tu a taní se sedlovitě prohlubovala. Všude samý kámen, skála, štěrk, hrubý písek. Nikde ani travička! Obnažené skály pohlcovaly paprsky slunce a sálaly děsným, umrtvujícím žárem. Vzduch se na pět či na šest stop od země tetelil varem letního parna. Dýchání bylo obtížné a pot se dral na povrch pokožky. Ale nic naplat: bylo nutno, aby to vše vydržel a přetrpěl člověk i kťiň a proto jsme klusali a cválali bez přestávky a bez oddechu, stále kupředu, neboť jsme chtěli dorazit za každou cenu do Almaden alto k večeru. Nehovořilo se; nebylo o čem. Mimbreňo si nedovolil oslovit mne a jednotvárnost jízdy a vedro nedodávaly chuť ani látku k rozmluvě. Celý den minul za hlubokého mlčení, až konečně jsem si v duchu řekl, že Almaden je před námi asi na sever. Zahnuli jsme tedy tím směrem a zároveň jsme pozorovali pťidu, zda se na ní objeví nějaké stopy. Slunce se již naklánělo k obzoru, když se vynořila před námi v dálce na obzoru nízká a podlouhlá skaliska, která byla stále vyšší, čím více jsme se k nim blížili. ,.To je Almaden alto a nic jiného,” pravil jsem. “Nyní je třeba zdvojnásobit opatrnost.” “Nechtěl by mťij velký bratr Shatterhand slézt z koně?” tázal se skromně mťij společník. Měl pravdu. Jezdce je možné spatřit z větší dálky než pěšáka. Byl bych sice sám brzy seskočil ze sedla, ale těšilo mne, že chlapec dokázal ostražitost, kterou musel mít za všech okolností. Pokračovali jsme tedy v pochodu pěšky a vedli jsme koně.za uzdy. Vlnitá pťida se rychle urovnávala. Kráčeli jsme brzy po rovině, která svírala Almaden jako široký prsten. Proto jsme viděli do veliké dálky, nikde jsme ale nespatřili ani zvěř, ani člověka, což nám v tuto chvíli bylo ovšem docela příjemné. Pak začala pťida vpředu klesat. Stáli jsme na okraji kruhovitého svahu, svírajícího širokou kotlinu, z níž se vypínaly skály Almadenu jako věž. Vlastně jsme se tedy ocitli na břehu bývalého jezera, v jehož středu hrdě plul skalnatý ostrov. Ten španělští konquistadoři pojmenovali Almaden alto. Při vší opatrnosti jsem se poněkud přepočítal vinou krajiny, která byla tak jednotvárná, že ani nepřipouštěla presný výpočet. Nedorazili jsme totiž do Almadenu z jihu, nýbrž z jihozápadu. To bylo pro nás nebezpečnější, zvláště když jsem se domníval, že Indiáni jsou rozloženi v záloze na západní straně. V tu chvíli jsem Však byl s tím omylem spokojen, neboť jsem hned spatřil místo, po němž bych byl musel teprve pátrat, totiž zřícený balvan, o němž se zmiňovali Player i Herkules. Obrovská kamenná hradba, vystupující hrozivě proti nám z kotliny, byla

na vrcholu deskovitě zkosena a tvořila téměř pravidelnou krychli, jejíž boční plochy stály přesně proti čtyřem světovým stranám. Poněvadž jsme stanuli u jihozápadní hrany, viděli jsme dobře celou stranu jižní a západní. Jižní stěna vystupovala kolmo vzhťiru, měla hluboké trhliny a v jejím středu zívala rozsedlina, která se táhla až k vrcholu. To souhlasilo s tím, co mi vyprávěl Player, že totiž vrchol je možno slézt od severu i od jihu. Západní strana tvořila plochu, jejíž pravidelnost byla přerušena jen při úpatí ve středu délky, kde čněl balvan, který se kdysi oddělil od vrcholu skalní stěny a zřítil se do údolí. Viděli jsme zřetelně štěrk a oblázkovinu, která vyplňovala mezeru mezi stěnou a balvanem. Abychom se přiblížili k balvanu, byli bychom museli sestupovat asi deset minut z bývalého břehu k bývalému dnu jezera, nesměli jsme se toho však odvážit, ačkoliv jsme nikde neviděli ani človíčka. Zcela snadno mohli být na vrchní plošině za balvany nebo mezi skalisky dobře ukrytí lidé, kteří by nás jistě spatřili, kdybychom se odvážně přibližovali za bílého dne. Ostatně bylo nutné nejdříve vypátrat, kde Indiáni táboří. Chtěl jsem se o to pokusit sám. Mimbreňo zťistal u koní. Kráčel jsem za okrajem svahu k západu. Musel jsern se bystře rozhlížet. Poodešel jsem velký kus cesty, když jsem na severozápadě zpozoroval malý mlhovitý obláček, zvolna stoupající a rozplývající se ve vzduchu. Byl to kouř a to kouř z indiánského ohně, udržovaného jen velmi skromným přihazováním dříví, aby bylo co nejméně kouře. Dosud jsem kráčel vzpřímeně, nyní jsem se přikrčil a pak jsem běžel po čtyřech jako opice. Brzy jsem spatřil asi šest stanťi, mezi nimiž se hemžili lidé. Musel jsem se položit na zem a plazit se po břiše. Obtížně, ale přece, jsem se přiblížil ke stanťim tak, že jsem dobře rozeznával jednotlivé osoby i rťizná vyobrazení a znamení na stanech. Každý Indián okrašluje svťij stan, aspoň letní, plátěný, bud znamením svého jména nebo znázorněním některé významné události svého života. Na jednom stanu byl namalován veliký rudý had. na druhém kťiň, na třetím vlk. Indiáni chodili mezi stany anebo seděli před nimi a kouřili. Před stanem s obrazem hada byla zabodnutá dvě kopí; to byl tedy stan náčelníka. Co jsem chtěl ještě spatřit? TecF to stačilo, neboť jsem zjistil, kde Indiáni táboří a kde je třeba opatrnosti. Již jsem se obracel, abych odešel, když ze stanu označeného hadem vyšli dva muži a žena. Poznal jsem ji hned; byla to slečna Judit, která měnila své nápadníky jako punčochy. A také jsem poznal jednoho z mužťi. Byl to Jonathan Melton; jeho prťivodcem byl rudoch, zajisté majitel stanu a vťidce zdejší tlupy. Tato trojice spolu hovořila ještě několik minut; potom zmizel Indián ve stanu, kdežto Melton odcházel s děvčetem k dolťim. Holčice se zavěsila velmi dťivěrně za jeho paži; štěstí, že Herkules byl daleko! Při tom pohledu by se mu asi byla vzbouřila krev. Byl jsem velmi rád, že jsem spatřil Meltona hned při svém příchodu, ale

malému nebezpečí jsem přece neušel, neboť nevěrná Judit a darebný “svatý posledních dnťi” kráčeli za chvíli vedle mne v tak nepatrné vzdálenosti, že jsem se až zachvěl. Ležel jsem na sypkém písku a proto jsem rychle nahodil rukama před sebe kopeček, abych ukryl aspoň hlavu; vysoká hromada by asi byla nápadná. Ostatně mi už pomáhalo šero, takže mne v těchto místech mohly zpozorovat jen nedťivěřivé oči. I když jsem se zachvěl, strach jsem nepocítil. I kdyby mne byl Melton spatřil, má záležitost přece nebyla ztracena. Kdybych se ho byl zmocnil, měl bych rukojmí, jímž jsem mohl udržet Indiány v uctivé vzdálenosti od sebe. Bylo ovšem lépe, že tento případ nenastal. Melton s dívkou poodešel, aniž ho napadlo pohlédnout na místo, kde jsem ležel. Hovořil s ní, smál se a ona se také smála. Byli tedy v dobrém rozmaru, určitě lepším, než jaký pociťoval starý Silberberg, který vězel někde hluboko pod jejich nohama v šachtě. Odešli směrem k severu a zmizeli mi z očí za severozápadní hranou skaliska. Mohl jsem se tedy bez nebezpečí vrátit. Slunce již zapadlo a krátký soumrak rychle přecházel do tmy. Dorazil jsem ke koním a vyšvihl jsem se do sedla. Mimbreňo učinil totéž a tak jsme vyčkávali několik zbývajících okamžikťi až do úplného setmění. Bylo třeba použít tu chvíli, kdy bylo dost temno, abychom nebyli zdálky spatřeni a přece aby bylo dost jasno pro nás, abychom bez velké námahy objevili vchod do jeskyně. Jakmile tento okamžik nastal, cválali jsme po svahu do kotliny. Sjeli jsme k balvanu, kde jsme seskočili ze sedel a vyšplhali se po suti, abychom si otevřeli vstup do jeskyně. Odvalili jsme brzy tolik kamenťi, že byla díra dostatečně uvolněná. Přinesl jsem pochodeň a sestoupil do jeskyně. Nebylo to nebezpečné, poněvadž kamení neklouzalo. Dorazil jsem na dno jeskyně a zjistil jsem, že Playerťiv popis odpovídal pravdě. Jeskyně měla téměř čtyři metry výšky a mohla pojmout na sto lidí. Malá poboční jeskyně byla značně vlhká, protože se v ní shromažďovala voda, prosakující do přirozené nádržky. Tato voda byla chladná a měla vápenitou příchuť. Prohlídku pozadí jeskyně jsem odložil na později. Nejdříve bylo třeba ukrýt koně. Chtěj nechtěj museli zmizet v jeskyni.

Předně bylo třeba rozšířit vchod do jeskyně, aby kťiň mohl projít; to ovšem nebyla příjemná práce, protože jsme měli jen holé ruce a uvolněný štěrk se stále znovu sesouval. Konečně jsme však přece tuto práci vykonali a došli jsme pak pro koně. Nastala nám nová potíž, protože tíha koní uvolňovala spousty štěrku. Jiná zvířata bychom byli sotva přivedli až k jeskyni bez hluku, který by nás byl zcela jistě prozradil, ale naši ušlechtilí koně stoupali poslušně do vrchu a projevili slabý vzdor teprve tehdy, když jsme je nutili sestupovat do jeskyně. To se hřebcťim nezdálo příliš bezpečné, ačkoliv jsem je neustále chlácholil. Konečně projevil mťij Blesk dobrou vťili a několikrát pokročil přední nohou, ale zase ji stáhl zpět, když se pod ní sesul štěrk. Trvalo dost dlouho, než začal dťivěřovat mým slovťim a sesunul se jako na klouzačce do neznámé temnoty. Totéž se opakovalo při skrývání Apačova Ilči. Když si dal po mnohém lichocení konečně říci, sjel kťiň po zadku jak po saních do jeskyně a zařičel, když pod nohama ucítil pevnější pťidu. Za odměnu se dostalo oběma dobrým zvířatťim vody, kukuřice a ovsa. Nyní, když byli opatřeni stájí i obrokem, mohl jsem jeskyni prohlédnout tak dťikladně, jak to bylo možné, neboť pohled do propasti není vlastně žádnou prohlídkou. Byla zde skutečně hluboká propast. Když jsem vhodil kámen do jejího černého jícnu, trvalo delší chvíli, než jsem zaslechl slabý zvuk dopadu v hloubce. Kdo by se byl do této díry zřítil, byl by bez milosti ztracen. Player neznal šířku propasti, poněvadž neměl dostatečné světlo. Má pochodeň zářila však dostatečně, abych viděl přes propast, zvláště když jsem stanul těsně na jejím okraji. Playera klamala temnota, ale já si byl jistý, že propast není širší než deset nebo jedenáct loktťi. Zatímco jsem hleděl na protější stranu propasti, přikrčil se mladý Mimbreňo k zemi a po něčem pátral. Zprvu se dotýkal země jen prsty, ale pak vytasil nťiž a začal se jím hrabat v zemi. “Nechť se Old Shatterhand podívá, že je zde vydlabaná díra,” pravil, když vyhodil střenkou nože trochu písku a drobných oblázkťi. “Snad ji vytvořila voda, která stékala ze stropu,” pravil jsem. “Pak by byl otvor zaokrouhlený, ale tato díra je hranatá.” “Podívám se.” Sklonil jsem se a pomáhal jsem mu hrabat. A opravdu! Objevil jsem čtverhrannou díru, vydlabanou na stopu hluboko do pťidy jeskyně, o prťiměru mužské pídě. “Hledejme. Snad tato díra zde není jediná,” pravil jsem, a skutečně jsme objevili ještě tři další díry. Jakmile jsme z nich vyhrabali písek, zadíval se na mne Mimbreňo tázavě. Vybídl jsem ho: “Chce-li mťij mladý bratr o těchto dírách něco říci, nechť hovoří.” “Nemohu nic říci. Díru děláme, abychom do ní něco zastrčili. Co zde mohlo trčet? Old Shatterhand jistě ví …” “Není těžké uhodnout význam těchto děr, ale řeč mého mladého bratra nezná pro to asi vhodné pojmenování. Je ti snad známo, co znamená stěžejník, zákolník, svorník, skoba?” “Není.” “Jsou to železné anebo také dřevěné předměty, které se vtloukají kladivem do zdi nebo pťidy, aby se na ně zavěsily, zachytily a připevnily jiné těžké předměty. Těžkým předmětem, o který zde šlo, byl most, vlastně jen mťistek přes tuto propast. Kdybychom byli na protější straně, objevili bychom tam právě takové čtyři díry.” “Kde však je most?” “Domnívám se, že poslední člověk, který jej použil, jej strhl do propasti. Asi

nechtěl, aby se vědělo, že ji lze překlenout mostem. Díry byly úmyslně ucpány pískem, aby je pozdější příchozí nemohl objevit. A přece neušly bystrému zraku mého mladého bratra.” “Nikoliv mťij zrak, nýbrž má noha učinila tento objev. Pod prsty jsem ucítil pťidu měkčí než je okolní skalisko. Kdyby zde byl most, mohli bychom na protější straně pátrat dále.” “Nepotřebujeme most, neboť do chodby, která začíná na protější straně, vnikneme jinudy. Tato chodba končí na povrchu skály dírou, do níž se spustíme.” “Kdy?

Ještě dnes večer?” “Až zítra. Díra je zvenčí ucpaná. Sotva bychom ji potmě našli a světlo venku zažehnout nesmíme. Jakmile nastane úsvit, vnikneme do chodby a prohlédneme ji. Nyní povečeříme; potom odejdu, abych se rozhlédl po okolí.” “Dovolí mi Old Shatterhand, abych ho doprovodil?” “Ne. Dovolil bych ti to, ale kdo by zťistal u koní?” “Jsou zde v bezpečí. Nikdo z Yumťi je nenajde.” “To je pravda, ale koně neznají jeskyni, báli by se. Dokud jsme zde, jsou pokojní, ale pak by větřili. Kdybychom je zanechali o samotě, mohli bychom je později hledat na dně této propasti.” Hoch se podrobil a zťistal, kdežto já jsem se vypravil na další výzkumy. Musel jsem počkat až vyjdou hvězdy. Měl jsem v úmyslu vypátrat cestu vedoucí na hořejší plochu skal. Nyní, potmě, to bylo nemožné. Byl bych se zbytečně pouštěl do nebezpečí. Obával jsem se, že někdo pťijde touto cestou a zaslechne mé kroky.

Pak bych ovšem mohl čekat, že má noční procházka bude mít nepříjemné následky. Na místě, kde jsem zťistal, byly roztroušeny kameny a balvany rťizné velikosti. To byl další dťivod, proč jsem nešel dál, neboť kdyby bylo i na další cestě tolik překážek, byl bych při plížení stále na ně narážel a pťisobil hluk. Čekal jsem asi hodinu. Všude bylo úplné ticho. Hvězdy, zprvu velmi bledé, se začaly třpytit, temnota ustupovala. Právě jsem se zvedl, abych kráčel dál, když jsem zaslechl kroky, které se ke mně blížily. Měl jsem za to, že příchozí bude pokračovat ve své pouti a přikrčil jsem se za větší balvan do hlubokého stínu. Kroky se stále blížily přímo ke mně, pak jsem již rozeznal lidskou bytost, Indiána, který zťistal stát zcela blízko u mého rkrytu a rozhlížel se. Nespatřil nikoho, vyrazil přidušený výkřik zklamání, postoupil ještě blíž a posadil se na větší kámen sotva tři kroky ode mne. To bylo mrzuté, velmi mrzuté!

Balvany byly roztroušeny tak spletitě, že jsem nemohl potichu uniknout nazpět ani stranou. Ani kupředu jsem nemohl, neboť bych byl kráčel těsné vedle neznámého Indiána. Nezbývalo mi tedy nic jiného, než trpělivě čekat, až se mu uráčí sebrat své švestky a jít po svých. “Uff!” ozval se Indián po chvíli polohlasně, vztyčil se a postoupil o několik krokťi do cesty. Někdo přicházel, a kupodivu!, slečna Judit! Stal jsem se svědkem nadmíru zajímavé rozmluvy, při níž jsem se dozvěděl rudochovo jméno, “Had”, byl majitelem

stanu, označeného rudým hadem, tedy zároveň vojevťidcem zdejší indiánské posádky tří set mužťi a podnáčelníkem kmene, jehož vrchním velitelem byl Velká Huba. Jak jsem hned uslyšel, byl poklad anglických a španělských slov, jež rudoch ovládal, na obyčejného Yumu dost značný, kdežto Judit jich ovládala sotva dvacátý díl a z indiánštiny nerozuměla vťibec ničemu. Proto si nemohu říci co chtěli, podle mluvnických pravidel, ale přece se dorozumívali. Tu a tam z toho vznikl nesmysl, při němž se mi vlasy ježily a srdce třáslo smíchem. Kde nestačila slova, pomáhali si posunky; zkrátka a moudře domlouvali se dost snesitelně přes všechny jazykové nesrovnalosti. Rozuměl jsem jim ovšem také, ale byl jsem nucen štípat se do lýtek a hryzat rty, abych se nechechtal. Sotvaže Judit došla, uchopil ji rudoch za ruku a vedl ji k balvanu, na němž předtím seděl. “Lstivý Had se již domníval, že Bílý Květ nepřijde,” hovořil. “Proč tak pozdě?” Opakoval tuto otázku několikrát rťizným zpťisobem než děvče porozumělo a odpovědělo: “Melton mne zdržel.” Nyní zase nerozuměl Indián. Judit opakovala svá slova s přiměřenými posunky. “Co nyní dělá?” tázal se Lstivý Had. “Spí,” vysvětlovala dívka slovem i obrazem. “Myslí, že Bílý Květ také spí?” “Ano.” “Pak je pošetilcem, který bude námi přelstěn, protože sám chce podvádět. Bílý Květ nesmí uvěřit tomu, co on praví; běloch obelhává bílou ženu a neučiní, co sliboval.” Poněvadž ani jedné jeho větě Judit neporozuměla, následovalo namáhavé vysvětlení posunkové, při čemž oba usilovně pátrali po slovech navzájem známých a srozumitelných. Měl jsem z toho legraci, ale čtenář by se nudil, kdybych ten hovor popisoval tak rozvláčně, jak byl veden. Proto podávám obsah rozmluvy tak, jako by seňorita i rudoch znali navzájem svťij jazyk. “Víš, co mi sliboval?” “Mohu si to domyslit. Řekl jistě, že tě obklopí bohatstvím.” “Ano. Domnívá se, že mu dolování vynese brzy milióny. Pak se prý stanu jeho manželkou a dostanu démanty, perly a rťizné nádherné skvosty, také palác v Saň Francisku a zámek zde v Sonoře.” “Nedostaneš ani drahé kameny, ani zlato, ani zámek, ani palác, protože běloch získá sice značné bohatství, ale nedostane je do rukou.” “Proč by je nedostal? ” “To je tajemství Yumťi. Ale i kdyby jmění podržel, nedá ti nic. Tys jediným

květem v této pustině a proto se snaží uchvátit tě pro sebe. Naskytne-li se mu později jiná žena, zavrhne tě.” “Ať se opováží. Pomstila bych se mu. Prozradila bych vše, čeho se dopustil.” “Nebudeš moci. Jakmile bys mu mohla být nepohodlná a nebezpečná, dovede se tě zbavit. Věř mi, že žádná tvá naděje se neuskuteční.” “Říkáš to, protože mně sám nadbíháš a chceš mne získat. Dokaž, co tvrdíš.” “Lstivý Had mťiže dokázat, co tvrdí. Řekni mi však dříve, proč jsi připustila, aby byl také tvťij otec spuštěn do šachty?” “Vždyť nemusí pracovat. Je v šachtě dozorcem a vydělá si hromadu peněz.” “Ne. Je svázán jako druzí, pracuje jako druzí a má s nimi jednu a tutéž stravu. Vím, že se mu slibovalo, že smí občas vyjít ze šachty, aby tě uviděl a na čerstvém vzduchu pookřál, ale tomu slibu Melton nedostál a nedostojí.” “Donutím Meltona, aby mu dostál.” “Nevěř tomu. Získat nati ním vládu se nepodaří ani tisíci krásných žen. Zkus to; požaduj návštěvu otcovu, abys ho viděla. Nepropustí ho ze šachty.” “Pak se seberu, odejdu a udám ho policii.” “Zkus to, zkus!” smál se rudoch, když se dovtípil”kam směřuje dívčina hrozba. “Dá tě také zavřít. Pak bude za krátký čas veta po tvé kráse. Tvé tělo bude sežráno rtuťovým jedem. Melton je podvodník; opakuji to znovu, ale mé srdce je k tobě upřímné. Co on ti nabízí zdánlivě, nabízím ti skutečně. Kdybych chtěl, byl bych rázem bohatý, ano, byl bych bohatší než Melton.” “Bohatý Indián!” zasmála se dívka. “Pochybuješ? My, rudí mužové, jsme pány a majiteli veškeré země, kterou nám běloši vzali. Tak, jak nyní žijeme, nepotřebujeme zlato ani stříbro, víme však, kde je možno v horách nalézt veliké množství vzácných kovťi a kamenťi, jež utajujeme před bělochy. Kdyby však chtěla Bílá Květina vejít do mého stanu a být mou squaw, bude mít zlata a stříbra, co si bude přát a vťibec dostane vše, co jí Melton slíbil a co nemťiže dát.” “Je pravda, co pravíš? Mohl bys mně dát mnoho zlata, kovťi, ozdob, klenotťi, palác, krásné šatstvo a mnoho služebnictva?” “Všechno dostaneš, všeho budeš mít hojně. Miluji tě velice, jako jsem dosud nemiloval žádnou rudou dceru svého kmene. Mohl bych tě učinit svou squaw i proti tvé vťili, neboť rudí mužové loupí dívky, které chtějí pojmout za choť a které se nechtějí provdat z dobré vťile. Ty však se máš stát mou ženou z dobré vťile. Proto na tebe nevložím ruku, nýbrž vyčkám, až sama řekneš, že jsi ochotna darovat mi své srdce. Nemťižeš mi to říci hned na tomto místě?” Indián vstal, zkřížil ruce na prsou a hleděl dívce pátravě do tváře. Judit neodpovídala, bylo však patrné, že ve své lehkomyslnosti by se nebyla rozpakovala pěstovat milostné styky s mladým náčelníkem rudé pleti, aniž by myslela na následky. A on, nezkušený syn prérie, myslel to vážně! Chtěl z ní učinit svou squaw! Bylo pravda, že ji chce Melton oklamat? Bylo pravda, že by Indián mohl být bohatý, kdyby chtěl? Rudoch stál před ní vzpřímený a upíral zrak pevně na její tvář, jako by z ní chtěl vyčíst myšlenky, které se lakotné bělošce kmitaly mozkem. Ale když ještě po delší chvíli váhala odpovědět, přerušil ticho a pravil: “Vím, co si myslí Bílá Květina! Ona miluje bohatství, rozkoš, zábavu, život ve městech bledých tváří. Rudý muž má jen stan, koně a zbraň. Žije v lese nebo na savaně a nerozumí ničemu ze života bělochťi a nezná jejich umění a zábavy. Jak by tedy mohlo Bílé Květině přijít na mysl, aby se z ní stala squaw rudého muže! Není-li pravda, to si myslí?” “Ano, tak,” pokývla dívka s báječnou ochotou. “To se zcela změní, budeš-li chtít. Řekni jen a pťijdu okamžitě, abych vyhověl tvému přání. Má ruka se tě nesmí dotknout dříve, dokud ti nepřinese tolik zlata, kolik je třeba, aby tvé přání došlo splnění.” Tohle by jistě bylo účinkovalo i na povahu mnohem spolehlivější, než jakou se vyznamenávala tato dcera Izraele. “Vskutku bys to dokázal?” zvolala rychle. “Mťižeš mi dát tolik zlata?” “Mohu.” “A pravíš, že mne chce Melton ošálit?” “Zkus to sama. Žádej, aby tvého otce propustil na povrch země, ale neprozraď mu nic o tom, co jsem ti řekl.” “Dobře. Vyzkouším ho. Nedostojí-li slovu, opustím ho a přijdu k tobě.” “Nedovolí ti to. Přinutí tě, abys u něho setrvala.” “Co si tedy počnu? Jak to zařídím?” “Nedělej nic. Vyčkej a já si tě od něho vyžádám nebo vynutím. On je v mé moci. Usmrtím ho, kdyby se odvážil dotknout se tě bez tvého a mého dovolení. Dokud se nerozhodneš, přicházej sem každého večera v tuto dobu. Nedostavíš-li se, budu mít za to, že se ti něco přihodilo a pťijdu k němu, abych ti zjednal svobodu.” “A dostojíš svému slibu?” “Lstivý Had jedná vťiči všem lidem chytře, ale tebe neoklame. Mťižeš na něho spoléhat. Howgh!” Domluvil a již se obracel, aby odešel. Judit ho však nenechala odejít. Přistoupila k němu blíž; pak jsem zaslechl zvuk polibku. Nato se děvče odvrátilo a posadilo se na kámen. Učinilo tak z vypočítavosti nebo se dalo strhnout náhlým vzplanutím vášně? Či měl to snad být příslib lásky za ono zlato, které rudoch sliboval? Myslím, že tak trochu ode všeho. Indián překvapeně stál, pak pokročil zvolna a šeptal: “Bílá Květina poskytla mi z dobré vťile to, co jsem se neodvážil dosud žádat. Nechť si pomyslí, že od této chvíle nesmí již nikomu jinému náležet. Jakmile vzejde den, nechť vyzkouší Meltona, aby se přesvědčila o jeho úmyslech. Zítra večer přijdu a běda Meltonovi, ublíží-li Bílé Květině. Z vděčnosti povím jí něco, co by se sotva dozvěděla. Z bělochťi, které jsme sem přivedli, jeden uprchl. Byl to veliký a silný muž, kterého Bílá Květina dobře zná.”

“Ano, znám ho.” “Ty ho znáš, a to lépe, než ostatní bílé muže.” “Odkud to víš?” “Oko, jímž tě stále střežil, mi to povědělo. Milovala jsi ho?” “Není pravda. To on za mnou všude běhal.” “Pak tě snad nezarmoutí, povím-li ti, že je mrtev.” “Mrtev? Co pravíš?” “Pravdu. Oba Wellerové pustili se po jeho stopě a utloukli ho pažbami pušek.” Judit seděla chvíli tiše. Potom prohodila: “Snad je dobře, že se tak stalo. Byl příliš dotěrný. Zbavila jsem se ho tedy navždy.” “Nevrátí se již a nebude ti na překážku. Zítra přijdu na toto místo.

Howgh!” Odešel. Judit seděla chvíli bez pohybu, pohroužena v myšlenky. Pak vstala, luskla prsty, jako by chtěla zaplašit nějaký rozmar nebo zlou vzpomínku, začala si prozpěvovat nápěv nějaké písničky a zvolna kráčela ke skalám. Mohl jsem ji tajně následovat, abych poznal cestu, která vedla vzhťiru k jejímu obydlí, ale neučinil jsem to, neboť jsem znal příliš dobře zvyky Indiánťi, abych nevěděl, že se Lstivý Had někde nablízku přikrčil, aby ji stopoval, pozoroval a chránil před nebezpečím. Jistě kráčel za ní zpovzdálí, dokud nedošla do svého příbytku. Ano, mohl se také skrýt někde v jejím příbytku, aby se přesvědčil o její věrnosti, a proto mi opatrnost kázala, abych pro dnešek zanechal všeho pátrání a nelezl do nebezpečí. Vrátil jsem se tedy do jeskyně, spokojen s výsledkem svého krátkého nočního pozorování. Když jsem tak uvažoval a přemýšlel o tom všem, co jsem viděl a slyšel a rozvážil si, čeho mohu s úspěchem použít, poznal jsem, že mám mnohem větší výhody, než jsem vťibec očekával. Cestu k obydlí Meltonovu jsem mohl hledat později; dnes jsem ji znát nemusel, k užitku mi však mohlo být vše, co jsem slyšel, kdybych toho použil jak náleží. Mohli jsme dosáhnout cíle, aniž jsme museli čekat na příchod Mimbreňťi; nebylo ani třeba zmocnit se Yumťi. Když jsem o tom přemýšlel déle, zdálo se mi docela možné to co jsem dříve považoval za vyloučené, že totiž osvobození vystěhovalo! vykonám i bez pomoci obětavého Vinnetoua, a to bez boje, bez krveprolití, jen lstí, zcela pokojně. Jakým tvorem byla tato Judit? Jak lehkomyslně vyslechla zprávu o smrti svého bývalého nápadníka? Lusknutím prstťi zahnala vzpomínku na něho, prozpěvováním odrhovačky doprovázela v duchu lačné supy, kteří meh rvát a pozřít jeho tělo! Ubohý Herkules! Ale poněkud jsem se přece smiřoval s její lehkovážností, neboť jsem se v ní zmýlil, pokud šlo o jejího otce. Nebyl ten starý muž svou dcerou přece jen tak zhola a nelítostně opuštěn: vždyť se domnívala, že jeho situace není tak zlá. I chování Lstivého Hada vynutilo si mou úctu; ten rudoch měl jistě slušnou povahu a byl snad lepším člověkem, než jeho jméno hlásalo, člověk mohl s ním patrně vyjednávat s dťivěrou. Bažil po Judit, která

se tím stala pro mne cenným zbožím, na výměnu. Doznávám upřímně, že jsem byl odhodlán provést něco darebného, tak trochu něco jako lidokupectví! Chtěl jsem se milé Judit zmocnit, abych získal převahu nad Lstivým Hadem a získal ho i jeho bojovníky k smírnému vyjednávání. Byl bych se dívky zmocnil ihned, jakmile její nápadník rudé pleti odešel, ale věděl jsem, že zťistal někde nablízku; za to jsem nevěděl mnohé jiné věci pro mne dťiležité. Ty jsem chtěl zjistit dříve, než útlou křepeličku uchvátím a nabídnu ji výměnou za zajatce Lstivému Hadovi. Došel jsem šťastně do jeskyně. Mladý Mimbreňo se neodvážil tázat, jak jsem pořídil a já jsem nepovažoval za nutné sdělit mu výsledek svých výzkumťi. Řekl jsem jen, že se nyní uložíme a vyspíme, abychom se za úsvitu probudili a zahájili svou práci; nato jsem se zabalil do houně a spal po namáhavé jízdě za horkého dne docela dobře až do prvého rozbřesku dne. Mimbreňo byl ještě více utrmácen než já, ale nedal najevo žádnou únavu. Zato jsem ho však ráno musel budit, což nebylo tak snadné. Chudák spal jako pařez. Především bylo naším úkolem prozkoumat náležitě štolu. Postarali jsme se o koně, posnídali jsme a pustili se do práce. Nahromadili jsme balvany a štěrk před otvor tak, aby byl zakryt, neboť se tam mohl náhodou vyšplhat některý Yuma a jeskyni objevit. Pak jsme sestoupili z příkrého svahu a začali se drápat vzhťiru na druhé straně zřítivšího se balvanu. Tamodtud jsme měli vyhlídku až k stanťim Indiánťi, v nichž se dosud nejevily známky denního života. Přesto jsme jednali velmi opatrně a spíše jsme se plazili, než lezli. Zatáčky byly přesně takové, jak mi je Herkules popsal. Drželi jsme se jich. Silák mínil, že otvor do sluje či štoly snadno objevíme a nemýlil se. Nebyl v podobných záležitostech vycvičený a zakryl otvor tak nedbale, že zkušené oko se nemohlo zmýlit. Místo samo bylo za skalním výběžkem a nebylo v dohledu z tábořiště Yumťi. Mohli jsme se tedy pohybovat volně. Odnášeli jsme zvolna a velmi opatrně kamení, dokud nevznikl otvor, jímž mohl silný muž vniknout do díry. Viděli jsme kameny, z nichž si Herkules zbudoval schody a sestoupili jsme po nich. Kameny byly otesány. Z toho bylo možno soudit, že sluje nebo chodba či štola děkuje za svťij pťivod jiným lidem než Indiánťim. štola měla svah dovnitř hor. Nejprve jsme propátrali štolu směrem napravo, tedy poněkud vzhťiru, přitom jsme si svítili pochodní. Již po malé chvíli jsme došli k propasti, která nás dělila od jeskyně Playerovy, naší dnešní noclehárny. Koně nás poznali po hlase a přicházeli nám vstříc. Poněvadž v jeskyni přenocovali, již se nebáli, zato se mohli při každém kroku zmrzačit anebo zřítit do propasti. Proto jsem zavolal na svého Hatátitlá: “Iteškoš, ulehni!” Blesk vskutku poslechl. Apačťiv kťiň se řídil hned příkladem svého rodného bratra a položil se také. Nyní jsem byl ubezpečen, že se z místa nehnou a že vstanou jen na mťij povel. Na obrubě propasti jsme našli čtyři vydlabané díry, souhlasné s protějšími, které jsme již nalezli včera. Byl tedy přes tuto propast v minulých dobách zřízen umělý přechod. Pak jsme se obrátili, abychom štolu prošli směrem do vnitřku skal. štola byla vykopána do výše největšího muže, takže jsme nemuseli postupovat s hlavami nebo těly schýlenými k zemi. Měla asi metr šířky. Na stěnách byly známky práce kladiv, dlát, vrtákťi, motyk, tu a tam byly vydlabány okrouhlé díry k trhání skal prachem; začazená místa skal dokazovala, že zde horníci užívali prachu. štola byla tedy založena bělochy a probíhala téměř ustavičně pevnou skálou. Kde se horníkťim objevily trhliny, byly jistě hned zazdívány otesanými kameny a maltou. Postupovali jsme, aniž jsme narazili na překážku. Vzduch byl mimo očekávání snesitelný, což mne pohnulo k bedlivějšímu pozorování louče. A hle!, její plamen nešel rovně vzhťiru, nýbrž plápolal málo, sotva pozorovatelně, směrem do chodby. Vzduch tedy vnikal do chodby za námi, pronikal chodbou a vycházel někde před námi ven. Napadlo mi, že se snad ta štola stýká někde s hlavní šachtou.

Bylo to možné, neboť vzduch táhl zde od západu k východu, středem skal, kde asi byla podle mé domněnky nynější použitelná šachta. Postoupili jsme již asi na tři sta krokťi, když mně Mimbreňo ukázal zazděný kámen. “Zde je písmo, ale není psáno po zpťisobu rudých mužťi,” ozval se. Osvětlil jsem to záhadné místo a četl jsem zcela zřetelně: ALONSO VARGAS of. en min. y comp. A. D. MDCXI. Zkrácená slova jsem si doplnil a četl pak: “Alonso Vargas, oficial en minas y compaňeros, Anno Domini MDCXI”, což značí: Alonso Vargas, kovkop a druzi, Léta Páně 1611. Uplynulo tedy více než dvěstě padesát let od chvíle, kdy neznámý španělský dobyvatel tuto štolu založil. Poznamenal jsem si nápis, neboť bylo pro mne novinkou, že tehdy španělé vnikli tak daleko do odlehlých západních krajťi širé Mexické říše, kterou pojmenovali Novým španělskem. Pak jsme zase postupovali kupředu, až na konec štoly, kde byla rovná stěna, uzavírající štolu po celé šířce i výšce a stavěná z rťizných kamenťi a malty. Nikde ve stěnách nebyl znatelný otvor a přece pochodeň vrhala plamen stále kupředu. Po dťikladné prohlídce jsem shledal, že tato zeď má četné, skoro pravidelné prťiduchy. Malta, spojující kameny, byla na rozích kamenťi vydrolena nebo vťibec vynechána, tak vznikly nebo zťistaly ve zdivu četné otvory, které byly vidět až tehdy, když pozorovatel upozorněn prťivanem po nich pátral. Zde jsem také nalezl nápis E. L. 1821, vydlabaný ostrým nástrojem do velikého kamene. E. L. byla asi začáteční písmena jména a letopočet dokazoval, kdy byla tato štola kamennou zdí uzavřena. Příčina, proč se tak stalo, byla mi lhostejná, ale domýšlel jsem se, že asi téhož roku byl stržen do propasti most, který spojoval jeskyni se štolou a že byly tehdy zasypány i vchody vedoucí do štoly i do jeskyně. Díry do zdi nebyly ucpány snad proto,

aby tudy vzduch proudil a zťistával čistý a život horníkťi nahromaděnými otravnými plyny nebyl ohrožen, až by se snad později obnovilo dolování. Co ted?, Naslouchali jsme pozorně. Za zdí nebylo nejmenší známky života. Odvážil jsem se klepat, ale nedostalo se mi odpovědi. Ale srdce mi bušilo radostí, neboť jsem byl přesvědčen, že za touto zdí naleznu své krajany a jestliže mne ta domněnka nezklame, že je ze šachty vyprostím beze všeho nebezpečí. šlo tedy o to, jak prorazit tlustou zeď. Nezbývalo než vylámat kameny, ale čím? Jediným nástrojem, který jsme měli, byl nťiž. Prťiduchy nám sice mohly posloužit jako podpěra, ale malta byla tvrdá jako ocel a po krátké zkoušce jsem si byl jist, že musíme pracovat celý den, než z pevného tmelu vyvrátíme jediný kámen.

Dlouho jsme se nerozmýšleli a zaryli nože do malty; nic jiného nám nezbývalo a ostatně jsme neměli po celý den jinou práci. Vyškrabovali jsme maltu tak dlouho, až nám obě pochodně dohořely a pokračovali jsme pak v práci potmě. Zemdlení a vysílení jsme toho nechali a vrátili jsme se do jeskyně. Koně leželi právě tak, jak se uložili na mťij povel. Nyní směli vstát a dali jsme jim zmenšenou dávku obroku, zato dost vody, pokud jim chutnala. Najedli a napili jsme se také; potom jsme se vrátili do štoly se světlem. Tentokrát jsme si vzali na pomoc své pušky, jejichž pažby byly velice pevné; mohli jsme je užít k uvolnění kamenťi.

Vyškrábat maltu mezi dvěma kameny se snad nezdá příliš těžkou a vysilující prací, ale nezvyklí této zedničině a bez přiměřených nástrojťi, odpočívali jsme při ní dost často. Konečně, když mé hodinky ukazovaly na sedmou hodinu odpolední, jsme vylomili první kámen. Otvorem jsem nahlížel do vedlejší prostory, ale tam byla úplná tma a hluboké ticho. Druhý kámen ovšem tolik práce nedal; po dvou hodinách byl vylomen a s třetím kamenem jsme byli hotovi za hodinu. Bylo právě deset hodin. Do pťilnoci jsme vylomili sedm kamenťi a brzy po jedné hodině po pťilnoci jsme mohli již otvorem prolézt, což jsme také provedli s velkou opatrností a beze světla. Pochodně jsme udusili, aby ani záblesk nedopadl do neznámé místnosti. Když se nikde nic podezřelého nepohnulo, rozžehl jsem voskovici. Nejdříve jsme zpozorovali, že zeď na této straně byla chozena omítkou takové barvy, jakou měla okolní skála, takže stavivo samo nebylo k rozeznání od skal. To mělo zřejmý účel: oklamat pozorovatele. Ocitli jsme se v široké a dost vysoké chodbě, jejíž skalnatý strop se opíral o přirozené sloupy, totiž o balvany, úmyslně nepodtesané. Asi skálu vyrubali úplně a zanechali ji osudu. Bylo zde hluboké ticho. Prťivan nás sváděl napravo, ale zamířili jsme nalevo, neboť jsme se chtěli přesvědčit, co je za námi. Daleko jsme nedošli: po několika krocích bylo vidět, že chodba se již dávno zřítila. Množství štěrku a balvanťi nám zamezovalo další pátrání; kdo ví, zda pod touto spoustou netlely kosti pracovníkťi, na něž se skály tenkrát zřítily. Vrátili jsme se a pokračovali v pátrání směrem prťivanu, který se nám stále nutil za prťivodce. Zanedlouho jsme spatřili první známku života; podél skály

ležely v řadě hornické nástroje. Byli jsme tedy již blízko oživené části šachty. Prťivan se stával citelnějším. Konečně jsme došli do čtvercové síně, vlastně rozšířené chodby, v jejímž středu stála veliká a silná zdviž, skládající se z pevného dna a tří dřevěných stěn. Na rozích byla připevněna tlustá, z řemení spletená lana, zauzlovaná na řetěz, visící odněkud shora, kde byl otvor o něco většího prťiměru než zdvihadlo samo. To byl tedy vchod do šachty, jímž proudil vzduch. Na skalnaté podlaze se válely rťizné předměty, jimž jsem v té chvíli nevěnoval pozornost, poněvadž jsem utkvěl očima na dvojích dveřích, velice silných, hrubě tesaných a opatřených ještě i silnými závorami. Bližší dveře byly právě proti chodbě, z níž jsme přišli, druhé o něco dále po naší pravici. Patrně uzavíraly vchod do štoly, v níž se nyní dolovalo, neboť další chodba nebo štola zde nebyla. Kráčeli jsme ke dveřím napravo a odtáhli jsme obě závory. Mimbreňo zdvihl nad hlavu voskovici. V okamžiku, kdy jsem otevřel dveře, vyrazila z nich lidská bytost, zaťala mi do hrdla všech deset prstťi a skuhrala, bťihpomoz!, známým jazykem: “Ničemo! Lotře! Už jsi tu zas? Pusť mne nahoru, jinak té zardousím!” Ten pozdrav nebyl právě příliš vlídný, ale neurazil mne, neboť byl zřejmě adresován někomu jinému. Sevřel jsem jen obě zápěstí rozzuřeného stvořeníčka, v němž jsem hned poznal spanilomyslnou seňoritu Judit a odtáhl jsem její něžné prstíky a nehty od svého drahocenného hrdla, protože jsem se nehodlal bez obrany podrobovat dalšímu dťitklivému ohmatávání svého ohryzku. Konečně jsem si oddechl a pravil jsem zdvořile: “Račte na okamžik ustát s těmito něžnými projevy oddanosti, vážená slečno. Snad již pozorujete, že jste se trochu zmýlila v osobě. Nepřišel jsem s úmyslem vydechnout pod vaší měkkou ručkou.” Mimbreňo ozářil voskovici mou tvář. Dívka překvapením uskočila a zvolala: “Vy zde?, Vy?, Bohudík! Jistě mne nenecháte v této díře!” “Nenechám, naopak, ale prosím, nevřískejte tolik. Nikdo vám již neublíží! A kdo vás vlastně posadil do téhle líbezné klícky?” “Kdo?, Melton, ten zločinec, ten vrah, ten ďábel v lidské kťiži!” “A jak vás dopravil do takové hloubky? Vždyť přece není maličkost zatáhnout někoho až sem, brání-li se.” “Oklamal mne. šla jsem s ním dobrovolně. Sjeli jsme do šachty zdviží.” “Ah, asi vám předstíral, že vás chce dovést k vašemu otci.” “Ano, to řekl. A víte proč? Abych svého otce odtud sama vyvedla. Víte, zeje zde zavřen?” “Vím, vím. A vím vťibec mnohem víc, než se domýšlíte. Vím například, že Lstivý Had, mladý náčelník Yumťi, hovořil včera s jistou dámou, která jeho srdce pobláznila a sliboval jí drahé kameny, zlato, palác, zámek, krásné šaty a množství služebnictva.” Seňorita se nikterak nezarděla, nýbrž odpověděla zcela nenucené:

“Mluvil jste s ním? ” “Nemluvil.” “ByluMeltona?” “Nevím, lze však očekávat, že k němu pťijde, jestliže u něj dosud nebyl.” “Čekám na něho a když jsem vás poznala, myslela jsem, že vás posílá, abyste mne odtud odvedl. Ovšem v prvém okamžiku považovala jsem vás za Meltona, toho netvora.” “S nímž jste před nedávném uzavřela zcela dobrovolně velmi něžnou smlouvu.” “Ano, protože mi sliboval hory, doly.” “Pravda. Zase klenoty, zámek, palác. A prosím vás! Tomu jste věřila? Již sama okolnost, že sem podvodně přivábil vaše krajany, aby je zavřel a nechal pro sebe pod zemí pracovat, mohla vás dokonale přesvědčit, že o jeho poctivosti a počestnosti nelze mluvit. Jak jste si představovala budoucnost těch ubožákťi zde?” “Nepříliš zle. Melton pravil, že budou pracovat jen tak dlouho, až bude nashromážděn jistý počet centťi rtuti, což prý dlouho nepotrvá. Tak by se stal ohromným boháčem, propustil by je a každému z nich by daroval tolik peněz, aby navždy mohli žít bez práce a starostí.” “A vy jste tomu věřila?” “Ano.” “To se tedy divím, neboť k tomu je třeba notné dávky, něčeho, slečno! Povím vám sám, jak by se utvářel konec této historie. Zkaženým a otráveným vzduchem, který je zde nahromaděn, bídnou stravou a vdechováním rtuťových plynťi by byla těla všech dělníkťi v krátké době zničena, takže nejsilnější z nich by sotva vydrželi tři léta. Zde se vlastně odbývá hromadné vraždění nevinných lidí a vy jste vědomou spoluvinicí!” “Tři léta!, Nesmysl! Tak dlouho by to netrvalo! Mluvilo se jen o několika měsících.” “Za tak krátkou dobu nikdo nezbohatne tak, aby tolika dělníkťim mohl poskytnout tolik, že by mohli žít do smrti bez práce a starostí., A chtěla jste se vskutku stát Meltonovou ženou?” “Proč ne?” “A teď byste se patrně raději provdala za Lstivého Hada?” “Ano, Meltonovi navzdor.” “A což váš dřívější milenec, který vám byl tak věrně oddán?” “Co mi po něm?, Ostatně ten již nežije.” “Opravdu! Sežrán supy! Má milá, vy se mi jevíte pravé tak nesvědomitou, sobeckou a lakotnou jako Melton sám a skoro mám chuť zamknout vás zde a ponechat osudu.” Pustil jsem již dávno její ruce, takže se mohla volně pohybovat, stále mezi mnou a dveřmi. Nyní se tlačila rychle ven ze dveří a křičela: “To neučiníte! Žádná lidská moc mne nedonutí, abych zťistala v téhle díře.” Zadržel jsem ji. “Počkat!” pronesl jsem přísně. “A mlčet! Ani mi nenapadá, abych vám hrozil. Přišel jsem vás osvobodit.” “Dostala bych se i bez vás na svobodu, neboť náčelník pro

mne zcela jistě přijde.” “Bude-li moci.” “Proč by nemohl? Myslíte, že mu Melton bude dělat obtíže?” “Což o to!” “Nemťiže a nesmí. Indián ho má ve své moci.” “To vám sice náčelník včera řekl, ale je zcela možné, že ho Melton dopadne dřív, než on Meltona. A stane-li se to, bude to jen vaší vinou.” “Jakto?” “Mohu vám to říci, dovím-li se, o čem jste s Meltonem hovořila. Lstivý Had vám radil, abyste Meltona zkoumala. Jakpak jste to navlékla?” “Nejdříve mi řekněte, odkud to tak dobře víte! Tvrdíte, že jste s náčelníkem nemluvil a přece jste se to všechno mohl dovědět jen od něho.” “Ležel jsem za balvanem, na němž jste seděli a rozuměl jsem vám oběma mnohem lépe, než jste si rozuměli navzájem.” “Toho jste se odvážil? Kdyby vás byl náčelník zpozoroval, byl by vás bud probodl nebo zastřelil.” “Nu, taková věc se nepřihodí tak rychle a snadno, jak se asi domníváte. Kdyby mne byl zpozoroval, bylo by to možná pro něho bezpečnější než pro mne., A nyní mně povězte, jak jste si počínala, když jste chtěla vystavit Meltonovu počestnost zkoušce.” “Tak, jak mi radil náčelník. Poněvadž jste nás vyslechl, víte to.” “Žádala jste tedy, aby vám dovolil vyvést otce ze šachty?” “Ano. A Melton odpověděl, abych s tím počkala, protože otce v šachtě nezbytně potřebuje; nespokojila jsem se však s tou výmluvou, trvala jsem na své žádosti a pohrozila jsem mu konečně, že ho opustím.” “Což ho ovšem nadmíru polekalo. Copak řekl? ” “Smál se a pravil, že přece bez otce neupláchnu z Almadenu. Nato jsem mu pohrozila zásahem náčelníka.” “Oh! To jsem si myslel! Vždyť jste mu tím vyzradila, co kujete za jeho zády s rudochem!” “Vadí to snad? Aspoň se dověděl, že i bez otce tu nestojím bez ochrany, odkázána jen na jeho milost.” “Zjistíte asi velmi brzy, že jste se ve své moudrosti poněkud přemudrova-la. Tuším, že jste nejen prozradila jméno svého rytíře rudé pleti, ale že jste vyžvatlala ještě mnohem více.” “Proč bych mu to neřekla, když jsem byla tázána?” “Proč? Moudrý mlčí, hlupák žvaní. Proto! Patrně jste Meltonovi řekla, že vám Lstivý Had činí určité návrhy, že vám slibuje blahobyt, bohatství a nádheru, právě jako Melton sám.” “Ano, to jsem řekla.” “A že se chce Meltona zmocnit, kdyby ten užil proti vám přísných opatření nebo kdyby se dopustil násilí.” “Ano. Uznala jsem za vhodné podotknout právě toto s veškerým dťirazem.” “Děkujte tedy nebi, že jsem přišel ještě včas, neboť Lstivý Had by vás nikdy nebyl vytáhl z této šachty.” “Ah, to nemyslím. Byl by přišel docela jistě.” “Nebyl by přišel a přijde-li, nebude vás moci vysvobodit. Tuhle písničku znám již zpaměti.

Svedena vlastní sobeckostí, neohlížela jste se ani napravo ani nalevo a byla jste tak neprozřetelná, že jste Meltonovi vyžvatlala vše, co se nikdy neměl dovědět. A Melton nyní ví, jak málo se mťiže na vašeho náčelníka spoléhat, ví, čeho se od něho mťiže nadít.

Poznal v něm soka a kromě toho je mu známo, že Indián mu nedťivěřuje a že se mu vymstí za všechno, čeho by se proti vám dopustil.” “To přece nijak nevadí, neboť vím, že ho mají Yumové ve své moci, že se musí třást před jejich náčelníkem.” “A já zase vím, že mu ani nenapadne, aby se Yumťi nebo jejich náčelníka strachoval. Vy sama jste toho dťikazem. Vždyť vás zde zavřel, ačkoliv jste mu vyhrožovala. To přece dokazuje, že se nebojí rudochťi ani Lstivého Hada.” “Však on pozná, že je na omylu, neboť jsem mu řekla, že mne Lstivý Had dnes očekává a že bude po mně pátrat, kdybych zmeškala dostaveníčko.” “A patrně se domníváte, že jste tím provedla bťihví jaký rozumný kousek. Bylo to největší bláznovství, jakého jste se vťibec mohla dopustit, neboť Melton je připraven na všechno a jistě uchystá přiměřené uvítání pro vašeho rytíře rudé pleti. Skoro bych soudil, že v této chvíli je ubohému Hadu více třeba přispění a ochrany než vám.” “Myslíte snad, že se Melton dopustí násilí? Tím by si pověsil na krk celý kmen Yumťi. Vždyť by se Indiáni pomstili!” “Oh, nevěřte takovým nesmyslťim, anebo nechtějte spíše, abych jim věřil já! Melton, jehož jste sama nazvala ďáblem v lidské kťiži, není tak hloupý, aby roztroubil do světa, co má za lubem nebo co vykonal. Učiní zkrátka docela tajně náčelníka neškodným: zbaví se ho tak obratně, že ani kohout po něm nezakokrhá a vy se o tom vťibec nedovíte. Mťižete si být jista tím, že jste svého červeného kavalíra svým nepromyšleným žvástem uvedla do největšího nebezpečí.” “Když je to tak, doufám bezpečně, že nám pomťižete z nebezpečí. Uvažuju-li o tom nyní, skoro věřím, že Melton užije nejhorších prostředkťi.” “Víte, kde jsou zavřeni vaši krajané? Vždyť jste o tom jistě s Meltonem hovořila.” “Mluvili jsme o nich sice často, nikdy však podrobně.” “Lidem v dole dával přece někdo jíst a pít. Kdo jim obstarával jídlo a nápoje?” “Meltou tvrdil, že voda je v šachtě; potraviny roznášeli dva Indiáni.” “Co jim dávali?” “Kukuřičné placky, které pekly Indiánky.” “Poněvadž sem dělníci nepřišli z vlastní vťile, jsou asi drženi pod zámkem a závorou. Zajisté byla učiněna také jiná bezpečnostní opatření, aby nemohli utéci a vymstít se na svých věznitelích. Jak jsou vlastně zabezpečeni?” “Mají na nohou i na rukou železná pouta.” “Odkud má Meltou tato mučidla?” “Dal je sem přivézt. Indiáni, kteří nás dopravovali do Almaden, měli všechny potřebné věci na svých nákladních soumarech.” “Ale jak mohou ubožáci pracovat v poutech?” “Nevím. Snad mohou. Ostatně se dosud nepracuje. Dolování začne, až sem přijedou někteří běloši, které Melton očekává. Jsou to dozorci a odborníci.” “Dělníci jsou uzavřeni jednotlivě či pohromadě?” “Pokud vím, jsou všichni pohromadě.” “O jejich obživu pečují tedy dva Indiáni. Těm přece mťiže být takové množství lidí nebezpečné, i přes to, že jsou spoutáni.” “Nemťiže, neboť jsou tu strašně pevné dveře. Doufám, že se vám podaří otevřít je.” “Udělám to zcela jistě.” “A propustíte dělníky na svobodu?” “Ovšem.” “A

Melton? Toho necháte uprchnout?” “Nikoliv, má drahá. Toho nenechám uprchnout, nýbrž ho dám oběsit.” “Povím vám tedy, jak to lze udělat. Venku, na volném prostoru na něho nemťižete útočit, protože by vás zastřelil.” “Toho se zrovna nebojím.” “Jen si nemyslete! Melton je ustavičně ozbrojen revolvery, které nikdy neodkládá, leda doma. Budete nucen zaskočit ho v příbytku.” “To mám v úmyslu, ačkoli z jeho revolverťi strach nemám.” “A znáte jeho obydlí?” “Dosud ne. Vím jen, že je nutnosestoupit do šachty, aby bylo možno se k němu dostat. Doufám, že mi nyní řádně popíšete cestu.” “Ano, to mohu, neboť ji dokonale znám. Ten příbytek byl vystavěn jakýmsi Lopezem, který byl zván Eusebio.” “Eusebio Lopez! Počkat, vzpomínám si! Četl jsem písmena E. L., začáteční písmena jeho jména. Příbytek je prý vlastně jakousi skrýší a nebude příliš prostorný.”

“Oh, je dost veliký. Nahoře mezi skalami byla kdysi štěrbina, kterou Lo-pez dal zazdít. Tím vznikla krytá chodba, počínající v šachtě a táhnoucí se k příbytku. štěrbina se sama rozšiřovala hlavně u skalní stěny a Lopez ji dal rozdělit příčkami z kamene a malty, takže vzniklo několik světnic, v nichž bydlíme. Vnější stěna se podobá skále, proto zdola nikdo nevidí, že je nahoře možno bydlet. Okna jsou proražena ve skále tak nenápadně, že se nikonu zvenčí ani nezdá, že by ty díry poskytovaly světlo skalnímu vnitřku.” “Jak hluboko musím sestoupit do šachty, abych se dostal k této chodbě?” “Po žebříku asi dvacet stupňťi.” “Zde však vidím dťilní koš připevněný na řetěze; soudím z toho, že někde nahoře je hřídel nebo mechanismus, jímž se zdviž vytahuje nebo spouští.” “Ano, nahoře je takový stroj.” “Je tedy žebřík zbytečný.” “Není. Nedosahuje až do šachty, nýbrž jen k chodbě. Kdo chce do šachty, musí použít koš.” “Dobrá; a nyní popis příbytku.” “Jsou tam čtyři světnice; dvě až na konci chodby a dvě po stranách.” “A ve které je Melton? ” ” Jdete-li chodbou, uvidíte napravo světnici, v níž bydlí staré Indiánky; proti nim, v chodbě nalevo, bydlím já. Pak uvidíte před sebou dvoje dveře těsně vedle sebe. Napravo bydlí Wellerové, nalevo Melton.” “Jakými klíči zavíráte dveře?” “Žádnými. Vždyť dveře nejsou ze dřeva. Jsou tam jen čalouny a rohože, splývající dolťi.” “Kde je Meltonovo lťižko?” “Spí na houních v koutě nalevo.” “A kdo uvádí do pohybu koš v šachtě, má-li být spuštěn nebo vytažen?” “Indiáni, kteří jsou nahoře stále na stráži. Jsou vždy dva, co to? Poslyšte!” Spanilá Judit postrašeně uskočila a naslouchala do chodby. Tam zachřestil řetěz, jenž visel nad zdviží a když jsme se přiblížili, viděli jsme, že se koš pohybuje vzhťiru. “Nahoře ještě bdí,” pravil jsem. “Proč ale vytahují koš? Chce někdo sestoupit do

šachty?” “Jistě,” pravila sebevědomě Judit. “Přesvědčíte se, myslím, hned, jak jste se klamal, neboť náčelník Yumťi již pro mne přichází.” “Nevěřte tomu! Přichází-li vťibec někdo, pak je to buď Weller nebo Melton.” “Weller zde vťibec není.” “A kde by byl?” “Vypravil se s četou rudochťi, aby pozoroval Vinnetouťiv příchod a aby Meltonovi oznámil, až poženete útokem na Ahnaden, vy slavní hrdinové. Patrně vás nevypátral, jinak by se byl již vrátil.” “Neleze sem tedy Weller, nýbrž sám pan Melton.” “Opravdu?

Naskytla by se vám tedy příležitost zmocnit se ho.” “Učiním-li tak hned či později, to závisí zcela na okolnostech. Nutno jednat opatrně, zcela jinak, než jak jste si zvykla. Weller se mohl již také vrátit a snad přijde s ním. Je nutno tedy vyčkat, kdo sem přijde. Proto vás žádám, abyste se dala zatím zase zamknout a chovejte se rozumné.” “Zamknout? Já?” tázala se zděšeně. “To ne! To ne! Jsem ráda, že jsem venku.” “Ujišťuji vás, že vás zase propustím. Chci vědět, kdo přichází a proč. Ale ať je to kdokoliv, musí zde najít vše v pořádku, nesmí spatřit nic podezřelého a zvláště se nesmí dovědět, že tu byla cizí návštěva.” Dívka se chvíli zdráhala, ale konečně uznala přece pravdu mých slov a dala se zamknout, třeba s odporem. Přiložil jsem na dveře závoru a skryl jsem se s Mimbreněm za velikou hromadu dťilních odpadkťi v opuštěné štole nalevo. Svíčku jsme ovšem uhasili. Kapitola druhá POD ZEMÍ Nesměl jsem se již ani minutu zdržovat se žvatlavým děvčetem, neboť sotva jsme se ukryli, zachřestil znovu řetěz a těžná klec byla spuštěna do šachty. Hluk rostl a spatřili jsme paprsek světla. Klec dopadla s praskotem na dno šachty a vystoupil z ní sám Melton, se svítilnou zavěšenou na opasku. Vystoupil, sklonil se a vytahoval z klece veliký předmět, v němž jsem přes značnou vzdálenost a slabé osvětlení rozeznal spoutaného člověka. Zvuk se mezi skalami zesiloval a proto jsem slyšel zřetelně každé slovo, když nyní Melton oslovil svého zajatce: “Projevil jsi velikou touhu po Bílé Květině. Proto jsem tě přinesl sem, abych ti ji ukázal.” Přistoupil ke dveřím, za nimiž byla Judit vězněna, odsunul závoru a zvolal: “Vyjděte, vzácná seňorito, buďte tak dobrá. Připravil jsem vám radostné překvapení.” Judit vyšla. Melton ji dovedl k spoutanému a tázal se: “Znáte ho? Snad si vzpomenete, kdo to asi je?” “Lstivý Had! Náčelník!” zvolala dívka. “Vy jste se ho zmocnil?” “Nu, jak vidíte! Teď snad chápete, jakého jste si zvolila hrdinu. Přišel, abych se mu zodpovídal a nyní je také v šachtě. Ten již slunce neuvidí. Vyprávěla jste mi o něm příliš mnoho, než abych mu mohl darovat život a svobodu.” “Chcete ho usmrtit?” tázala se s hrťizou. “Usmrtit? Proč? Zahrabu ho jen do země a přiklopím na něho pěknou tvrdou pokrývku, pod níž velmi brzo usne. Bude pak jeho vlastní záležitost, probudí-li se nebo ne.” “Oh, chcete ho zde pohřbít?” “Ano, činí-li vám potěšení to tak nazvat.” “Netvore! Vrahu!” “Prosím klid! Dokáži vám ihned, že nejsem netvorem, nýbrž zcela dobrosrdečným člověkem. Milujete tohoto červeného gentlemana a on je vám rovněž něžně oddán. Dříve než zemře, zanechám vás zde spolu asi tři hodiny. Dovolte! Dejte sem své jemné ručinky, abych vám je svázal, jinak byste mohla zneužít mé dobroty a rozvázat svého hrdinu.” Judit se zdráhala. “Nemyslete si, že vám tohle projde!” zvolala. “Yumové pomstí svého náčelníka.” “Ani nemyslím. Nedoví se nikdy, že já jsem pťivodcem jeho náhlého odchodu do neznáma.” “Doví se to. Oni vědí, že je nyní s vámi.

Strážcové ho viděli, když s vámi šel dolťi.” “Uvidí ho zase, jak odchází. Nahoře je tma a lze tedy snadno omluvit malou záměnu osobnosti. Ostatně upokojte se. Stráže spaly, když jsem chtěl sestoupit do šachty a musel jsem je budit. Nyní usnou znovu a později musí jednoduše věřit, potvrdím-li, že náčelník již odešel. Tedy rychle! Ruce sem!” Melton držel v ruce řemen. Byl jsem vskutku zvědav, co Judit učiní. Věděla, že jsem zde a že bych jí pomohl, ale věděla též, že ji vyprostím z vězení i když se nechá spoutat.

Nechť již poslechne nebo zavolá o pomoc, vše mi bylo lhostejno. Ale děvče si zachovalo přece trochu rozumu. Podalo mu obě ruce a pravilo: “Spoutejte mne, chcete-li! Nebudu se s vámi rvát, neboť se mi hnusí, dotknout se vás. Ale trestu neujdete!” “Chcete prorokovat, ctná Judit? To je špatný obchod, neboť nynější lidstvo skoro v nic nevěří.” Svázal jí ruce na zádech a vtiskl ji do tmavé kobky, v níž vězela před mým příchodem. Pak tam zavlekl také Indiána, zavřel dveře, přitáhl závoru, zťistal chvíli přede dveřmi a naslouchal. Zář svítilny dopadla na jeho tvář, která v tu chvíli opravdu měla ďábelské rysy. Pak vkročil do klece, zatáhl na znamení vzestupu za volný provaz splývající dolťi a v malé chvíli klec stoupala. Byl slyšet jen rachot nárazťi klece o stěny šachty. Zanedlouho nastalo zase ticho. Považoval jsem Meltona za obratnějšího a obezřetnějšího než vskutku byl. Jemu nebyla nápadná dívčina povolnost. Já na jeho místě byl bych si hned pomyslil, že Juditin klid něco znamená. Byl bych se vynasnažil objevit jeho příčinu. Že si toho Melton nepovšiml, nebylo právě nejlepším vysvědčením jeho ostrovtipu. Mimbreňo nepromluvil od okamžiku, kdy jsme derou prolezli do šachty, nyní se však tolik divil mému jednání, že se již nedovedl ovládat. Sotva jsme se vydrápali ze svého úkrytu za hromadou štěrku, oslovil mne: “Běloch, jehož se hodláme zmocnit, byl zde. Mohli jsme ho spoutat. Proč ho Old Shatterhand propustil?” “Protože jsem si jist, že nám neunikne. Později bude jeho zděšení dvojnásobné. ” Zažehl jsem voskovici a pospíšil jsem otevřít dveře vězení. Judit stála těsně za nimi a naslouchala. Vyšla hned do chodby, vydechla zhluboka a pravila: “Bohudík! Skoro jsem již měla strach, přijdete-li vťibec!” “Dostojím vždy a všude svému slibu. Mluvila jste s Indiánem?” “Dosud ani slova. Samým strachem jsem nemohla promluvit. Slyšel jste, co řekl Melton?” “Slyšel.” “Jak snadno vás mohl vypátrat. Pak bych byla opět v jeho moci!” “Ne, neboť bych se ho byl zmocnil já, a to trvale. Nemluvila-li jste však dosud se Lstivým Hadem, dám mu sám náležité vysvětlení. Jsem nyní rád, že ho Melton přelstil a přemohl. Mám nyní proti tomu darebovi velikou výhodu, kterou využiji.” Přistoupil jsem k Indiánovi a rozřízl mu pouta. Rudoch se rychle vztyčil a hned se tázal dívky: “Kdo je tento běloch, který se nalézá v šachtě v Almadenu a nenáleží mezi nás?” “Mťij rudý bratr doví se hned, kdo jsem,” odpověděl jsem na místě Judit, která teprve tápala po slovech. “Jistě mťij rudý bratr neporozuměl všemu, o čem hovořil Melton s bílou dívkou, neboť mluvil cizí řečí. Proto se táži, zda je ti známo, co s tebou Melton zamýšlel?” “Vím to. Chtěl mne usmrtit; chtěl mne zaživa zahrabat do země.” “A myslí mťij rudý bratr, že by byl svťij úmysl vykonal?” “Byl by to učinil, neboť jen má smrt mohla zachránit jeho vlastní život.” “A co by se bylo stalo s bílou dívkou, kterou Lstivý Had chce pojmout za squaw? ” “Byla by zhynula v této jámě právě tak, jako všechny bledé tváře zde uzamčené; nikdo z nich nespatří již denního světla.” “V tom se mťij rudý bratr mýlí, neboť všichni zdejší vězňové spatří příštího jitra vycházet slunce. Vyvedu je z těchto dolťi a jam.” “Melton to nedovolí.” “Nebude mít moc ani vťili, aby o tom rozhodoval, neboť se ho nebudu ptát. Přišel jsem, abych zajatce vysvobodil a právě tak vysvobodím tebe i bílou dívku.” “Nejsem dosud vysvobozen, neboť nemohu vyjít ze šachty.” “Na to áe tážeš? Mťižeš jen počkat, až se Melton vrátí. Poněvadž nebude připraven na tvťij odpor, bude snadné přepadnout a přemoci ho. Ale to není vťibec třeba. Vyvedu ze šachty bílou dívku a Lstivého Hada cestou, která jim není známa, potom mťij bratr mťiže z bělošky učinit svou squaw a vystavět pro ni vigvam.” Bylo pro něho hádankou vše, co viděl a slyšel, má osoba i má slova. Výraz jeho tváře a pohled plný úžasu mi pťisobily téměř zábavu. “Mťij bílý bratr zná cestu ze šachty, která mi není známa? On také ví, že Bílou Květinu miluji a co jsem jí sliboval? Poví mně bledá tvář jméno? ” “V nářečí Yumťi zní mé jméno Tavě šala.” “Tavě šala! Old, Shatter, hand!” vykřikl, uskočil dva kroky a zahleděl se na mne jako na strašidlo. “Old Shatterhand zde? Old Shatterhand mezi námi, v našem tábore, v šachtě?” Nedťivěřoval patrně vlastnímu sluchu. “Nevěříš-li, zeptej se této bílé squaw. Doprovázel jsem ji, jejího otce a ostatní vystěhovalce od veliké vody až do těchto hor, abych se dověděl, co s nimi Meltou zamýšlí a abych je z jeho rukou vysvobodil.” “Tavě šala, nepřítel našeho kmene! V našem táboře, v Almadenu!” “Klameš se! Nejsem nepřítelem tvého kmene, naopak, jsem vždy a všude přítelem všech rudých mužťi.” “Ty jsi přece usmrtil Malou Hubu, syna našeho

velikého náčelníka.” “Donutil mne k tomu, neboť chtěl usmrtit mladého mimbreňského bojovníka, jeho sestru a mladšího bratra, kterého zde vidíš.” “Velká Huba přísahal, že tě usmrtí.” “Vím to. Ale to není ještě příčinou, abys byl i ty mým nepřítelem.” “Jsem povinen poslouchat Velkou Hubu.” “Žádný rudý bojovník nezná povinnost poslušnosti a zvláště ne náčelník, jakým jsi ty. Velká Huba nechť si vybojuje svou záležitost sám, není mu, doufám, třeba pomahačťi. Vysvobodil jsem tě a dokázal jsem tím, že nejsem nepřítelem Yumťi. Kdybych jím byl, byl bych pobil všechny vaše bojovníky, s nimiž jsem se potkal na cestě sern od haciendy dél Arroyo. Je jich celkem čtyřicet a všichni jsou v mém zajetí.” “Všichni jsou tebou zajati?, A kde je máš?” tázal se udiveně. “Jsou střeženi zástupem bojovníkťi mimbreňských, s nimiž jsem přišel do Almaden alto.” “Tebe doprovázejí Mimbreňové?” “Až sem ne.

Očekávají mťij návrat pod velením velkého náčelníka Apačťi, který se jmenuje Vinnetou. Jsou rozloženi v místě, které nemťižete vypátrat. Vypravil jsem se jen s tímto mladým hochem, jenž nemá dosud bojovnického jména, do Almadenu, abych vyzvěděl podrobnosti a vyprostil všechny bělochy, které máte zde pod zemí v zajetí. Není mi třeba pomoci jiného člověka, jsem zde tedy sám.” Udiv, úžas ba i zděšení se dosud jevily v jeho tváři. Nezmohl se ani na odpověď, proto jsem pokračoval: “Není těžké přemoci všechny Yumy, kteří pro špatnou věc střeží Almaden, ale nepřeji si, aby tekla krev. Nechť mně Lstivý Had poví, chce-li být nadále mým nepřítelem nebo stane-li se mým přítelem.” Indián se mi jevil již včerejšího večera, kdy hovořil o své lásce s Judit, poctivým člověkem a proto jsem se k němu nyní choval jinak, než bych byl měl za podobných okolností jednat, ale jeho chování pťisobilo na mne dobrým dojmem. Jeho oči vypadaly poctivě a upřímně. Díval se na mne pevně a rozvažoval několik okamžikťi, prve než pronesl rozhodně: “Bylo mi přikázáno, abych byl Old Shatterhandovi nepřítelem a tomu rozkazu jsem povinen poslušností. Old Shatterhand však zachránil bílou dívku od smrti a tento šlechetný skutek mi káže, abych mu věnoval své přátelství. Nemohu učinit, po čem touží mé srdce, ale nemohu také jednat, jak mně bylo přikázáno. Nejsem Old Shatterhandovi ani přítelem, ani nepřítelem. Nechť se mnou naloží, jak uzná za dobré.” “Dobrá! Mťij bratr promluvil velmi rozumně. Podrobí se však bez odporu všemu, co mu rozkážu a jak rozhodnu?” “Ano. Byl jsem již přesvědčený o své smrti. Vezme-li mně Old Shatterhand život, nebudu se bránit.” “Netoužím po tvé smrti. Přeji si naopak, abys byl svoboden, aspoú pokud budeš jednat spravedlivě a poctivě. Chceš se považovat sám za mého zajatce?” “Jsem tvým zajatcem.” “A bude třeba tě spoutat, abych si tě zabezpečil?” “Ať mne svážeš nebo ne, zťistanu s tebou nebo tam, kde rozkážeš, tak dlouho, dokud mi sám neřekneš, že jsem svoboden. Více však nesmíš ode mne požadovat. Nemohu ti být v ničem nápomocen a nedám ti žádné vysvětlení ani žádnou zprávu.” “Jsme tedy domluveni. Jsi mým zajatcem a podrobíš se mým rozkazťim. K mému záměru nepotřebuji tvé pomoci.” Také Judit jsem rozvázal ruce a vypravil se na návštěvu ostatních zajatých.

Kobka, v níž byla dívka pod zámkem, byla celkem malá. Patrně zde začínala štola, ve které se však nenašlo nic cenného a proto byla zase opuštěna. Ostatní vězňové byli tedy umístěni za druhými dveřmi. Když jsem je otevřel, stál jsem ve vytesané komoře, z níž se rozbíhaly štoly třemi směry. Vzduch zde byl těžký, dusný a čpěl sírou. Dvě štoly byly otevřeny, třetí však byla uzamčena těžkými dveřmi, pobitými železem a upevněnými dvojí závorou. Na těchto dveřích byla záklopka, jaká bývá na dveřích žalářťi. Otevřel jsem ji, abych nahlédl dovnitř, ale ustoupil jsem rychle, neboť se proti mně dral nesnesitelný zápach. Když jsem k otvoru přidržel voskovici, světlo téměř zhasínalo. Ještě hťiř však bylo, když jsem odsunul závoru a otevřel celé dveře. Ze zamčené štoly se vydral oblak zhuštěného, smrdutého vzduchu, nevýslovně odporného. Atmosféra, které kdysi bývala v podpalubních prostorách vystěhovaleckých korábťi, byla pravým ozónem a voňavkou proti zdejšímu smradu. Dveře, uzavírající tuto chodbu, byly mnohem nižší, než dveře žaláře Juditina a dorostlý člověk musel sklonit hlavu, chtěl-li jimi projít. A kolik lidí bylo zde pohromadě! Tísnili se hned za dveřmi, mužové, ženy i děti v nejpestřejší směsici. Jakmile na ně dopadla záře voskovice, zvedli se a rázem nastal pronikavý hluk. Řetězy zařinčely, pouta skřípěla, neboť všichni byli, děti nevyjímaje, opatřeni železnými pouty. Děti strachem plakaly, ženy volaly po chlebě, muži nadávali, zahrnovali mne zlořečením a drali se proti mně. Chtěli se vecpat do volné komory. Byl jsem jimi smeten, mnohá zaťatá pěst se proti mne pozvedla, byl to okamžik svrchovaného rozčilení. Ale již po několika mých slovech se vše utišilo a vzápětí se hněv změnil v radost. Všichni se tlačili, aby vyslechli mou zprávu a muži hlasitě volali. Trvalo hodnou chvíli, než se upokojili a pak teprve jsem jim mohl oznámit, jak se stalo, že jsem přišel a jak se dostanou z vězení na svobodu. Náčelník stál opodál a mlčky přihlížel. Když se okolo mne již tolik netísnili, použil toho, přistoupil ke mně a pravil: “Slíbil jsem, že ti nebudu ničím nápomocen a že se Old Shatterhand nemťiže spoléhat na mé přispění, ale chci ti přece něčím pomoci. Tam ve štěrbině na zdi je zavěšen klíč, jímž lze otevřít zámky spoutaných.” Ačkoliv byl polodivoch, nemohl přece odolat pohledu na ubožáky; vrozená dobromyslnost ho pobízela, aby jim pomohl ulevit v jejich bídě. Klíč bych byl ovšem nalezl i bez něho, poněvadž bylo nasnadě, že je uložen asi někde poblíž, aby byl vždy po ruce. Nyní, když byl klíč zde, pomáhali si zajatci navzájem a netrvalo ani pět minut, již ležely všechny řetězy i s pouty na hromadě. Potom chvátali uvolnění ubožáci, aby se co nejdříve dostali z dusného brlohu. Dalo to mnoho práce, než jsem je upokojil. Hluk mohl být snadno slyšet nahoře a záleželo na tom, aby Melton nebyl předčasně upozorněn na to, co jsem zpťisobil. Nařídil jsem, aby se všichni, pokud možno, ozbrojili nástroji, kladivy, motykami, páčidly a sekerami. V prvých okamžicích si osvobození ubožáci nepovšimli náčelníka, nyní ho však zpozorovali a nastalo nové srocování a hlučení. Znali ho a věděli, že velel Yumťim, kteří je v horách za haciendou přepadli, spoutali a zavlekli do Almaden a že tedy náčelník měl podíl na všech zločinech, jež byly na nich páchány. Chtěli se mu pomstít a lynčovat ho na místě. Hrnuli se na něho, ale na mťij příkaz upustili od svého úmyslu, ovšem po energickém odporu. Upokojil jsem je předstíráním, že Indián je pro mne rukojmím a že nám jeho zajetí bude na prospěch. Nastoupili jsme pak pochod do jeskyně. Poněvadž jsme mohli projít chodbou jen po jednom, protáhl se náš zástup do slušné délky. Dal jsem proto rozsvítit všechna světla, pochodně i voskovice, jimiž jsme byli zásobeni. Mimoto jsme nalezli několik dťilních svítilen, které jsme také použili. Nemohli jsme ovšem přímo do jeskyně, neboť jsme měli v cestě propast a nezbylo tedy, než vylézt z chodby na svah skaliska a odtud známou cestou dojít do jeskyně. Vyšel jsem poslední z chodby a nařídil jsem, aby byl vchod ihned zaházen kamením, to se také stalo. V jeskyni bylo dost místa pro všechny osvobozené. Zatím však uplynuly téměř čtyři hodiny po pťilnoci. Bylo už svrchovaně načase zmocnit se Meltona. Na hovory a vzájemné vysvětlování nebylo kdy, vše jsme nechali na později, neboť než se objeví denní světlo, museli jsme mít Almaden za sebou. Vybral jsem si deset nejstatečnějších mužťi, aby doprovodili mne a mladého Mimbreňa; ostatním jsem přísně nařídil, aby za žádnou cenu jeskyni neopouštěli, poněvadž by se mohli snadno prozradit. Slíbili vesměs, že budou mé výstrahy dbá.t. O zajatého náčelníka Yumťi jsem neměl obavy, byl jsem přesvědčen, že svému slovu dostojí. Nemusel jsem hledat místo, kudy se chodilo na skalní výšinu. Moji prťivodci je znali, poněvadž tudy byli vlečeni k šachtě. Dorazili jsme šťastně a nepozorováni nahoru. Budova měla několik oken, ale jen jedny dveře. Těmi dveřmi jsme viděli zář ohně, což mi bylo velmi vhod; měli jsme aspoň rozhled a mohli jsme útok zařídit co nejvýhodněji. Pustili jsme se přímo k budově a vnikli dovnitř s největší rychlostí. Tři Indiáni, kteří se v úplném bezpečí a bezstarostně váleli na zemi, sice vyskočili, ale ještě než mohli pomyslet na obranu, byli strženi k zemi a spoutáni vlastními opasky. Dostali hned roubíky do úst. Pak byli vyvlečeni z budovy a tak daleko odneseni, že je od ústí šachty nebylo vidět. Moji prťivodci zťistali u nich, kdežto já s Mimbreněm

jsme podnikli další útok. Své prťivodce jsem nechal mimo budovu proto, aby Melton pro první chvíli vťibec nezjistil, co se děje. Naprosto jsem si dťivěřoval, že nebudu potřebovat cizí pomoc, abych se Meltona zmocnil, ale pro všechny případy jsem přece chtěl mít Mimbreně při sobě. Mohl jsem se na něho spolehnout lépe, než na některého z bělochťi, jimž byly divoké zpťisoby západního života dosud neznámé. V budově bylo několik malých dťilních kahanťi. Vzal jsem jeden z nich a zavěsil jej do hrubého okraje své vesty, takže jsem jej mohl pohodlně skrýt pod kazajku. Očekával jsem, že nahoře najdu kladku, ale nebyla tam; byla asi umístěna v dolním mezipatře a nezáleželo mi příliš na tom, proč vlastně. Žebřík vyčníval několika příčkami z otvoru šachty. Sestupoval jsem po něm a Mimbreňo se držel těsně za mnou. Otvor sám byl nahoře širší než v hloubce a mohly se jím spouštět i velké předměty. Tam, kde žebřík končil, rozšiřovala se chodba šachty do čtverhranné komory a zde také stála zdviž nad dírou vedoucí do hlubiny šachty. Uváděla se do pohybu velikým hřídelním kolem. Silný hřídel byl ovinut řetězem. Klec sama vyčnívala z jámy. Na třech stěnách komory byly rozvěšeny rťizné předměty určené pro kutací práce, byly zde také složeny zásoby potravin; ve čtvrté stěně byl široký otvor: ústí chodby, kterou jsem právě hledal. Naslouchali jsme; v chodbě bylo úplné ticho. Vnikli jsme do ní a postupovali tiše kupředu. Rozsvítil jsem kahanec a propouštěl jsem občas paprsek, abych se mohl rozhlédnout před sebe. Chodba byla dlouhá, zdánlivě skoro nekonečná. Nakonec jsem přece zahlédl po obou stranách vchody do světnic, zakryté rohožemi. Zde tedy bydlela slečna Judit a proti ní měly světnici staré Indiánky. Jak jsem mohl soudit z hlubokého ticha, spali všichni obyvatelé těchto místností, sotva jsme však popošli několik dalších krokťi, zaslechli jsme hovor. Před námi, zcela blízko u sebe, byly dvoje dveře, také zakryté rohoží a hlasy pronikaly k nám ze dveří po naší levici. Postoupili jsme tiše až těsně, k rohoži a já se podíval štěrbinou mezi rohoží a skalní stěnou dovnitř, aniž jsem ovšem rohoží pohnul. Hořela tam voskovice, jejíž zář mně dovolovala rozhled po celém vnitřním prostoru. Byl dost veliký. V levém koutě naproti dveřím bylo lťižko, složené z několika houní. Uprostřed stál veliký, hrubě tesaný stťil; na něm ležely dva revolvery, vedle stolu stálo několik sedátek, upletených z větví. Vpravo na stěně visely dvě pušky a vedle nich velká, kožená brašna, patrně na náboje. Melton seděl za stolem na sedátku a hovořil s Indiánkou, která byla pravzorem šerednosti. Stařena stála mezi stolem a dveřmi. Právě hovořil Melton, smíšeninou evropských a rudošských jazykťi: “Vám oběma je tedy velice líto bílé ženy, tážeš-li se tak horlivě, co s ní udělám? ” “Líto?” řekla Indiánka skuhravě. “Ne! Naopak, těšíme se toho. Neměla nás ráda a my ji také ne.” Hovořilo se zde na útraty slečny Judit. “Snad vás tedy nezarmoutím, povím-li ti, že již víckrát nevyjde ze šachty. Vy dvě zťistanete výhradními vladařkami tohoto patra. Posloužíte-li mně věrně, odměním se vám štědře.” “Budeme ti sloužit věrně, pane, neboť jsi nám mnoho slíbil a víme, že slibu dostojíš. Jen aby ses dovedl ubránit nepřátelťim, které očekáváš.” “Nemám z nich strach a ty se o ně nestarej. Jen blázen by se mohl odvážit dobývat Almaden. Ostatně sem ani nedojdou, neboť jim pťijdeme naproti, jakmile se vrátí zvědové.” “Slyšeli jsme, že v jejich táboře je veliký náčelník Vinnetou a slavný bojovník bledé tváře. Bělocha neznám, ale Vinnetoua nelze přemoci snadno, to vím. Jeho lstivost je prý neobyčejná. Což kdyby tvé bojovníky odlákal daleko odtud po své domnělé stopě a vrazil do Almadenu, když bude údolí bez ochrany?” “Nemluv stará o tom, čemu nerozumíš. Dbej jen toho, co jsem ti nařídil a co jsem promyslil pro všechny případy. Do šachty nesmí žádný cizinec a nikdo nesmí spatřit bílé zajatce, o to se již postarám. Přesto ať leží nťiž stále u těžní klece. Ostatně i kdybychom byli přemoženi před almadenskými skalisky, zťistane pro nás toto hnízdo pevností, které se nikdo nezmocní bez naší vťile. A zvláště je pečlivě postaráno, aby sem aiii nohou nevkročil Vinnetou ani bílý bojovník.” Proč bych byl déle naslouchal, když jsem měl tak málo času? Sotva Melton domluvil, strhl jsem rohož, vkročil dovnitř a řekl jsem: “Trochu se mýlíte, master Meltone, neboť, jak vidíte, jsem zde již oběma nohama.” Jedním hmatem jsem se zmocnil revolverťi a postavil se tak, že Melton nemohl k puškám. Chlapík byl ostatně v prvém okamžiku tak zděšen, že přede mnou uskočil jako před strašidlem. “Old Shat, ter, hand! U čerta!” rozkřikl se. “Pak je zde i Vinnetou. Ven, babo, víš, co jsem řekl. To je běloch, o němž jsi mluvila.” To byl rozkaz pro Indiánku. Stařena chtěla vyklouznout, ale zachytil jsem ji a odhodil zpět, takže se převalila na Meltonovo lťižko. Tam za ní skočil Mimbreňo, aby ji zadržel. Stařena se pokoušela vymknout se hochovi, ale když se jí to nepodařilo, rozkřikla se proti dveřím několika slovy, z nichž jsem rozuměl jen dvěma: “Ala” a “akva”. Ala je ženské jméno a akva znamená nťiž. Volání mělo tedy upozornit Indiánku ve vedlejší světnici, aby vykonala to, v čem bylo první babě zabráněno. Nemohl jsem, bohužel, dávat pozor na její křik, protože jsem byl zaměstnán Meltonem, který na mne náhle zaútočil jedinou zbraní, kterou měl po ruce, totiž sedátkem. Zaklel a hodil mi ho na hlavu; ale v témž okamžiku jsem mu podběhl pod rukou, nadzvedl ho za ruku a opasek a mrštil jím na stěnu. Padl, ale již zase vstával, právě když se na chodbě venku ozval pokřik druhé Indiánky. Tu jsem mormona popadl za hrdlo a přidržel ho k zemi; marně se snažil mne odrazit kolenem. Mimbreno přichvátal a omráčil stařenu dťikladným úderem do skráně a již se sháněl po řádných poutech. V koutě za lťižkem bylo několik las; jedním z nich svázal Meltonovi, jehož jsem pevně držel, nejdříve nohy, pak ruce a kromě toho mu zatočil volný konec provazu okolo břicha a hrdla, takže zajatec byl bezmocný. Mimbreňovi jsem nakázal: “Počkej zde! Vyběhnu na chodbu, neboť venku se něco děje!” Utíkal jsem chodbou a zaslechl jsem chřestění řetězu. Mťij kahan blikal a nemohl jsem utíkat tak rychle, jak bych si přál. Uviděl jsem u zdviže stát starou Indiánku, která odtáčela hřídel. Právě zmizel řetěz v díře a na hřídeli visel už jen provaz, ale než jsem přiskočil, abych stařenu srazil, přeřízla baba provaz, z hlubiny zachřestil řetěz a v nejbližším okamžiku dorazil k mému sluchu temný úder. Klec i s řetězem dopadla na dno šachty. Pochopil jsem ovšem, proč to udělala. Indiánky měly rozkaz, aby v případě velikého nebezpečí hřídel roztočily a provaz přeřízly. Žebřík dosahoval zvenčí jen ke zdviži a odtud do hlubiny bylo možné sestoupit jen pomocí klece. Jestliže by stroj byl zničený a klec se nemohla pohybovat, každý, kdo zťistal dole v šachtě, musel nezbytně zemřít hladem, takže nemohl později svědčit, kdo ho do šachty spustil. Nemyslel jsem, že by mohl Melton uvažovat tak ďábelsky. Zmocnil se mne hněv. Jaké štěstí, že jsem objevil štolu! Při pomyšlení, že bez tohoto druhého východu by byli ubozí vystěhovalci na čas mimo jakoukoli lidskou pomoc, zamrazilo mne v zádech. Vtom jsem zpozoroval, že stařena běží k žebříku, aby se vyšplhala vzhťiru; strhl jsem ji a táhl přes její odpor do chodby, kde jsem ji vhodil do světnice, v níž Melton ležel. Spatřil nás, pohlédl tázavě na stařenu a zahučel: “Řetěz?” “Dole,” přisvědčila. Melton se pousmál a výsměšně na mne pohlédl. “Čert ví, jak jste se sem vlastně dostal, sir,” řekl klidně. “Podařilo se vám ohromně šťastné přepadnout mne, ale s pravým cílem jste se minul.” “Jakým cílem?” tázal jsem se. “Víte o něm lépe než já; a budu se ovšem střežit, abych vám pověděl něco, co by mne snad mohlo usvědčit.” “Hledám polské dělníky z haciendy dél Arroyo. Kde jsou?” “Nevím o nich. Jsou patrné na cestě do Almaden, ale dosud sem nedorazili. Vypravil jsem se do hor dříve než oni.” “Proč jste nechal vhodit řetěz do šachty?” “Já? Přece jste slyšela snad viděl, že to udělala tato žena!” “Poněvadž jste jí to poručil.” “Není pravda! Zeptejte se jí! Poví vám ochotně, co chcete vědět. Já však vyžaduji docela rozhodně, abyste mne propustil. Almaden je mým vlastnictvím, jsem zde pánem a velitelem a jestliže mne okamžitě nepropustíte, přičtěte si následky.” “Žvást! Mohu zodpovědět všude a vždy každý svťij krok a následkťi svých činťi se nebojím. Za to však, co jste zpťisobil vy, se zodpovíte soudu a ten také o vás rozhodne.” “Soud? Zmátla se vám v hlavě kolečka? Kde je jaký soud?” “Na cestě do Almadenu. Bude vyšetřovat, kdo se smluvil s Yumy, aby přepadli haciendu a zničili ji požárem. Bude také pátrat po zmizelých dělnících. Myslím, až je vypátráme, že nám o vás

řeknou mnoho chvalitebného.” “Pak si ovšem přeji, abyste je hodně brzy vypátrali,” zasmál se jízlivě, “a abyste při tom měli více štěstí, než já, neboť jsem je nespatřil od té chvíle, kdy jsem se s nimi rozloučil v haciendě.” “Jsou-li na cestě sem, pak je naše poslání splněno a mohu se klidně vrátit do haciendy, neboť se s nimi setkáme na cestě. A protože mne doprovodíte, dostane se vám vzácného potěšení setkat se s nimi, aby se mohli přesvědčit, že oplýváte zdravím a blahobytem.” V jeho tváři se znovu objevil mnou často již pozorovaný výraz Doréova ďábla. Byl přesvědčen, že se s dělníky na pochodu nesetkáme, neboť věděl bezpečně, že jsou zavření v hluboké šachtě. Tam byli vydáni jisté smrti a nemohli proti němu svědčit. Jeho “obchťidek”, který si tak pěkně vymyslil a k němuž mu měla dopomoci jejich pracovní síla, byl ovšem zmařen, ale nebyly proti němu žádné usvědčující dťikazy. Ujde-li trestu, mťiže někde znovu začít něco podobného. Takové a podobné myšlenky vyzněly také v jeho odpovědi: “Bude mi velkým potěšením, sir, neboť výpověcF dělníkťi podá před soudem dťikaz, že jste zcela bez příčiny a proti právu vnikl na mťij majetek a znásilnil mne.

Následky -” “Buďte přece zticha!” okřikl jsem ho. “Zde bude ze všeho jen jediný násle”dek, a to provaz na vašem hrdle. Mám dost dťikazťi proti vám a doufám, že se mijDodarí usvědčit vás za pomoci svědectví Yumťi.” “Pokuste se o to,” řekl opovržlivě. “Pokusím se o to jistě a myslím, že se najdou ještě jiné dťikazy proti vám. Poněvadž jste právním nástupcem dona Pruchilla, jistě máte u sebe smlouvy, podepsané vystěhovalci a také kupní smlouvu, napsanou v Ures a podepsanou vámi a hacienderem. Mimoto, jak doufám, najdou se ještě jiné spisy, dopisy, doklady a podobné maličkosti, které vám budou nepříjemné, jakmile se octnou v mých rukou.

Snad vás nemusím vybízet, abyste řekl, kde jsou ty papíry.” “Ah, papíry! Pátrejte si po nich, pokud vás to neomrzí; nemám, co bych proti tomu namítal.” “A kde jsou, nepovíte, to vím. Zanecháme tedy zbytečných hovorťi a pustíme se do pátrání.” “Hledejte si, jen si hledejte! Jsem zvědav, kam až dovedete strčit svťij čenich, abyste jej zase vytáhl, zklamán.” Prohledal jsem nejdříve jeho oděv; marně, pak ostatní předměty, které byly ve světnici a zase bez výsledku. Hlavní pátrání jsem si však ponechal na konec, a proto jsem se odebral do vedlejších ložnic. V ložnici obou Wellerťi nenalezl jsem také nic. V obydlí Judit a Indiánek byly zásoby potravin, které nám přišly velmi vhod. Když jsem se vrátil k Meltonovi, tázal se výsměšně: “Oh, patrně mi již jdete ukázat svťij nález! Je přece nepochybné, že proslulý Old Shatterhand padne vždy nosem rovnou na to, co hledá.” “Ano; a to je tak správné, že se ani nebudu namáhat, abych pátral. Učiní to za mne mťij mladý prťivodce, mťij žák, libo-li master Meltone, a proklepá nejdříve zdejší stěny.

Snad se tu někde ozve dutina. Chlapci vašeho zrna mívají podobné skrýše.” “Jen ať klepá do omrzení; beztak se tu nudím.” Byl jsem přesvědčen, že Melton má tady někde všechny dťiležité listiny a bylo tedy na mně, abych je našel. Hledání jsem přenechal Mimbreňovi, sám jsem Meltona bystře pozoroval. Každý vyšetřující soudce, každý detektiv ví, že při domácí prohlídce je největším zrádcem vyšetřovaného jeho vlastní zrak. Poučil jsem hocha několika tichými slovy, aby pátral po dutinách ve stěnách a v podlaze a aby hned upustil od pátrání, kdykoliv zakašlu; potom jsem se postavil tak, že na mou tvář dopadal stín, kdežto Melton ležel v plném světle. Melton pozoroval hocha velice spokojeně, ale později ta spokojenost mizela, zvláště když se mladý Indián blížil k lťižku. Když pak hoch stanul těsně u lťižka, odvrátil se Melton a hleděl jinam, načež jsem lehce zakašlal, hoch se obrátil a v témž okamžiku jevila zase tvář Meltonova uklidnění. Poněvadž se tento výjev opakoval s týmiž podrobnostmi, byl jsem brzy přesvědčen, že Meltonova skrýš je bud v lťižku samém anebo velice nablízku. Proto jsem neodkašlával, když se Indián zastavil u lťižka asi popáté a sahal pod houně. Pozoroval jsem při tom darebovu líčenou lhostejnost a opětnou spokojenost, když hoch nic nenašel a v pátrání pokračoval jinde. Byl jsem už přesvědčen, že v podlaze pod lťižkem najdu to, co jsem hledal. Nařídil jsem tedy hochovi, aby zanechal dalšího hledání. Jakmile Indián hledání zanechal, začal se nám Melton znovu vysmívat. Nedbal jsem toho a neodpovídal jsem mu, prohlédl jsem jeho pouta a nařídil jsem hochovi, aby ho měl stále i s oběma stařenami na očích a za žádnou cenu nikoho z nich nepouštěl ze světnice, opustil jsem dťil a chvátal ke svým krajanťim, nahoře na mne čekajícím. Stačil jediný z nich, aby střežil spoutané Indiány; ostatní šli za mnou do mezipatra šachty, odkud vynášeli potraviny. Potřebovali jsme je na jednodenním pochodu pouští, neboť jsem neměl více, než co právě stačilo pro mne a mladého Mimbreně. Pak jsme dopravili spoutané rudochy chodbou do světnice dvou Indiánek a konečně jsem všem bělochťim rozkázal, aby se s potravinami vrátili ke svým druhťim do jeskyně, ovšem s největší opatrností, aby je nikdo v Almaden nezpozoroval. To jsem udělal proto, aby Melton nezjistil, co se s nimi vlastně stalo. Jakmile jsem vyřídil tuto záležitost, přenesl jsem obě stařeny ke spoutaným Indiánťim a Meltona do ložnice slečny Judit, aby neviděl, že v hledání pokračuji. Odsunul jsem houně tvořící lťižko a ohledával pozorně pťidu. Byla z upěchované hlíny natlačené na skálu, asi na třetinu metru vysoko. Poklepával jsem tu a tam; konečně jsem zaslechl dutý zvuk a když jsem hlínu nožem odškrábl, narazil jsem na kámen, který jsem vyzvedl. Nebyl příliš veliký a zakrýval malou jamku, v níž bylo uloženo to, po čem jsem pátral: veliká kožená tobolka, zabalená na ochranu proti vlhkosti. Rozevřel jsem ji ke zběžnému nahlédnutí, neboť k podrobné prohlídce mi nezbývalo času. Obsahovala několik dopisťi, pak celý svazek námezdních smluv mých krajanťi a ve zvláštní přihrádce byly napěchovány bankovky. Zastrčil jsem tobolku, přikryl jamku, upěchoval hlínu a upravil lťižko tak, jak bylo předtím. Pak jsem sebral Meltonovy zbraně a odebral se k Mimbreňovi, který Meltona střežil. Ten dostal do úst slušný roubík, aby po cestě nekřičel a poněvadž vzdoroval a nechtěl jít dobrovolně, svázali jsme ho lasem a pak jsme ho po žebříku vytáhli na čerstvý vzduch. Aby se však Indiánky a spoutaní rudoši, kdyby si uvolnili pouta, nedostali lehce ze šachty a aby jejich druzi nemohli brzy vniknout do šachty, vytáhli jsme žebřík, rozsekali jej a naházeli jsme jeho kusy do šachty za klecí; ne proto, aby byl přístup znemožněn, nýbrž aby byl jen dočasně znesnadněn. Tím jsme zmařili předčasné dorozumění mezi Yumy a získali jsme čas k odchodu z Almaden Alto. Další vývoj událostí jsem chtěl ponechat osudu. Venku jsme Meltonovi rozvázali nohy, aby slezl z návrší do údolí. Znovu se zdráhal, ale několik štulcťi pažbou změkčilo jeho vzdor a chlapík putoval s námi chtěj nechtěj až ke skalnímu výběžku, kde jsem včera naslouchal milostnému hovoru Lstivého Hada s Judit. Zde jsem ho znovu svázal a připoutal k balvanu tak bezpečně, že se nemohl hnout, načež jsem vešel s Mimbreněm do jeskyně. Vystěhovale! se zatím pustili statečně do jídla. Řekl jsem jim, že je svrchovaný čas Almaden opustit, protože je nutné, aby byli hodně daleko, než se rozední. Učinili tedy rychle přípravy k odchodu. Mimbreňovi jsem přidělil vťidčí úlohu a slíbil jsem mu, že se zanedlouho vypravím za ním. Lstivému Hadovi jsem dal spoutat ruce za záda. Ačkoliv jsem jeho slibu dťivěřoval, přece jen opatrnost kázala nevystavovat ho příliš pokušení. Vystěhovalci ho obklopili a slíbili, že ho nenechají utéci jen tak snadno. Všichni jsme vyšli, zasypali jsme otvor do jeskyně; pak se výprava hnula vpřed s ostražitým mimbreňským chlapcem v čele. Jakmile poslední členové této družiny dosáhli vrcholu okolní planiny, odebral jsem se k Meltonovi, vyprostil ho z těsných pout a přiměl jsem ho k pochodu. Dokud nezapomínal, jak chutná pažba mé pušky na hřbetě, byl ochoten poslouchat i bez této pobídky.

Poněvadž byla dosud tma, přivázal jsem si ho k sobě řemenem, aby mi třeba neseskočil někam do hloubky. Vracel jsem se z Almadenu toutéž cestou, kterou jsem přišel: kráčel jsem totiž od počátku směrem k jihu. Vťibec jsem se neobával, že by snad zabloudil mťij statečný zástupce s hlavním houfem. Pomalu míjela noc a nastalo svítání. Jakmile se rozednilo do té míry, že jsme měli širý rozhled, obrátil jsem se, ale almadenské skály byly již tak daleko, že jsem je neviděl a také před sebou nespatřil výpravu svých krajanťi. Kráčel jsem úmyslně tak zvolna, aby měli přede mnou značný náskok a aby byl Melton při setkání s nimi tím více

překvapený. Přiblížil jsem se k místu, odkud by naše cesta měla pokračovat na západ, zabočil jsem napříč a popohnal svého zajatce k rychlejší chťizi, neboť jsem chtěl výpravu předejít a čekat na ni na příhodném místě, ale tak, aby ji Melton neviděl před sebou.

Tento úmysl se mi zdařil, neboť ubožáci, poničení špatnou stravou, zlým vzduchem a hrťizou jistě postupovali vyprahlou pustinou jen zvolna. Prošli jsme napříč pouští a dorazili k místu, kde jsem našel nepatrné známky svého pochodu s Mimbreněm do Almadenu a zastavili jsme se. Postavil jsem se proti Meltonovi tak, abych přes něho viděl dozadu a spatřil jsem v dálce tmavou pohyblivou čáru, z níž vyčnívaly dva větší body. čáru tvořili moji krajané a větší body byli dva hřebci, mťij a Apačťiv. Abych zbytečně Meltona neupozornil, proč se přes něho dívám dozadu, uvolnil jsem mu roubík a pobídl ho k dalšímu pochodu, ale on se hbitě tázal: “Kam mě vlastně vlečete s takovým spěchem? Vždyť sotva pletu nohama. Skoro se domnívám, sir, že máte chuť pustit se se mnou do haciendy dél Arroyo.” “Uhodl jste, mťij ctihodný,” odpověděl jsem a pobídl ho pažbou, načež Melton rychle vykročil. Ale jeho uvolněný jazyk byl méně unavený než jeho nohy, neboť Melton navazoval další hovor. “Pěšky!” zalkal, “kdy se tam chcete dostat, když volíte naprosto špatný směr?” “To je úplně stejný směr, jakým jsem přišel.” “Klamete se. Strašně si zacházíme. Chcete-li jít přímým a nejkratším směrem, musíte se držet více na sever. Takový zkušený westman, jako vy, by to mohl vědět.” “Přímá cesta byla by pro mne špatná, milý seňore a vy to víte právě tak dobře jako já. Chcete mne snad podvést? Tam na severu číhají v záloze vaši Yumové, tam začíná řetěz hlídek, táhnoucí se až k haciendě a tam také čeká starší Weller, který není sám, nýbrž s četou Indiánťi, aby vypátral, jak Vinnetou postupuje proti Almaden. Snad uvážíte, že ptáček není tak hloupý, aby vám sedl na lep.” Odvrátil hlavu, měl až příliš zřejmý vztek a konečně výsměšně vybuchl: “Old Shatterhand, který se stále vydává za hrdinu, má tedy strach.” “Oh, seňore, opatrnost ještě není zbabělost a za hrdinu jsern se ostatně nikdy nevydával. Přiznávám rád a upřímně, že jsem při svém podniku s vámi měl dosud víc štěstí, než kdykoli jindy. Vy ovšem netušíte dosah toho štěstí.” “I tuším, tuším a znám jej,” zasmál se. “Dva lidé vniknou přes všecko bedlivé střežení Indiánťi do Almadenu a odvlečou mne odtamtud, aniž je kdo zpozoruje. To je ovšem neslýchané, přímo pekelné štěstí. A stala se vám při tom přece malá nehoda: vystěhovalce, na kterých vám tolik záleželo, jste nenalezl a v mém příbytku jste při pátrání také nepochodil. A tím méně štěstí budete mít od této chvíle. Weller neustane a nepovolí, dokud nevyprostí svého syna z vašeho zajetí a pak vás s Yumy napadne. Radím vám proto upřímně, abyste si to se mnou nepokazil, neboť nám padnete jistě jednou do rukou a pak vám oplatíme vaše zacházení se mnou.” “To ponechávám vaší libovťili, seňore. To si však uvědomte, že mne s Wellererh nepostrašíte. Svého syna už nevysvobodí, neboť ten byl zaškrcen Herkulem a dopadneme-li jeho tatíka, jak bezpečně očekávám, dopadne to i s ním velmi bledě pro jeho pokus vraždy. Pokud” vám řekl, že jeho syn nám padl do rukou, jistě nezamlčel, že chtěli zavraždit Herkula. Ale ten obr má velice tvrdou lebku, údery pažbou mu příliš neuškodily a chlapík se teď těší jako malé dítě, až bude s tatíkem účtovat podobně jako se synem…..” Melton se na mne ztrnule zadíval a po hodné chvíli namáhavě vypravil z hrdla: “Cože? Mladší Weller mrtev? Chcete mi namluvit takový nesmysl?” “Ubezpečuji vás, že Weller mladší usnul v sevřených pěstích Herkula a že starší Weller sotva ujde stejnému osudu. Ale ať již to dopadne tak či onak, jeho Yumové nás nenapadnou. Tito výborní občané svobodného rudého státu jistě velice záhy nahlédnou, že vaše přátelství a přízeň jsou pro ně velmi nebezpečnou a proradnou věcí, -” “Rád bych věděl proč?” “Proč? Odpověď na tuto otázku vám asi dá Lstivý Had.” “Jak to? Lstivý Had je mým nejvěrnějším spojencem a dá Wellerovi tolik svých bojovníkťi, kolik jich bude potřebovat.” “Myslíte, že si Weller od něho vyžádá bojovníky?” “Jistě. Udělá to hned, jakmile zpozoruje, že jsem zmizel.” “Tak, tak! Myslím, že v táboře Indiánťi zpozorují nejen, že jste zmizel vy, nýbrž že zmizel i mladý náčelník. Nebo vám snad není známo, že Lstivý Had zcela náhle zmizel?” “To nevím? Zmizel? A kam?” “Eh, snad někde v šachtě,” řekl jsem nedbale. Melton otočil hlavu tak prudce, že mu chřuplo v krku a rozevřel oči a ústa, jako by se o něho pokoušela mrtvice. Pak zvolal: “V šachtě!, Jak to myslíte?” “Nu, to já jen tak hádám. Zdá se mi totiž, že byl zavřený do podzemního vězení a to týmž zločincem, který strčil pod zámek a závoru také krásnou Judit.” “Judit!” vydechl Melton. “Správně. Slečnu Judit ze Silberbergťi. Zřekla se zlata, drahokamťi, paláce i zámku, šatstva i komonstva, které jí byly slibovány, poněvadž jí nebyl splněn slib, týkající se jejího tatíka, ale hlavně proto, že jí mladý náčelník sliboval tytéž a ještě jiné výhody za její lásku. Poněvadž byla svou nepřirozenou lakotou tak zaslepená, že všecko vyžvatlala, byla vlákána do zálohy a zavřena v šachtě do tmavé komory jakýmsi, počkat, jakpak se jmenuje ten darebák?, Ah, Melton! Znáte ho?” ””Člověče, ztratil jste rozum?” “Doufám, že ne. Byla zavřena, ačkoliv hrozila, že ji náčelník bude hledat a že ji bude požadovat pro sebe. O den dříve totiž slavila s náčelníkem zásnuby; při tom ho také upozornila na vaše záměry. Když pak holubička zmizela, přispěchal její rozvrkaný holoubek, aby se po ní dotazoval, byl však zaskočen, přemožen, svázán a vhozen do šachty.” “Človíčku, vy mne zde bavíte románem přímo nemožným.” “Opravdu to zní jako román, jako fantastická smyšlenka, když říkám, že náčelník byl zavřený do téže díry, v níž již vězela Judit.” “Ale vy si počínáte, jako byste byl vševědoucí.” “Není třeba, aby člověk byl vševědoucí, když vypráví, co viděl a slyšel.” “Co, co, to mluvíte?” tázal se rozechvěle a oči mu téměř vylézaly z dťilkťi. “Chcete mi namluvit, že jste něco viděl a slyšel, -” “Nic vám nechci namluvit a nic netvrdím, ale vím, že se to přesně takhle stalo.” “Nesmysly! Hloupost. Mluvíte, jako byste byl sám v šachtě,” pronesl pohrdli ve. “Byl jsem v šachtě.” Melton se zastavil ztuhlý úžasem a vytřeštil na mne oči. “A jak jste se tamodtud dostal?” zasípěl přidušeně. Neměl jsem v úmyslu říci mu pravdu a proto jsem odpověděl: “Nu, proč bych se nemohl vyšplhat po řetěze zdviže?” “To není pravda! Já sám jsem vytáhl klec nahoru.” “Ah, vida, vida! Hm. Co jste to vlastně vyžvanil? Přiznáváte se tedy ke všemu?” “Vezmi vás ďas!, Ano! Co na tom! Pro mne za mne, třeba se přiznávám. Říkám to jen vám a před nikým to nebudu opakovat, co mě to tedy mťiže uškodit? Ostatně Weller se již postará, aby vašim jedovatým plícím došel dech. Jak se zdá, jste ve spolku s ďáblem, neboť jen ten vás mohl dovést do šachty. Ale nespojéhejte na něho tolik! Ďábel je špatným přítelem a nechá vás na holičkách, až budete jeho pomoci nejvíce potřebovat.” “Ano. Souhlasím. Zkusil jste to dostatečně sám a právě nyní cítíte, že vás ďábel zcela opustil,” pravil jsem a odvrátil jsem se od něho, neboť směle mohu říci, že mi pohled na jeho tvář pťisobil přímo fyzickou nechuť. Pravidelnost rysťi a celková sličnost jeho tváře nyní zmizela; na jejich místě se šklebila ďábelská ohavnost. “Oh, já se necítím opuštěn,” zaskuhral. “Jste na omylu! Nejsem vám vydán na milost a nejsem bez obrany, jak se domníváte. Co si počnete, když si zde lehnu a nehnu se z místa?” A již se natáhl na drobný štěrk. “Už víte, jak chutná má pažba,” pravil jsem, “a ta vás i nyní zvedne, nevstanete-li okamžitě!” “Zkuste to! Zťistanu zde, nehnu se a dám se raději utlouct, než bych udělal jediný krok. Dosud nejsme daleko od Almaden a Yumové sem mohou dorazit každou chvíli. Budou po mně pátrat, naleznou mou stopu a pustí se za mnou. Dopadnou vás, nezmizíte-li!” “Pohádkáři! Jen si nepředstavujte, že to vše pťijde tak snadno, jak si myslíte. Posadíme se tedy a počkáme na vaše Yumy. Uvidím, odváží-li se na mne kvťili vám, darebáku! Nestojíte mi ani za to, abych vám znova poutal nohy. Přijdou-li vaši Yumové, běžte jim vstříc.” Posadil jsem se vedle Meltona, který se natáhl na zem, odplivl si před mé boty a pak se obrátil, aby na mne nemusel hledět. Bylo mi to právě vhod, neboť v té poloze neviděl přibližující se zástup, který se objevil v dálce. Zanedlouho postoupili vystěhovalci o tolik, že jsem rozeznával jednotlivé postavy a později i tváře. V čele všech kráčel Mimbreňo. Poznal mne i mého zajatce a postupoval klidně dál. Konečně se zástup tak přiblížil, že k nám doléhal ohlas

krokťi. Melton chvíli naslouchal, rychle se pak vztyčil a obrátil tvář směrem k příchozím. V té chvíli však sebou trhl, jako by se byl střetl se strašidlem. “U všech čertťi! Kdo to sem přichází?” “Asi vaši Yumové, kteří vás osvobodí,” prohodil jsem. “Doufám, že máte neobyčejnou radost, že se vaše přání tak brzy uskutečnilo.” “Proklatče! Jsi opravdu ve spolku s ďáblem?” Zasyčel a vyskočil. Lehce mne při tom kopl a uháněl, pokud mu to svázané ruce dovolovaly. Jeho pokus útěku byl vlastně směšný, proto jsem vstal a zcela klidně jsem se za ním díval. Bylo by zcela zbytečné, kdybych se za ním pustil, neboť vystěhovalci ho poznali a zvedli pokřik. A již se rozestoupili a hnali se za ním v divoké směsici: muži, ženy i děti. Jediný Mimbreňo kráčel jako dříve, zvolna a klidně. Došel ke mně a pronesl s úsměvem: “Pták neuletí daleko, neboť má podvázány perutě.” Pronásledovatelťim v čele se hnala slečna Judit, kterou však za chvíli předběhl Lstivý Had. Mladý náčelník, třebaže měl ruce svázané, byl přece jen dobrým běžcem. Nyní ho poháněl i hněv, neboť poznal svého nepřítele. Dlouhými, obratnými skoky letěl za prchajícím, blížil se mu každým pohybem a zanedlouho mu byl v patách; pak ho úmyslně předběhl, obrátil se a s veškerou prudkostí do něho vrazil, takže Melton se skácel k zemi a dvakrát se překotil. Nezbyl mu ani čas, aby se vztyčil, neboť náčelník Yumťi se na něho vrhl a přitiskl mu spoutané ruce k hrdlu. Několik okamžikťi se váleli na zemi, až se k nim přihnala Judit, která Indiánovi pomohla vstát. Judit vyváděla, ječela a syčela, přičemž pěstmi a nohama dorážela na Meltona, dokud se ostatní nepřiblížili. Pak se utvořilo klubko lidských těl, z jehož středu zněly Meltonovy úzkostné výkřiky, takže jsem se začal bát o jeho život. Pospíšil jsem k němu a když jsem si prorazil cestu zástupem, spatřil jsem Meltona ležet na zemi a Judit klečet na jeho hrudi. Bušila svému svťidci pěstí do tváře a drápala ho nehty tak divoce, že jsem musel zakročit. Odhodil jsem ji stranou. “Styďte se přece, děvče, a nechtě podobné záležitosti mužťim. Vždyť jste jako zběsilec.” “Ten ničema zasluhuje, abych mu vyškrábala oči,” pištěla pronikavě. “Opovážil se mne podvést a zavřít. Vždyť bych byla v šachtě zahynula nebo aspoň přišla o svou krásu!” A znovu se rozběhla k Meltonovi. Odstrčil jsem ji a zvolal jsem: “Nikdo se k němu nepřibližuj! Zajatec náleží mně a neujde svému trestu. Kdo neuposlechne, bude mít co dělat se mnou!” Vystěhovalci ustoupili a Melton za mého přispění vstal. Nechci se zmiňovat o jeho zevnějšku, ale jeho duše se zmítala bouří, která mu naprosto nepropťijčovala lidského vzezření. Sípal jako chycená šelma, oči měl podlité krví a vyprahlými rty chrlil proklínání, určené hlavně mé maličkosti. Byl to ohlas nezměrného, malomocného vzteku. Přerušil jsem jeho duchaplnou přednášku tím, že jsem mu dal nacpat do úst roubík. Melton sice hrozil, že se dobrovolně zadusí, ale zanechal toho marného pokusu a pomalu se uklidňoval. Lstivý Had se nezúčastnil jeho trýznění, neboť mu to indiánská hrdost nedovolovala, ale jeho zrak planul zlobou a lačností po pomstě. Jakmile se vše utišilo, přistoupil ke mně a tázal se: “Co učiní Old Shatterhand s tím proradným a nebezpečným mužem?” “Nemohu se o tom určitě vyslovit, dokud se neporadím s Vinnetouem.” “To přece není třeba, neboť náčelník Apačťi uzná vše za dobré, o čem roz hodne Old Shatterhand. Oba jsou jako jeden muž; co jeden chce, chce i druhý.” “Proč se o tom zmiňuje Lstivý Had?” “Had bych učinil svému bílému bratru návrh. Nechť se mnou Old Shatterhand ustoupí opodál, abych s ním mohl hovořit o samotě.” Učinil jsem mu po vťili. Vzdálili jsme se, aby nás Melton nemohl slyšet. O ostatních jsem byl přesvědčen, že řeči Indiánově neporozumí. Ten zahájil vyjednávání otázkou: “Chce mi Old Shatterhand upřímně říci, považuje-li mne za lháře?” “Proč bych nebyl upřímný? Jméno mého rudého bratra nevzbuzuje sice příliš dťivěry, jinak však věřím, že Lstivý Had miluje pravdu a že je příliš hrdý a statečný, než aby se snížil ke lžím a zradě.” “Dobře mluví mťij bílý bratr; děkuji mu za to. Chci mu říci, že si přeji jednat o smír, ale nejen pro sebe, nýbrž i pro své bojovníky.” “Co tomu řekne nejvyšší náčelník všech Yumťi, Velká Huba? ” “Bude s tím souhlasit.” “Pochybuji; neboť se zapřísáhl pomstou proti mně. Víš, že jsem usmrtil jeho syna, Malou Hubu.” “Old Shatterhand je přítelem všech rudých mužťi.

Neusmrcuje nikoho, leda tehdy, je-li k tomu donucen.” “To je pravda, ale to nebude pro Velkou Hubu dťivodem, aby zanechal své pomsty a zaměnil nepřátelství v přátelství.” “Nechť tedy jedná sám za sebe, avšak jeho pomsta nebude spojena s mým jednáním. Když jsme podnikli výpravu proti Almaden Alto a haciendě dél Arroyo, zvolili jsme ho za vťidce. Mťižeme však svého vťidce sesadit hned po válce, neboť jsme mu povinni poslušností jen tak dlouho, jak se nám zachce. Yumové se rozpadají v mnoho kmenťi; a já jsem náčelníkem svého kmene právě tak, jako Velká Huba náčelníkem svého. Není o nic víc než já sám. Nabídl nám boj proti bělochťim, vyhrabali jsme tedy tomahawky, nyní však nahlížím, že je nám smíření prospěšnější. Proto jsem ochoten jménem svého kmene, i když ne jménem všech Yumťi, vykouřit s Old Shatterhandem dýmku míru.” “A bude-li se tomu Velká Huba vzpírat?” “Budu přes jeho odpor přítelem a bratrem Old Shatterhanda a budu ho hájit se všemi svými bojovníky i proti Velké Hubě. Věří mě mťij bílý bratr?” “Věřím ti, ale mťij rudý bratr uzavře smírnou smlouvu jistě jen s určitými podmínkami.” “Mám jen dvě. Nejprve žádám, aby Old Shatterhand nic nenamítal proti tomu, že chci učinit z Bílé Květiny, která se jmenuje Judit, svou squaw.” “Nemám, co bych proti tomu namítal, ale nemyslím, že by se tato Bílá Květina hodila za squaw mému rudému bratru. Čiň však v tom ohledu, jak sám uznáš za dobré; jsem s tím předem srozuměn. A druhé přání?” “Chci mít Meltona.” “To jsem si myslel. Lstivý Had asi míní, že mohu naložit s tím člověkem podle svého svobodného uvážení.” “Ano. Podle zákonťi bílých tváří měl bys snad povinnost vydat jej soudťim, ale podle zákona rudých mužťi náleží zajatý vítězovi a ten s ním mťiže naložit, jak uzná za vhodné. Jsme zde na svobodném území rudých kmenťi, kde nemají platnost zákony bělochťi. Old Shatterhandovi nesmí tedy nikdo z bělochťi vyčítat, jedná-li podle zákona rudých mužťi.” “Výčitek by se mi mohlo dostat. Jsou již nablízku bílí strážcové zákonťi, policisté z Ures se svým statečným náčelníkem, kteří se vypravili, aby Meltona zajali, já však nebudu dbát, co se jim líbí nebo nelíbí a udělám, co chci, třeba by to odporovalo zákonťim bělochťi této země. Mťij rudý bratr tedy, chce-li, mťiže si Meltona kdykoliv vzít. Vydám mu ho. Ale pomyslel Lstivý Had, že i já mám podmínky?” “To vím a chci je slyšet.” “Žádám předně mír mezi tvým kmenem a všemi bělochy, kteří jsou zde nablízku.” “Lstivý Had je srozuměn.” “Kromě toho vyžaduji, aby se mír vztahoval i na Mimbreně, kteří jsou mými přáteli.” “To je obtížné. Vím, že jsi spojencem Mimbreňťi, kteří jsou mými nepřáteli. Mohu jen poručit a tři sta mých bojovníkťi je zničí. Vyžaduješ-li, aby byli ušetřeni, připojím ke svým podmínkám ještě jiné.” “Nevyslovuj je. Podle nynějšího stavu věcí mohou spíše Mimbreňové klást podmínky tobě, než ty jim. Nezapomeň, že Mimbreňové podléhají rozkazťim velkého náčelníka Apačťi a že já jsem jejich spojencem. Nebáli jsme se ani dříve tvých tří set bojovníkťi a nebojíme se jich ani nyní. Kdo nám zakáže pustit se na sever od Almaden a zajmout vaše koně?” “Víte, kde jsou?”, tázal se. trochu nejistě. “I když přesné místo neznáme, Vinnetou je jistě nalezne. Ostatně ty nejsi jediným naším zajatcem. Spoutali jsme všechny stráže, rozložené mezi Almadenem a haciendou i s Rychlou Rybou, vcelku čtyřicet bojovníkťi, kteří budou hned zastřeleni, pokusíte-li se nás ohrožovat.” Podobné zprávy ovšem mladý náčelník neočekával.

Sklopil oči, hodnou chvíli přemítal a pak se ozval: “Musím tomu uvěřit, poněvadž tak praví Old Shatterhand. Je tedy pravda, že moji bratři byli zajati. To se mohlo podařit jen tobě a velkému Vinnetouovi.” “Jistě tedy usoudíš, že nám není třeba přijímat tvé podmínky. Vždyť se nadlouho neudržíte ani v Almadenu, protože vozy, které z Ures očekáváte,

jsme zajali na cestě s veškerými potravinami, nástroji a hornickým náčiním.” “Uff! Pak nebude v Almadenu možno žít. Máme zásoby jen na dva dny a nedojedou-li vozy, vyhladovíme anebo budeme nuceni krajinu opustit. Není zde zvěř.” “Jste na tom hťiř, než si

vťibec dovedeš pomyslet. Trvám tedy na podmínce, abyste se smířili s Mimbreni.” “A kdybych se zdráhal?” “Budeme pokračovat ve své výpravě. Zmocníme se ještě staršího Wellera, potom zajmeme vaše koně a vyčkáme příchodu Silného Buvola, který se k Almadenu blíží s několika sty bojovníkťi, aby potřel celý váš kmen. Ty však, protože jsi spoluviníkem Meltonovým, budeš odevzdán i s Wellerem soudcťim. Tvým trestem bude v nejpříznivějším případě několik rokťi žaláře.” Svobodný Indián a několik let pod zámkem! Bylo možno říci něco horšího? Strach mu projel celým tělem a pak se velmi rychle rozhodl: “Nahlížím, že mťij bratr jedná správně. Jaké další podmínky klade Old Shatterhand?” “Zatím žádné. Další návrhy přednesu při válečné poradě, neboť soudím, že Lstivý Had nebude se mnou dříve kouřit kalumet, dokud se nedohodne se staršími svého kmene.” “Ano. Jsem povinen se s nimi poradit. Pťijde Old Shatterhand se mnou k nim nebo pro ně pošleme?” “Nechť přijdou k nám.” “Máme vhodného posla? Koho k nim vyšle mťij bratr?” “Mladého Mimbreňa. Je to hoch moudrý, opatrný, poctivý a mně úplně oddaný. Mohu se na něho ve všem spolehnout.” “Mťij bratr se přesvědčí, že jsem právě tak poctivý a věrný. Dám mu s sebou mťij vampum na dťikaz, že jsem ve vašem ležení a že je pravdou vše, co on sdělí mým bojovníkťim. Řekne jim, co se přihodilo a ať přivede pět nejzkušenějších bojovníkťi, jejichž jména mu povím. Přijdou beze zbraně, na dťikaz, že v jejich hrudi není klamu.” Nemohlo mě být nic příjemnějšího a vítanějšího, než tento obrat, který poskytoval možnost získat pro vystěhovalce největší výhody, jinak těžko dosažitelné. Plně jsem byl přesvědčen, že od mexických zákonodárcťi, pokud šlo o odškodnění, nemohl jsem pro ně očekávat vťibec nic. Kdybych byl Meltona vydal hloupému juriskonsultovi, byl by padouch jistě ušel trestu a nadto bych byl nucen vydat tobolku, jejíž obsah jsem určil pro lepšího příjemce, než pro bezednou kapsu mexické spravedlnosti. Rozhodl jsem se tedy, že Meltona vydám náčelníkovi a neměl jsem žádné výčitky, že jednám kruté se zločincem, vydávám-li ho do indiánských rukou, neboť tenhle lotr zasloužil všechno, jen ne soustrast. Mimbreňo se již proto rád chopil tohoto úkolu, poněvadž byl dost nebezpečný; jakmile se mu dostalo náležitých pokynťi, vyskočil na Apačova koně a hnal se tryskem přímo do Almadenu. Zachránění běloši se rozložili po zemi v kruhu, jehož středem byl Melton, kdežto Indián se posadil opodál. Zatím jsem poodešel, abych podrobil obsah Meltonovy tobolky dťikladné prohlídce. Nejdříve jsem ovšem přepočítal peníze. Chlapík disponoval většími obnosy, než jsem zprvu myslil; měl při sobě více než třicet tisíc dolarťi v bankovkách.

Byl-li ten obnos jeho vlastnictvím či Wellerovým a nebo náležel-li společné pokladně mormonťi, bylo mi lhostejné. Pak jsem prohlédl námezdní smlouvy svých krajanťi a kupní smlouvu o haciendě, načež jsem letmo pročetl několik dopisťi z Utahu, Salt Lake City a Saň Francisca, v nichž byl podán zřejmý dťikaz, že se Melton vypravil do Mexika proto, aby pro mormony získal rozsáhlé pozemky a aby podnikl některé kroky k jejich pozdějšímu přesídlení na jih. Dva nebo tři dopisy dokazovaly, že se spojil s Wellerem, aby získal pozemky zpťisobem nepoctivým, hlavně aby oba použili největší části společných mormonských peněz ve svťij vlastní prospěch. Pak jsem pročetl obsažný dopis, týkající se zcela jiné záležitosti. Obálka u něj nebyla a poněvadž dopis nebyl označen ani datem ani místem, nemohl jsem určit odkud a z které doby pochází. Písmo však mělo svěží, tmavé zbarvení a z toho jsem usuzoval, že dopis byl psán v poslední době. Oslovení znělo “dear uncle”, drahý strýčku a list obsahoval rťizná sdělení soukromého rázu a rozepisoval se konečné o věci, která velice upoutala mťij zájem. Bylo tam psáno toto: “Tážeš-li se, kterak a z čeho žiji, mohu tě ujistit, že se mi daří výborně. Mám štěstí v kartách a mimoto jsem nalezl přítelíčka, jehož napěchovaná tobolka je pro mne stále otevřena. Jistě si připamatuješ jméno bývalého vojenského dodavatele Huntera, s nímž jsi se seznámil s St. Louis. Byl rodákem z Evropy, vydával se však za čistokrevného Yankea. Zvěděl jsem, že se do Ameriky přeplavil jako chudý ševcovský dělník a měl nehorázné štěstí; z věna své ženy si pořídil krám na William Street v Novém Yorku. Za války mezi severními a jižními státy zásoboval severní armádu obuví, později též oděvem a jinými předměty, takže se k němu dolary jen kutálely. Nyní ovšem již dávno nepracuje, churaví a namáhá se jen, aby připisoval ohromné úroky k svým kapitálťim, ač toho nemá zapotřebí, neboť ovdověl a jeho jediný syn a dědic bude mít do nejdelší smrti víc než dost. Starý však lakotí jak mťiže: svým chudým příbuzným v Evropě nezaslal dosud jediný cent. Zato miluje svého synka opičí láskou. Chlapík mťiže plnou hrstí rozhazovat zlaťáky po ulici, aniž mu tatík činí výčitky. Nazval hocha podivuhodným příjmením “Smál”. Je to slušný mladý muž, rozhýčkaný, bez energie, vzletu a povahy, jinak však dobrák, který nerozumí lidem a dťivěřuje všem pijavicím, které se na něho navěsily, aby z něho sály zlatou šťávu. Tuto luzu považuje za své přátele. Podaří se mi, doufám, zanedlouho otevřít mu zrak a upozornit ho na tyto nebezpečné příživníky, neboť mťij vliv na něho roste den ze dne. Povím ti rád, jak jsem se seznámil s tímto Smalem Hunterem, který pro nás bude tučným soustem. Sotva jsem vystoupil z omnibusu a vstoupil do hotelu, oslovil mne vrchní číšník “mister Hunter”; totéž učinilo několik jiných osob, sluhťi i hostťi. A když mně byl potom pravý mister Hunter představen, stanuli jsme proti sobě s ústy dokořán a nemohli jsme úžasem ani promluvit. Podobáme se totiž navzájem tak dokonale, že si nás všichni lidé pletou; máme oba tutéž postavu, barvu tváře, vlasťi i vousťi, týž výraz očí, ano i hlas. A jestliže napodobím jeho poněkud zdlouhavě vleklou chťizi s mírným klácením hlavy a rukou, zmýlí se v nás i jeho nejdťivěrnější přátelé. Tuto možnost chci využít a proto jsem se také k němu připojil. Uvítal to rád. Činí mu náramnou kratochvíli, když nás lidé ustavičně zaměňují. Především se ovšem starám, abych ho v kartách obehrál o tolik, kolik potřebuji pro sebe. Přilnul ke mně dokonale, jedná se mnou jako se svým blížencem a nechce ani slyšet, začnu-li hovořit o odjezdu. Přeje si, abych ho provázel na jeho nejbližší veliké cestě. Cestuje vášnivě rád a jeho tatík, jinak hrozný skrblík, nenamítá nic proti jeho marnotratnictví. Smál nečte nic jiného než cestopisy. Potloukal se již po všech koutech Spojených státťi, navštívil Kanadu, Labrador, Mexiko, byl i v Buenos Aires, Rio de Janeiru, procestoval Anglii a Itálii. Teď mu v hlavě straší Orient. Učenci, milionáři a aristokrati tam cestují: proč by tak neučinil on? Já ovšem pilně přikyvuji hlavou k jeho rozmarťim a snažím se ho posílit v těch choutkách. Snad se mi podaří při té příležitosti setkat se s otcem, který, jak víš, byl nucen prchnout před Old Shatterhandem a skrývat se za Středozemním mořem. Nyní sedáme od rána do večera pohromadě a louskáme mluvnice, totiž arabskou a indickou, za přispění dvou profesorťi, čteme romány z harémťi a kreslíme po stěnách odalisky bílé a černé pleti. Smál je ostatně dost vtipná hlava a činí znamenité pokroky v obou řečech, a já chtě nechtě s ním udržuji stejný krok. Ještě několik měsícťi a poplujeme po Atlantiku, s kapsami naditými tatíkovými bankovními poukázkami. Rozepisuji se úmyslně o všech podrobnostech, poněvadž znám tvou vynalézavost a očekávám od tebe dobrou radu, jak bych nejlépe užil svých nynějších výhod, zvláště oné vskutku zvláštní podobnosti. Tvé přispění bude mi vítáno. Piš brzy, co soudíš o celé věci, ale nezasílej dopis sem, nýbrž do mého dřívějšího bytu, neboť se obávám,že by se mohl dostat do nepovolaných rukou. Zdraví tě Tvťij věrný synovec Jonathan.” Tento dopis obsahoval pro mne mnohou zajímavost, předně již proto, že obsahoval zmínku o mé maličkosti. Tatík pisatelťiv byl nucen prchnout ze země. To byl tedy pan Tomáš Melton, jehož jsem kdysi hnal od tvrze Uintah až do tvrze Edvardovy. Tam se mu podařilo tajně uprchnout a policie neobjevila po něm ani stopy, protože jí náhodou nepadl do rukou. V tomto směru jsou si veškeré policie světa podobné. A teď se z dopisu dovídám, že je za Středozemním mořem. Ale kde? Mohl jsem se právem domnívat, že Tomáš Melton neuměl ani turecky, ani arabsky, ale v Alexandrii, Káhiře, Tunisu, Alžíru i Maroku je dost Angličanťi, Francouzťi i Američanťi, kteří se teprve v Africe naučili cizím řečem. Ostatně mi na tom nezáleželo, kde se darebák skrývá, ale přece mne zajímala synova poznámka o něm. Tím více jsem

se zajímal o záhadného Smála Huntera, který byl zřejmě ve velikém nebezpečí, staral-li se o jeho blaho některý z těchto tří Meltonťi. Ale jak jsem ho mohl varovat odtud, z nitra Nového Mexika, když Smál Hunter vězel někde ve Spojených státech, snad v Baltimore nebo Saň Franciscu! Přesto jsem zastrčil dopis do své tobolky, abych si jej uschoval pro budoucnost, kdežto ostatní papíry, Meltona kompromitující, jsem chtěl odevzdat juriskonsultovi k úřednímu šetření. Právě jsem tobolku zavřel a zastrčil ji do kapsy, když na mne Melton volal. Patrně mu některý útrpný občan vytáhl roubík z úst. šel jsem k němu, abych ho vyslechl. Melton nevyhlížel vábně; otékala mu jeho podrápaná tvář. “Poslyšte, kam jste poslal toho indiánského kluka?” tázal se mne. “Chci to vědět a musím to vědět! A co jste vyjednával tajně s náčelníkem?” “Pomalu, pomalu!” okřikl jsem ho. “Mluvíte, jako byste mi mohl poroučet., Ale proč bych vám to tajil? Dovíte se záhy, že jste se velmi přepočítal, když jste doufal v přispění Yumťi. Smlouvám s nimi mír.” “Nesmysl!” • “Žádný nesmysl. Lstivý Had mně nabídl mír sám.” “To učinil? Snad dokonce žádal ten chlap, aby byl propuštěn na svobodu? A vy chcete vyhovět jeho přání?” “Oh, učiním z opatrnosti ještě víc, než tuto maličkost.” “A co vlastně vyžaduje víc?” “Mnoho! Předně se chce oženit se slečnou Judit.” “Čert ji vezmi! Nechť se mají, chtějí-li! Je to rudokožec plný prolhanosti a ta zmije se právě dobře k němu hodí. Ti vám toho o mně asi nalhali. Ať se jen stane Indiánkou, ta dovede zbláznit i náčelníka Indiánťi! Ale buďte tak laskav: upozorněte ho přátelsky, že se jeho vyvolená nedá zkrotit jinak, než pořádným výpraskem., A chce snad ještě něco?” “Ano a právě tahle maličkost vás bude zajímat. Chce vás mít svědkem svých oddavek ve vigvamech, -” “Co, že? Snad dokonce chce, abych mu byl vydán? To neučiníte!” vykřikl zděšeně. “Nemáte k tomu právo.” “Čerta se ptám, mám-li právo či ne. Samozřejmě to udělám a jaképak řeči? ” “Nemožné, to je nemožné, aby běloch vydal bělocha Indiánovi! Považte, čeho se dopouštíte, jakou zodpovědnost na sebe berete. Máte přece jindy tak jemné svědomí, proč ne vťiči mně?” “Protože jsem na vás jakživ nic jemného nepozoroval. A kdyby mně snad přece činilo svědomí výčitky, umím si pomoci velmi snadno. Vždyť přece není nutno, abych vás vydal.” “Dobrá, dobrá, to jsem chtěl vědět,” prohodil spokojeně. “Nechám vás klidně běžet,” pokračoval jsem, “ale v příštím okamžiku vás popadne Lstivý Had za pačesy.” “Jak to? Vždyť je zajat! Copak ho chcete propustit?” “Přesné tak!” “To nejde! To neuděláte! Aspoň ne hned! Nesmí být propuštěn, dokud já nebudu v bezpečí.” “Mírněte se drobet, seňore! Není tu vhodné místo pro vaše hulákání. Rozvažte si, jaká je vlastně vaše situace. Proč bych vás propouštěl a jeho ne? Proč bych propouštěl právě vás a proč bych jeho držel v zajetí, ačkoliv se vlastně ničeho nedopustil? K smíchu!” “Pro mne zde není nic k smíchu, neboť bude-li propuštěn zároveň se mnou, použije své svobody hned k tomu, aby se mi pomstil.” “Také má proto své dťivody a právo, kdežto já neznám dťivod, proč bych vás proti němu hájil.” “Nechci tedy být propuštěn, nýbrž vyžaduji, abych byl vydán soudu. Provádíte vlastně zločin, když mne držíte v zajetí a vláčíte mne po neschťidných cestách, ale snesu to raději a pomlčím o tom, ” “Ne, ne! Jste-li tak velice přesvědčen o tom, že se dopouštím zločinu, vyvaruji se pro budoucnost všeho, co by jen zdánlivě mohlo být porušením vaší osobní svobody a propustím vás s největší radostí.” “Ale dříve, než Indiána.” “Kdepak. Nejdřív jeho, pak vás. Brzy sem přijedou čelnější bojovníci jeho kmene, aby se se mnou poradili. Budou-li nakloněni k smíru, vykouříme s nimi kalumet, načež náčelníka propustím.” “Propusťte mne tedy hned, abych mohl odejít.” “Jak bych to mohl udělat, když nevím, zda se s Yumy dohodnu o smíru? A právě vydání vaší osoby náčelníkovi je hlavní podmínkou, na jejíž splnění bude naléhat. Nenamáhejte se tedy. Neprohřeším se sice proti vám osobně, ale postarám se, aby se vám dostalo odplaty z tvrdých rukou.” “Pak nejste vťibec člověk, nýbrž dravec, ďábel. Mohl byste být spokojen s tím, co jste již na nás spáchal.” “Na nás, pravíte? Koho tím míníte?” “Mého bratra, kterého jste uvrhl do bídy. Vlekl jste ho tehdy až do Edvardovy pevnťistky, ” “Ah, ten hráč, který ve tvrzi Uintah zavraždil dťistojníka a dva vojáky -to byl váš bratr? O tom jste mohl raději pomlčet, neboť příbuzenství s lotrem nemťiže být pro mne dťivodem, abych se k vám choval šetrněji.” “Tak přece pohlížejte již konečně na věc z jiné stránky! Snad vás to pohne k bedlivější úvaze. Mťij bratr tehdy utekl, není něco podobného možné i u mne? Tehdy jste byl také přesvědčen, že bratr bude dám pod pevnou závoru a nyní se vše mťiže také zcela jinak přihodit, než očekáváte. Pomyslete, že mťij bratr jistě proti vám naplněn záští pro svou vlastní záležitost a jestliže se doví, jak jste se zachoval vťiči mně, neustane, dokud se vám náležitě nepomstí.” “Mám málo strachu z něho a z jeho pomsty. Zmizel a ztratil se.” “Zdánlivé. Dosud je zde.” “Kde?” “To vám ovšem nepovím. Nikdo od Eskymákťi až k Patagoncťim neví, kde se zdržuje, jen já sám.” “Kromě vás o tom vědí ještě dva lidé.” “Rád bych je znal.” “Já a váš synovec Jonathan.” “Jon, !” vyrazil ze sebe tuto jedinou slabiku, upřel na mne ztrnulý pohled, polkl namáhavě slinu a vykoktal: “Kdo vám, řekl, že, mám, synovce?” “Nu, snad mi nebudete zazlívat, jestliže vám neprozradím toho, kdo mi to řekl, ale aspoň snad uznáte, že má vševědoucnost je lepší, než se domníváte. Ctihodnou rodinu, jakou je právě vaše, nutno mít bedlivě na zřeteli, chce-li se člověk vyvarovat škody anebo dát jiným lidem výstrahu.” “Děláte se příliš dťiležitým. Nu povězte mi, kde byste vlastně hledal mého bratra?” “V jednom velice pěkném městě na protějším břehu Středozemního moře.” “Co, co tím chcete říci?” “Že byste vy sám byl nucen svého bratříčka vyhledat až v Orientě, abyste ho požádal o pomoc a pomstu proti mně, má-li totiž vťibec tolik odvahy, aby proti mně vystoupil. Ale právě mi napadá, že není třeba, abyste podnikal tak dalekou a marnou cestu. Vždyť váš synovec Jonathan se připravuje na cestu do Orientu a mťižete mu tedy nařídit, aby vykonal vaši, jak se zdá, poslední vťili.” “Jonathan, do Orientu? Teď vidím, že se vám opravdu něco zdá!” “Snad! Zdálo se mi o jistém Smalu Hunterovi, který studuje arabštinu a za několik měsícťi se přeplaví přes more se šeky svého papá. Mťiže být, že se ten mladý gentleman setká s vaším synovcem. Takové případy nejsou vyloučeny, opravdu se stávají, věřte mi!” Melton sebou zamrskal jako ryba, která chce vyskočit, ale pouta mu bránila v pokusu lítat. Překotil se, zasténal a zaskřípal zuby: “V tobě vězí víc než sto ďáblťi! Prokletý chlape! Do pekla!” A obrátil se tváří k zemi, aby mne neviděl. Zhluboka oddechoval. Vrátil jsem se klidně na své místo. Náš pochod od Almadenu až k místu, kde jsme odpočívali, trval sice dost dlouho, ale jen proto, že jsme se dali nejdříve jižním směrem. Ve skutečnosti jsme nebyli dosud vzdáleni od tábora Yumťi více než hodinu. Soudil jsem, že Mimbreňo na výtečném hřebci Apačově tuto cestu vykoná asi za čtvrt hodiny, další pťilhodinu jsem počítal na jeho rozmluvu s Yumy, takže se mohl za hodinu vrátit, kdyby se sám pustil napřed. Yumové pak mohli přijít po jeho stopě až k nám. Předpokládal jsem, že v necelých dvou hodinách po hochově odjezdu mohli u nás být. Uplynula hodina, aniž se kdo objevil, takže jsem se domníval, že Mimbreňo zťistal u Yumťi, aby je přivedl. Pokud šlo o čas, nezmýlil jsem se, neboť chybělo ještě několik minut do druhé hodiny, když jsme spatřili na sever od našeho tábořiště pět nebo šest Indiánťi, ale Mimbreňo s nimi nebyl. Kde vězel? Proč se neobjevoval? Chtěl jsem vědět proč. Indiáni kráčeli se skloněnými hlavami a drželi se čerstvé stopy Mimbreňova koně. Jakmile došli dost blízko, vztyčil se Lstivý Had a já vedle něho. Indiáni nás spatřili a přicházeli. Byli ozbrojeni, zcela proti nařízení svého náčelníka, ale ve vzdálenosti asi dvou set krokťi od nás odložili kopí, toulce, luky a nože, načež přicházeli beze zbraně. Vypravili se z tábora jen proto ozbrojeni, aby se mohli po cestě bránit útokťim nenadálého nepřítele, zřejmě však neměli lstivé záměry. Tvářili se, jako by neviděli, že jejich náčelník je spoután, nechtěli mu asi pťisobit rozpaky, ale na mne pohlíželi uctivě a nijak zvědavě. Jediným pohledem přeletěli tlupu vystěhovalcťi, přičemž však Meltonovi nevěnovali ani pohled. To bylo dobrým znamením. Mohl jsem právem soudit, že Mimbreňo vyřídil vzkaz zcela obratně a vylíčil jim Meltona jako zločince. Jinak by sotva byli dosavadní Meltonovi spojenci jevili tak málo úcty k

svému zajatému chlebodárci. Především jsem se musel dozvědět, proč Mimbreňo nepřijel zároveň s poselstvím. Abych si náčelníka ještě více naklonil a dokázal mu svou dťivěru, rozřízl jsem jeho pouta a pravil mu: “Porady se zúčastní mťij rudý bratr jako svobodný muž. Zahájím ji, jakmile se dovím, proč se dosud nevrátil mťij posel, mladý Mimbreňo.” Z řady bojovníkťi vystoupil nejstarší a pronesl hlasitě: “Odjel z Almadenu na západ, aby honil Wellera a přivedl ho k Old Shatterhandovi.” “Wellera?” tázal jsem se. “To byla veliká neprozřetelnost, neboť bych se ho byl zmocnil zcela jistě sám., Proč nenechal tu honbu mně?” “Old Shatterhand je slavným bojovníkem, nechť mi tedy promine, jestliže odporuji jeho názoru. Chlapec učinil dobře, že se za Wellerem pustil, neboť Weller se právě chystal zmizet navždy z těchto hor.” “Jak to? Vždyť přece vyšel na zvědy a při návratu by nám byl vběhl přímo do rukou.” “Vrátil se právě, když nám Mimbreňo vyřizoval tvťij vzkaz.” “Ah! Řekli jste mu asi, o co jde.” “Tak je to, neboť se tázal, co znamená příjezd tvého posla.” “A jak přijal tuto zprávu?” “Zprvu byl zděšený a pak spílal celému světu a vybízel nás, abychom se hned vypravili proti Old Shatterhandovi a uprchlým bělochťim. Neučinili jsme tak, poslušní rozkazťi svého náčelníka, neboť Lstivý Had nám vzkázal a vampumem svým dokládal, že s tebou smlouvá mír. Nemohli jsme tedy vyhovět Wellerově žádosti.” “A proč jste se ho nezmocnili?” “To jsme nemohli! Je dosud naším přítelem a bratrem podle smlouvy: kouřili jsme s ním dýmku míru, zatímco mír s tebou nebyl dosud smluven kalumetem. Proto jsme ho nezadržovali, ale Mimbreňovi jsme rovněž nebránili, aby se za ním pustil na svou pěst.” “Měl Weller dobrého koně?” “Dobrého a rychlého, ale poněvadž již dnes vykonal dlouhou jízdu pouští, byl kťiň unavený a žíznivý.” “Pak Mimbreňo Wellera velmi záhy dohoní a srazí se s ním v boji, jemuž nemohu zabránit. Nesmím se odtud vypravit dříve, dokud s vámi nesmluvím mír.” Nyní se ozval Lstivý Had: “Chce-li Old Shatterhand jet Mimbreňovi na pomoc, ať tak učiní s klidem.

Nemusí se obávat, že bychom se dopustili zrady. Jeho bílí druzi mohou zde zťistat a ozbrojíme je, chceš-li.” To byla ovšem velkomyslná nabídka, ale přijmout jsem ji nemohl. Odpověděl jsem: “Raději počkám. Pospíšíme-li si s poradou, přijdu Mimbreňovi na pomoc ještě včas.” “Musím však svého bílého bratra upozornit, že na světě lze vše spíše urychlit, než poradu o míru. Zde nutno mnoho uvažovat, neboť rychlé úmluvy mívají vždy rťizné výklady. Bylo by lépe, kdyby se mťij bílý bratr vypravil za Mimbreněm a poradu odložil do svého návratu.” “Tave-šala by mohl setrvat,” ozval se mírně starý bojovník, “neboť než Mimbreňo odjel, pravil, že chce Wellera přihnat k Old Shatterhandovi a ne že by se s ním chtěl pustit do boje. Je dosud sice hochem, ale má výtečného koně a jak se zdá, je starší rozvahou a rozumem, než věkem.” Skoda, že ta slova neslyšel hochťiv otec, Silný Buvol! To byla veliká pochvala z úst zkušeného bojovníka nepřátelského kmene! A jako by sám osud chtěl pravdivost těch slov potvrdit, ozval se v té chvíli z dálky výstřel a na západě se objevil jezdec, přijíždějící jakoby od jihu. Brzy však jsme pozorovali, že tento směr jízdy nebyl přímočarý, neboť jezdec odbočoval hned napravo, hned nalevo, ale ustavičně se k nám blížil. Bylo jasné, že je honěn, že prchá před někým a že ten někdo ho stále hlídá a nedopouští, aby se vzdálil. Brzy jsme spatřili i druhého jezdce. Byl menší, ale měl zdatnějšího koně. Viděli jsme tedy před sebou Wellera a odvážného mimbreňského hocha. Weller občas, jakmile získal čas k nabíjení, střílel po hochovi, aniž ho zasáhl a hoch mu statečně odpovídal z ručnice. Že nikdo z nich protivníka nezasáhl, mělo svou dobrou příčinu, jak jsme zjistili později. Mimbreňo střílel úmyslně špatně, aby mi přihnal Wellera živého a ten se netrefil, protože se jeho náboje nehodily do pušky, měl totiž ručnici, kterou uloupil zraněnému Herkulovi,.kdežto jeho náboje se hodily jen do moderní karabiny. Teď ovšem bylo nutno Mimbreňovi ulehčit úlohu a proto jsem vskočil do sedla a rozjel se proti oběma. Jakmile mne Weller zpozoroval, zasadil koni zběsile ostruhy, ale za dvě minuty jsem se k němu přihnal tak blízko, že jsem mohl zarazit koně a opakovačku přiložit k líci. “Dolťi z koně, mistře Wellere, nebo vás srazí kulka!” zvolal jsem. Weller se jen zasmál, obrátil koně, aby mohl uniknout a namířil na mne. Při pohybu, jaký vykonal, nezbyl mu ani čas k míření, takže jsem se jeho výstřelu neobával. Vskutku se také zablesklo, ale kulka letěla tak daleko ode mne, že jsem sotva zaslechl její hvizd. Chlapík se přepočítal, což také uznal, jakmile znovu obrátil koně. Nyní spatřil Mimbreně přímo proti sobě s ručnicí rovně namířenou. Přišel tedy do křížové palby a chtěl-li se vyhnout kulkám, nemohl jinak, než zabočit tam, kam ho právě Mimbreňo hodlal hnát, totiž přímo k našemu tábořišti. Vystěhovalci neměli takové zbraně, aby ho mohli zadržet a Mimbreňo byl příliš daleko vzadu; bylo tedy na mně, abych chlapíka dohonil. Mohl jsem snadno postřelit jeho koně, ale proč bych ubližoval statečnému zvířeti pro zbabělého člověka? Byl bych ho mohl zasáhnout výstřelem a srazit ho z koně, ale když se to zdráhal učinit mladý hoch, jak jsem to mohl před tolika svědky udělat já, neomylný Old Shatterhand?, A konečně: střílet po unaveném, uštvaném muži, který byl nucen bojovat proti přesile, mi nebylo po chuti. Umínil jsem si, že se ho zmocním živého a pobídl jsem svého bystrého hřebce rovnou za ním. Weller měl dvojku, jejíž jedna hlaveň byla vypálena; místo aby znovu nabíjel, spoléhal na druhou hlaveň. Jel jsem za ním, ale poněkud jsem odbočil, abych mu nebyl v patách. Záleželo mi na tom, abych ho svedl k druhému výstřelu ještě než ho popadnu, a proto jsem na něho znovu zavolal: “Zastavte, master, jinak opravdu střelím!” Dal se touto hrozbou svést, namířil a spustil. Tentokráte směřovala hlaveň přímo proti mně; výstřel nebyl tedy zamířen někam do vzduchu. Hbitě jsem se sklonil po zpťisobu Indiánťi k boku svého koně a jakmile mne střela přeletěla, vyšvihl jsem se do sedla a hnal se přímo k Wellerovi. Ten již neměl čas nabíjet; odhodil nepotřebnou ručnici a vytáhl z opasku revolver. Bylo by bývalo šílenstvím hnát se proti této rychlopalné zbrani a proto jsem zadržel koně ještě včas a zvolal za mírného klusu: “Pryč s tou bouchačkou, nebo té střelím přímo do čela.” Weller neposlechl, vyčkával, až se přiblížím ještě více. Proto jsem pozvedl opakovačku, namířil a stiskl spoušť. Po výstřelu Weller vykřikl a svěsil ruku, z níž mu revolver vypadl. Po málo vteřinách jsem zarazil těsně vedle něho. “Dolťi z koně!” velel jsem. “Neposlechneš-li, shodím tě jako hrušku!” Chytil jsem ho, abych ho shodil. V té chvíli vytáhl však Weller druhý revolver a výsměšně zvolal: “Ne tak rychle, master! Dosud mne nemáte, zato já mám vás.” Chtěl stisknout, ale k výstřelu nedošlo. V tomtéž zlomku vteřiny, kdy jsem zahlédl jeho zbraň, udeřil jsem ho pravou pěstí pod bradu, takže mu hlava klesla do týla. Rychlým hmatem po uzdě jsem zarazil jeho koně a již jsem také jezdce vyzvedl ze sedla a srazil na zem. Dopadl temně jako pytel a zťistal ležet s očima zavřenýma. Už jsem se domníval, že si srazil vaz. Přesto jsem si jeho drahou osobu zabezpečil tím, že jsem mu rychle svázal ruce přes záda; pak jsem prohledal jeho kapsy. Nalezl jsem koženou tobolku a hedvábný háčkovaný váček, v němž se blyštělo zlato. O ostatní maličkosti jsem se nestaral a nechal jsem mu i hodinky. Ještě než jsem byl hotov, přicválal Mimbreňo a sebral pušku i oba revolvery. Zanedlouho rozevřel Weller oči a osopil se na mne: “Muži, co vlastně ode mne chcete a proč mne přepadáte? Nechtě mne na pokoji, jinak se vám vaše jednání šeredně nevyplatí.” Na jeho hlase bylo znát, že se kousl do jazyka; plival krev. Mťij úder mu srazil obě čelisti a jazyk se přitom dostal nevinně do nepříjemných kleští. “Hloupost! Nevím, jak byste mi mohl škodit. Vstát a pochodem za mnou!” “Ani ve snu! Zťistanu zde, dokud mne nerozvážete!” “Tomu přání bych mohl vyhovět snadno. Stačí, svážu-li vám nohy a nechám vás zde, až k vám přijdou supové a šakalové na hostinu. Budu však jednat lidštěji, i když si to nepřejete.

Vzhťiru!” Weller však nevstal dříve, dokud neučitil na žebrech několik štulcťi Mimbreťiovy pažby. Pak vyskočil za vzteklého proklínání a kráčel mezi námi, popoháněn Mimbreněm. Koně šli poslušně za námi. V tábořišti samém jsem musel užít veškeré energie, abych zachránil darebu před útokem rozlícených vystěhovalcťi. Dal jsem mu svázat nohy a uložit ho co nejdále od Meltona, aby se spolu nemohli dorozumívat. Yumové byli zblízka svědky celého výjevu. Pomíjeli mlčením, že jsem se vydával všanc Wellerově zbrani, ale

zato malému Mimbreňovi se dostalo pochvaly. “Mťij mladý bratr,” oslovil ho Lstivý Had, “stane se záhy velikým bojovníkem. Těší mne, že mohu s ním uzavřít mír a změnit se z nepřítele v jeho přítele.” Tím byla zahájena smírná porada; trvala více než dvě hodiny a její výsledek mne úplně uspokojil. Slíbil jsem Lstivému Hadovi vydat Meltona a nebránit mu, aby pojal Judit za manželku. Za to mně byly splněny všechny ostatní podmínky, jež jsem navrhoval. Když jsem se s Mimbreněm chystal do Almadenu, byl bych považoval podobný výsledek za nemožný. Hned po poradě byla zapálena dýmka a když i tento obřad byl skončen, vypravili jsme se všichni do tábořiště Yumťi, abych vyměnil pro svou osobní bezpečnost s každým jednotlivým rudým bojovníkem jedno bafnutí z dýmky. Když se tak stalo, mohl jsem být jist, že budou všechny části smlouvy naprosto spolehlivě splněny a dodržovány. Pak teprve jsem mohl pomýšlet na další postup. “Co vlastně nyní zamýšlí mťij bratr?” tázal se Lstivý Had. “Přijde k nám náčelník Apačťi s těmi, kteří jsou s ním anebo se odtud všichni vypravíme k němu?” “Bude lépe jít k němu. Ale nejdříve pohovořím se svými bílými druhy.” Než jsem se k tomu odhodlal, prohlédl jsem dťikladně Wellerovy věci. V tobolce bylo bankovek za pět tisíc dolarťi a ve váčku jsem napočítal pět set dolarťi ve zlatě. Nato jsem shromáždil všechny dospělé muže, otce rodin a svobodné dělníky, abych se s nimi poradil o tom, co jsem jim chtěl navrhnout. Ostatní, zejména ženy, neměly se zatím nic dovědět, zvláště ne o penězích, neboť tento předmět byl i pro mne rázu dost choulostivého, přesto jsem byl přesvědčen, že mohu s dobrým svědomím podniknout, co jsem měl v úmyslu. Melton a Weller se nesměli vťibec nic dozvědět. Zatím co se mužové shromažďovali opodál, poodvedl jsem Judit a jejího otce od ostatních. “Vím dobře,” pravil jsem přímo k dívce, “o čem jste hovořila za skalním výstupkem s náčelníkem. Zmínila jste se o tom svému otci?” “Ano,” odpovídal starý na místě dcery. “Dcera srdce mého vyprávěla mi o veliké cti, které se jí má dostat, že se totiž stane náčelnicí a panovnicí velkého rudého kmene z indiánského národa.” “A jste s tím srozuměn?” “Proč bych nebyl? Vždyť při tom mohu mnoho získat jak pro ni, tak i pro sebe, neboť se staneme předními a významnými osobami nejen v Mexiku, nýbrž i v celé Americe.” “Jak se zdá, nemáte asi správné představy o politickém významu indiánského kmene a sociálním postavení nějakého náčelníka. Považuji za svou povinnost upozornit vás -” “Neříkejte nic, mťižete klidně mlčet,” přerušil mne. “Jsem věrný otec své drahé Judit a musím učinit, co si přeje. Ovládneme indiánský kmen a snad celý národ a dcera má se bude šatit sametem a hedvábím. Či snad myslíte, že ji náčelník obelhal, pokud jde o zlato?” “Nemyslím. V této báječné zemi je mnoho skrytých pokladťi a zdivočelí potomci starých Mexičanťi znají ty skrýše, střeží je a zachovávají o nich mlčení. Proč by nemohl náčelník znát některou skrýš, žije-li stále ve volné přírodě a zná-li její tajemství? Lhářem není a snad také učiní, jak slíbil. Jinak to však je s palácem, zámkem nebo drahokamy. Lstivý Had je přece jen divochem a snad ani nemá dokonalé představy, jak mťiže zámek nebo palác vypadat. Hovoří-li o metru, nutno si pomyslet palec. A mimo to nemá dostatečné vzdělání, ani společenské postavení, které by poskytovaly vaší dceři jistotu, ” “Vzdělání! Jaképak vzdělání? Co je to vzdělání?” přerušil mne stařík znovu. “Proč by neměl vzdělání, zná-li tajemné skrýše zlata? Cožpak není nové hedvábné roucho vzděláním? Nemá-li každý člověk, který je majitelem paláce nebo dokonce zámku, velkolepé vlohy a rozumy? Co vězí vlastně v takovém semináři, gymnasiu nebo universitě? Dřevěné lavice k seděni a kalamáře k psaní. Co to je proti nábytku z rokoka nebo renesance? Nic, nic! Náčelník má neobyčejné vzdělání a já jsem s ním jako tchán zcela spokojen.” “Hm! Soudíte-li tak, pak ovšem již mlčím, zvláště když jsem slíbil, že nebudu proti jeho úmyslu nic namítat. Přeji vám jen, abyste nebyl zklamán ve svém očekávání. Co však učiníte nejdříve? Právě chci navrhnout vašim druhťim, aby se vypravili ze Sonory a vťibec z Mexika.” “Myslíte, že to udělají?” “Budou-li rozumní, ano.” “Ale proč? Proč by zde nezťistali? Mám snad s Judit zťistat mezi Indiány sám?” “Prosím, uvažte, co by si ti lidé zde mezi Indiány počali? Chcete snad, aby úplně zdivočeli? Každý se nemťiže stát náčelníkem nebo náčelnicí, nebo dokonce tchánem některého náčelníka. Viděli jste sami, co zde očekává vystěhovalce, neznalého zdejších poměrťi. Odvedu proto své krajany přes hranice do Spojených státťi, ale náčelník patrně nesvolí, abyste táhli s nimi.” “Byl by také hlupák. Má-li zde v zemi zlato a stříbro a mťiže-li si vydržovat mladou, hezkou ženu a tchána, jehož mťiže mít v úctě, proč by táhl do nějakých státťi, kde již dávno zlato není, a kdož ví, je-li tam vťibec ještě Amerika.” “Nu zkrátka: zťistanete tedy mezi Yumy; to jsem chtěl vědět. Jak jsem slyšel, přišli sem vaši krajané úplně chudí, až na Herkula a vás. Je to pravda, že jste si zachoval slušnější obnos?” “Ovšem, dost toho bylo pro začátek,” potvrzoval horlivě. “Byl to krásný a jemný peníz, nově ražené mince, uschované ve váčku, který z hedvábí uháčkovala má dcera Judit.” “Bylo tam mnoho?” “čtyřistaosmdesát dolarťi, o něž jsem byl hanebně oloupen. Weller byl zlodějem, Weller starší, otec Wellera mladšího. Oba jsou v darebáctví stejní, jak starý, tak mladý. Nyní se vám podařilo starého zloděje chytit, račte tedy být tak laskav a vyžadujte na něm vrácení jeho kořisti, jejíž ztráta mi zpťisobila tolik hoře a zármutku tam dole v hluboké, temné a smrduté šachtě.” “Tento váček snad?” tázal jsem se a vytáhl jsem jej z kapsy. “Ano, ten, ten, právě ten!” vykřikl stařík, vyskočil jako mladík a vytrhl mi váček z ruky. “Ano, je to on. Teď mne nechtě na pokoji; přepočítám své peníze, abych se přesvědčil, oč mne ten zloděj oloupil. Měl jsem je navlas spočítány.” “Nekřičte tak! Weller dosud neví, že jsem mu peníze vzal a zatím nepotřebuje o tom vťibec vědět.” Aniž mu zbylo času aspoň slovem mi poděkovat, usedl stařec rychle na zem, stáhl k sobě svou dceru a začal peníze přepočítávat. Odvrátil jsem se od nich a odešel jsem k vystěhovalcťim. Upozornil jsem je stručně, že by bylo pro ně nejlépe, kdyby nehostinný kraj Nového Mexika co nejdříve opustili a dodal jsem: “Vypravím se odtud s náčelníkem Apačťi k Rio Pecos, tedy do Texasu. Je tam sice také divočina, ale vedle ní také úrodné lány země, kde lze při zdravém podnebí dobře hospodařit. Nabízím se, že vás tam doprovodím. Poraďte se a sdělte mi výsledek porady.” Odešel jsem na chvíli, aby jim má přítomnost při poradě nevadila. Když jsem se k nim vrátil, oslovil mne starší muž, jehož si zvolili za mluvčího: “Váš návrh zdá se nám být dobrý a rádi bychom vás poslechli, ale nebude to, myslím, vťibec možné. Především nemťižeme odtud, poněvadž asi budeme svědčit proti Meltonovi a Wellerovi.” “To není třeba. Melton bude vydán Yumťim a líčení jeho rozepře se odbude beze svědkťi. Pokud jde o Wellera, nevím dosud sám, jak s ním naložím. Rozdrtil jsem mu výstřelem kost v předloktí, což je pro bělocha v tomto podnebí nebezpečné zranění. Kromě toho přivádím policii z Ures, jakož i soudního úředníka, jemuž složíte svědectví. Jaké překážky se ještě vyskytují?” “Pustina, kterou se potáhneme. Vydrží naše ženy a děti podobný pochod?” “Vydrží, jakmile si odpočinou po nedávných útrapách. Není to tak zle, jak si představujete. Pochod nebude rychlejší, než co zmohou. Ostatně pocestujeme na koních, které vám opatřím od Indiánťi. Mimoto mám pět vozťi potravin a jiných užitečných věcí. Hlad a žízeň nebude trpět nikdo.” “Hm, to lze ovšem dobře poslouchat, nyní však přicházím k překážce hlavní a ta zní: peníze.” “To je nejmenší překážka, která mi nepťisobí obtíže.” Dosud nikdy v životě jsem nemluvil tak nedbale a spokojeně o penězích, jako v té chvíli a vskutku mne těšilo, že jsem si aspoň na chvíli mohl nasadit nezvyklou masku boháče, který mťiže zlato vyhazovat do vzduchu. Vystěhovalci se rázem shlukli okolo mne a dívali se na mne udiveně. “Žádné obtíže?” tázal se mluvčí. “Vám snad ne, ale nám. Nemťižeme jen tak sáhnout do kapsy a vytáhnout, co potřebujeme. Nemáme nic, a co lze na světě počít bez peněz? Potřebujeme je hned dnes.” “Dnes? Proč?” “Nu, hovoříte o povozech s potravinami. Ty je přece třeba koupit a kdo nám potraviny poskytne bez peněz?” “Daruji vám je.” “Ah, to by ovšem bylo velkolepé. A což koně? Indiáni nám je pťijčí zdarma? ” “Za malou odměnu nebo dárky. “Nemáme je. Kdo zaplatí odměnu a kdo jim rozdá dárky?” “Já.” “Hm. Zbohatl jste náhle? Když jste

vstoupil v Guaymas na palubu, vypadal jste chudší, než my všichni.” “Nu, přetvařoval jsem se. Ostatně možno být boháčem i bez peněz, jsou rťizné druhy bohatství. Pokračujme však. Ještě nějaká překážka? “Zajisté a jedna z nejhlavnějších. Opět peníze za zemi, na níž bychom se usadili. Tu je přece nutno koupit.” “Ovšem, ale potřebnými penězi budete opatřeni.” “Kdo nám je opatří?” “já. “U čerta! Jste snad tajným Rothschildem? “Výjimečně právě dnes.” “Pak ovšem pťijdeme s vámi, kam nás povedete.

Poskytnete-li nám peníze k založení usedlostí, pak se pilně vynasnažíme, abychom správně spláceli úroky a po čase vám vrátili též kapitál.” “Úroky! Kapitál! No, děkuji vám. Nechci úroky a o vrácení kapitálu se zatím nemusíte zmiňovat.” Starý muž se na mne zahleděl udiveně, rozhlédl se po ostatních svých krajanech, zvedl ke mně oči a volal vzrušeně: “Slyšel jsem dobře?” “Zcela dobře.” “Pane, je všechno nemyslitelné! Myslíte, že nám dáte dar, nic než dar?” “Ano, tak nějak. Poskytnu vám zálohu, opatřím vám úřední potvrzení o správném zaplacení pťidy a pak si již pomáhejte sami.” “Ale, jste vskutku tak bohatý, že to mťižete udělat? ” “Ne. Jsem naopak zcela chudý a nemohu oželet nic, ale právě dnes jsem tak šťasten, že vás mohu podělit asi třiceti pěti tisíci dolary.” “Dolary! Třicet pět tisíc! Pane na nebi! Jaká je to spousta peněz! Kde jste je nabral?” “I to se dovíte, ale především mi dovolte několik dotazťi. Byli jste všichni chudí a neměli jste majetku ve staré vlasti? ” “Někteří z nás meh ovšem chalupu a kus pole, mnozí však nic než holé ruce a nějaké to skrovné domácí zařízení.” “Vše jste prodali, když jste byli ze svého rodiště vylákáni, což? Jak jste svťij majetek zpeněžili?” “špatně. Jakmile lidé zjistí, že se člověk stěhuje a prodává své věci, nenabídnou nic. Člověk je nucený prodat za babku, po cestě několik těch grošťi utratí a pak se octne v Americe s holýma rukama.” “Byli jste tedy oloupeni o svou vlast, domácí krb a všechen svťij skrovný majetek. Vlákali vás do této země nepravdivým předstíráním o blahobytu, zde vás zavedli do divočiny a vstrčili do dolťi, kde jste měli těžce pracovat beze mzdy, o hladu, potmě a ve špatném ovzduší, kde jste byli vydáni všanc bídě, nemocem a smrti, ne však lidské smrti, neboť byste byli zakrátko pomřeli hťiř

než zvířata. Myslíte, že za své strádání budete dostatečně odškodněni, jestliže Meltou a Weller budou vsazeni na několik rokťi do mexického žaláře? Vrátí vám soudní výrok svobodu, vlast a majetek?” “To asi ne.” “Opravdu ne. Žádný soud na světě neumí poškozenému nahradit podobnou ztrátu. Co by se asi bylo stalo, kdybychom se vás neujali?” “Byli bychom i na čerstvém vzduchu vydáni bídě, hladu a smrti. Byli jsme najati pro haciendu; tam však nyní práce není a jinde bychom sotva nalezli zaměstnání, jemuž jsme zvyklí. A k žebrotě bychom se sotva odhodlali, pane.” “Sotva?” přerušil jsem ho. “Byli byste k žebrotě přímo donuceni, neboť hlad bolí, a nikdo by vám nic zadarmo nedal. Zde jsou jiné zvyky a zpťisoby, jsou zde jiní lidé, než ve vaší domovině, kde je přece jen, třeba i skromně, postaráno o největší chudáky, kde bydlí tisíce lidí, kteří neodmítnou žebrajícího. Zde byste hladem zmírali nebo se stali zloději a štvanci. Nu, poněvadž sám bohatstvím nevládnu, mohu vám pomoci jen tím, jestliže se na chvíli stanu zlodějem a lupičem. Počkat, nemusíte přede mnou couvat, neboť jsem oloupil jen Meltona a Wellera, kteří zavinili vaše neštěstí. Podle vyššího zákona spravedlnosti, který se ve mně ozývá, jsou vám tito dva darebové dlužní plnou náhradu a snad i více. Měli při sobě peníze, byli mnou chyceni a učiněni neškodnými. Kdybych dbal zákonťi této země, byl bych nucen jejich peníze odevzdat zdejším soudťim. Co by však následovalo? Peníze by zmizely někde v rukou lakotného, nepoctivého úředníka, darebové by si odseděli přisouzené vězení a po svém propuštění by páchali nové zločiny na jiném místě a jiných lidech. Vy byste byli nedostali ani pesos, abyste mohli zakrýt svou nahotu a zkonejšit svťij hlad. Proto se mi zdá, že zákon v mém nitru je spravedlivější a pro vás prospěšnější, než zákon této země a já podle jeho znění chápu se urovnání této záležitosti po svém svědomí: sebral jsem oběma lotrťim peníze, abych vám pomohl k spravedlnosti, které by se vám sotva dostalo před řádným soudem. Myslíte, že jednám nesprávně?” “Ne, rozhodně ne!” ozvalo se několik hlasťi. “Dobrá. Melton ani Weller netuší do této chvíle, že jsem se zmocnil jejich peněz. Melton zahrabal svťij majetek do země a nedoví se nikdy, že jeho poklad zmizel. Kdybych jej nebyl vypátral, mohl tam odpočívat několik let, snad i celé století. Nyní však rozdělím celou kořist mezi vás.” “Kolik toho je?” zaslechl jsem dotazy. “Weller měl při sobě pět tisíc a Melton něco přes třicet tisíc amerických dolarťi.” Zástup ztichl, aby v příštím okamžiku propukl v jásot. Energicky jsem jim pokynul a řekl jsem: “Ticho! Nikdo kromě vás se nesmí dozvědět, o čem s vám rokuji. Naše záležitost je naprosto spravedlivá, ale jiní lidé by na ni pohlíželi z jiného stanoviska a mohlo by se přihodit, že by vám jiný výklad zákona nebyl tak prospěšný. Ani tam tomu starému židovi a zvláště jeho dceři nesmíte se o ničem zrninovat, chcete-li ujít úkladťim a podvodťim. Ostatně oni nejsou tak chudí jako vy. Stařec má své a zťistane mezi Yumy.” “Vždyť mu Weller peníze uloupil,” namítal starý vystěhovalec. “Ano, ale já je Wellerovi vzal a vrátil pravému majiteli. Již z toho, že mu Weller sebral poslední hrstku zlata, mťižete poznat, že majetek obou darebťi pochází asi vesměs z nečistého pramene, nemusíte si vyčítat, jestliže se hojíte právě na jejich majetku. Bohužel, nevyjde na jednotlivce takový podíl, jaký jste si asi nyní potichu vypočetli.” “Oh, uznáváme rádi, že i vám náleží podíl.” “Mně? Ne! Mým podílem nesmí být zkrácen obnos pro vás určený. Pak by to byla vskutku loupež, neboť já jsem o nic nepřišel. Ale jsou zde jiní lidé, jimž je nutné dát odškodné.” “Jiní lidé?

Kteří? Kdo?” “V prvé řadě haciendero, který byl Meltonem nesmírně poškozen.” “Dostalo se mu náhrady odkoupením farmy.” “Směšně málo.” “Ale hacienda bude mu vrácena, dokáže-li, že ji dal kupec vypálit. Což mu to nestačí?” “Za pravidelných poměrťi by mu to ovšem nestačilo. Ostatně nejsem ještě rozhodnut, jak se s ním vypořádám. Záleží vše na tom, jak se zachová; svým dosavadním jednáním si nemohl získat mou přízeň. Zato jsou zde jiní, jejichž nárok je spravedlivější. Melton objednal zboží z Ures, které je naloženo na pěti povozech, které chci pro vás převzít. Na zboží vězí dluh a já jsem povozníkťim slíbil úplné vyrovnání kupní ceny. Slibu také dostojím a teprve zbytek mezi vás rozdělím.” “Podle jakého poměru? ” “Asi tak: Všichni dohromady tvoříte třicet rodin o rťizném počtu členťi. Někteří jste samostatní jedinci, jiní z vás jsou otci rodin o několika hlavách. Mladý samostatný muž nemťiže mít takový nárok jako četná rodina a zase naproti tomu rodina má více pracovních sil a nepotřebuje tolik námezdné čeledi do hospodářství. Podle toho ujednejte sami mezi sebou poctivě a slušně podíly a pak mi sdělte své návrhy. Zatím však o tom pomlčte, neštěbejte se svými ženami a vťibec nerokujte, dokud budeme mezi Yumy a Mimbreni. Času dost až budeme na území Apačťi na cestě do Chihuahuy. Kdybyste nedovedli mlčet, mohl by někdo přes náš pěkný rozpočet učinit pořádný škrt.” Starý muž přistoupil těsně ke mně a stiskl mi ruku. “Jednáte s námi zpťisobem, který nás překvapuje a bude k tomu třeba řádné chvíle, než se nám v hlavě vyjasní. Jak vám máme prokázat svou vděčnost?” “Hm!, Velmi snadno! Pracujte pilně, všímejte si poměrťi své nové vlasti, buďte řádnými, poctivými a svobody milovnými občany. Nedejte se zotročit a také nikoho nezotročujte: to je základ blahobytu u všech národťi. Dbejte své budoucnosti i svých bližních, nu, a to je snad vše.” Mužové se ke mně shrnuli. Mnozí mně tiskli ruce a pohnuti se rozcházeli. Jejich tváře zářily; mohl jsem očekávat větší odměnu? Vrátil jsem se k náčelníkovi, který vyčkával konce porady. Chtěl vědět, pojedeme-li k Vinnetouovi anebo pro něho vzkážeme. “Pťijdu se svými bílými krajany do Chihuahuy,” pravil jsem. “Mťiže mi zapťijčit mťij rudý bratr potřebné koně?” “Kolik jich bude Old Shatterhandovi třeba. Máme zde dost koní nákladních i jízdních.” “Projedeme beze škody územím yumských kmenťi? ” “Moji bojovníci budou vás bránit před útoky druhých kmenťi, kdyby snad ti neuznali mír, ujednaný mezi mnou a tebou. Bude však jiná obtíž, mnohem závažnější. Jak se dopraví tolik lidí a koní tak

daleko bez potravin a krmiva?” “O zásoby se postarám. Pravil jsem ti, že mám pět vozťi, objednaných Meltonem. Ale jak jste smluveni s Velkou Hubou? Očekáváš ho zde?” “Ano, přijde, jakmile budou stáda v bezpečí.” “Pak ovšem nepřijde ani dnes, ani zítra a proto se mťižeme vypravit do tábora k Vinnetouovi.” “Ale moji bojovníci zde nemají koně.” “Nevadí. Vypravíš se tam se mnou a Mimbreněm.” “Mimbreňo pojede s námi? Dťivěřuješ tak velice mým bojovníkťim, že jim svěříš bělochy a oba zajaté?” “Ano. Z toho poznáváš, že ti úplně dťivěřuji. Je však nutné pro tebe opatřit koně.” “Kromě toho, z něhož jsi strhl Wellera, jsou zde ještě dva, určení pro mne a Meltona. Jsou ve skrýši na úpatí východní skály.” “Pošli pro ně a vyber si nejrychlejšího, poněvadž si musíme pospíšit, chceme-li dorazit do večera k Vinnetouovi. Na druhém koni vyprav posla ke svým bojovníkťim, kteří pasou koně, aby se dozvěděli, co se přihodilo a jak se mají zachovat. Nechť jsou do zítřejšího večera se všemi koňmi zde, neboť pozítří zrána nastoupíme pochod do Chihuahuy.” Lstivý Had byl srozuměn. Nařídil, co uznal za nutné a brzy jsme se vypravili do tábora. Před odjezdem jsem vysvětlil krajanťim, jak se mají chovat k rudochťim za mé nepřítomnosti. Totéž učinil i náčelník. Pak jsme opustili Almaden za všeobecného pozdravného pokřiku. Kapitola třetí HERKULOVA POMSTA Byla výhoda, že naši koně nebyli unavení, neboť nám nastávala daleká pouť, kterou bylo nutno vykonat v mnohem kratší době, než při jízdě do Almadenu. Náčelník se držel zdvořile po mé levici a tvářil se velmi vážně: nemohl si asi srovnat v hlavě vše, co se v Almadenu přihodilo v tak krátké době. Mimbreňo jel za námi a kdykoliv jsem se na něho ohlédl, zářila jeho bronzová tvář velikým uspokojením. Mohl právem tvrdit, že značně přispěl k uspokojivému výsledku odvážné výpravy. Náčelníkťiv kťiň držel statně krok s našimi hřebci, protože byl za odpočinku v Almadenu řádně obsluhován a krmen. Jinak by byl sotva stačil bystrým koním Apačovým. Všecka tři zvířata vesele řehtala a běžela statně po kamenité rovině, takže jsme dorazili ještě před západem slunce na místo, kde se naše výprava s povozy uchýlila k severu. Pustili jsme se po kolejích za ní, zabloudit jsme nemohli. Chtěl jsem své druhy v táboře překvapit a požádal jsem oba Indiány, aby mne nechali jet napřed a přijeli za mnou po pťilhodině. Odevzdal jsem jim koně i pušky a vypravil se do tábořiště pěšky. Bylo třeba jít sotva čtvrthodiny, ale věděl jsem, že Vinnetou se jistě postaral o řádné rozestavění stráží. Zanedlouho jsem ucítil smolný zápach, což bylo dťikazem, že v tábore plane hranice a že se tedy Vinnetou cítí v úplném bezpečí. Věděl, poněvadž jsem se vypravil na zvědy, že bych se vrátil, kdyby táboru hrozilo nebezpečí. V dnešní tmě jsem nemohl ovšem zpozorovat rozestavěné hlídky a chtél-li jsem se jejich řetězem proplížit, musel jsem spoléhat hlavně na sluch. Poněvadž jsem znal Apačovy zvláštnťistky, věděl jsem přibližně, jakým zpťisobem jsou hlídky postaveny a mohl jsem se jim vyhnout, vypátrám-li místo, kde právě stály. To však ještě nestačilo, neboť jsem musel nejen hlídku vypátrat, ale také ji odstranit, abych mohl projít. Nahmatal jsem potmě několik oblázkťi, zastrčil jsem je do kapsy a pátral jsem po nejbližších dvou hlídkách. Občas jsem vyňal oblázek a vrhl jím od sebe buď napravo nebo nalevo. Tím jsem zpťisobil šramot, kterého si hlídka musela všimnout a byla nucena opustit vykázané místo a pátrat po příčině šramotu. Tím zpťisobem jsem odvedl hlídku ze své přímé cesty a mohl jsem mezerou proniknout. Doplížil jsem se konečně tak blízko, že jsem spatřil plameny hranice a odtud jsem postupoval jen zvolna a plazivé po břiše. Vinnetou rozuměl ovšem své věci výborně, jak jsem se přesvědčil a zvěd, který by neznal jeho zvyklosti, sotva by mohl proniknout k tábořišti. Plameny osvětlovaly malou mýtinu v mírném úvalu; okolo hranice byli uloženi zajatci a Mimbreňové se rozložili v kruhu kolem nich. Napravo ve tmě stály vozy a u nich si hověli na zemi tažní koně. Nalevo ode mne seděl Vinnetou, poblíž seděl Yuma Shetar a nedaleko nich u většího křoviska odpočívala skupina bělochťi zabrána v živý hovor. Spočítal jsem si Mimbreně a shledal jsem, že šest z nich stojí na hlídkách. Nebyl tedy žádný div, prodral-li jsem se jejich řetězem, neboť podle rozměru tábora stáli od sebe nejméně padesát krokťi. Ovšem, nějaký greenhorn by nebyl mťij experiment dokázal. V zmíněné skupině seděli svorně aristokrati, byrokrati a demokrati, totiž náčelník okresu, bohatý seňor juriskonsulto, haciendero, podivuhodný don Endimio a vozkové. Starý Pedrillo vyprávěl právě o svých dobrodružstvích a zkušenostech z divokého západu a zmiňoval se v té chvíli o chytrém zpťisobu, jak mťiže jednotlivec udržet nepřítele za tmavé noci v slušné vzdálenosti, aby jím nebyl překvapen. Nakonec ujišťoval své posluchače: “Připlížil jsem se již k mnohému rudochovi, ale nikomu z nich se nepodařilo, aby mne přepadl.” “To je nějaký zázrak!” ozval se potupně haciendero. “Jednoduše se neza-žehne oheň a útočník nevidí, ” “Eh, doně Timoteo, vy toho o tom víte!” smál se Pedrillo. “Oheň nebo tma, co na tom rudochovi záleží? Naopak, není-li oheň, mťiže se lépe přiblížit. Pravím, že ten, kdo nechce být přepaden, musí postavit hlídky. Například my máme šest hlídek a není tedy možné, aby se sem někdo zvenčí prodral nepozorován.” Vinnetou měl do této chvíle přivřené oči, jako by dřímal, ale to dělal vždy, uznal-li, že jeho zrak nestačí a že je lépe napínat sluch. Sotva starý vozka domluvil, upřel na něho svťij klidný zrak a pronesl: “Starý Pedrillo nesmí to tvrdit tak jisté. Jsou lovci rudé i bílé tváře, kteří se dovedou proplížit i řetězem našich stráží. Nechť to Pedrillo zkusí a rozhrne křovisko za sebou; skryl se tam Old Shatterhand.” Bylo-li něčím pozoruhodným, že jsem se mohl dostat strážemi tak blízko k táboru, pak jistě bylo ještě podivuhodnější, že mne Vinnetou nejen zpozoroval, ale i poznal a věděl, kdo se za křovím skrývá. A měl přece oči zavřené a spoléhal jen na svťij sluch, přičemž jeho pozorování vadil ještě hovor. Na jeho pokyn vyskočil Pedrillo a rozhrnul křovisko, za kterým jsem se hned vztyčil. Pokročil jsem k ohni a pravil jsem: “Mťij drahý bratr Vinnetou má sokolí zrak a liščí sluch; jemu nemťiže ujít nic.” Statečný don Endimio de Saledo y Coralba, před nímž jsem se tak náhle objevil, vykřikl a svalil se leknutím na záda, jako by před ním ze země vyrostl sám strašlivý vládce pekelné říše. Také Indiáni se prohřešili proti svým zvyklostem, jež jim přikazují, aby při neočekávaných událostech zachovávali úplný klid. Mimbreňové vyskočili ze země rovnýma nohama a ztrnule na mne pohlíželi a svázaní Yumové se nadzvedávali, pokud jim to pouta dovolovala. Věděli, že jsem se vypravil do Almadenu a hořeli asi zvědavostí, jak tam záležitosti dopadly. Doufali snad, že se již nevrátím, že mne jejich druzi chytí. Od prvého vozu zaletěl přes oheň výkřik. Ležel tam Player, střežený mimbreňským bojovníkem. Nyní se hnal ke mně, ačkoli byl na rukou spoután, protlačil se množstvím osob mne obklopujících a volal: “Bohudík, sir, že jste se vrátil živ a zdráv. Měl jsem hrozný strach!” “Strach? A proč?” tázal jsem se. “Proč? Hm. O vás jsem se vlastně tolik neobával, ale o sebe! Rozumějte! Kdyby vás bylo stihlo jakékoliv neštěstí, jistě by se zde bylo tvrdilo, že jsem tím vinen, protože jsem vám dal nepravdivé zprávy. A přece jsem to s

vámi myslel poctivě.” “Ano. Přesvědčil jsem se o tom. Všechny vaše výroky a popisy se shodovaly s pravdou.” Vyprávěl jsem stručně, jak jsem se ubytoval v jeho jeskyni, odkud jsem pozoroval situaci v Almadenu, dále že jsem mluvil s Wellerem a Meltonem -víc jsem zatím neřekl. “Oh, setnina dobrých duchťi byla při vás, aby vás ochraňovala,” pravil Player. “Jaké štěstí, že vás nestihla nehoda. Vaše odvaha vám mohla přijít draho a pak by na mně bylo utkvělo podezření zrady.” “Toho podezření se bát nemusíte. Dosvědčuji vám před všemi zde shromážděnými gentlemany, že vám od této chvíle úplně dťivěřuji a na dťikaz toho dám vám sejmout pouta.

Vyhledejte si svou zbraň, kterou jsem vám u haciendy vzal. Jste svoboden.” Player měl z toho velikou radost, ale již zde byl také nezbytný haciendero a volal: “Copak to zase tropíte, seňore? Propouštíte člověka, který se těžce prohřešil a zasluhuje trest. Je dokázáno, že se zúčastnil vypálení haciendy. Prosím vás, seňore,” obrátil se k juriskonsultovi, “nařiďte mocí svého úřadu a práva, aby tento muž zťistal v poutech.” “Už zase, doně Timoteo? Říkám vám, že zde nikdo nemá co rozkazovat. Naopak já vám poroučím, abyste se rychle posadil a byl zticha. Kdo bude zajatcem a kdo svoboden, o tom rozhoduje Vinnetou nebo já, nikdo jiný. To vám

dokáži tím, že ještě jiné zajatce zprostím vazby.” Přistoupil jsem k Rychlé Rybě, rozřízl jsem jeho pouta a pravil jsem hlasitě: “Mťij rudý bratr je svoboden, nechť vstane! Slyšte! Bojovníci Mimbreňťi zbaví pout všechny bojovníky kmene Yuma. Propouštím je na svobodu, neboť jsem s jejich náčelníkem, Lstivým Hadem, smluvil v Almadenu Alto mír.” Rozlehl se pokřik. Mimbreňové zahučeli úžasem, Yumové ječeli radostí. Účinek mých slov se objevil i v kovových rysech tváře Apačovy zpťisobem, jaký jsem málokdy zažil. Rychle se zvedl, přistoupil ke mně a tázal se: “Byl vykouřen kalumet?” “Dýmka míru kolovala mezi mnou, Lstivým Hadem a všemi jeho bojovníky,” potvrzoval jsem. “Odpadli tedy od Meltona i Wellera?” “Ano. Melton i Weller jsou mými zajatci. Běloši z dolťi jsou na svobodě a zdrávi.” “Kde jsou v této chvíli?” “V Almaden Alto u svých přátel Yumťi. Zítra za časného jitra se tam vypravíme, abychom oslavili vítězství a význam kalumetu.” Vinnetou mi položil ruku na rámě. “Slyšeli to všichni mužové rudých i bílých tváří?” zvolal. “Old Shatterhand vykonal sám to, čeho by se nebylo odvážilo mnoho bojovníkťi. On jediný, ” “Mťij bratr nechť o tom pomlčí! Měl jsem štěstí a jediná má zásluha spočívá jen v tom, že jsem byl kdysi Vinnetouovým žákem.” “Potom dnes žák vykonal něco, co by se bylo učiteli nikdy nepodařilo.” “Neklam se! Až se dozvíš, jak se všecko zběhlo, uznáš, že zde rozhodovalo spíše štěstí než dťivtip a odvaha.” Za této rozmluvy byla všem zajatým Yumťim snímána pouta, což se ovšem neobešlo bez hluku. I hlídky se vmísily do všeobecného zmatku, neboť se právem domnívaly, že při takovém povyku je směšné tábor hlídat. Tak se stalo, že příjezd Mimbreně a Lstivého Hada byl zpozorován teprve tehdy, když ti dva již slézali z koní. Statečný Mimbreňo byl uvítán svými druhy, náčelník pak byl obklopen svými Yumy a hluk se vzmáhal ustavičnými dotazy a odpověďmi. Nechal jsem všechny řádit a šel, abych svého i Apačova koně náležitě opatřil pící a vodou a poohlédl se po svých puškách. Nato jsem se posadil k Apačovi a pojídal s chutí pečené maso. Večeři jsem zapíjel vodou a vínem, které donesl starý Pedrillo z vozu. Byla tam celá bedna lahví slušného vína. Trvalo dlouho, než se hluk utišil, ale úplný klid nebyl by snad vťibec nastal, kdyby všichni nechtěli slyšet vyprávění, jak se vlastně podařilo veliké dílo smíru a zajetí Meltona a Wellera. Malý Mimbreňo byl donucen posadit se tak, aby ho všichni viděli a zároveň slyšeli jeho vypravování. Vyhověl tomu všeobecnému přání, podporován tu a tam vysvětlováním Lstivého Hada. Já sám jsem neomluvil a jen tehdy jsem přerušoval vypravěče významným pokynem, když příliš zveličoval mé zásluhy. Na jednoho z přítomných jsem nepomyslel, neboť jsem ho neviděl dříve, až když Mimbreňovo vypravování bylo u konce. Byl to Herkules, který se stále držel v pozadí, ale napínal zrak i sluch, ve snaze dovědět se o všech podrobnostech, zvláště těch, jež se týkaly Judit. Vyprávějící hoch neslyšel ovšem mou rozmluvu s jejím otcem a sám nepřikládal význam podmínce smíru, podle níž hodlal Lstivý Had pojmout Judit za squaw. V tuto chvíli nezvěděl tedy Herkules téměř nic o své ztrátě a o kruté ráně, která měla stihnout jeho slabé srdce. Později však, když byla všeobecná zvědavost ukojena a jednotlivci si hledali místo k spánku, přišoural se Herkules ke mně, vybídl mě, abych s ním poodešel a začal se dotazovat na Judit. Ani mi nenapadlo, abych tohoto obra tělem a slabocha srdcem nějak šetřil. Naopak jsem považoval za prospěšné useknout psovi ocas rázem, protože jsem si myslel, že trpký lék pravdy spíše uzdraví jeho srdce. Zamlčel jsem jen, kdo vlastně bude ženichem Judit, poněvadž výhružný zvuk jeho hlasu mi radil k opatrnosti. Její ženich byl naším hostem a museli bychom se zodpovídat z toho, kdyby se mu u nás cokoli stalo. O něco později bylo všude hluboké, ničím nerušené ticho. Hlídky jsme již nerozestavili. Mohli jsme spát beze strachu. Pozoroval jsem však dobře, že Herkules na spánek nepomýšlel; vzpomínka na nevěrnici ho olupovala o klid. Noc však minula bez jakékoli události. Zato zrána nastal čilý ruch. Když se naše výprava hnula vpřed, nebyl v ní již ani jeden zajatec. Postupovali jsme rychleji, než jsme čekali při těžkopádnosti a nemotornosti vozťi. Za večerního soumraku jsme dorazili do Almadenu, kde nás běloši i rudoši radostně uvítali. Malý Mimbreňo dovedl Yumy do jeskyně pro vodu a ti se velice divili, když spatřili po odstranění štěrku ohromnou podzemní síň, o níž neměli potuchy a která spojovala šachtu se zemským povrchem.

Brzy po našem příchodu se udal výjev, jehož následky byly vskutku neočekávané. V prvé chvíli se pohybovalo celé to množství, více než čtyři sta hlav v pestré směsici, takže se valně nedbalo jednotlivcťi, ale pak, když se utvořily menší skupiny a večerní ruch se uklidňoval, zaslechl jsem hlas Meltonťiv. Volal na Wellera, ležícího v slušné vzdálenosti od něho: “Pohleď, Wellere, tam se prochází Player a není v poutech. Jak se to rýmuje?” “Kde?” ptal se Weller. “Oh, už ho vidím. Snad by nás nebyl ten chlapík zradil?” “Určitě je to tak. Jak jinak by se tu mohl volně procházet a proč by nebyl svázán jako my. Kéž bych měl ruce a nohy volné!” “Kdybychom byli volní, zaplatili bychom mu zasloužených třicet stříbrných. Playere! Hej! Haló! Playere!” “Co se děje?” tázal se Player, když slyšel volání. “Pojď k nám na slovíčko! Mám pro tebe dťiležitý vzkaz!” zakřičel starý zákeřník. Tento výkřik zaslechl mimo mne i Herkules. “Ah, starý Weller,” zabručel ponistychtivě, “to je mťij muž. Neujde mi.” Obr vstal ze země a kráčel za Playerem k místu, kde se válel Weller v poutech. šel jsem za ním, abych zabránil nějakému nepředloženému skutku, neboť velikán, jak se zdálo, přemohl sice děsné poranění, jež mu zpťisobila Wellerova pažba, ale nebylo jasné, přemohl-li také svou touhu po pomstě. Mou povinností vlastně bylo, abych zabránil hovoru Playera s Wellerem, ale doufal jsem, že se při tom dovím ještě některé podrobnosti a ostatně bych nebyl mohl nikdy zabránit nehodě, která se musela odehrát dříve nebo později. “Poslyš, Playere, jak jsi se sem vlastně dostal?” tázal se Weller. “Já? Hm. Byl jsem přepaden Old Shatterhandem, zajat a dovlečen až sem k Almadenu.” “Jednal jsi asi velice neopatrně. Ale, jak se zdá, daří se ti lépe než mně a Meltonovi, neboť se pohybuješ svobodně. Jak to a proč? Patrně jsi uměl zalichotit Old Shatterhandovi i tam tomu bronzovému Apačovi.” Player chvíli uvažoval, má-li říci pravdu nebo zapírat. Pak odpověděl: “Proč bych to neudělal? Když jsem shledal, že se proti nám postavili Old Shatterhand a Vinnetou, uhodl jsem hned, že se naše věc octla vepsí.

Mimoto jsem uznal zcela rozumně, že bych byl za své dobré služby od vás sklidil malý vděk a vlastně jsem dokonale prohlédl, že byste byli sami shrábli tučné sousto a mne odbyli pouhým brakem. Konečně, -, ” “Co konečně? Mluv přece!” pobízel Weller. “Konečně mi bylo líto nešťastníkťi, kteří byli odsouzeni k hanebnému hnití v rtuťových dolech. Začal jsem nahlížet, že jsem propťijčil své schopnosti darebáctví a že jsem obtížil své svědomí zločinem.” “Jak to, že jsi se náhle stal tak pobožným?” “Pobožným zrovna ne, ale snad se jím ještě stanu. Ta špinavá práce s vámi mne už nadobro přestala těšit.” “Mohl bys nám říci, co vlastně s námi tito ničemové zamýšlejí?” “Právem se obávám, že již nikdy neochutnáte svobodu.” “Vida, vida! Vlastně jsi si zasloužil stejný osud jako my, ale presto mne těší, že aspoň jeden z nás přitom dobře pochodil. A co mťij syn? Hledal jsem vás, abych se dověděl, co se mu stalo, ale ničeho jsem se nedopátral.” “Chceš slyšet holou pravdu?” “Ven s ní. Mrtvice mne neraní. Víš přece, že nejsem slaboch.” Snad to byla pravda, ale v jeho tázavém pohledu bylo tolik nejistoty a úzkosti, že bych byl sám rád, kdyby byl Player mlčel. V starém darebovi se přece jen ozýval otec. Player hned neodpovídal, a proto Weller zhurta pokračoval: “Mluv upřímně! Je zajat, raněn?” Ani teď Player neodpověděl. “Je mrtev?” “Ano.” “Mrtev, tedy mrtev!” opakoval Weller, sklopil zrak a svěsil hlavu. Playerova odpověď na něho účinkovala hrozně. Líce mu rázem vpadly a jeho tvář pokryla smrtelná bledost. Po delší pomlce rozevřel oči a tázal se tiše: “Jakou smrtí zemřel?” “Byl zardoušen, ” “A to mnou,” doložil rychle Herkules a stanul hrozivě před Wellerem. “Domnívali jste se oba, ničemové, že jsem klesl mrtev pod vašimi ranami, ale má lebka byla tvrdší, než jste se domnívali. Uchvátila mne horečka a v jejím záchvatu jsem zardousil tvého kluka těmito pěstmi, které bych nejraději při plném vědomí přimáčkl také na tvťij krk. Snad to brzy udělám.” Weller znovu zavřel oči a to na delší chvíli. Co se asi odehrávalo v jeho nitru? Když se konečně rozhlédl, byla jeho tvář

opakem toho, čeho jsem se nadál. Ani stopy po strachu a vzteku, zato zřejmé smíření s osudem. A také zvuk jeho hlasu se podivuhodně zmírnil. “Poslyš,” pravil jemně k Playerovi, “tys dovedl Old Shatterhanda až do Almadenu?” “Nezapírám to, ale ujišťuji tě, že by sem byl našel cestu i beze mne.” “Mťiže být, ale přesto ses dopustil zrady na nás a to jsi přece nemusel. Tím, že jsi se dal chytit a že jsi žvatlal, začala naše smťila. S námi bude asi brzy vše odbyto, a proto mám již jen jedno přání, které se týká mé pozťistalosti. Vykonáš, oč tě požádá starý druh? ” “Budu-li moci, proč bych nevykonal?” “Mťižeš, aniž se dopustíš nějaké nesprávnosti. Pojď sem ke mně.” Player postoupil o dva kroky a nachýlil se k němu. Jakési vnitřní pohnutí mi radilo, abych mu dal výstrahu, ale jak mu vlastně mohl Weller ublížit? Ruce a nohy měl svázány a jeho pravice byla rozdrcena mým výstřelem, takže jí nemohl volně vládnout. “Pošeptám ti to, nikdo to nepotřebuje slyšet. Pojď blíž a poklekni.” Player mu vyhověl a poklekl, čímž se dostal úplně do nastražené léčky. Sotva se Player kolenem dotkl země, opřel se starý zlosyn plecemi a lokty o zem a rychle sevřel jeho krk stehny a koleny, protože měl nohy svázány jen kolem kotníkťi. Potom stiskl Weller mocně kolena na krku svého bývalého druha, jehož tvář rychle nabíhala krví, rudla a modrala. Při tom řval starý lupič v záchvatu šílené zlomyslnosti: “Přece jsem tě dostal, ty desateronásobný lotře! A ty ses dal obelstít mým přátelským vzezřením? Hlupáku! Pomstu, pomstu nad tebou! Tvou zradou padl mťij syn, a ty budeš rovněž zardoušen!” “Drž ho, sevři ho řádně,” křičel Melton. “Nepouštěj ho, už modrá!” Je známo, jaká síla spočívá v nohou dospělého muže a k tomu je nutno

přičíst, že Wellerovy nohy, dole svázané, měly vydatnou oporu v poutech; tak se síla stehenních i lýtkových svalťi mohla znásobit. Stačila minuta, aby byl Player zardoušen. Přiskočil jsem, abych mu pomohl, ale Herkules mne předešel. Vrhl se celou tíhou na Wellerovu hruď a zaťal mu své prsty do hrdla. “Sám budeš zardoušen,” řval temně, “zahyneš v mých rukou jako tvťij syn, nadarmo jsem ti to nesliboval.” Chtěl-li tím Playerovi pomoci, počínal si ovšem nesmyslně, neboť jakmile Wellerovi docházel dech, tiskl v smrtelné úzkosti Playerovo hrdlo tím křečovitěji. Popadl jsem jeho nohy, abych je rozevřel, ale zbytečně. Tolik síly v mých svalech nebylo a snad nikdo na světě by nebyl na ten úkol stačil. Napadlo mi však zbavit útočníka opory, a proto jsem vytasil nťiž a přeřízl mu pouta na nohou. Pak jsem mu rozevřel nohy směrem vzhťiru a vedral se snadno do mezery. Řádně jsem se opřel a rozevřel jsem též Wellerova kolena. Playerova hlava proklouzla vzniklým otvorem; ubožák se svalil jako dřevo, měl celou hlavu až k temeni zmodralou. Zato sevřely Wellerovy nohy veškerou silou mne, ale jen v kyčlích, a to mi nevadilo. “Pusťte ho,” křičel jsem na Herkula, “vždyť ho vraždíte!” “Vraždím?” vrčel zlobně. “Mýlíte se! Jen ho trestám.” Zpozoroval jsem, že zvýšil tlak prstťi na Wellerovo hrdlo, ale nemohl jsem tomu ve svém těsném sevření zabránit. Omezil jsem se na to, že jsem obra chytil za kazajku a odtrhoval ho, ale nehnul jsem jím ani o pťil pídě. Pustil hrdlo svého protivníka konečně sám, zasmál se a pravil: “Máš dost! Nikoho již nezavřeš do šachty a nepřepadneš nikoho ve spánku. Ať tě nyní sežerou supi, jako sežrali tvého synka a jak chtěli sežrat i mne.” Tu jsem se vyprostil i já z křečovitého sevření zardoušeného. Nejdříve jsem se staral o Playera. Ten již zvolna lapal po vzduchu, žil tedy a byl zachráněn, ale Weller byl mrtev, zcela mrtev, udušen pěstí obra, který se smál svému děsnému činu. “Jste si vědom, že jste vrahem? Měl byste být spoután a odevzdán soudci.” rozkřikl jsem se na něho přede všemi, kteří se sem sběhli. “Vrahem? Proč vrahem?” opáčil velikán zhurta. “Zaměňujete pojmy, jak vidím. On byl vrah. Nemáte právo odevzdávat mne soudcťim, neboť jsem vlastně já sám vykonával soudcovský úřad.” “Snad katovský úřad! Jděte pryč! Mně se to protiví!” “A nebojíte se také trochu?

Nebojíte-li se, povězte mi, kdo se vlastně žení s Judit; něco mi lehtá v prstech, abych toho chlapa také popadl za chřtán.” Poněvadž se při těchto slovech zatvářil tak, jako by chtěl svou výhrťižku uskutečnit, zdráhal jsem se ovšem dát mu pravdivou odpověď a chtěl jsem vyčkat, až se jeho pohnutí utiší. Ale dostal autentickou zprávu z jiné strany. Mezi zvědavci, kteří se sem drali, nechyběl ani starý, usmolený pan Silberberg a ten jakmile zaslechl Herkulovu otázku, ihned se prodral do popředí a vřískavě provolával: “Dovíte se to ihned. Dceři mého srdce není třeba, aby se věšela na potulného kejklíře. Stane se vládkyní slavného národa indiánského a zářit bude klenoty, zlatem a hedvábím jako rozená královna.” Silák se opovržlivě zahleděl na starého žvanila, zavrtěl hlavou a tázal se: “Vládkyní indiánského národa? Zbláznil jste se? Jak tomu mám rozumět?” “Tomu je rozumět tak, že se stane oslavovanou a oblíbenou manželkou Lstivého Hada, který se stane králem všech Indiánťi!” Obr se hlučně zasmál. “Cože?” smál se. “Indiánkou se stane? Jaké nesmysly žvaní tahle loutka? Chce se mnou hrát komedii?” “Žádnou komedii,” ječel stařík jako posedlý. “Chceme, aby již byl konec té hloupé komedie s vámi. Zťistaneme zde, mezi slavnými Yumy, totiž já a Judit, kdežto vy potáhnete s ostatními do Texasu nebo na Kamčatku. Dostaneme zde palác a zámek, ale vy budete okopávat brambory a řepu.” Herkules se popadl oběma rukama za hlavu, rozhlížel se vytřeštěně a když mne zahlédl, zahromoval: “Pane! Učiňte tomu dětinskému tingl-tanglu konec a povězte mi pravdu. Co rozumného si mám vybrat z řečí tohoto blázna?” Bylo už nemožné, abych mu déle tajil pravdu a proto jsem řekl: “Slyšel jste: náčelník Yumťi si vyžaduje Judit za squaw a učinil svatbu s ní hlavní podmínkou míru.” “Náčelník? Neuvěřitelné!

Taková pitomost! A toto děvče, ten květ ženské krásy se chce pověsit na divochovo hrdlo? Poslyšte! Nehrajte si se mnou! To si zapovídám, co nejrozhodněji.” “Je tomu opravdu tak.” “Pak jsem se buď já minul s rozumem anebo jste se zbláznili vy všichni. Mluv,> Judit! Je pravda, co jsem slyšel? Chceš se stát ženou Červeného nebo jiného Hada?” “Ano,” kývla Judit vznešeně, jako by již seděla na trťině starých Peruáncťi nebo Mexičanťi, “stanu se královnou Yumťi.” “Skutečně? Není to lež?” Bylo mi úzko, neboť jsem viděl, že obrovo rozčilení stoupá při každém slově. Rána do hlavy, kterou utrpěl, měla snad účinek i na jeho nervy a mozek. Chtěl jsem ho uchlácholit vhodnou odpovědí, ale bezohledná, sobecká holka, která se tak nevhodně k tomu výjevu připletla, odpověděla rychleji, než jsem se nadál: “Kvťili tobě lhát nebudu. Nestojíš mi za to! Zasnoubila jsem se s náčelníkem a ty mťižeš jít kam chceš!” Herkulovy oči vystoupily divoce z dťilkťi. Obr zaťal pěsti a rozhlížel se. Hledal patrně náčelníka, který zajisté nemohl být již hťiř potrestán, než když odváděl do svého stanu jako ženu takové stvoření bez srdce a rozumu. Katastrofa se blížila, neboť obr spatřil náčelníka, stojícího opodál ve skupině Yumťi. A již se také rozehnal pěstmi po nejbližších lidech a zařval:

“Z cesty, sloto! Nebo vás rozemelu na jáhly. Tam s tím chlapíkem si promluvím slovíčko, ale pěstí. Červený nebo Zelený Had potáhne za Wellery!” Bylo nepochybné, že by byl svou výhrťižku vykonal, kdyby byl náčelníka dopadl; proto jsem se za ním pustil a zvolal jsem: “Zťistanete zde a ani se nehnete, nešťastníce! Na věci nelze již nic změnit. Náčelník je v mé ochraně a kdo by mu zkřivil jediný vlas, dostane kulku!” Herkules se obrátil, změřil si mne pohrdavě a zaskřípal mezi pevně sevřenými rty: “Nechtě mne na pokoji, člověče, nebo i vás vezmu mezi prsty! Myslíte, že se leknu, když ostatní mají před vámi strach? Ruce pryč! Neradím vám plést se do mých věcí!” Byl již zřejmě schopen i největší nerozvážnosti. Všichni ostatní poděšeně ucouvli, starý Silberberg zavřískal strachem a Melton se zasmál. Mne ovšem obrťiv rozlícený zjev nemohl vyvést z rovnováhy, ale pro všechny případy jsem vytáhl revolver. Hleděl jsem Herkulovi pevně do očí a křikl jsem na něj: “Dokud se budete chovat slušně, není, proč by se někdo z nás dvou druhého obával, ale postoupíte-li jen o krok proti mně nebo proti náčelníkovi, dostanete všech šest kulek do lebky. Jste v tomto

okamžiku nebezpečná šelma a podle toho bude s vámi naloženo! Styďte se! Takových děvčat je na světě milión a mnohem slušnějších a poctivějších! Vezměte věci jak jsou, jednejte rozumně a upokojte se.” Mírnil jsem za této řeči hlas čím dál tím víc a skončil jsem téměř chlácholivě. Obr svraštil tvář ke křečovitému úšklebku a zabručel: “Upokojte se! Ano, upokojím se a snad ještě někoho jiného upokojím. Jak jste to řekl?, Že na věci nelze již nic změnit?” “Ano, to jsem řekl.” “To že byla podmínka míru? Judit se má stát ženou Indiána a vy ho proto berete do své ochrany?” “Nejen já sám, nýbrž my všichni, kolik nás je zde. Nepodaří se vám proniknout až k němu nebo se ho dotknout, neboť každý z nás je připraven v témž okamžiku vás zabít. Je to naší povinností a závisí na tom životy mnohých žen a dětí. Nemťižeme připustit, aby někdo z přepjaté, ničím neodťivodněné, ješitné a hloupé rozcitlivělosti porušoval těžce vydobytý mír a ohrožoval bezpečnost mnohých lidí. Kdybyste se náčelníka dotkl jen prstem, padnou na nás jeho bojovníci jako mračno kobylek, a myslíte, že snad vy nebo ta vaše Judit máte tolik ceny, aby kvťili vám nebo kvťili “ní padl i nejmladší z nás?” “Máte strach? Hej! Lidé, kde jste kdo? Slavný hrdina O Id Shatterhand má strach! Ale máte pravdu! Vaše vzácná kťiže nesmí být poškrábána, nesmíte ztratit ani kapku drahocenné krve a také z rozšafného pana náčelníka nebude ani tolik utrženo, co by mohlo tvořit špínu za nehtem. Protože máte tolik strachu, nechám Červeného Hada na pokoji; upokojím se a Judit, jeho nevěsta, bude také spokojena. Sem s tou hračkou, když nevíš, jak se s tím zachází!” Statečný juriskonsulto s hacienderem stáli zcela blízko a byli, jak jsem se již dříve zmínil, směšným zpťisobem ozbrojeni až po zuby. Mimo jiné hračky trčel juriskonsultovi za pasem revolver a hacienderovi také. Jediným skokem a hmatem popadl obr obě tyto zbraně, zamířil jednu z nich na Judit a druhou na vlastní skráň. Všichni vykřikli a já, ač jsem takový obrat neočekával, sám jsem přiskočil k Herkulovi. Nemohl jsem ovšem zabránit, aby se revolverťi nezmocnil, ale srazil jsem mu aspoň ruku, kterou mířil na děvče, z vodorovné polohy kolmo do výše. Druhé jeho ruky jsem dosáhnout nemohl. V témž okamžiku zazněly oba výstřely: jedna koule letěla kamsi vysoko a již zase obr znovu namířil na dívku a stiskl spoušť. Odvrátil jsem znovu jeho ránu, když už obé ruce Herkulovy klesly a tělo silné zakolísalo. Zatímco jsem chránil Juditin život, střelil se obr volnou levicí dvakrát do spánku, tomu jsem zabránit nemohl. “Klid a pokoj!” zašeptal zlomeně a klesal k zemi úplně bez vlády. Byl konec jeho životu i jeho nešťastné, lze říci hloupé lásce. Zachytil jsem ho a pouštěl zvolna k zemi; ale nedovedu vylíčit, co se v té chvíli dělo v mém nitru. Vzpomínám jen, že jsem byl roztrpčen, rozhořčen, zachvácen hněvem. Mrtvý velikán byl sice poblázněný, nerozumný tetřev, jinak však dobrý, upřímný člověk, který by se byl dal vodit na nitce; dťikazem toho bylo, že pro nešťastnou lásku k nehodnému stvoření se hnal bez rozmyslu do ciziny a do náruče smrti. Judit neměla ovšem ani slovo díkťi pro mne, ačkoliv jsem jí přece zachránil život; neměla také slovo soustrasti s mrtvým, jehož sebevraždu zavinila. Chytla svého usmoleného tatíka za ruku a řekla netečně: “Hlupák! Nemohl to provést chytřeji? Před tolika lidmi! Proč nešel do Texasu nebo jinam, když se chtěl zastřelit? Potřeboval o tom někdo vědět? Nechci ho vidět. Pojdi” A již táhla starého za sebou. Nemohl jsem se už ovládnout a zvolal jsem za ní zlostně: “Táhni a dbej, abys zmizela, zmije, a pamatuj si, že ani já tě už nechci spatřit. Přijdeš-li mi do cesty, docela zapomenu, že vězíš v ženské skořápce a naložím ti na hřbet lasem takový náklad, že jím nehneš z místa, abys aspoň pocítila něco v žebrech, co necítí tvé srdce, ty, ty pyšná indiánská královno.” Judit sehnula hlavu a uháněla, div že jí tatík stačil.

Pohrťižku si vzala tak k srdci, že jsem ji už neviděl, co jsme byli pohromadě s Yumy. Ale když jsem se s ní setkal později, ovšem za jiných okolností a v jiných poměrech, zdálo se, že již úplně zapomněla na slibovaných několik tuctťi ran lasem. Ostatní srdečně litovali mrtvého, jehož tak rychle a neočekávaně osud sklátil vedle mrtvoly Wellerovy do hrobu. Rudoši sice viděli vše, co se odehrávalo, hovoru však nerozuměli a nevěděli tedy, proč vlastně se Herkules usmrtil. Když prichvátal po výstřelech sám náčelník a dotazoval se po příčině obrovy smrti, oznámil jsem mu:

“Judit mu slíbila, že se stane jeho ženou a proto se za ní odebral přes velikou vodu do ciziny. Nyní se dověděl, že je určena tobě a vzal si proto život.” “Slyšel jsem však, že střílel také po ní.” “Ano, chtěl ji usmrtit, protože ti ji nepřál.” “A tys ji zachránil. Jak ti děkuji!, Ale vy běloši jste podivuhodní lidé. Žádný rudý muž by si nesáhl na život, kdyby se děvče nechtělo stát jeho squaw. Buď by ji k tomu donutil únosem a bitím, nebo by se jí vysmál a vybral by si jinou. Mají snad běloši takovou nouzi o bílé dívky, že pro jedinou z nich dovedou ztratit rozum?, Litoval bych je.” Za těchto vzrušujících okolností jsme nemohli myslet na Playera. Teprve nyní jsme viděli, že po objetí Wellerově už dostatečné okřál. Seděl na zemi a byl svědkem všeho, co se přihodilo. Nyní vstal, přistoupil zvolna ke mně a dotazoval se: “Weller je mrtvý. To je vidět. Chtěl mne uškrtit, to bylo cítit, neboť vím, že jsem se dusil, ale kdo mne zachránil, to nevím. Kdo to byl, sir?” “Rozevřel jsem Wellerovy nohy, které vám svíraly hrdlo.” “Také jsem si to mohl domyslet, neboť když jsem se k němu blížil, zahlédl jsem vaši starostlivost a pohotovost přispět mi hned, kdyby toho bylo třeba.

Nezapomenu na to nikdy. Jsem vám povinen díkem.” “Nezáleží na tom, zapomenete-li nebo ne, ale nezapomínejte nikdy to, co jste mi přislíbil, že totiž budete řádným člověkem.” “Dostojím svému slibu; buďte ubezpečen. Ale bojím se, že mne na žádost hacienderovu lapne policie z Ures, která se pak přičiní, ” “Nebudu toho dbát a víte sám, že si nedám panem juriskonsultem nic předepisovat. Dokud zde budu, nevztáhne po vás mexická spravedlnost svá chapadla, ale raději se tu dlouho nezdržujte, neboť by se vážně mohlo stát, že by vás čapli a posadili někam mezi čtyři nepohodlně úzké stěny.” “Hm! Zrovna tak soudím já. Nejraději bych táhl s vámi, ale kam vlastně?” “Mťižete s námi do Texasu, za předpokladu ovšem, že nám tam neuděláte ostudu.” “Nebojte se toho. Budu na vás pamatovat a to mne zdrží od všech hloupostí. Snad naleznu u některého vašeho krajana zaměstnání, jestliže se budou moci zakoupit a hospodařit. Pťida je v Texasu za babku, ale o dělníky je nouze.” “Moji krajané byli opatrní. Dovedli ukrýt před slídivými zraky Indiánťi svťij skromný majetek a mohou si pťidu koupit. Neodmítnou vás, chcete-li jim být nápomocen, poněvadž jste Yankee a znáte zdejší krajinu, poměry i lidi lépe než oni. Kdybyste měl dobrou vťili, mohl byste jim být v mnohém užitečný. Ale nesvádějte je ke karbanu nebo jiným darebnostem, neboť, navštívím-li je někdy a doslechnu-li se o vás něčeho nekalého, vezmu si vás do hrsti…” “Žádnou starost, master! Karban se mi zprotivil, jinak bych se nebyl vypravil sem, do pouště mezi Indiány. Člověk mťiže sice při karbanu snadno vydělat, ale peníze mizí zrovna pod rukou jako začarovány. Pracuji-li však, umím si vážit každého dolaru a třikrát jej převrátím v hrsti, než jej vydám.” “Hleďme! Pojednou máte docela zdravé názory! Budete-li podle toho jednat, mťiže z vás ještě být řádný občan.” “A také bude! Jen co budu mít sto dolarťi pohromadě, pak se pustím do práce jako drak a budu rozmnožovat svťij kapitálek. Vždyť za tři sta dolarťi lze najmout malou farmu, která člověku vynese na živobytí.” “Hm! Rád bych věděl, zdali byste peníze upotřebil k podobné věci!” “Já? Bože! Docela jistě.” “Poslyšte! Něco vám povím. Právě mám tři sta dolarťi zbytečných; totiž tak: nepotřebuji nutně tyto peníze a nerad bych je s sebou vláčel po Západě. Chtěl byste se jich ujmout? Pťijčil bych vám je.” “Co, cože? Mně, Playerovi, pťijčit tři sta dolarťi? Master, to je příšerně odvaž livé!” “Hm. Jak o vás nyní soudím, jsem přesvědčen, že mi je vrátíte.” “Proč bych nevrátil? Jen budu-li moci, až přijedete a budete dolary potřebovat! Což možno peníze čerpat z kapes, jak komu napadne?” “Počkal bych znovu. Jsem přece prérijní tulák a nevytrvám dlouho na místě. Cestuji i v jiných zemích a nemohu vám ustanovit výpovědní lhťitu. Učiňme to zkrátka. Chcete pťijčku nebo nechcete?” “Přijímám ji rád.” “Dobře.

Dostane se vám kapitálu bez výpovědi. Vrátíte mi peníze, až se vám hodí, budu-li náhodou u vás. Nastane-li nějaká vážná změna, dohodneme se také. Jakmile přejdeme hranice Mexika a vpadneme na území Spojených státťi, vyplatím vám peníze a vy si najmete usedlost. Vrátím-li se tam a navštívím-li vás, uvidím, kdo bude potřebovat, já či vy. Jste srozuměn?” “To je otázka! Děkuji vám z celého srdce! A dokud budu živ, budu vám vděčný, neboť jen vy jediný budete příčinou, že se stávám opět člověkem, který mťiže pokojně ulehnout a nemusí se obávat následkťi svého jednání.” Player hovořil tak upřímně a srdečně, že jsem skoro nepochyboval o jeho pevném úmyslu začít spořádanější život. Těšilo mne, že mu mohu pomoci z toho, oč jsem obral Meltona a Wellera. Peníze byly sice určeny pro mé krajany, ale takovou maličkost mohli postrádat, vždyť to nebylo pro jednotlivce víc než deset dolarťi. Když jsem mu potřásl rukou, cítil jsem teprve v srdci náležité uspokojení. Chlapík se ostatně rozplýval i dále výrazy vděčnosti, ale nedbal jsem jeho řečnění, neboť mou pozornost upoutal zastup jezdcťi, který se objevil na severním obzoru a cválal přímo k Almadenu. Vlastně to byli jen koně, pohánění jen několika jezdci a tito koně náleželi Yumťim. Lstivý Had pro ně vypravil zvláštního posla a rudoši je nyní přiháněli z pastvy. Všecko to množství dorazilo na sklonku dne k dolťim a sotvaže byli koně připoutáni ke kolíkťim, nastala noc.

Naštěstí pastevci přinesli otýpky suchého klestí a dřeva, takže bylo možno zažehnout několik ohňťi. Zásoby potravin, složené na vozech, nám umožnily vystrojit si večerní hostinu. Po večeři jsem ulehl tak jako vystěhovalci a Mimbreňové, kteří měli namáhavého pochodu právě až po uši. Yumové příliš o spánek nedbali. Pobíhali po dolech a náležitě drancovali skalní hnízdo. Zrána jsem zjistil, že si přisvojili vše, co se dalo odnést, neboť pro Indiána má cenu každá maličkost, kterou by jiný člověk odhodil nebo nechal ležet.

Vytáhli také z bývalého Meltonova příbytku své svázané krajany a obě stařeny, na které jsem si vzpomněl ještě včas. Pak byla budova nad šachtou zapálena a zničena, její trosky naházeny do šachty a díra sama, stará štola i jeskyně byly ucpány kamením. Myslím, že dodnes se nikdo neodvážil v těchto místech kutat a využívat drahocenný obsah almadenských skal. Sám don Timoteo, ač přihlížel, neměl námitky proti zahazování šachty. Velice jsem se tomu divil. Zrána, když ještě všichni okolo spali, probudil jsem výtečného dona Endimia de Saledo y Coralba a jeho pět prťivodcťi. Provedl jsem s nimi výměnu peněz za zboží, načež jsem probudil Lstivého Hada, abych s ním smluvil vyprázdnění vozťi a naložení nákladťi na koně. Herr Silberberg a jeho spanilomyslná dceruška se neobjevili, ačkoliv šlo o “obchod”; asi vězeli oba v náčelníkově stanu a neodvažovali se přijít mi na oči. Seděl jsem vedle Apače a dohlížel na překládání. Pojednou k nám přistoupili dva mužové, kteří zřejmě hodlali přednést něco velmi dťiležitého, haciendero a juriskonsulto. Nepochyboval jsem o tom, že přicházejí, aby mi dělali výčitky a uplatňovali své nároky. Melton byl střežen několika hlídači již od včerejšího večera. Oba Mexikáni pozdravili velice obřadně, přičemž zvláště juriskonsulto se tvářil zcela úředně a velice přísně; on také zahájil hovor. “Vidím, seňore,” ozval se, “že se chystáte k pochodu. Kampak směřujete?” “Do Chihuahuy,” odpověděl jsem. “Nemohu to dovolit a naopak musím trvat na tom, aby všichni, kdož jsou zde přítomni, nastoupili se mnou pochod do Ures.” “Podle všeho jako zatčení.” “Ano, tak asi.” “Zatkněte nás tedy!” “To bych činil z jistých příčin nerad, spíše doufám, že má úřední dťistojnost stačí na to, abyste šli z dobré vťile.” “Věru, milý pane, dosud jsem nespatřil ani zdání vaší úřední dťistojnosti. Připomínám ještě, že jsme na svobodném území Indiánťi kmene Yuma a že mám pevný úmysl řídit se zdejšími zvyklostmi, mravy, obyčeji a zákony. I kdyby tomu snad bylo jinak, o čem se s vámi nechci přít, dovoluji si připomenout, že jsem příslušníkem cizího státu a podle pokynu, který jste mi dal vy sám v hodnosti úřední, v místnostech úředních a v hodinách úředních, není naprosto mou povinností řídit se podle vašeho přání nebo rozkazu.” “Já?, Já že jsem něco podobného řekl?, To zase není pravda.” “Až příliš pravda! Když jsem poprvé zavítal do vaší úřední místnosti, abych žádal ochranu svých krajanťi, kteří se přistěhovali do Mexika, tvrdil jste, že pranikterak není vaší povinností ujímat se jich a odepřel jste učinit cokoli na jejich ochranu. Poněvadž jsem se pro ně nemohl dovolat úřední ochrany, ujal jsem se jich sám, zajel jsem do hor, upadl do zajetí rudochťi a lupičťi, vyprostil jsem se, podnikal jsem namáhavé pochody, vydával se ve sterá nebezpečí a když jsem je konečně šťastné vyprostil ze zoufalé situace a z rukou nebezpečných lotrťi, když jsem je vyvedl z osidel, do nichž vaší pohodlností a leností upadli, přicházíte s tváří strašlivě úřední a žádáte, abych se podrobil vaší dťistojnosti?, S tím u mne nepochodíte, seňore. Nejsem dítě, které lze řídit choutkami a rozmary.” “Prosím, seňore, abyste neodporoval. V dosahu mého úřadu se staly rťizné věci, které spadají do mé pravomoci, jako útok na haciendu, několik vražd, omezování osobní svobody a tak dále, což nemohu nechat bez trestu. Kde je Melton?” “Pod dozorem náčelníka Yumťi, který ho asi chce potrestat.” “Právo trestat náleží jen mně.” “To si vyřiďte se Lstivým Hadem sám. Proč tím obtěžujete právě mne?” “Protože jste mu Meltona vydal. Vaší povinností bylo vydat ho mně.” “Mlčte!” přerušil jsem ho již trochu zlostně. “Vťiči vám nemám žádných povinností. Kdybyste byl rozumným mužem, vystupoval byste jinak. Dosud jste tropil jen hlouposti a máte-li v úmyslu v nich pokračovat a zvláště vystupovat zde jako vladař a velitel, dosáhnete jen toho, že se vám všichni vysmějí.” Má rozhodnost ho zarazila. Neodvážil se již mluvit a v rozpacích pohlížel na haciendera, jako by se dovolával jeho přispění. Don Timoteo se vskutku ujal nevděčného úkolu lámat za něho kopí. “Seňore,” ozval se, “takovým zpťisobem zde nevystupujte!

Nezapomeňte, že stojíte na mém pozemku. Jste vlastně, abych se správně vyjádřil, hostem, trpěným hostem na tomto místě.” “Oh, pokud jde o to, poznal jsem již dokonale vaši pohostinnost a děkuji vám za ni uctivě. Ale poněvadž hovoříte o svém vlastnictví, tvrdím, že jste se jej dobrovolně zbavil prodejem. V této chvíli je Melton majitelem tohoto Almaden Alto.” “Poženu ho k zodpovědnosti a dobudu si svého majetku nazpět. Kupní smlouva bude prohlášena za neplatnou. Mohu se veškerým právem považovat znovu za vlastníka zdejších pozemkťi a vyžaduji, aby všichni, kdož jsou zde, respektovali mou vťili a tím také vťili mého ctěného přítele, který tu stojí.” “A jaká je vaše vťile? ” “Abyste s námi šel do Ures. Jste nejen povinen proti Meltonovi svědčit, aýbrž bude také na vás podána žaloba.” “Na mne? Proč a zač?” “To se dovíte na místě. Není třeba vést zde o tom hovory.” “Nuže, proč tedy nedržíte jazyk za zuby? Kdo vás nutí k řečnickým výkonťim? Nepovažuji rovněž za svou povinnost pouštět se do hovoru ani s vámi a s vaším ctěným přítelem, ale chci vám říci toto: chcete-li-mít Meltona, nevyjednávejte se mnou, nýbrž se Lstivým Hadem.” “Vyžaduji ho především od vás. Zajal jste ho a neměl jste práva ho vydávat.” V té chvíli povstal Vinnetou, vytáhl z opasku revolver a tázal se klidně sice, ale dťirazně: “Vědí obě bledé tváře, kdo nyní před nimi stojí?” “Vinnetou,” odpověděl haciendero a statečný pan juriskonsulto potvrzoval: “Vinnetou, náčelník Apačťi.” “A vědí také obě bledé tváře, že Vinnetou nemiluje zbytečných hovorťi a nesnese směšného vystupování? Chci zde být se svým přítelem Old Shatterhandem sám. Budu počítat do tří; kdo zde bude ještě potom, bude střelen.” Namířil na ně a zvolal: “Jedna!” Pan juriskonsulto se poradil s Vánkem. “Dvě!” Haciendero vyrazil prach ze své obuvi. “Nemusím tedy vyslovit tři!” usmál se Apač. “Kdyby byl mťij bratr jednal rovněž tak, mohl si ušetřit mnoho zbytečných slov.” Oba hrdinové stanuli ve slušné vzdálenosti a radili se o něčem. Potom se odebrali rovnou k náčelníkovi, který právě stál před svým stanem. Viděli jsme, že s ním zahájili hovor, ne však nadlouho, neboť rudoch vytáhl kopí, které trčelo v zemi před stanem a přetáhl jím juriskonsulta po hřbetě. Udeřený za hlasitého nářku utíkal a don Timoteo chvátal za ním; zdálo se, že není zvědav na účinky úderu náčelníkova kopí. Po takovém jednání hacienderově mně ovšem zašla chuť poskytovat mu náhradu v penězích, zvláště, když jsem uvážil, že peníze prospějí mnohem více ubohým vystěhovalcťim. Ale než jsme odešli, přece jsem ho vyhledal a řekl jsem mu:

“Seňore, zde je vaše kupní smlouva s Meltonem a zde jsou dopisy, které ho usvědčují z podvodu a žhářství. Více nepotřebujete, abyste byl znovu prohlášen za výhradního vlastníka svého bývalého majetku a za přispění svého úředního přítele zajisté se domťižete “přiznání nárokťi na náhradu utrpěné škody. Žijte blaze! Doporučuji vám, abyste se choval příště skromněji a rozumněji, než minule, vlastně do tohoto okamžiku.” Tím jsem s ním byl jednou provždy hotov. Vystěhovalcťim jsem rovněž vrátil smlouvy a ti je s velikým zadostiučiněním hned roztrhali. Nato jsme vsedli na koně. Za našeho odjezdu stáli haciendero, policisté s juriskonsultem a don Endimio de Saledo y Coralba u vozťi. Starý Pedrillo volal za námi pozdravy na rozloučenou a jeho druzi mu pomáhali; panstvo ovšem zasmušile mlčelo. Doufám, že stateční povozníci v Ures obdrželi své poctivě zasloužené zpropitné. Snadno si lze pomyslet, že moji bílí druzi rádi opouštěli místo, na něž byli zavlečeni, aby již nikdy nespatřili denní světlo. Mne ovšem rovněž těšilo, že opouštím almadenskou pustinu, ve které jsem tak šťastně vyřídil obtížnou a nebezpečnou záležitost. Neměli jsme sice dosud vyhráno, protože bylo zcela jasné, že náčelník Yumťi Velká Huba nás bude pronásledovat, ale příliš jsem se jeho nepřátelského vystupování nebál, i když jsem ani příliš nespoléhal na ochranu Lstivého Hada. Bylo nepochybné, že se ještě s Velkou Hubou setkáme, ale bylo také jisté, že nám přispěje se svými bojovníky Silný Buvol, třebaže jsme dosud nevěděli, kdy se k nám přidá. Kapitola čtvrtá ČERNÝ BOBR Poněvadž jsme chtěli nejkratší cestou dorazit do Chihuahuy, museli jsme chtě nechtě putovat celý první den divočinou, která náležela Yumťim, pak jsme museli projet skoky pruh země, o nějž se stále hašteřili Yumové a Mimbreňové a zde právě jsme mohli očekávat rťizné nepříjemnosti jako na každém sporném pozemku. V čele naší výpravy byli jezdci Lstivého Hada, kteří se v okolí vyznali. Já jsem se přidržoval stále Apače a k nám oběma se často přidružoval Lstivý Had. Těsně za námi jeli oba synkové Silného Buvola, Yuma Shetar a jeho mladší, dosud bezejmenný bratřík. Dobře svázanému Meltonovi dostalo se tak bedlivého dozoru, že mu jistě zašly všechny choutky na útěk. Za vystěhovalá, všude obklopeni Yumy, jeli nejvznešenější členové naší výpravy, nastávající “královna”, Judit Silberbergová se svým vzácným panem otcem, který snad již v duchu sestavoval státní rozpočty. Oba se pilně vyhýbali mým pohledťim. Kvťili úplnosti budiž připomenuto, že jsme před odjezdem z Almadenu pohřbili starého Wellera a ubohého Herkula do společného hrobu. Tam odpočívají klidně vedle sebe v zemi, která jim neposkytla, po čem toužili, tomu lásku a onomu bohatství. Na sklonku prvého dne jízdy jsme přešli pruh pusté země. Druhého dne jsme se ubírali oživenější krajinou, kterou Yumové užívají jako pastvisko; potom jsme dorazili do sporného území hornatého a lesnatého. Yumové směřovali k rozsáhlé planině, v jejímž středu se rozlévalo malé jezero. U jeho břehu jsme chtěli tábořit. Právě když slunce zacházelo za západní pahorkatinu, dosáhli jsme jižního kraje této planiny. Na prvý pohled bylo zřejmé, že se zde v dávných dobách shromáždila ohromná spousta vod, jejichž hladina směřovala dlouhým pruhem od severu k jihu asi nášela sotva polovici délky. V nejhlubší kotlině, kde je dodnes jezírko, se sbíhala tři údolí, jedno směrem od severu, druhé od východu a třetí od jihu. Tímto jsme právě přišli. Náhodou jsem jel s Apačem v čele zástupu, když jsme vyjížděli z údolí. Yumové pohlíželi upřeně na planinu, kde se jim otevíral lákavý pohled, neboť na březích jezírka rostly hustě stromy a keře, obklopené pruhem zelených travin. Vinnetou si však uvykl, právě tak jako já, rozhlížet se po celém terénu kvťili bezpečnosti tábora a proto jsme hned pátrali po obou ústích údolí východního i severního. U východního ústí údolí jsem uviděl jezdce, který právě chtěl zamířit k jezeru, ale jakmile nás spatřil, rychle strhl koně a zmizel za skaliskem. Chtěl jsem se přesvědčit, zda si jej všiml i Vinnetou a rychle jsem se na něj podíval. V tom okamžiku na mě Vinnetou pohlédl také. Lehkým mrknutím přisvědčil na mťij němý dotaz. Každý jiný Indián by byl ihned spustil pokřik, ale postup Apačových myšlenek byl tak

hbitý, že v tu chvíli, kdy jezdce spatřil, si už pomyslil, že je lépe o tom mlčet. Náš pochod nebyl přerušen, dokud jsme nezastavili na břehu jezírka, kde jsme sestoupili ze sedel. Napojili jsme koně a pustili je na volnou pastvu. Indiáni se však starali nejdříve o sebe a potom teprve o koně. Melton byl přivázán ke stromu a pro Judit byl postaven stan uprostřed houštiny. Při rozdělování potravy byl jsem nucen setrvat, poněvadž rudoši by byli snědli všechno najednou a nemysleli na nejbližší budoucnost. Poněvadž jsem byl tedy zaměstnán, odešel Apač sám, aby prohlédl celé okolí jezera. Vrátil se z této obchťizky a upřel na mne významný pohled; proto jsem mu popošel vstříc. “Mťij bratr vypátral ještě jiné věci, než jen jednoho jezdce,” pravil jsem tlumeně. “Ano,” pronesl Vinnetou rovněž tiše. “Okolo celého jezera se pasou naši koně a lze je z dálky spatřit, poněvadž se dosud nesetmělo a okolní pláň je úplně rovná.

Nejdříve jsem se díval k východu, kde zmizel jezdec, ale vchod do údolí je prázdný. Pak jsem se zadíval k severu a spatřil jsem zástup jezdcťi. Směřují také k jezeru, ale jakmile spatřili naše koně, hned couvli.” “Setkáme se tedy s dvěma rťiznými houfy, které o sobě navzájem nevědí.” “Tak jest,” pokývl Apač. “První zástup přichází ze severu, druhý z východu; oba směřují k jezeru, ale poněvadž nás spatřili, couvají, ” “, a vyšlou zvědy.” “Ano.” “Mťij bratr ví, jací jsou to lidé.” “Old Shatterhandovi je to rovněž známo.” “Aspoň to lze snadno uhodnout. Jeden zástup je pod velením Velké Huby, kdežto druhý houf vede Silný Buvol. Kde však je ten a kde ten druhý? Nevíme, kdo přichází od severu a kdo od východu.” “Dovíme se to záhy, neboť obě strany vyšlou vyzvědače, jakmile se setmí. Je nutno je zaskočit. Kam pťijde mťij bratr?” “Třeba na východ.” “Pťijdu tedy na sever. Nemusíme čekat déle než deset minut a nastane noc.” Posadili jsme se a rychle povečeřeli. Zatím nastala tma. Vydali jsme se hned na výzkumnou pouť. Nikomu nebylo nápadné, že jsme se z tábořiště vytratili; domnívali se asi, že jdeme jen obhlížet koně, zvláště když jsme s sebou neměli ani pušky. Jakmile nás nebylo z tábora vidět, rozloučili jsme se. šel jsem k východu, v přesvědčení, že cizí jezdci dosud nevypravili svého zvěda, ale neušel jsem příliš daleko, když jsem zaslechl lehký šelest, jako by byl noční chodec nohou odsunul kamínek z cesty. Položil jsem se hned na zem a čekal jsem. Pak jsem zaslechl tiché kroky člověka, který mi šel přímo vstříc. Konečně jsem rozeznal ve tmě jeho obrysy; muž se přibližoval a byl již ode mne jen osm, šest, čtyři kroky vzdálen, aniž mne zpozoroval. Hleděl vpřed, nikoli na zem.

Jakmile učinil ještě jeden krok, vyskočil jsem a popadl ho za hrdlo. Muž spustil ramena, zatřepal nohou a hledal pevnou oporu na zemi. Než se mu to podařilo, srazil jsem ho k zemi, přidržel levicí jeho hrdlo a vyrval jsem mu z opasku nťiž. Jiné zbraně neměl; vyzvědači nenosí zpravidla pušku. Uvolnil jsem mu poněkud dech a tázal jsem se šeptem: “Ke kterému kmeni náležíš? Mluv pravdu, jinak ti vjede do srdce tvťij vlastní nťiž.” “Mim, bre, no,” zašeptal a lapal po vzduchu. Poněvadž mne mohl přelhat, tázal jsem se: “Kdo vám velí?” “Silný Buvol.” “A kam jedete? ” “Do Almadenu k Old Shatterhandovi, ” Pustil jsem jeho hrdlo. “Mluv tiše! Pohlédni mi do tváře! Znáš mne?” šeptal jsem. “Uff! Old Shatterhand!” zašeptal překvapeně, když se přiblížil zrakem těsně k mé tváři. “Vstaň a doved mne k Silnému Buvolovi. Zde vezmi svťij nťiž.” Indián se vztyčil, obrátil se a kráčel vedle mne, aniž promluvil slova. Když jsme vešli do údolí, zastavil se a pravil: “Old Shatterhand je přítelem rudých mužťi a mistrem ve všem. Nesmí si myslet, že každý bojovník mťiže dokázat to, co on. Poví Old Shatterhand náčelníkovi, že mne přemohl a odzbrojil?” “Bylo by to mou povinností, neboť vaše vlastní bezpečnost vyžaduje, aby jen nejschopnější byli určováni k zodpovědným úkolťim.” “Pak budu poslán k ženám a učiním, co prve Old Shatterhand zapomněl udělat.” “Co?” “Vrazím si nťiž do srdce.” “Pomlčím tedy o tvém poklesku, ale měj na paměti, že bojovník nesmí se nikdy dát překvapit strachem.” Po chvíli chťize jsme zaslechli cvrkání cvrčka. Mťij prťivodce odpověděl podobným cvrkotem. Brzo se vynořilo před námi z temnoty několik mužťi a jeden z nich prohodil: “Vidím dva muže. Kdo je ten druhý?” “Old Shatterhand,” oznamoval mťij prťivodce. “Old Shatterhand!” opakovali bojovníci šeptem dál a dál. Ze tmy se vynořovali rychle noví

a noví muži. Tazatelem nebyl nikdo jiný, než-sám Silný Buvol. Popošel mi rychle vstříc a pronesl radostně: “Mťij slavný bílý bratr? Jak se ulehčilo mému srdci! Měl jsem o tebe již velké obavy. Ale jak to, že přicházíš do této krajiny? Domníval jsem se, že jsi buď zcela jinde nebo dokonce již mrtev.” Měl asi o mne mnohem méně starostí, než o své dva syny, ale starost o ně nesměl ovšem dát najevo. Abych ho hned uspokojil, odpověděl jsem: “Mrtev? Proč? Všichni, kdož byli se mnou, jsou úplně zdrávi. Nikomu z nich nebylo ublíženo. Mimbreňští bojovníci, kteří jsou v mém prťivodu i synové Silného Buvola se drželi tak statečně, že jsem povinen vyslovit o nich velkou chválu. O jejich činech budu vyprávět později, nyní však především chci slyšet, kolik bojovníkťi sem přivádí Silný Buvol.” “Přes dvě stě.” “Vím, že Silný Buvol chtěl zajaté Yumy, mezi nimiž byl i jejich vrchní náčelník, odvést do vigvamťi Mimbreňťi, aby je umučil u kťilu. Zemřeli statečně nebo řvali bolestí?” Věděl jsem ovšem, že Yumové tomuto drsnému, jinak však dobráckému chlapíkovi upláchli, ale vyslovil jsem ten dotaz, abych ho potrestal za jeho dřívější domněnku, že bych byl Velkou Hubu propustil.

Náčelník váhal dlouho s odpovědí, než se přiznal: “Velikému Duchu se nelíbilo, abychom se radovali ze smrti tolika zbabělých psťi. Vyprostil z naší vazby jednoho z nich a ten uvolnil pouta ostatním. Uprchlí nám a vzali mnoho svých koní.” “To byl veliký čin, jemuž se budou Yumové dlouho smát. Jak se kdysi durdil Silný Buvol, když jsem s Velkou Hubou jen hovořil. Dopustil však sám, aby nejen náčelník utekl, ale s ním všichni jeho druzi.” “Tak tomu chtěl Veliký Duch. Seslal na nás tak hluboký spánek, že jsme byli slepí i hluší.” “Tento názor mého rudého bratra sdílet nemohu. Jakmile se někdo dopustí chyby, svádí to na Velikého Ducha, ačkoli je pravda, že veliký Manitou se nikdy chyb nedopouští. Ale co se stalo, stalo se a nezbývá, než z toho mít ponaučení pro budoucnost. Vědí snad mimbreňští bojovníci, kde je nyní Velká Huba?” “Nevíme, ale myslíme si, že rovněž pospíchá do Ahnadenu Alto. Když uprchl z našeho zajetí, chvátal jsem pro nové bojovníky a svěží koně, abych ho stíhal; ti, kdož byli se mnou, se za ním hned pustili. Jsou mu stále v patách. Jakmile se objevím s tímto houfem za nimi, sevřeme Yumy ze dvou stran, takže nám z nich jediný neunikne.” “Jednal jsi moudře a rozvážně, jak se sluší na velkého náčelníka. Tvťij první zástup jistě sebere Yumťim stáda, která nám uzmuli. Ostatně ti mohu říci, že Velká Huba není daleko odtud. Táboří v severním údolí, které ústí do téže kotliny jako toto údolí a v níž právě i my táboříme.” “Pospíšíme tedy a napadneme ho, ” “Nejednej ukvapeně. Především je třeba, abys věděl, co se stalo a jak jsou rozloženi tvoji i jeho bojovníci.” Nebyl čas na podrobnou zprávu a proto jsem vyprávěl co možno stručně, ale přece tak, že se Silný Buvol dozvěděl vše, co se přihodilo od chvíle, kdy jsem se s ním rozloučil. Jeho bojovníci se shlukli těsně okolo nás a naslouchali bez dechu. Ačkoli jsem líčil vše jen v hlavních obrysech, dával Silný Buvol občas najevo tlumeným výkřikem své podivení a jakmile jsem dokončil, zvolal: “A to vše vykonalo padesát našich bojovníkťi! Slyšeli jste všichni? A moji synové měli účast na těch činech!” Při svém líčení jsem nemluvil ani o sobě, ani o Vinnetouovi, užívaje vždy slťivka “my”. Úmyslně jsem však vyzdvihl zásluhy mladšího syna náčelníkova. “Nyní tedy táboří náčelník Yumťi, Lstivý Had, v kotlině se třemi sty bojovníky a s našimi bratry? Jaký je to neslýchaný případ! Kdybys byl s ním neujednal mír, byly by jejich skalpy za úsvitu u našich pasťi.” “Doufám, že budete chovat v úctě smlouvu, kterou jsem uzavřel se Lstivým Hadem. Vaše touha po skalpech by se snad mohla ukonejšit jiným zpťisobem.” “Jakým?” “Pravil jsem ti, že Velká Huba se usadil poblíž. Neviděl jsem ho sice, ale kdo jiný by to mohl být? Bude zachvácen bezměrným vztekem, až uslyší, že jsem se přátelsky smluvil se Lstivým Hadem a myslím, že se bude velmi zdráhat, aby tu smlouvu uznal. Pak ovšem dojde k boji.” “Co soudí mťij bílý bratr o Lstivém Hadu? Jak se zachová?” “Lstivý Had je poctivý; dostojí danému slovu a slibu. Není však jisté, že se tak zachovají i všichni jeho bojovníci a že se zdrží projevťi nepřátelství. Aspoň se to domnívám o těch čtyřiceti mužích, které jsme zajali na hlídkách za pochodu od haciendy k Fuente de la roca a dále až k Almaden Alto. Ti budou snad potají kout pomstu. My však především vyčkáme, co se vlastně stane.” “Proč vyčkávat? Předejdeme je.” “To ode mne nečekej! Nesmí se nikdy říci, že by se byl Old Shatterhand a Vinnetou dopustili zrady a věrolomnosti.” “Co tedy vlastně učiníte? Máme snad přitrhnout do vašeho ležení?” Především chci vědět, jak pořídil Vinnetou, který se pustil na zvědy do ležeirfVelké Huby. Poněvadž ten také jistě vyšle vyzvédače, bude lépe, nevyšleš-li ty nikoho, neboť by mohl být spatřen.” “Jak se tedy dovím, co bych měl učinit?” “Pošlu ti zprávu po některém Mimbreňovi. Bude cvrkat jako cvrček, jakmile se k vám přiblíží a ty se zachováš svědomité podle toho, jaký bude mťij vzkaz. Ať se již přihodí cokoli, je jisté, že máme nad Yumy převahu. I kdyby měli více bojovníkťi, máme zato střelné zbraně a je mezi námi několik mužťi, kteří se postaví sami proti deseti i více protivníkťim. Nyní odjedu. Buď připraven! Howgh!” Vracel jsem se. V ležení jsem spatřil Apače, který se zatím vrátil. A dověděl jsem se, že zašel mnohem dál, než jsem se domníval.

Usadili jsme se do stínu vedle sebe a tam jsem mu řekl, na čem jsem se dohodl se Silným Buvolem. Nato pronesl Vinnetou docela klidně: “Viděl jsem nejen Velkou Hubu a jeho bojovníky, nýbrž i Mimbreně, kteří je stíhají.” “Jakže?” tázal jsem se velmi udiveně. “Jsou zde? Tak blízko?” “Old Shatterhand ví, že ho stíhali?” “Ano. Silný Buvol mi to řekl. Jakmile mu Yumové upláchli, poslal za nimi všechny své bojovníky a sám chvátal domťi, aby přivedl nové mužstvo na čerstvých koních. Viděl jsi je pouze nebo jsi s nimi také mluvil?” “Mluvil jsem s nimi. Vešel jsem do údolí a plížil se až k lidem, kteří se v něm rozložili. To byli lidé vedení Velkou Hubou. Když jsem ležel za skaliskem, připlížil se tam cizí muž, který chtěl v táboře naslouchat. Poněvadž se nechtěl Yumťim ukázat, byl jim jistě nepřítelem a proto jsem mu řekl své jméno. Radoval se z toho a řekl mi, že zástup Mimbreňťi, k němuž náleží, dostihl bojovníky Velké Huby dnešního odpoledne a rozložil se za ním na tisíc krokťi. Chtěli Velkou Hubu v noci přepadnout. Dal jsem se zvědem dovést k Mimbreňťim a mluvil jsem s nimi.” “Co jsi jim nařídil?” “Aby klidně vyčkali a neútočili, dokud jim nedám znamení buď sám nebo poslem. Pak jsem se spěšně vrátil, abych promluvil s tebou.” “Znamenité! Zařídíme své jednání úplně podle toho, co podnikne Velká Huba. Bude-li nakloněn k míru, budu rád, rozmyslí-li se jinak, pozná, že se ho nebojíme.” “Velká Huba mír neuzná. Zabil jsi jeho syna. I kdyby se snad smířil s Mimbreni, tobě ruku k smíru nepodá.” “Bude to k jeho vlastní škodě, neboť pozná, jakmile nastane den, že je úplně obklíčen. Navrhuji, abys ještě jednou, ” Přerušil mne hlasitý výkřik, jenž se rozlehl nedaleko nás. Jakýsi Indián se objevil nedaleko mezi křovisky, spatřil Lstivého Hada a chvátal k němu s hlasitým pozdravem. Ten muž byl vyzvědačem Velké Huby, který ho poslal pátrat, kdo vlastně jsme. Jakmile poznal, že většina přítomných jsou Yumové, vystoupil z houštiny, v níž se skrýval a pozdravil náčelníka. Oba se dali do hovoru, načež přišli k nám. Vstali jsme ovšem a cizí zvěd nás změřil pohledem velice zasmušilým. Lstivý Had zahájil hovor: “Bojovník kmene Yumťi mi oznamuje, že sem přitáhl Velká Huba a chce vědět, kdo u jezera táboří. Poněvadž je nejvyšším válečným náčelníkem mého kmene, měl bych ho pozvat sem i s bojovníky. Co tomu říkají moji bratři?” “Oznámil jsi tomuto bojovníku, že jsme se dohodli na míru? ” tázal se Vinnetou. “Ano.” “Víme, že svému slibu dostojíš, nevíme však, bude-li souhlasit i Velká Huba. Dokud se to nedozvíme, musíme jednat opatrně. Nechť přijde se svým mužstvem a usadí se u jezera. Polovice jezera, totiž od onoho velkého buku, u něhož jsi odpočíval, náleží nám, druhá polovice jemu. Kdo se odváží z té či oné strany přejít buk, bude zastřelen. Ať zapálí na jeho polovici velký oheň, abych se mohl dobře rozhlédnout. Howgh!” Lstivý Had podal poslovi ještě některá vysvětlení, propustil ho a pak nás ubezpečoval: “Nechť se Velká Huba zachová jakkoli, přidržím se vás v každém případě.” “A tvoji bojovníci také?” “Aspoň většina. S těmi budu za vás bojovat, kdyby se vás chtěl Velká Huba zmocnit.” “Svolej tedy své bojovníky a dotaz se jich. Rádi bychom slyšeli, jak se zachovají.” Naše situace se stala rázem nejen zajímavou, ale

vskutku napjatou, ne-li docela povážlivou. Zkuste si představit malé, okrouhlé jezírko prťiměru asi dvou set krokťi, na jehož jižním břehu asi uprostřed šířky stál buk. Od tohoto stromu západní polovici jezera a vody vykázal Vinnetou Yumťim, na východ od buku se utábořila naše společnost. Na naší straně byla zažehnuta hranice hned zpočátku, nyní byl oheň rozdělán i na druhé straně. Yumové odtáhli na západní stranu, my pak, totiž Poláci, Vinnetou, já a Mimbreňové jsme se shromáždili na východním břehu. Poměr sil byl ve prospěch Yumťi: tři sta čtyřicet bojovníkťi Lstivého Hada, k nimž se měly připojit zástupy Velké Huby, kdežto na naší straně jen padesát Mimbreňťi a hlouček nedostatečně vyzbrojených bělochťi. Ale za námi stály pomocné sbory, a za ležením Yumťi tábořil zástup Mimbreňťi, o nichž Yumové nevěděli. Především bylo třeba postarat se o koně, což nemohlo být nápadné, naopak, byla to samozřejmá opatrnost. Každý z nás si došel pro svého koně; Poláci je ovšem neměli a proto setrvali v hloučku na svém vykázaném místě. Jakmile jsme koně shromáždili u stromťi a křovin, kde již byla tma, promluvil k nám Vinnetou: “Old Shatterhand si vybere několik mužťi, s nimiž doprovodí koně do lídolí

k Silnému Buvolu a vrátí se nejdéle za čtvrt hodiny, tedy asi v tu dobu, kdy sem přitáhne Velká Huba se svými Yumy. K Mimbreňťim, kteří jsou na číhané za tlupou Velké Huby, vyšlu posla. Silný Buvol zanechá naše koně s dostatečnou stráží v údolí a přiblíží se až k ústí údolí se svými bojovníky, načež se rozestaví podél jezera v úkrytu. Druhý oddíl Mimbreňťi sevře severní údolí, odkud sem přijdou Yumové a zatarasí jim zpáteční cestu. Dáme jim znamení, které by je nemohlo mýlit, a to válečný pokřik rudých mužťi kmene Sioux. Jakmile zazní tento pokřik z mých úst, poženou se všichni Mimbreňové proti západnímu břehu jezera, kde jsou shromážděni Yumové a vrhnou se na ně útokem, neboť my a Yumové, kteří se prohlásí pro nás, budeme na tomto, tedy východním břehu. Dokud však válečný výkřik nevydám, nechť je klid a mír a Mimbreňové odpočívají až do rána pod stromy a v houštinách.” Zkušený stratég a taktik Západu promluvil; bylo třeba jednat podle jeho rozkazu. Vypravil jsem se s osmi Mimbreni ke koním a vzal s sebou oba bratry, kteří byli radostně překvapeni, že se shledají se svým otcem. Když jsme k němu dospěli a vysvětlili mu vše nutné, nechtěl je od sebe propustit, ale hoši se bránili tak houževnatě, že jim konečné přece vyhověl. Yumové ani netušili, že jsme odvedli koně a domnívali se, že jsme je převedli na svťij břeh. Nejdťiležitější ovšem bylo, aby posel vyslaný Apačem se proplížil nepozorovaně zástupem Velké Huby a vyřídil bez úrazu své poselství. Nový oheň v tábořišti Yumťi vysoko vzplanul a ozářil jasně západní břeh jezera za bukem.

Naše hranice zvolna dohořívala, neboť Vinnetou rozhodl, aby již nebyla živena. Apač sám se opatrně vzdálil severním směrem na hlídku, neboť nebylo vyloučené, že Velká Huba, bez ohledu na smlouvu, mohl by nás tamtudy přepadnout. Apač ze svého stanoviště měl úplný přehled a mohl nejen pozorovat přibližování Yumťi, ale též bezpečně postřehnout jejich úmysly. Za napjatého očekávání míjel čas, až konečně jsme zaslechli dusot mnoha koní a směsici lidských hlasťi. Za chvíli se vrátil Vinnetou a hovořil: “Velká Huba právě přitáhl, ale zachovává se ve všem tak, jak bylo navrženo. Zanedlouho se objeví poblíž buku.” Hluk a křik trvaly jen krátce, dokud se bojovníci Yumťi zaměstnávali umístěním koní. Potom se ozářený břeh stále více plnil lidmi. Z nás nebylo vidět nikoho, neboť jsme stáli ve stínu stromťi a hranice za našimi zády téměř již dohořívala. Zato byl protější břeh ozářen tím jasněji a v záplavě světel bylo vidět Velkou Hubu, jak přijímal pozdrav Lstivého Hada. Zdálo se, že hovoří se svým podnáčelníkem zuřivě a zlostně.

Slovťim jsme však nerozuměli, právě jako jsme nerozuměli Lstivému Hadovi, který odpovídal rovněž hlučně a energicky. Z toho všeho bylo patrné, že Lstivý Had dobře hájí své jednání. Zatím se vrátil Apačťiv posel. Prošel nepozorovaně severním údolím, bez pohromy dostihl Mimbreňťi a přivedl je do zad Yumťim. Mimbreňové obsadili údolí a spojili se s tlupou Silného Buvola. Tím utvořili hradbu lidských těl v. pozadí kotliny u stromťi a houštin, takže Yumové byli sevřeni, aniž o tom věděli. Mohli jsme teď spokojeně očekávat vývoj událostí. Na protějším břehu se posadili oba náčelníci k ohni a povolali k sobě radu starých. Získali jsme tím novou výhodu, totiž čas, neboť taková porada se mohla protáhnout na několik hodin. Zato se zmocnila nuda našeho statečného přítele Silného Buvola, který hořel touhou po boji. Místo, aby setrval při svých bojovnících, doplížil se k nám a chtěl vyčkat usnesení, bude-li v nepřátelství pokračováno či nastane-li mír. Dostalo se mu ovšem dťitky, neboť kdyby byli jeho známou tvář Yumové zahlédli, byli by se domysleli, že nepřišel sám, a to jsme jim ještě prozradit nesměli. Porada trvala už plné dvě hodiny a byla stále ještě velmi bouřlivá. Konečně jsme viděli, že Lstivý Had povstal a rychle přichází k nám. Nechtěl sice dát najevo své pohnutí, ale jeho oči se zlověstně blýskaly jako vzdalující se bouře. “Moji bratři nechť se odeberou na protější břeh, aby slyšeli, na čem se usnesla porada starších,” oznamoval nám. “To nám mťižeš vyřídit také zde,” namítl jsem. “Nesmím. Velká Huba chce mluvit přímo s vámi.” “Proti tomu nemáme námitek. Nechť tedy přijde k nám.” “Moji bratři mají nedťivěru, ” “Mťižete mi dťivěřovat.” “Zachovalo ti mnoho tvého mužstva věrnost?” “Větší část. Někteří se ovšem dali zastrašit hněvem Velké Huby.” “Myslíš tedy, že dojde k boji?” “Ano, nepřistoupíte-li na návrhy Velké Huby.” “Jsme ochotni je vyslechnout, ale nepťijdeme k němu.” “On k vám rovněž nepřijde.” “Nechť tedy zťistane sedět kde je až se umoudří. Do té doby ovšem uplyne mnoho vody i sněhu. Vyřiď mu to.” Toto rozhodnutí nebylo Lstivému Hadovi po chuti, jak bylo zřejmé z jeho posunku. Přemýšlel a tázal se konečné: “Vyjdete mu vstříc pťil cesty, když i on se k tomu odhodlá?” “Ano. Sejdeme se při úpatí buku, ovšem beze zbraně. Se mnou přijde Vinnetou a s tebou Velká Huba. Z každé strany dva, nikdo víc.” Lstivý Had přešel na protější břeh, kde se dobrou čtvrthodinu hašteřil s Velkou Hubou. Pak se vrátil a vyřizoval, že Velká Huba pro svou vysokou dťistojnost naprosto nemťiže přijít s jediným prťivodcem; je prý nutno, aby ho provázeli aspoň čtyři starší, tedy celkem šest osob. “Dva od nás, dva od vás, ani o nohu více! Vyřiď mu to. Od té podmínky neustoupíme.

Nelíbí-li se mu to, ať si přičte následky.” Lstivý Had se znovu vrátil, přišel k nám opět a procházel se několikrát tam a zpět, než se předťistojný náčelník rozhodl k povolnosti. Pak se konečně vypravili oba k buku, kde usedli. Bylo ujednáno, že účastníci přijdou beze zbraně, ale je známo, že v podobném případě ukrývají Indiáni v některém

záhybu šatu aspoň nťiž; proto jsme si nechali každý svťij revolver. Abychom předešli úkladťim, zařídili jsme rťizná bezpečnostní opatření na svou ochranu. Velká Huba nás přivítal velice zasmušilým pohledem a když jsem se vedle něho posadil, přitáhl cíp své pokrývky, do které halil svou hruď, těsně k tělu, aby se vyhnul každému styku se mnou. Pak se zadíval zamračeně do země. Myslel asi, že začneme, ale my jsme mu ponechávali přednost a mlčeli jsme právě tak tvrdošíjně jako on. Občas zvedl hlavu, aby nám do tváře zabodl pronikavý pohled, když nám však ani tato výzva, nerozvázala jazyky, vyřítilo se mu z úst zcela nenadále: “Mé uši jsou otevřeny; mluvte!” Vinnetou se neozval a já také mlčel. Proto se rozkřikl Velká Huba po delší chvíli znova: “Nebudete-li mluvit, dám vás zastřelit!” Vinnetou ukázal rukou k našemu břehu, k němuž se starý lišák posadil zády. Nyní se ohlédl a spatřil řadu Mimbreňťi ležet na zemi s puškami namířenými k buku. “Uff!” vykřikl. “Co to? Chcete mne dát zastřelit?” “Nechceme,” ozval se mrazivě Apač. “Pušky sem budou namířeny jen tak dlouho, dokud se nevrátíme ke svým bojovníkťim.” Jistě není příjemné vědomí, že člověk má záda ohrazena čtyřiceti nabitými ručnicemi. Kdyby jen jediný prst byl zachvácen křečí a stiskl spoušť, přihodí se nehoda. Na Velké Hubě bylo od té chvíle až příliš vidět, že mu není u buku nikterak pohodlně. Aby zkrátil tuto strašidelnou situaci, pokoušel se

všemožně pohnout nás k řeči. Dokonce se odhodlal nám dát dobrý příklad. Začal totiž náhle tvrdit: “Old Shatterhand a Vinnetou padli do mých rukou; dnešek bude posledním dnem jejich života.” Apač mne pobídl pohledem, abych odpověděl, proto jsem řekl: “Velká Huba vlezl neopatrně do sítě, kterou jsme na něho nalíčili a dříve než uplyne hodina, mťiže být mrtev. Je-li dnešek naším posledním dnem, pošleme jeho o něco dříve do věčných lovišť.” “Počítejte své bojovníky a spočtěte mé tlupy! Kdo má nad kým převahu?” “Ani Vinnetou ani Old Shatterhand se nesníží tak, aby počítali své nepřátele. Zda o jednoho nebo o deset více, je jim lhostejné. Nechť počítá Velká Huba, chce-li.” “Udusíme tvé bojovníky, padneme-li na vás.” “Postřílíme vás, dříve než nás napadnete. Byli jsme udušeni v Almadenu, kde se nás postavilo čtyřicet proti třem stťim?” “Nebyl jsem při tom a budu tu věc ještě vyšetřovat. Zachoval-li se někdo zbaběle, bude vyloučen z řad bojovníkťi.” Tato paštika byla Lstivému Hadu až příliš tučná. Vyskočil ze země a zvolal zlostně: “Nemluv o zbabělosti. Nespojuj se s proradnými bělochy, abys loupil a bojovníkťim tvého kmene nezahrozí nebezpečí, aby se jevili zbabělými.” “Mlč! Promluvím s Meltonem a dovím se, co se přihodilo a kdo je tím vinen.” “S Meltonem mluvit nebudeš. Náleží výhradně mně a nikdo s ním nesmí promluvit bez mého svolení.” “Ani já, tvťij náčelník?” “Ani ty. Také nejsi mým náčelníkem! Jsi náčelníkem jako já a poněvadž jsi věkem starší, odevzdaly ti kmeny Yumťi válečné velitelství; nikdo však ti není povinen poslušností, nechce-li. O tom, že jsi mne nazval zbabělcem, bude rokovat porada starších a vyslovíš-li podobnou potupu ještě jednou, probodnu tě na místě.” Lstivý Had pronesl svou pohrťižku tak rozhodně, že jsem ani na chvíli nepochyboval, že by ji uskutečnil. Nyní se Velké Hubě dostalo tvrdého mravního políčku od druha a soukmenovce, ale přesto vše se tvářil, jako by se ho to netýkalo. Nevšímal si už Lstivého Hada a obrátil se ke mně: “Opakuji, že jste padli do mé moci. Všichni, kdož jsou s vámi, jsou ztraceni. Je jen jediná možnost, aby se zachránili, když totiž vydají tebe a syna Silného Buvola dobrovolně, abyste zemřeli u mučednického kťilu.” “Kdyby to udělali, jaký prospěch z toho kyne mým druhťim?” “Mohou odtáhnout svobodně, aniž jim bude zkřiven vlas.” “A proč právě já bych měl podstoupit smrt?” “Protože jsi zastřelil mého syna.” “A proč jeden z těchto hochťi?” “Protože jejich vinou přišel mťij syn o život. Bylo mi řečeno, že jeden z nich se jmenuje Yuma Shetar.” “Toto jméno jsem mu udělil sám a doufám, že jeho bratr se brzy bude honosit podobným slavným jménem.” “Aby tvá naděje byla zklamána, vyžaduji vydání právě tohoto chlapce, ač jsem pťivodně chtěl vyžadovat Yuma Shetara.” “A co vyžaduješ ještě?” “Žádám vše, co mají tvoji druzi a mimo to koně a stříbrnou ručnici náčelníka Apačťi, jenž se nazývá Vinnetou.” “Poslyš, milá Velká Hubo! Přiznávám se, že jsem se v tobě mýlil, když jsem tě dosud pokládal za hlupáka. Ale tys vlastně nadmíru prohnaná a podařená kopa. A nejsi ani dost málo zvědavý na to, co vyžadujeme my?” “Vy? Co byste mohli vyžadovat?” “Především tebe, protože jsi se spolčil s Meltonem proti mým bílým bratřím, které jsem s námahou vysvobodil. Mimo to jsi zničil požárem a vraždami haciendu dél Arroyo a o té věci promluvím si s tebou také slovíčko. Vydáš-li se dobrovolně do našich rukou, mohou tvoji bojovníci pokojně odtáhnout, aniž se jim cokoliv stane. Doufám, že jsi srozuměn?”

Velká Huba sebou úžasem trhl a trvalo chvíli, než z hrdla vyrazil: “Vybral ti z lebky sup mrchožrout všechen mozek, že takto hovoříš? Jak mťižeš klást podmínky, když jsi již nyní mým zajatcem? ” “Ah, pak je ovšem hovor s tebou planou bukvicí. Ty se domníváš, že máš nás a my se domníváme, že máme tebe. Pořádaje skončena.” Povstal jsem, ale Velká Huba vykřikl: “Zadrž! Nic ještě není skončeno. Vyslechněte ještě toto: nebude-li ve čtvrthodině chlapec a Old Shatterhand vydán, podnikneme útok a zničíme vás do posledního muže.” Vinnetou byl příliš hrdým, aby odpovídal a mně se již také nechtělo do rozprávky. Nyní však povstal druhý náčelník Yumťi a prohlásil ke svému veliteli: “Jsem Lstivý Had, jenž dosud nezrušil slib. Dostojím smlouvě, na níž jsem se usnesl s těmito statečnými bojovníky.” “Jak jí dostojíš, prohlásím-li ji za neplatnou?” ozval se Velká Huba jako nějaký evropský despota. “Nemťižeš a nesmíš. Já to jsem, který smlouvu potvrdil a já to jsem, který mťiže a smí říci, bude-li platná, či ne.” Velká Huba zlostně zadupal a rozkřikl se: “Poroučím ti, abys smlouvu zrušil. Neodvažuj se mi vzdorovat!” “Já, Lstivý Had, nepotřebuji k tomu odvahy.

Moji bojovníci kouřili posvátný kalumet s těmito muži a tento kalumet je z hlíny, kterou jsem přinesl z posvátných skalních lomťi ze severu. Každý tah dýmu z kalumetu je přísahou a kdo by se proti přísaze prohřešil, nedosáhne nikdy věčně zelených loveckých plání, nýbrž bude bloudit jako stín před branami luhťi, kde sídlí Manilou.” Lstivý Had pozvedl hlas, takže se rozléhal po celém údolí. A Velká Huba mluvil stejně hlasitě: “Nazýváš tyto cizince svými přáteli? Chceš je bránit?” “Ano. Budou-li napadeni, budu je bránit silou, krví a životem.” “Proti mně a mým bojovníkťim, kteří jsou tvými bratry?” “Nutí-li mne někdo, abych porušil přísahu a znesvětil kalumet, není mým bratrem, uráží mne a vrhá potupu na všechny muže mého kmene i národa. Slyšte mne, bojovníci, kteří jste mne svobodnou volbou zvolili za náčelníka! Velká Huba se odvážil nazvat nás zbabělci a požaduje, abychom zrušili přísahu, abychom rozbili kalumety, nejdrahocennější věc, kterou máme. Žádá, abychom zneuctili své medicíny porušením slibťi. Kdo z vás ho poslechne?” Hluboké ticho bylo odpovědí. Nikdo nepronesl ani ano, ani ne. A Lstivý Had řečnil: “Zde stojí Vinnetou a Old Shatterhand. Slyšel kdo z vás, že by ten či onen někdy porušil svťij slib? Mají tito mužové o nás říci, že jsme lháři? Old Shatterhand mne vysvobodil z hluboké podzemní díry, kde jsem měl zemřít hladem; učinil tak, ač byl mým nepřítelem! A já bych se měl nyní na něm dopustit zrady, když jsem s ním dříve smluvil mír a přátelství? Sami rozhodněte! Pťijdu nyní s náčelníkem Apačťi a svým bílým přítelem. Kdo je poctivý a statečný jako muž a bojovník, nechť jde za mnou, kdo však miluje lež a trpělivě snese, je-li zván zbabělcem, nechť se přidrží Velké Huby. Řekl jsem a podle toho se řiďte! Má-li Velká Huba nějaký požadavek vťiči Old Shatterhandovi nebo chce-li se mu pomstít, nechť vystoupí proti němu sám, nechť s ním vybojuje svťij spor, má-li dost odvahy.

Howgh!” Indián uchopil mou levici, Apačovu pravici a kráčel mezi námi k východnímu břehu jezera. Účinek jeho slov byl vskutku překvapující, byl lepší, než jsem se nadál, neboť všichni jeho bojovníci se hnuli za ním. Nemyslím, že by byl jediný chyběl. To byl následek toho, že starý náčelník, Velká Huba, nazval Lstivého Hada zbabělcem. Chlapík osaměl pod bukem úžasem bez sebe a s tělem ztrnulým. Chvíli se za námi díval zkamenělým pohledem, potom se zvolna ubíral ke svému ohni, kde usedl vedle shromážděných starších. Zatímco na naší straně bylo úplné ticho,, bylo naproti velice živo. Z horlivých posunkťi a pohybťi bylo zřejmé, že staří Indiáni se všemožně namáhají, aby pohnuli svého náčelníka k něčemu, k čemu neměl chuť. Porada Yumťi trvala aspoň dvě hodiny, pak povstal jeden z nejstarších bojovníkťi, kráčel zvolna k buku, stanul u něho a provolával: “Slyšte mne! Slyšte všichni bojovníci Yumťi a Mimbreňťi! Zde stojí Dlouhá Noha, který mnoho let a zim již kráčí životem a velmi dobře ví, co má činit každý statečný bojovník, nechť jsou okolnosti jakékoli. Velká Huba, slavný náčelník Yumťi, ztratil svého syna, Malou Hubu.

Smrtonosná zbraň Old Shatterhanda mu vzala život. Tato krev volá o pomstu. Old Shatterhand také prostřelil ruku náčelníkovu a i tato věc si žádá pomsty. Slyšte mne, bojovníci! V družině Old Shatterhanda je nedospělý chlapec, který se nazývá Yumobijec, Yuma Shetar. I on se provinil na našem kmeni. Jsme povinni usmrtit Old Shatterhanda i hocha, nechť se s nimi setkáme kdekoliv. Oni však vykouřili dýmku míru s bojovníky Lstivého Hada, takže se stali jejich přáteli; nesmíme je usmrtit, ale jejich činy budou pomstěny v souboji. Jsme stranou uraženou, a proto nám náleží výběr a volba zbraní, jakož i zpťisob souboje. Velká Huba má dosud ruku

zraněnou, nemťiže tedy bojovat a proto nastoupí na jeho místo jiný bojovník; za to dovolujeme Yuma Shetarovi, že smí za něho bojovat jeho mladší bratr. Kdo chce vstoupit na zápasiště za Velkou Hubu, nechť se přihlásí u našeho ohně!” Když dokončil tento prapodivný výklad, vrátil se starý Indián k ohni. Yumové tedy rozhodli o souboji, aniž se mne kdo z nich tázal, jsem-li s tím srozuměn. Rudoši chtěli též určit zbraně a zpiisob boje. A jistě navrhl Velká Huba sám, aby za Yuma Shetara bojoval jeho mladší bratr. Jediným účinkem tohoto velkopanského prohlášení bylo, že jsem vypravil k Silnému Buvolu posla se vzkazem, aby náčelník přišel na břeh. Protože existovaly dťivody, aby ho nikdo z Yumťi ani bojovníkťi Lstivého Hada neviděl, ustanovil jsem schťizku s ním na odlehlém místě v hlubokém stínu, kde mohl být snadno považován za jiného rudého bojovníka. Když jsem se po chvíli odebral na místo schťizky, ležel tam již Silný Buvol a čekal na mne. Vyprávěl jsem mu, co se přihodilo a domníval jsem se, že se toho zalekne, ale chlapík mi odpověděl docela klidně: “To tedy hlásal ten silný hlas, který se rozléhal až k nám, ačkoliv jsme slovťim nerozuměli?” “Ano. Poslal jsem pro tebe, abys mi řekl, má-li se tvťij syn podrobit nabídce nepřátel.” “Ale to se rozumí! Směl by snad některý Mimbreťio na sobě nechat potupu, že by se bál Yumy?” “Nezapomeň, že tvoji synové jsou dosud příliš mladí. Yumové proti nim postaví své nejzkušenější a nejsilnější bojovníky.” “Tím hťiře pro Yumy, neboť pak mťižeme o nich tvrdit, že jsou babami, neboť posílají proti nedospělým chlapcťim své nejlepší bojovníky.” “Pověz mi, zda-li věříš ve vítězství svých synťi?” “Nikdo z Yumťi je nepřernťiže.” “A který z nich by tedy měl bojovat? Yuma Shetar nebo jeho bratr?” “Jeho bratr, aby si rovněž dobyl bojovnického jména.” “Uvaž přece, že musí přijmout zbraň a zpťisob souboje, jaký zvolí jeho protivníci.” “Nevadí. Moji synové se učili všemu užitečnému a znají i boj dokonale. Nemám o ně strach. Ty také přijmeš vyzvání?” “Mohu snad jinak? Přijme-li je chlapec, smí se ukázat Old Shatterhand méně zmužilým?” “O tvé zmužilosti nikdo nepochybuje, ale bude bojovat medvěd s myší?” “Hm, chceš mi lichotit? Jistě víš, že i medvěd se ožene tlapou, jestliže ho myš hodlá hryznout, a vidíš: to je také boj. Ale jistě chceš být divákem. Prosím tě, aby ses držel ve stínu, abys nebyl viděn a poznán.” Nato jsem se odebral k oběma hochťim, kteří seděli vedle sebe s takovým klidem, jako by se nebylo přihodilo nic zvláštního. “Mluvil jsem právě s vaším otcem, náčelníkem,” řekl jsem jim. “Co chcete učinit?” “Bojovat,” odpovídal mladší. “Rád bych si dobyl jména, proto mi Yuma Shetar dobrovolně postoupil svého Yumu.” To bylo vskutku víc než prostoduché. Jeden postupoval Yumu druhému; hoši tedy již považovali nepřítele za své vlastnictví. Jeví-li podobnou sebedťivěru zkušený a obratný muž, je to pochopitelné a chvalitebné, ale jeví-li se něco takového u “zelené” mladosti za okolností tak vážných, mohl by to člověk snadno považovat za ztřeštěnost a nerozum. Na našem břehu bylo stále ticho. Bojovníci leželi jeden vedle druhého v trávě; očekávali další události. Minula již pťilnoc a minula i první hodina s pťilnoci, než Dlouhá Noha znovu přišel k buku a tamodtud vyhlašoval: “V poradě starších bylo rozhodnuto takto: nejdříve bude bojovat Old Shatterhand a pak mimbreňský hoch. Old Shatterhand bude bojovat kopím. Dosud se nepřihlásil jeho protivník a proto budou teprve později sdělena pravidla boje. Mimbreňo bude bojovat ve vodě nožem. Jeho protivníkem je Černý Bobr. Budou bojovat, dokud jeden z nich nezemře, dříve nesmí nikdo z nich vylézt z vody.” Jak chytře to bylo nalíčeno! Ze jména Černý Bobr se dalo soudit, že tento bojovník vyniká obratností v plavbě a potápění. A já měl bojovat kopím, tedy zbraní, o níž se rudoši domýšleli, že je pro mne nezvyklá. Ale klamali se. Vinnetou, největší mistr vrhu kopím, se mořil se mnou dost dlouho, dokud jsem cvičením i v tomto směru nenabyl zručnosti. Ostatně pravý lovec nemá ani chvilky klidné, nemá-li jiné práce, cvičí se. To je pťivod obdivuhodné zručnosti, obratnosti a jistoty, jakou na lidech divočiny obdivujeme. Kdo podobnému cvičení jen přihlíží, nechápe, jaké práce, trpělivosti a námahy je třeba vynaložit, než si člověk tyto vlastnosti osvojí. Pro mne se tedy dosud soupeř nepřihlásil a bylo zcela možné, že se nepřihlásí vťibec nikdo, což by mi bylo vlastně nejmilejší. Ale o mladého Mimbreně jsem se přece obával a starost mne nutila, abych mu udělil aspoň několik užitečných pokynťi. Kdykoli jsem na něho pohlédl, usmíval se hoch a neprojevoval ani za nehet úzkostlivosti. Když jsem se ho tázal: “Je mťij mladý bratřík dobrým plavcem?” odpovídal prostě: “Od dětství jsem se rád koupal.” “Oh, volné koupání a boj o život ve vodě s nožem v ruce, to je přece rozdíl.” “Mťij bratr a já jsme často bojovali noži.” “Nebuď tak příliš dťivěřivý. Tvťij protivník se honosí jménem pro tebe osudným; vyzná se asi v potápění.” Na tuto okolnost nevzpomněl, neboť nyní se zatvářil zamyšleně. “Bojovník se nesmí spoléhat na svou zručnost; mnohdy prospěje uskok více než obratnost. Tvťij protivník je jistě silnější než ty a rozdíl v silách musíš tedy nahradit chytrostí. Především se jím nesmíš dát popadnout, neboť by bylo po tobě veta.” “Mnoho tuku,” pronesl hoch a usmál se. Ejhle, šelma! Chtěl jsem mu dát poučení a zatím mi jeho slova prozradila, že se již náležitě vpravil do svého úkolu. Přes to však jsem pokračoval: “Vyjednáme věc tak: Černý Bobr vleze do vody z břehu západního a ty z našeho. Lze očekávat, že se bude držet spíše svého břehu, než aby plaval k nám. Budeš ho muset hledat přes vodu.” “Je tam více světla,” pravil prostě. “Ne však pod břehem, neboť břeh je porostlý houštinou. Znáš rostlinu, kterou jmenujete sika?” “Znám. Roste i zde u břehu ve značném množství za křovisky. Je to vlastně třtina.” “Správně. Třtina. Její stéblo je duté a lze z ní pořídit trubku.” Hoch se na mne tázavě zadíval. “Trubka, kterou lze dýchat,” vysvětloval jsem. “Byl jsem kdysi pronásledován Komanči a musel jsem prchnout do vody. Zatím co prohledávali břehy, stál jsem pod vodou velmi dlouho a dýchal jsem pomocí třtinového stébla. Člověk ovšem nesmí při tom kašlat nebo kýchat. Přilneš-li pod vodou ke břehu, mťižeš dýchat pomocí stébla a klidně čekat, až se tvťij soupeř přiblíží. Cvičil jsi také oči ve vodě? Umíš je držet otevřené?” “Umím. Je-li voda jasná, je vidět na několik krokťi.” “To tedy stačí. Je ještě více uskokťi, ale bojovník je povinen jednat v souboji poctivě. Dal jsem ti pokyn, protože jsi dosud mlád, kdežto tvým soupeřem je dospělý muž.” Pozoroval jsem hocha později a viděl jsem, že si řeže třtinu a cvičí se v dýchání se zacpanými nozdrami. Pak zmizel za křovinami.

Jeho bratr se za ním odplížil a když jsem tajně do jejich ilkrytu nahlédl, viděl jsem s potěšením, že mu Yuma Shetar natírá mastnotou celé tělo. O sádlo nebo olej je vždy na výpravách postaráno; bez nějakého tuku se nevydá snad žádný Indián z vigvamu. Opět uplynulo mnoho času, než se přihodilo něco dalšího. Staří bojovníci na protějším břehu pobíhali chvatně sem tam. Hledali pro mne patrně soupeře, ale nikdo se nehlásil. Konečně se zdálo, jako by přece vymysleli něco pořádného, neboť Dlouhá Noha kráčel znova k buku a volal: “Slyšte, bojovníci, na čem se rada starších usnesla. Krev, kterou prolil Old Shatterhand, je krví syna náčelníkova, za kterou nutno splatit pokutu dvojnásobnou. Proto bude bojovat Old Shatterhand nikoliv s jedním, nýbrž se dvěma soupeři, a to současně. Každý z nich dostane pět kopí. Délka vrhu bude třicet krokťi. Nikdo z nich nesmí ustoupit z vykázaného místa, ale bude jim dovoleno při napřahování a odrážení ustoupit krok dozadu nebo dopředu nebo stranou. Bojovat se bude beze štítťi. Kdo vymrští svých pět kopí, zťistane na místě, dokud soupeř má zbraň. Pro poranění nesmí být boj ukončen, neboť jen smrtí soupeře se boj rozhodne. Old Shatterhand bude bojovat s Dlouhým Vlasem a Silným ramenem. Nechť přijde, aby přijal kopí pro něho určená.” Ačkoliv byla tato pobídka dost určitá, zťistal jsem, kde jsem byl, totiž natažen v trávě. Ti rudoši si vskutku počínali tak, jako by měli právo si předepisovat. Na protějším břehu se postavili dva Indiáni. To tedy byli moji soupeřové, kteří se ujali úkolu očistit povrch zeměkoule od mé maličkosti. Ale když ani tento zjev mnou nepohnul, abych se odebral na kolbiště, přistoupil Dlouhá Noha těsně ke břehu a volal: “Proč Old Shatterhand nepřichází? Ztuhly mu snad nohy strachem, že nemťiže vykročit? Zde stojí dva stateční bojovníci, kteří ho očekávají.” Nehnul jsem se z místa a nepromluvil jsem. Indián trpělivě čekal asi desetf minut, pak volal znovu: “Je

tomu tak, jak jsem řekl: Old Shatterhand ztratil odvahu, zalezl do trávy l a skrývá se za houštinou. Hanba mu! Neví snad, co se sluší?” Teď se stalo, co jsem zcela bezpečně očekával. Dostalo se mi právní pomoci výtečného advokáta divokého Západu, který se vřele zastal svého klienta. Povstal totiž sám Vinnetou, postoupil těsně na břeh a zavolal: “Která žába se osmělila vystoupit z bažiny, aby dala slyšet svťij kvakot? Old Shatterhand je velkým bojovníkem celé savany, kdo zde pochybuje o jeho zmužilosti? Jeho jméno je věhlasné po prériích, po všech horách a údolích. Kdo však slyšel kdy o nějaké Dlouhé Noze? Kdo je ten Dlouhá Noha a co vykonal? Mťiže mi to někdo říci? Jak se mťiže osmělit neznámý muž povolávat k sobě Old Shatterhaiida? Myslí snad, že Old Shatterhand je psem, který poslouchá hvizd, protože se bojí biče? Jak Dlouhé Noze přišlo vťibec na mysl dávat nám rozkazy, s kým máme bojovat a jakými zbraněmi? Byl někdo z Yumťi tak statečný, aby se hlásil sám proti Old Shatterhandovi? Ne! Zuby jim drkotaly strachem a zděšením. Konečně jste se bez nás dohodli, že Old Shatterhand bude bojovat s dvěma a vybrali jste zbraně, jimiž on zacházet neumí, neboť nikdo do té chvíle neslyšel, že by byl Old Shatterhand vrhal kopím. Hanba vám! Nestydíte se bojovat s chlapcem, který dosud nemá jména? Zasluhujete, aby vás stařeny poplivaly a z tábora a vigvamťi vyhnali. Kdo jsou oni zbabělci, kteří se jmenují Dlouhý Vlas a Silné Rameno? Jsou snad dosud matkami nošeni v náručí anebo již vyrostli tolik, že se odvažují ploužit se po čtyřech? Chcete, aby Old Shatterhand bojoval s takovými dětmi? Kdo jste vťibec vy všichni, kteří nám zde chcete rozkazovat? Na naší straně jsou náčelníci, věhlasní mužové, které ani ve snu nenapadne, aby se špinili stykem s lidmi, kteří jsou nuceni vylézt na vysokou horu, chtějí-li dosahovat po pás bojovníkťim, k jakým patří Old Shatterhand. Vám není ani známo, co obyčejně souboji předchází a jaký je jeho prťiběh. Či jsme snad umírajícími bizony, kteří mají padnout za oběť žravým zubťim šakalťi? Chcete-li pomstu, chce-li se vám boje, budiž! Ale takový boj bude prováděn poctivě a čestně! Dva náčelníci se postaví na hlídku, aby střežili poctivost souboje, totiž Velká Huba a já. Chci vidět a prozkoumat kopí, aby se snad nedostalo některému ze soupeřťi kopí silných a pružnějších a jinému zase ztrouchnivělých. Takové uskoky jíž známe, nepodvedete však jimi ani mne ani Old Shatterhanda. A nebude bojováno na vašem břehu, nýbrž mezi naším a vaším břehem, tam, kde roste buk. Odměřím s Velkou Hubou třicet krokťi a postavíme se pak vedle soupeřťi. Kdo z nich by porušil pravidla souboje, bude zastřelen. Není-li vám tento poctivý zpťisob po chuti, jste zbabělci. Náčelník mi poví, je-li s tím srozuměn, nikdo jiný, neboť kdo by chtěl svého hlasu pozvednout, aby ho slyšel Vinnetou, musí už být celým mužem a nesmí ještě padesát let na muže dorťistat. Domluvil jsem a nyní nechť mluví Velká Huba, nechřestí-li mu všecky kosti v těle strachem. Howgh!” To byla dlouhá řeč, plná síly a mohutnosti. Neozval se na ni ani z té, ani oné strany ani hlas. Yumové seděli u ohně a radili se. Již jsem se domníval, že uplyne celá noc, než se toto dětinství skončí. Ale konečně jsem přece zahlédl, ÍĚ Velká Huba povstal a od ohne volal k našemu břehu: Co navrhoval Vinnetou, náčelník Apačťi, je přijato. Nechť přijde k buku, kde se s ním setkám.” Nyní, když na naši stranu přešel Lstivý Had se třemi sty bojovníky, nebylo třeba takové opatrnosti jako před večerem. Všech patnáct kopí bylo přineseno. Vinnetou je prohlédl. Odhodil z hromady několik kopí a poručil přinést jiné, načež rozdělil všechny na tři díly. O každých pět se losovalo. Nato odměřil Apač s Velkou Hubou vzdálenost třiceti krokťi. Dlouhý Vlas a Silné Rameno přišli a postavili se na tři kroky od sebe. Jejich náčelník se postavil opodál se starou bambitkou, aby mi podle všeho poslal olověného ptáka, kdybych jednal proti úmluvě. Nato mne Apač zavolal a já se bez kabátu postavil na vytyčené místo. Vinnetou si připravil pušku k výstřelu a zťistal opodál. Hloupost, kterou Yumové nazývali soubojem, mohla začít. Moji soupeři si počínali hodně sebevědomě. S radostí, asi slyšeli, co řekl Vinnetou, že mne totiž nikdo neviděl držet kopí. “Chceš, abych jim dal řádné poučení?” tázal jsem se tiše Apače. “Učiň tak! Zasluhují toho. Znáš dvojitý vrh; první kopí stranou a druhým přímo do terče.” Zvedl jsem kopí ze země, abych zkusil jejich váhu; zbraň byla lehká a tenká, vyrobená z tuhého dřeva, které bych mohl přerazit jen svévolně. Mohl jsem všechna kopí pojmout do obou hrstí, vyvážená jako tyč k udržení rovnováhy. Při tomto držení zbraně je ovšem odrážení přilétajících střel velice obtížné a téměř nebezpečné. Vinnetou dal znamení k zahájení boje. Postavil jsem se levým bokem proti soupeřťim a zdánlivě jsem se zadíval k jezeru, což mi však nevadilo, abych útočníky bystře nepozoroval. Za jejich zády plápolala hranice, za mnou však bylo temno, neboť náš oheň již vyhasl; měl jsem tedy značnou výhodu proti nim, neboť jsem mohl jejich kopí vidět snáze, než oni moje. Jejich přicházela ze světla, kdežto má ze tmy. Indiáni se nehýbali; čekali patrně, že začnu sám, ale to mě ani nenapadlo. Bylo ustanoveno, aby soupeř, jenž svá kopí vymrštil, zťistal na místě a nechal na sebe mířit, dokud má protivník ještě zbraň. Chtěl jsem toho použít a rudochťim nahnat strach. Uběhlo asi deset minut. Indiáni začali být netrpěliví. Domnívali se asi, že se dívám někam stranou, neboť Dlouhý Vlas se najednou rozkročil, napřáhl a vrhl kopí. Bylo dovoleno vyhnout se krokem z místa; učinil jsem jej a střela rudochova zašuměla podle mne, aniž jsem ji musel odrážet. Pak vrhl Silné Rameno dvakrát a Dlouhý Vlas ještě jednou. Každý z nich měl dosud tři kopí. Potom si navzájem vyčítali nemotornost v míření. Proto jsem na ně volal: “Bojovníci Yumťi jsou dětmi, které nemají zkušeností; jejich zručnost v mírení je sice obstojná, ale tímto zpťisobem nemohou mne jejich kopí nikdy zasáhnout.” “To se Old Shatterhand vskutku domnívá? ” zasmál se Silné Rámě. “Je nám známo, že on sám neumí vťibec vrhat kopím, ačkoliv je mistrem jiných zbraní. Bude proklán mým příštím kopím. Chtěl by snad před svou smrtí ještě něco říci?” “Ano!

Jakmile padnu mrtev, dej Dlouhému Vlasu dědictvím po mně desetkrát kopím přes hřbet a nech si to od něho oplatit. Opakujte to vzájemně desetkrát, aby měl každý z vás plné sto!” “Stane se podle tvého přání hned a to tímto kopím. Tu máš!” Zlost vzpružila jeho sílu, zato mu však odňala klid k míření. Kopí zasvištělo vedle mého boku a Dlouhý Vlas, který hodil hned nato, nebyl šťastnější. “Vždyť jsem to řekl,” zasmál jsem se, “jste dětmi, které lze snadno podráždit, neboť nemají rozvahy. Povím vám, jak byste si měli počínat. Proč tam vlastně stojíte dva? Proč vrháte kopím jednotlivě? Jedinému kopí se vyhne protivník snáze, než dvěma.” “Uff!” vydralo se z hrdla Dlouhému vlasu a Silné Rámě si ulehčil stejným výkřikem. Dívali se na sebe plni úžasu, protože tak jednoduchá a samozřejmá myšlenka je nenapadla. Nepočínal jsem si snad moudře, když jsem je na tuto okolnost upozorňoval, ale nebál jsem se, neboť mi také v tomto směru nechyběl výcvik. Uměl jsem se, právě jako Vinnetou, uhýbat dvěma kopím vrženým současně.

Bojovník jedno kopí odrazí a druhému se vyhne odskokem. Ovšem, kdyby stáli proti němu vyškolení kopiníci, byl by ztracen. Kdyby oba zamířili na totéž místo, ať na prsa nebo na hlavu a vrhli kopím rychle za sebou, bylo by sice možné, že by protivník první ránu odrazil, ale zato druhé kopí by jej jistě zasáhlo. Náhodou, vlastně naštěstí nerozuměli moji protivníci tomuto uskoku. Poslechli sice mého pokynu, ale nedorozuměli se, kam zamířit; jejich rychle vržená kopí se nepohybovala týmž směrem. Odrazil jsem jedno z nich a druhému jsem uskočil bez pohromy. Zklamání nad nezdarem svedlo je k rychlému opakování téhož manévru, s týmž pro mne šťastným výsledkem. Nyní již kopí neměli, kdežto já měl svých pět pěkně v hromádce. Vinnetou nyní opustil své stanoviště a přiblížil se rychle k oběma Yumťim, aby je donutil setrvat na místě, kdyby snad meh úmysl vzít do zaječích. Podržev čtyři kopí v levé hrsti, chopil jsem se pátého pravou rukou a řekl jsem: “Nyní bojovníci Yumťi zvědí, umí-li Old Shatterhand zacházet s touto zbraní. Počínali jste si nepoctivě, ale nebylo vám to nic platné. Ano, i mému bratru Vinnetouovi ušla tato nepoctivost.” “Nepoctivost?” tázal se Vinnetou. “Jaká? Nevím o žádné.” “Nebylo-li proti mně, jedinému, deset kopí, kdežto já mám proti dvěma pouze pět?” “Uff! To je pravda!” zvolal. “Nechť tedy mťij bratr počítá. Bojovníci Yumťi měli jich deset proti mně, já pak pouze dvě proti jednomu a tři proti

druhému. Měli tedy několikanásobný počet střel. Bylo to spravedlivé?” “Ne, ale sám jsem na to nepomyslel.” “Pomýšlel jsem na to já, ale neřekl jsem nic, protože tento nepoměr vyrovnám. Vrhám poprvé.” Vinnetou se na mne zahleděl a kývl významně stranou, čímž chtěl vyslovit dotaz, bude-li první vrh pokusem, jak jsme vždy činívali. Kývl jsem na souhlas. Nalevo za protivníky stál strom, nevím již jakého druhu, ale pod jeho první větví byla houba, na kterou jsem zamířil. Rozpřáhl jsem se, potěžkal kopí mávnutím vzhťiru a dolťi, zamířil na houbu, stočením palce dodal jsem kopí šroubovitého pohybu a vrhl jsem. Kopí utkvělo uprostřed houby. Yumové se divoce zasmáli, neboť kopí letělo od nich nejméně o čtyři kroky. Vinnetou pohleděl ke stromu, kývl spokojeně hlavou a zvolal na smíšky: “Čemu se bojovníci Yumťi smějí? Nemají ani tolik vtipu, aby poznali, že tento první vrh byl na zkoušku. Old Shatterhand má dosud v ruce čtyři kopí, z nichž dvě proletí prázdným vzduchem a dvě se zaboří do levé kyčle Dlouhého Vlasu a Silného Ramene.

Mohl by právě tak snadno zasáhnout jejich srdce nebo hlavu, ale on je nechce usmrtit, protože jeho Manitou zapovídá prolévat krev.” Vinnetou mi určil terč a já věděl zcela jistě, že Indiány zasáhnu dvojitým vrhem. První kopí upoutá totiž pozornost soupeře, na něhož se míří, druhé kopí vzlétne v příštím okamžiku a nikdy nechybí, má-li střelec vycvičenou ruku. Pustil jsem z levice dvě kopí, ze zbývajících dvou jsem vzal jedno do pravice a zvolal jsem: “Do levé kyčle, pravil Vinnetou; nechť tedy Silné Rameno dá pozor!” Oko Indiánovo utkvělo na mé pravici. Mířil jsem na jeho pravý bok, tím jsem ho donutil, aby se mi uhýbal nalevo a vrhl jsem. První kopí ho dosud nepřeletělo, když jsem vrhl kopím druhým, které jsem zatím přesunul z levice do pravé ruky. Jeho hrot utkvěl až po rukojeť v levé kyčli rudochově, který se s výkřikem skácel na zem. “Nyní přijde řada na Dlouhý Vlas,” zvolal jsem rychle, abych neposkytl rudochovi času k vzpamatování se. Výsledek byl týž. Prudkostí úderu byl Dlouhý Vlas sražen na zem vedle raněného Silného Ramene, já jsem se pak obrátil a odešel za houštinu. Za mnou se ozval Vinnetou: “Nyní Yumové vědí, jak umí Old Shatterhand metat kopím. Nyní nechť bojuje Černý Bobr s mimbreňským chlapcem.” Přichvátalo několik Yumťi, aby svým druhťim vytáhli kopí z těla a odvedli je do tábořiště. Ostatní řvali a vřískali, kdežto já jsem se uložil do trávy. Na východě zaplanul obzor prvými bledými jitřními červánky. Pro mého malého Mimbreňa. jak se zdálo, nebylo valné vyhlídky na úspěch,

neboť Indián, který se nyní postavil těsně na břeh, byl silný, širokoramenný a svalnatý chlap, který mohl snadno čelit dvěma i třem soupeřťim. “Nenaříkat a nevřískať!” hulákal, co mu hrdlo stačilo. “Černý Bobr pomstí poranění kopím. Yuma Shetar zastřelil mého bratra, když nás s Old Shattehandem přepadl; za to probodnu a utopím jeho bratra. Nechť se přiblíží ke mně červ mimbreňský! Bude se kroutit v mé pěsti a pod mým nožem.” Odhodil velkou pokrývku, která zahalovala jeho nahé tělo a obnažil svou hruďj která prozrazovala nejen ohromnou sílu svalstva, nýbrž i velkou zdatnost v plavání. Vinnetou stál dosud vedle Velké Huby a potichu s ním hovořil, nyní však pozvedl ruce a volal: “Mimbreňský hoch vstoupí do vody z našeho břehu a Černý Bobr z protější strany. Jakmile budou oba ve vodě, mohou dělat cokoliv, ale jen jediný z nich, totiž vítěz, smí z vody vylézt; soupeř bude usmrcen a zbaven skalpu. Zde mám pohotově svou pušku. Old Shatterhand si také připraví svou zbraň! Oba budeme bdít nad tím, aby nebylo vítězi ublíženo druhy poraženého. Kdo by po něm vztáhl ruku nebo kdo by některému z nich pomáhal, bude zastřelen. Vinnetou domluvil.” Mimbreňo postoupil na břeh zplna obnažen; v pravici svíral nťiž. Jeho boky byly přepásány tenkou nitkou, za níž trčely vzadu dvě třtiny, které jsme ovšem viděli, kdežto Yumťim patrné nebyly. Jeho kťiže se leskla mastnotou. Viděl jsem, že se z houštiny na něho upírají dvě oči, dvě tmavé, úzkostlivé pátravé oči jeho otce, jemuž se asi při pohledu na Černého Bobra přece jen svíralo srdce.

Vinnetou dal znamení krátkým potleskem a oba bojující vešli do vody, ale zcela rťizným zpťisobem. Bobr se vřítil do vln, které se nad ním zavřely a když se vynořil nad hladinu, dosáhl několika mocnými rozmachy téměř polovice šířky jezírka. Mimbreňo sestupoval zvolna a obezřetně do hlubiny krok za krokem a stanul, když mu voda dosahovala až po hrdlo. Pak jsem zpozoroval podle pohybu vody, že nit přetrhl a třtiny vzal do levice. Nato začal plavat proti Černému Bobrovi, který se k němu přibližoval hrozivou rychlostí.

Jednání hochovo prozrazovalo rozvahu a klid, který mne uspokojoval. Zápasníci se k sobě přiblížili již asi na deset krokťi. Vtom se Mimbreňo potopil a hned na to zmizel pod hladinou i Yuma. Kdo mohl, tlačil se ke břehu a všichni očekávali napjatě nejbližší okamžiky. Uplynula celá minuta, než se Mimbreňo vynořil a pohlédl nazpět. Za ním se vynořil Černý Bobr, tváří od něho odvrácen; byli si velice blízko, ale neviděli se. V té chvíli se ozval z břehu kterýsi Yuma: “Obrať se, Černý Bobře, obrať se! Je za tebou!” Sotva dořekl, zahřměla Apačova stříbrná puška a koule z ní srazila proradného Yumu k zemi. “Tak se stane každému, kdo by pomáhal zápasníkťim!” zvolal Vinnetou mocným hlasem. Yumové zavřískli po smělém Apačově činu, ale hned zase věnovali pozornost vodní hladině, kde bylo vidět výsledek upozornění. Černý Bobr se obrátil a zpozoroval chlapce. Držel nťiž v zubech a řítil se na hocha; popadl ho v pase oběma rukama. Hoch se vzepřel, zvednul nohy a zmizel pod hladinou. Rychle se vymkl z rukou protivníkových, který ho nemohl udržet pro kluzkost namaštěné kťiže. černý Bobr sám však těžce odpykal, že se nepotopil, neboť vzápětí se rozlehl jeho výkřik a viděli jsme, jak několika tempy odplul z nebezpečného místa. Pak se obrátil na hřbet, plaval jen nohama a jednou rukou. Druhou si ohmatával břicho, z něhož krvácel. Dostal od Mimbreně ránu nožem a jak se ještě ukázalo, pustil leknutím nťiž z úst. Ohmatával ještě své zranění, když znovu vykřikl, neboť byl zdola dvakrát znovu bodnut do zad. Nato odplaval rychle do značné dálky, potopil se a plaval dále. Jen občas se vynořoval na povrch vody, aby si oddechl; pátral patrně pod vodou po svém souperovi a vynořoval se jen aby nabral dech. Mimbreňo se však nedal spatřit. Uplynulo více než pťil hodiny; nastávalo jitro, ale Mimbreňo byl stále pod vodou a Černý Bobr se stále znovu a znovu potápěl a hledal ho. Konečně asi dospěl k názoru, že se jeho protivník někde ukryl. A kde jinde, než u břehu? Proto se Černý Bobr pustil ke břehu jako šíp a plaval pak podél něho a každý záhyb, každý keřík, každé místečko pečlivě ohledával jak rukama, tak i zrakem. Sledoval jsem jeho pohyby, protože jsem každou chvíli očekával, že se na něho odněkud Mimbreňo vyřítí. Pojednou asi jedno místo vzbudilo podezření Černého Bobra; zarazil se, aby se lépe rozhlédl a pak zvolna plaval k tomuto místu. Náhle však jeho hlava zmizela, pak se ponořila i ramena i hruď; nohy se křečovitě zmítaly a zmizely pak za ostatním tělem. Hladina se vzdouvala vlnami a konečně se utvořil vír. Pod hladinou zuřil zápas. Jaký mohl mít výsledek? Za minutu se objevil Mimbreňo na hladině. Odrážel se oběma nohama a pravicí, kdežto levici vlekl za sebou. Pak ho zakryly našim zrakťim pobřežní houštiny, jejichž větve přečnívaly nad vodu. Přidušeně jsem zvolal: “Hoch usmrtil černého Bobra a vleče ho na břeh, aby mu vzal skalp. Mějte zbraně pohotově! Obávám se, že Yumové nepřemohou svťij vztek a vyřítí se mezi nás.” “Stťij!” zvolal z protějška Velká Huba. “Jen vítěz smí vyjít z vody a jeho soupeř musí být mrtev.” Hoch zamával nožem v pravici a zvedl do výše skalp, který držel v levé ruce. A volal: “Nechť se Velká Huba podívá do křoví, chce-li zvědět, je-li Černý Bobr mrtev či živ. Zde je kťiže z jeho hlavy, kterou mi odevzdal.” Mladý vítěz byl uvítán svými soukmenovci s velikým jásotem. Neutrpěl nejmenší poranění, ani škrábnutí. Yumové však nemohli již ovládnout svťij vztek. S řevem se řítili do tábořiště pro své zbraně. Rozběhl jsem se podél břehu k Apačovi, který dosud stál vedle Velké Huby a upíral svťij bystrý zrak na řádění Yumťi. “Tvoji bojovníci se chápají zbraní,” zvolal jsem k náčelníkovi. “Zákaz jim to!” “Ani mi nenapadne,” odsekl Velká Huba a již sám sahal do opasku. “Padne-li jediný výstřel, jste ztraceni!” hrozil jsem. “Uvidíme! Je nás právě tolik jako vás.” “Klameš se! Pojď a přesvédč se!” Popadl jsem ho za ruku a vlekl ho od

buku a skrze houštiny do našeho tábora, ozářeného jitřním jasem. Odtud byl výhled až do pozadí údolí. Kruh mimbreňských bojovníkťi, kteří zde stáli jako zeď, byl nyní až příliš patrný. “Co, co je to? Jací jsou zde, lidé?” tázal se Velká Huba celý ztrnulý. “To je Silný Buvol s několika sty Mimbreni, kteří jsou vesměs ozbrojeni ručnicemi. Rozhlédni se! Svírají tvé bojovníky kruhem a my vás držíme zde, při jezeře. Nevidíš, že by vám boj přinesl úplnou zkázu? Jednej rozumně! Slyšíš přece, jak tvoji bojovníci vřískají! Za minutu bude pozdě.” Náčelník si přejel rukou čelo, jako by chtěl násilně zapudit zlou myšlenku a tázal se hbitě: “Očekává nás milost nebo kťil?” “Milost.” “Dťivěřuji ti. Rychle pojď se mnou!” Chvátali jsme houštinami zpět na břeh jezera a dorazili jsme tam právě včas. Yumové stáli již na hořejším pobřeží úplně připraveni k útoku a vyčkávali ještě svého náčelníka, Velká Huba se k nim hnal, aby jim dal náležité vysvětlení, kdežto já vyslal Silného Buvola, aby svým bojovníkťim řekl, že rozhodnutí závisí na jediném okamžiku.

Mimbreňové dosud zčásti leželi, zčásti seděli na zemi, nyní však rázem povstali. Velká Huba vynaložil celé své nemalé řečnické umění, aby svťij lid udržel v mezích. Ale teprve když uviděli živou hradbu svých nepřátel, podrobili se Yumové osudu. Silný Buvol, jakmile dal svému mužstvu náležitý pokyn, se ke mně vrátil, ukazoval na protější břeh a tázal se: “Myslíš, že se budou bránit?” “Nebudou. Mluvil jsem s jejich náčelníkem.” “Vzdají se tedy?” “Jistě.” “Zemřou tedy u kťilťi.” “Nemyslím. Nabídneš-li jim ovšem jen mučednický kťil, pak se nevzdají a budou se bránit do posledního muže.” “Ať tak učiní.” “Ale při tom poteče mnoho krve.” “Nemluv stále o krvi. Budou postříleni.” “A mnozí z tvého mužstva také.”

“Sotva! Boj potrvá jen několik okamžikťi. Považ, jakou máme převahu. Zde jsou Mimbreňové, já, Vinnetou a ty se svými bělochy a pak Lstivý Had s třemi sty Yumy, kteří jsou tvými spojenci.” “Ano, spojenci, kteří se hned na tebe vrhnou.” “Jak tomu mám rozumět?” “To znamená, že jsem Velké Hubě a jeho bojovníkťim slíbil milost.” “Milost? Kdo ti to dovolil? Byli v tvé či v mé moci?” “Nejdříve v mé. Chceš je zase vláčet ke kťilťim, aby na cestě utekli? Otevři řádně oči, abys viděl, co se děje. Nepomohu ti je ubíjet a Vinnetou se toho potěšení také vzdá; znáš ho. A Lstivý Had? Jakmile zjistí tvťij úmysl, přejde okamžitě k Velké Hubě. Nemysli si, že pro nějaké nedorozumění se postaví po bok svým dosavadním nepřátelťim, Mimbreňťim, aby pomáhal ubíjet své rodné bratry. Ale mír přinese blaho všem a tobě připadne velká kořist.” “Kořist? Neslíbil jsi snad také, že nebude kořistěno? Věru bych se nedivil.” “Jen milost, tedy život jsem jim slíbil, nic víc. Proti kořistem nic nenamítám, bude-li mírné. Seber jim všecky koně a zbraně, aby byli oslabeni na delší dobu, neboť nesmí zťistat bez trestu to, čeho se Velká Huba v poslední době dopustil.” “Promluv tedy se Lstivým Hadem, co tomu řekne.” Učinil jsem tak a shledal jsem pro své záměry pťidu náležitě připravenou. Zpozoroval jsem již dávno, že mladý a ctižádostivý náčelník nevrazí na svého starého vťidce. K tomu je nutno také přičíst urážku z předešlého večera a ještě více odluku bojovného mužstva celého kmene od ostatních. Kdyby se Mimbreňové pustili do kořistem , byl by Velká Huba značně poškozen na svém jmění a významu, což Lstivý Had bystře nahlížel. Ti pak, kdo by odpadli od starého náčelníka, přidali by se jistě k němu; tím by vzrostla jeho moc a sláva a mohlo se zakrátko přihodit, že by byl zvolen místo Velké Huby za vrchního náčelníka, čímž by vzrostl jeho význam, jak doufal, také v očích jeho bílé nevěsty, slečny Judit. Proto na mťij dotaz, cože soudí, jak naložit s Velkou Hubou a jeho zástupy, odpověděl po krátkém přemítání: “Dělejte, jak uznáte za dobré, ale neusmrcujte je. Vzepřel bych se, kdyby měli být zavlečeni do zajetí, neboť jsou to moji bratři.” “Víš přece, čeho se Velká Huba dopustil a připouštíš, že zasluhuje trest?” “Co je mi po tom? Vezměte mu vše a pusťte ho, aby se vrátil do vigvamťi.” Toto rozhodnutí jsem sdělil Silnému Buvolu, který mne pak žádal, abych se vypravil k Velké Hubě a vyjednal kapitulaci. Byla to sice nepříjemná povinnost, ale zároveň mohlo být zajímavé pozorovat starého darebu, který byl nucen svťij osud přijmout z rukou člověka, jehož před nedávném určoval pro mučednický kťil.

Sebral jsem se tedy a kráčel jsem do ležení Yumťi. Velká Huba seděl uprostřed rady starších, která na mne pohlížela málo vlídně. Měli dosud pohotově zbraně. Bylo tedy velice odvážné, jít mezi ně, abych Velkou Hubu povolal k sobě. “Chceš mi říci, co jste ustanovili?” tázal se mne náčelník. “Chci ti nejdříve říci, že jsem se za vás přimlouval, ačkoliv toho nezasluhujete, zvláště ty sám. Jsi osamocen, neboť Lstivý Had se od tebe odvrátil, protože jsi ho nazval zbabělcem. Silný Buvol trval na tom, abyste všichni zemřeli na kťilech; ztěžka jsem mu to vymluvil. Pak žádal, abyste byli aspoň všichni vedeni jako zajatci do vigvamťi mimbreňských a ukazováni tam ženám a dětem, což jsem mu také rozmluvil. Více však vyžadovat nesmíte.” “Ale na svobodu se přece dostaneme.” “Ano, mťižete svobodně odejít, kam chcete.” “Nařídím tedy, aby se okamžitě vyjelo.” “Vyjelo? Vaše koně jsou majetkem vítězťi.” “Ah

zachtělo se jim kořisti?” “Zajisté. Myslíš snad, že ti bude prominuto bez trestu vše, co máš na svědomí? Yumové jsou dobrými a statečnými lidmi. O tom jsem se přesvědčil a Lstivý Had mi to potvrdil, ale byli svedeni svým vrchním náčelníkem na scestí a k bezpráví, nesmějí se tedy divit, že trest, který stihne jejich náčelníka, odpykají také. Loupeže, vraždy, požáry, pustošení, násilné zavlečení bělochťi do rtuťových dolťi, to jsou věci, které nelze prominout bez trestu. Ty si asi myslíš, protože jsi se toho dopustil sám, že bys ještě zasluhoval odměnu, což? Jak slyšíš, mluvím bez hněvu a záští, ač bych mohl být právem rozhořčen a že se naopak snažím o uzavření míru. Zestárl jsi již a bolí mne, vidím-li, že poslední tvé dni nebudou tak slavné, jako za tvého mužného věku. Voď své bojovníky po lepších cestách, vezmi si příklad ze Lstivého Hada a pak mťižeš, až tě k sobě povolá Manitou, radostně se odebrat do věčných lovišť a pak také budou na tebe mužové tvého kmene lépe vzpomínat. Old Shatterhand smýšlí s tebou i se všemi tvými bojovníky poctivě. První krok k nápravě nebude snadný, neboť se musíte podrobit nevyhnutelnému. Silný Buvol, váš mocný dosavadní nepřítel, vám daroval život a volný odchod. Měl by se snad za svou námahu a ztrátu zříci i kořisti? To přece nemťižeš vyžadovat? ” “Silný Buvol již nakořistil dost,” bručel Velká Huba. “Kde a kdy?” “Odňal jsi nám hacienderova stáda. Podařilo se nám uniknout ze zajetí a pak jsme se stád znovu zmocnili. Poněvadž jsme však museli táhnout sem, zanechali jsme stáda v ochraně malé čety. Nyní vidíme, že nás Mimbreňové pronásledovali a je tedy jisté, že stáda zajali pro sebe.” “O této věci jsem dosud se Silným Buvolem nehovořil, ale i kdyby to bylo, jak pravíš, nesmíš mluvit o kořisti, neboť tato zvířata patří hacienderovi, jemuž je vrátíme.

Ptej se sám sebe a dej si poctivou odpověď, co bys činil na místě Silného Buvola. Jistě bys nechtěl upustit od kořisti! Neudělil bys nikomu milost a vlekl bys všechny nepřátele do zajetí. Teď však žádáš mnohem víc, než bys udělal sám, kdybys byl na jeho místě. Jednej moudře, neboť budeš-li se zdráhat, zruší Silný Buvol své slovo a povleče vás do vigvamťi jako zajatce. Ale ještě něco: jsme na sporném území. Což kdyby požadoval, aby od této chvíle náleželo výhradně Mimbreňťim? Museli byste se té podmínce podrobit, neboť jste v jeho moci. Nedopusťte dlouhým otálením, aby byl vysloven podobný požadavek a raději přineste malou oběť, chcete-li se vyvarovat velikých ztrát.” Na takovou přívětivou i dťiraznou řeč nebyli ovšem rudoši zvyklí a proto na ně pťisobila jistým dojmem. Byl to vlastně malý diplomatický uskok: chtěl jsem hněv bojovníkťi obrátit proti náčelníkovi, který je vskutku sám svedl proti nepravosti a zločinu. Byl to pro něho zasloužený trest a mému příteli, Lstivému Hadu, který se prohlásil pro mne, z toho kynula značná výhoda. Zkrátka, dokázal jsem aspoň tolik, že se Yumové bez okázalého odporu podrobili nutnosti a odhodlali se složit svťij majetek do rukou Mimbreňťi. I já pak byl rád, že mťižu Silnému Buvolu oznámit tak potěšitelný výsledek. Yumové odevzdali zbraně a pohlíželi zasmušile k zemi, když jsme jejich koně sháněli do stáda. Přece však jsem zmírnil trest přímluvou u Silného Buvola; dovolil,

aby si přemožení ponechali vše, co měli na sobě a při sobě. Pak ovšem již poražení nelenili a spěchali z místa porážky. Při jejich odchodu bylo již jisté, že má pochvalná zmínka o Lstivém Hadovi nebyla vržena do prázdna. Mnozí bojovníci opouštěli řady Velké Huby a chvátali k mladému náčelníkovi, žádali ho, aby jim dovolil vstoupit do jeho kmene. Slíbil jim to. Pokud to bylo možné, přemluvil jsem ještě vítězné Mimbreně, aby jim darovali ukořistěné zbraně i koně, nad čímž v táboře Yumťi nastal ohromný jásot. Jak si lze pomyslet, Velká Huba se ovšem velice zlobil. Pozoroval, že jeho vliv klesá a že v budoucnosti jeho význam poklesne úplně.

Očekával jsem, že odejde ihned, ale nestalo se tak. Než odešel, přišel se rozloučit a ještě si řádně zařečnil. Přivedl si také starší Indiány, aby jim ukázal, že má i jako přemožený ještě dost síly považovat se za našeho nepřítele. Seděli jsme právě při poradě, jak zařídit pochod odtud a byli tedy pohromadě všichni čelnější našinci. Tu jsem spatřil Velkou Hubu přicházet s družinou a pochopil jsem hned, čeho se mu asi zachtělo. Proto jsem dal zavolat oba synky Silného Buvola a nařídil jsem Mimbreňťim, aby poradní místo, jakmile k němu dojdou, obklíčili. Když Velká Huba došel, pobídl jsem ho, aby se k nám posadil, ale chlapík odmítl, postavil se hrdě jako opoziční poslanec a zatímco se Mimbreňové všude postavili na stráž, spustil zvysoka: “Válečné štěstí, toť žena, která se dnes usmívá, zítra pláče a pozítří se znovu směje. Tato žena byla téměř vždy příznivá Velké Hubě, bylo-li mu jednat s nepřáteli, kteří byli rodnými syny naší země, které znal a o nichž věděl, jaké mají zbraně, jak umějí bojovat, útočit a bránit se. Byl jsem vyhlášen za velikého bojovníka a mťij věhlas rostl den ze dne. Moji rudí a bílí nepřátelé se mne báli a moji přátelé se cítili v bezpečí pod mou ochranou. Pak však přišli cizí mužové, kteří nebyli syny naší země. Neměli práva, aby se míchali do našich záležitostí, ale činili tak přece a zvláště dva z nich, Old Shatterhand, běloch a Vinnetou, rudý muž. Tito vetřelci měli být vlastně hned usmrceni nebo aspoň zahnáni daleko za hranice. Vládnou zbraněmi, které s našimi nelze porovnat. Kdo mťiže postoupit zápas proti stříbrné ručnici Apačově a medvědobijce Old Shatterhanda? A kromě toho má tento muž kouzelnou karabinu, která stále střílí, aniž je ji třeba nabíjet. Co znamenají proti ní naše šípy a kopí, nože, tomahawky a několik starých ručnic? A tito lidé mají podivný zpťisob válčení, jaký neznáme. Jsou plni uskokťi a lsti a vždy se objevili tam, kde se jich našinec nejméně mťiže nadít. Jsou ve spolku se zlými duchy, kteří vždy jevili nepřátelské smýšlení vťiči rudým mužťim, poctivým a dobrým. Proto také všecky mé plány byly zničeny, jakmile tito dva lidé vstoupili na naše území. Byl jsem dvakrát přemožen a zajat a nyní jsem nucen vrátit se do vigvamťi svého kmene bez koně a beze zbraně. Ale Vinnetou ani Old Shatterhand nebudou zde věčně a pak se zase štěstí ke mně vrátí. Ti, kdož zvítězili dnes, budou pak přemoženi a skučet budou o milost pod mou pěstí jako štěpní šakalové, jimž hrozí zkáza nožem. Neboť pravím já, Velká Huba, nejvyšší válečný náčelník všech bojovníkťi kmene Yuma: nezapomenu na to, co se zde stalo a ti, kdož dnes nade mnou jásají, budou pošlapáni a zničeni mýma nohama. Nebude pak milosti a milosrdenství a ti, kdož ode mne dnes odpadli, budou prvními, kteří pod noži mých bojovníkťi vypustí ducha. Old Shatterhand a Vinnetou nechť se však střeží přijít blízko ke mně, neboť je uchvátím a dám je zaživa dřít, takže jejich nářek naplní údolí a hory. Nejstarší muži mého kmene dosvědčí mně toto vše, neboť jsou se mnou srozuměni. Howgh!” “Howgh!” zvolali druzí Yumové na potvrzení, že vskutku jsou zajedno se svým vťidcem. Pak se všichni obrátili a chtěli odejít, ale viděli, že jsou obklíčeni. Proto se tázal Velká Huba zlostné: “Proč jsme zde sevřeni kruhem ozbrojených bojovníkťi? Kuje se zrada proti nám i přes mírovou smlouvu?” “Nemluv o zradě,” ozval se Vinnetou. “Bojovníci, kteří vás obklíčili, jsou jen povinni vás pobídnout, abyste chvíli sečkali a vyslechli, jakou odpověď nutno dát na smělá slova Velké Huby. Nechť promluví mťij bratr Old Shatterhand, neboť náčelník Apačťi je milovníkem činťi, nikoli slov.” Na tuto pobídku jsem vstal, obrátil se k Velké Hubě a mluvil jsem: “Velké Hubě se rozvázal jazyk v dlouhé řeči, úplně neprozřetelné a mylné. Neprozřetelnou byla, protože řečník zapomněl, že jsme šetřili nejen jeho, ale i mužstva jeho věhlasu svěřeného. Darovali jsme jim život a svobodu, zato Velká Huba nám hrozí tváří v tvář, že nás bude dřít. Hovořil jsem s ním přívětivě, napomínal jsem ho, aby kráčel po lepších cestách než dosud a nyní slyším, že mé napomínání se úplně minulo s účinkem, neboť on, přemožený, vyhrožuje vítězťim, že jim dnešní vítězství nezapomene, že se pomstí, že je nohama rozdrtí a zničí. Nenahlíží, že je dosud v naší moci, on i jeho nejstarší, kteří vyslovili

souhlas s jeho hrozbou? Co nám překáží zrušit slib, hrozí-li on, že mír nedodrží a smlouvu s námi sám zruší? Mluvil o sobě velice pochvalně, ale jakou chválu mu máme za to vzdát a ještě více: jakou chválu mu vzdají jeho bojovníci, jestliže je uvádí planými pohrťižkami do nového velkého nebezpečí?” “Vaší povinností je dodržet slib!” okřikl mne. “Nikoliv! Měli jsme plné právo skolit ihned, jakmile jsi vyslovil první pohrťižku, tebe i tvé starší mužstvo. Neučiníme tak jen proto, poněvadž jsou nám tvé hrozby k smíchu. Tvá pohrťižka, to je kvákání vodní žáby, žijící v bahně, žáby, která zmírá, jakmile slunce bahno vysuší. Zestárl a zeslábl jsi a vztek nad vlastní malomocností tě nutí k řeči, kterou žádný muž nestihne trestem, poněvadž je dětinská a nemťiže mít za následek činy. I přes tvé pohrťižky tě necháme odejít, poněvadž nás její směšnost nemťiže pohnout k hněvu, spíše snad k útrpnosti., A planá byla tvá řeč a plná omylťi, pravím ti. Tvrdil jsi, že já s Vinnetouem nepatříme do této země. Nevíš snad, že Vinnetou je největším náčelníkem Apačťi, kteří bydlí na celé oblasti Texasu, Arizony a Colorada až po velké Mapimi a na jihu až po Rio Pecos? Nejsou snad Mimbreňové, kteří tě přemohli, Apači téhož velkého rudého národa? Není Vinnetou i jejich vrchním náčelníkem? A ty pravíš, že je cizincem v této zemi? Já ti říkám, že on má větší právo a nárok na pťidu, na níž stojíme, než ty sám. A tím více má právo pomáhat Mimbreňťim, kteří jsou částí jeho národa, jestliže proti nim vystupuješ nepřátelsky. Jak mťižeš žádat, aby byl zahnán za hranice? Je pravdou, že proti naším ručnicím ničeho nemťižete svést, ale takové ručnice jsou jen tři, a bojí-li se celý kmen Yumťi tří ručnic, pak přičítáš svým bojovníkťim vlastnost, za kterou se musí stydět. Ale mluv: jak často jsme použili těchto ručnic proti vám? Přemohli jsme vás jimi? Ne, nýbrž zbraněmi zcela jinými. I to je lež, že jsme ve spolku se zlými duchy a že vy jste poctivci a dobráci. Právě naopak! Nečinili jste nic, než zločiny, my však jsme hájili dobré právo a proto nás proti vám chránil veliký, dobrý Mannitou, který nám také poskytl vítězství nad vámi, neboť dobro vždy zvítězí a zlé musí podlehnout. Považuješ za klam, uskok a lest, že jsme vždy činili jen dobré. Ano, přelstili jsme vás, ale to je jen dťikaz, že dobrý člověk je vždy též moudřejším a obezřetnějším, než zločinec, který je vlastně hlupákem a nerozvázlivcem. A nyní ti prokazujeme dobrotu, protože tě propouštíme v míru prese všechny urážky a pohrťižky, ale bez trestu přece nezťistaneš. Odpovíme ti na tvou vychloubavost, jinak by sis dokonce myslil, že jsi nás zastrašil.

Nechť ke mně přistoupí mťij mladý bratr rudé pleti, který mne v posledních dnech stále provázel!” Tato výzva platila mladšímu synkovi Silného Buvola, který také okamžitě poslechl. Chytil jsem jeho ruku a pokračoval jsem hlasitě: “Velká Huba nám vytýkal, že jsme staršímu synovi náčelníka Mimbreňťi udělili jméno Yuma Shetar. Vyžadoval za to smrt jeho mladého bratra, dosud chlapce a nechal ho zápasit o život s dospělým bojovníkem, Černým Bobrem. Mladý hoch, jehož ruku držím, mi prokázal mnohou platnou službu. Byl mi věrným druhem a jednal statečně, moudře a správně. Jsem mu povinen díkem za dobrý výsledek našeho podniku v Almaden Alto. Za to se mu nyní dostane odměny. Obdrží bojovnické jméno, které bude stále připamatovávat jeho činy a které ho trvale zařadí mezi dospělé bojovné mužstvo. Usmrtil Černého Bobra a získal jeho skalp; proto tedy a jako odpověď na výtku Velké Huby uděluji svému mladému příteli a rudému bratru jméno Yuma-Tsil a prosím náčelníka Apačťi, náčelníka Mimbreňťi a všecky

bojovníky mimbreňské, aby vyslovili svťij souhlas!” Rozlehly se jásavé výkřiky. Vinnetou povstal, uchopil hochovu levici a zvučně prohlásil: “Old Shatterhand promluvil, jak velelo mé srdce. Tento mladý a udatný bojovník se bude jmenovat Yuma-Tsil! Je mým bratrem a jeho přátelé a nepřátelé jsou mými přáteli a nepřáteli. Howgh!” “Přání obou synťi našeho přítele a bratra, Silného Buvola, se splnilo,” pokračoval jsem. “Přáli si dobýt jména a přidružili se proto ke mně a náčelníkovi Apačťi. Dostalo se jim podle zásluhy jmen, která v budoucnu budou slavnými pro přátele a strašnými pro nepřátele. Velká Huba a jeho starší mohou nyní odejít. Máme-li či nemáme z něho strach, již ví. Howgh!” Pokynul jsem, kruh bojovníkťi se rozevřel a Yumové odešli se sklopenými hlavami, v nitru strašně rozzuření. Oslava udělení jména pak začala kouřením kalumetu a všemi náležitými obřady. Hoši, nyní zařazení mezi dospělé bojovníky, byli nekonečně šťastni a zvláště hrdí na to, že se jim dostalo jmen ode mne, známého bělocha a od Vinnetoua, velkého náčelníka Apačťi. I jejich otec zářil radostí a pýchou, překypoval díky a prosil za odpuštění, že mne podezříval. Aby mi dokázal svou vděčnost, žádal mne, abych se nedal provázet Lstivým Hadem a jeho bojovníky a nabídl se, že mne a mé krajany opatří dobrými jízdními a nákladními koňmi a že mne doprovodí se silným houfem bojovníkťi tak daleko, jak si budu přát. Přistoupil jsem na jeho nabídku velice rád a už toho dne jsme se připravovali na odchod z údolí. Hodinu odjezdu jsme ustanovili na příští jitro. Pak jsme se rozloučili velmi srdečně se Lstivým Hadem. Jeho nevěsta a tchán však zťistali opatrně ve stanu a nedali se již spatřit. Přál jsem jim v duchu mnoho štěstí a slávy, Po dlouhé a namáhavé jízdě jsme dorazili na hranice Texasu, kde se s námi Mimbreňové rozloučili, načež jsem Polákťim rozdělil Meltonovy a Wellerovy peníze. Také Player dostal obnos, který jsem mu slíbil. Tím byla odčiněna jejich smutná minulost. Mohli nyní všichni hledět vstříc lepší a spokojenější budoucnosti… Kapitola pátá MILIONÁŘI Ještě než budu vyprávět dále, musím se zmínit o události, která se přihodila o něco dříve. Když jsem se vrátil ze svých cest po Jižní Americe do vlasti, přistál jsem v Brémách a vkročil do známého Lóhrova hotelu, abych uspořádal svá zavazadla a zaslal je dráhou do svého domova. Při obědě seděl proti mně mladý, asi šestadvacetiletý elegantní muž, který se všeobecného rozhovoru ani slovem nezúčastnil, ale za to, jak jsem zpozoroval, právě mně věnoval tichou pozornost. Pohlížel na mne zkoumavě a jen v přestávkách klopil zrak a díval se na talíř. Přemýšlel asi, ale nemohl se dobře upamatovat. A mně se dařilo asi tak jako jemu. Zdálo se mi, jako bych ho byl již někde viděl, třeba jen zběžně, a proto jsem si ho asi nemohl dobře připarnatovat. Konečně při zákuscích jsem uviděl, že jeho zrak se vyjasnil. Jeho tvář začala jevit spokojenost, a sebevědomé vzpřímení hlavy mi prozradilo, že se již na mne rozpomenul. Přesto pozornost, kterou mi před tím věnoval, neumdlévala a jeho zrak lpěl ustavičně na mé tváři i na mých pohybech. Po obědě jsem se posadil k malému stolku ve výklenku okna, abych zde vypil kávu. “Mťij muž” se zatím procházel po jídelně.

Pozoroval jsem, že by se mnou rád promluvil a patrně nyní uvažoval, jak do toho. Konečně se odhodlal, obrátil se, kráčel přímo ke mně, uklonil se a ozval se: “Promiňte, pane! Zdá se mi, že jsme se již někde viděli.” “Možná věc,” odpověděl jsem a opětoval jeho pozdrav. “Snad se však lépe rozpomenete na místo, kde se to přihodilo, než já. Přiznávám, že se nepamatuji.” “Ah, za vodou, ve Spojených státech. Domnívám se, že to bylo na cestě z Hamiltonu do Belmontu v Nevadě. Jsou vám známa ta místa?” . “Ovšem. A kdy to asi bylo?” “Před čtyřmi roky, přibližně. Byl jsem v družině mužťi, kteří zažili na Západě zvláštní věci a tehdy právě prchali před tlupou rudých Navajťi. Zabloudili jsme tehdy dťikladně, neboť jsme se v pohoří nevyznali ani za nehet -podle všeho byli bychom tam tehdy všichni zťistali, kdyby nás velice šťastnou náhodou nevypátral Vinnetou.” “Ah, Vinnetou! Rudý gentleman!” “Znáte tedy toho věhlasného Indiána?” “Poněkud.” “Jen poněkud? Jste-li mužem, za něhož vás považuji, pak byste znal A pače lépe, než jen poněkud. Cestoval tehdy k jezeru Mariposa, kde se chtěl setkat se svým přítelem, a dovolil nám, abychom se k němu přidružili, poněvadž jsme byli odhodláni pustit se přes Sierru Nevadu do Kalifornie. Dorazili jsme za jeho vedení šťastně až k jezeru a zastihli jsme tam několik bělochťi, k nimž jsme se mohli přidružit. Posledního dne před naším odjezdem dorazil k jezeru Apačťiv přítel. Směřovali oba do Big Trees, aby tam lovili zvěř, a opustili nás hned za prvního úsvitu. Poněvadž jste s námi tehdy poseděl u táborového ohně jen několik hodin, nezapamatoval jsem si dobře vaši tvář.” “Já?” tázal jsem se úmyslně s údivem. “Nu, ovšemže vy! Nebo snad nejste přítelem slavného Apače? Tehdy jste byl ovšem zcela jinak oblečen než dnes, a to je rovněž příčinou, proč jsem se na vás nemohl ihned upamatovat. Nyní však bych vsadil hlavu, že právě vy jste tím přítelem Vinnetouovým.” “Jak se nazýval muž, za něhož mne považujete?” “Old Shatterhand., A zklamal-li jsem se, promiňte, že jsem obtěžoval.” “Neobtěžujete mne. Naopak, dovoluji si smělý dotaz, pijete-li po obědě kávu.” “Právě jsem si chtěl objednat šálek.” “Prosím, abyste ji vypil u tohoto stolu a posadil se ke mně.” Mladý muž vyhověl mému pozvání a objednal si kávu. Když mu ji přinesli, napil se a potom pravil: “Byl jste tak laskav, že jste mne pozval ke svému stolu, ale mnohem méně laskavé je, že mne necháváte tápat v nejistotě.” “Nuže, abych vás upokojil, dovoluji si vám potvrdit, že jste se nemýlil.” “Jste tedy opravdu Old Shatterhand?” “Ano, jsem. Ale nekřičte tak! Obecenstvo, které je přítomno, sotva se zajímá o to, jak mne jmenují rudoši na americkém západě.” “Je to jen radost, jež mne přinutila k hlasitějšímu hovoru.

Mťižete si přece pomyslit, že jsem opravdu překvapen, že se shledávám zde, za oceánem -” “Prosím!” přerušil jsem ho. “Zde v moři civilizace jsem pouhou kapkou, která mizí v množství. Tu si mťižete přečíst mé pravé jméno.” Vyměnili jsme si navštívenky. Na jeho lístku bylo natištěno: “Conrad Verner”. Když jsem to jméno četl, pozoroval jsem, že na mne pohlíží zvědavě, nebudu-li snad překvapen. Poněvadž ho však toto očekávání zklamalo, tázal se: “Neslyšel jste ještě nikdy mé jméno?” “Podle všeho mnohokrát, neboť Vernerťi žije v Evropě dost a dost.” “Myslím za vodou, za mořem.” “Hm! Nemohu se upamatovat. Lze však soudit, že jsem je tehdy slyšel z vašich úst.” “Ovšem! Ovšem! Řekl jsem vám tehdy, jak se jmenuji, neboť jsme se všichni vzájemně představovali. Ale myslím jinak. Jméno Verner, Conrad Verner je nyní často vyslovováno. Nechtěl byste se laskavě rozpomenout na tak zvaný OilSwamp?” “OilSwamp? Hm! Tane mi na mysli něco neurčitého, jako bych byl už slyšel ten název a to za prazvláštních okolností. Je to vesnice nebo bahnisko?” “Bylo to bahnisko, nyní však je tam osada, město, milý pane, utěšeně vzrťistající, o němž se mnoho mluví. Vím, že znáte americký západ tak dťikladně jako málokdo a divím se, že vám OilSwamp a mé jméno nejsou známy.” “Oh, to mohu dobře odťivodnit. Od které doby se mluví o tom bahně a o vás?” “Téměř dva roky.” “Tak? Právě tak dlouho jsem se potloukal po Jižní Americe, a to v krajinách, kam ctihodná paní Fáma neproniká vťibec anebo jen velice pozdě. Proto však není třeba, abyste mne považoval za Kalmuka nebo Kamčadala.” “Oh, nikoliv! Těší mne tím více, že vám dnes mohu říci, co se stalo z nuzáka, s nímž jste se setkal u jezera Mariposa. Pomyslete: petrolejový princ!” “Ale, ale! Petrolejový princ! Blahopřeji vám ze srdce!” “Díky!, Jsem petrolejovým princem a budu snad brzy králem petroleje. Když jsem s vámi a s Apačem seděl při společném ohni v Nevadě, nepomyslil jsem si, že mne potkalo tak nehorázné štěstí. Vlastně jsem zavázán veškerým díkem Apačovi, neboť on to byl, kdo nám vnukl myšlenku, abychom se rozloučili s Nevadou a táhli do Kalifornie. Jeho dobrá rada ze mne učinila milionáře.” “JsteLli jím doopravdy, pak vás snažný prosím, abyste se proto nezlobil.” “Nikoliv, nikoliv,” smál se labužnicky. “Kdybyste věděl, čím jsem byl dříve, byl byste přesvědčen, že vaše prosba je zcela zbytečná.” “A čím jste byl?” “Čím? Ničemou.” “To by dnes ovšem nikdo nehádal.” “Protože již ničemou nejsem. Narodil jsem se v chudobinci, a poněvadž jsem byl příslušníkem sirotčince, byl jsem na nejlepší cestě stát se strávníkem káznice.” “Když je tomu tak, pak jistě jste již vzpomínky na to zahnal, a bude snad lépe, pomlčíme-li o tom.” “Ani ve snu mi nenapadá, hovořit o tom s nějakým potěšením, ale poněvadž jste mužem, jakým právě jste, odhalím před vámi kus toho mého tehdejšího života. Není vám snad známo okolí nebo osada, odkud pocházím? ” A Verner jmenoval jedno maličké městečko v Rudohoří. “Znám je zcela dobře. Byl jsem tam za studentských dob,” řekl jsem. “Pak znáte svízelné poměry této krajiny. Snad se tam nyní lidem daří lépe, tehdy se však vláda pramálo starala o taméjší chudáky, a horské obce byly odkázány úplně na svépomoc. Představte si tedy prachudičkou obec s přeplněným chudobincem. Jeho obyvatelstvo bylo necháno úplně a výhradně jen sobě a bylo tedy jeho vlastnictvím jen to, co si vyžebralo v okolních vesnicích. Několik polosyrových brambora, několik krajícťi chleba a kousíček ztvrdlého sýra, to bylo vše, co přinášeli domťi ze svých žebravých výprav. Moudře činili ti, kdo i z těchto odpadkťi připravili aspoň večeři, ale má matka, bohužel, nebyla tak moudrá.” “Vaše matka žila také.v chudobinci?” “Tak jest. Vždyť jsem vám již řekl, že jsem se tam narodil., Když jsem prožil několik prvních týdnťi, nosila mne s sebou po žebrotě, později mne vláčela vedle sebe.

Vzbuzovalo to soucit, neboť jsem byl oděn v hadry tak jako ona a byl jsem naučen všem žebráckým uskokťim. Zvláště přísně hleděla na to, abych skuhral hladem a zimou, když jsme vrazili do některého stavení. Ostatně nebylo ani třeba příliš se přetvařovat, neboť těžký náš život pečoval stále o to, abych byl hladový a zimou zkřehlý. Co matka sehnala od milosrdných lidí, prodala. Věru, jsou lidé, kteří se ani neštítili koupit vyžebranou kťirku za několik haléřťi. Za utržené peníze kupovala matka kořalku, která jí byla nade vše, snad i nad vlastní dítě.” “To je strašné! Myslím, abychom o tom raději pomlčeli.” “Proč? Nechtějte o mě soudit, že jsem snad špatný chlap, protože vám to vyprávím. Dělám to jen proto, abych vám vylíčil rozdíl mezi minulostí a přítomností. Matka byla všeobecně pokládána za duši ztracenou, a já byl vlečen za ní po příkrém svahu do propasti bídy, až konečně jsem byl donucen obecním představenstvem, abych šel do učení, na ševcovinu. Mťij mistr byl vlastně příštipkář, neboť lepší řemeslník nebyl by mne přijal do učení. Dostával jsem ukrutně málo jídla, zato však pro lepší trávení hojně potěhem na hřbet. Mťižete si pomyslit, že se mi to příliš nezamlouvalo: utekl jsem několikrát, potuloval se, žebral a byl jsem vždy znovu chycen a přiveden mistrovi. Přivítání bylo vždy nadmíru srdečné, to si mťižete pomyslet., Tak minula dvě léta. Ničemu jsem se nenaučil a byl jsem stále větší darmožrout.

Kteréhosi pěkného štědrého večera poděloval mistr svou rodinu dárečky. Byl sám chudák, a mohl dávat jen málo, ale každé dítě dostalo nějakou maličkost. I mně se dostalo podílu, ale jen potěhem. Poněvadž jsem s tím nebyl kojen, přidal mně mistr nadělení: napráskal mi dťikladně, až již jsem nemohl ani pohybovat rukama. Pak mne donutil, abych vylezl do studeného podkroví, kde bylo mé lťižko: hrst slámy, vlastně již jen řezanky, bez pokrývky.” “A teď jste petrolejovým princem! To je ovšem rozdíl.” “Ano! Ale jaká strastiplná doba mezi tím!, Když jsem tam ležel na slámě, ohmatával si ztlučené údy a žaludek tlačil pěstí, abych utišil hlad, přičemž jsem se ještě třásl zimou, umínil jsem si pevně prásknout do bot a to tak daleko, aby mne již nikdo z domácích nespatřil. Slezl jsem potichu, vyplížil se z chalupy a z městečka a hajdy, sněhovými závějemi za strašného skučení vichřice a stále kupředu za vytčeným cílem, který mi třeštil hlavou.” “A co jste si tehdy umínil?” “Pustit se do Ameriky.” “šílenství!” “Ba věru, bylo to šílenství, ale copak jsem tomu tehdy rozuměl? Domníval jsem se, že přijdu do Ameriky, pťijdu-li rovně, jak mne oči vedly. Slyšel jsem, že v Americe člověk zbohatne a já chtěl být bohatý, strašně bohatý, abych se pak mohl vrátit do svého rodiště a svého bývalého mistra pokořit, hrozně pokořit. Věděl jsem, že umí spravit jen nějaký starý křáp, a proto jsem si chtěl u něho objednat docela nové boty, to měla být má pomsta. Zkažené boty chtěl jsem mu hodit na hlavu i s penězi a pak se hrdě vrátit do Ameriky.” “To mťižete nyní učinit.” “Ano, a také učiním. Pomstím se mu, ale docela jinak. Žije-li ještě onen chudý chlapík, zahraji s ním komedii, a nakonec mu zaplatím za každou ránu, kterou mi kdysi dal, mťižete se pomyslit, že jich nebylo málo!, dolar.” “To se mi líbí a proto mu ze srdce přeji, aby ještě žil. Vaše historka mne počíná zajímat, ale její začátek nebyl právě vábný.” “Kdo mťiže za život! Však ani pokračování nebude znít lépe!, Stará plátěná kazajka, režné kalhoty, roztrhaná čepice a trepky s dřevěnou podešví: to byl mťij slavnostní háv, v němž jsem podnikl svou první větší pouť po světě, a tak jsem se dostal, v zimě, za sněhu a mrazu, až do Magdeburku.” “Bože! Nechápu ani, jak jste mohl dorazit tak daleko, aniž vás sebrali četníci.” “Oh, už tehdy jsem byl zchytralým kloučkem. Uměl jsem se vyhnout každému zdálky se blýskajícímu četnickému bodlu. Jakmile jsem zvětřil nebezpečí, zalezl jsem do skrýše, třeba do sněhu, a mrzl jsem a hladověl.” “A našel jste vždy dobrosrdečné lidi, kteří vám dali najíst, aniž vás zdržovali? ” “Ano. Dobré i zlé. Navštěvoval jsem zpravidla jen největší chudinu. Často se mne ujali řemeslničtí chasníci, kteří táhli světem na zkušenou. Vysmívali se mi sice, ale neprozradili mne. Spíše ještě poučili a dali kus chleba. Přesto vše nemohl jsem dlouho vydržet ten potulný život, dařilo se mi stále hťiř, až konečně někde za Magdeburkem jsem se svalil na veřejné silnici a nemohl jsem vysílením a hladem dál. Chtěl jsem zemřít a proto jsem zalezl do sněhu, neboť jsem věděl, že v něm zmrznu. Také jsem hned usnul. Nevím dodnes, jak dlouho jsem spal, ale když jsem procitl, slyšel jsem pod sebou vrzání a skřípění kol. Nade mnou se pnula mohutná plachta, pod sebou cítil jsem teplou slámu a houni, druhá houně byla přes mne přehozena pro zahřátí. Po chvíli jsem spatřil blízko své tváře tlustý, zarudlý obličej, a muž, jemuž tvář náležela, se mne tázal: “Už jsi rozmrzl, chlapíku? Odkud jsi?” “Z hor.” “A kam jdeš?” “Do Ameriky?” “Znamenitě! Co tomu řekl tatík?” “Nic. Nemám žádného.” “A matka?” “Nic.” “A čím vlastně jsi?” “ševcovským učněm.” “Jak té pokřtili?” “Conrad.” “Dobrá. Zapamatuj si, co ti teď povím. Za tvou hlavou se válí koš s chlebem a sýr. Jez, co zmťižeš. Až se najíš, zalez hluboko do slámy a nevylez tamodtud, dokud ti to nedovolím.” Po těchto slovech rudá tvář zmizela. Do jídla jsem se nedal dvakrát pobízet. V koši bylo pťil bochníku chleba a veliký kus sýra, snědl jsem to všechno do posledního drobtu, pak jsem se zabalil do houně, zalezl do slámy a spal, až se hory zelenaly. Byla noc, když jsem byl probuzen. Muž, který se mnou ve dne hovořil, seděl vedle mne ve voze. Stáli jsme na silnici uprostřed jakési návsi. “Ó, chlapíku, ale měl jsi hlad a tvrdý spánek!” pravil dobrosrdečně. “Nepozoroval jsi, že jsme se několikrát zastavili?” “Ne.” “Chceš tedy do Ameriky? Pak tě potkala dobrá náhoda, neboť já tam jedu také. Chceš se mnou?” “Ano.” “Ale ty jsi odešel bez dovolení, utekl jsi svým příbuzným nebo pěstounťim. Podle všeho nemáš žádné listiny, žádné legitimace.” “Nemám nic, jen to, co vidíte na mém těle.” “Hm, toho není opravdu mnoho. Ale je mi tě líto. Vyhrabal jsem tě ze závěje, z níž ti čouhaly jen nohy, a jsem ochoten postarat se o tebe, slíbíš -li dvojí věc. Předně mne budeš na slovo poslouchat, a za druhé nezmíníš se nikomu kdo jsi, odkud jsi a kam máš namířeno.” “Učiním tak.” “Dobrá. Zťistaneš tedy u mne, dokud nedojedeme do Ameriky. Budeš mi říkat “strýce”. Tvťij dědeček byl bratrem mého otce, rozumíš? Oba pocházíme z Halberstadtu. Ujal jsem se tě, protože tvoji příbuzní zemřeli, a jezdíš se mnou již čtvrt roku. Budeš mluvit tak a ne jinak?” “Budu,” sliboval jsem. “Budeš? Pak se ti u mne dobře povede. Jsme tedy srozuměni. Zatímco jsi spal, projeli jsme městem a tam jsem pro tebe koupil u vetešníka boty a teplý kabát. Zhurta! Vytřep se z těch svých hadrťi a vklouzni do nové kťiže.” Pak nadzvedl cíp plachty, takže jsem si mohl svťij nový oděv prohlédnout, a ve chvilce byla proměna mého zevnějšku dokonána. Pak jsem se musel posadit vedle něho na kozlík, muž práskl do koní a v nejbližší vesnici zarazil před hospodou, kde jsme také přenocovali.” “Ten váš lidumilný ochránce byl jistě formanem, který provozoval povoznictví jako řemeslo,” přerušil jsem jeho vyprávění. “Ano. Byl to pravý harcký forman.” “Ah, znám je. Takoví táhli kdysi se svými těžkými nákladními vozy z krajiny do krajiny, přijímali všude příležitostné náklady a vraceli se mnohdy do své domoviny až po letech. Své koně, pořádné tahouny, zdobili zvláštními chomouty, na nichž byla jezevčí kožešina. Byli to

poctivci a mohlo se jim svěřit celé jmění. Ale váš příznivec, jak se zdá, nebyl asi příliš poctivcem, aspoň vťiči vám ne, tvrdil-li, že se chce přeplavit do Ameriky, což přece nebyla pravda. Chtěl vás asi jen nějak využitkovat.” “Zcela správně. Zprvu jsem mu úplně dťivěřoval a vskutku jsem ho měl rád. Nazýval mne Conradem, a já ho oslovoval “strýce”. Krmil a čistil jsem koně, spal u nich ve stájích a podle svých sil jsem mu ulehčoval práci. Za to mne řádně krmil a občas mi koupil obnošený oděv, nic víc. Ale když ubíhal měsíc po měsíci, aniž jsme se Americe přiblížili jen o krok, zpozoroval jsem již sám, že mne obelhal, ale nevázaný, volný zpťisob povoznického života se mi velice zamlouval a proto jsem u něho setrval, až jsme se ocitli v Otterndorfu. Toto hnízdo má již přímořský vzduch, ve mně se náhle probudila choutka po Americe s takovou neodolatelnou mocí, že jsem formanovi utekl a rovnou do Brém!” “Bez peněz?” “Forman se domníval, že je nemám a byl asi přesvědčen, že mu neupláchnu. Ale za pťildruhého roku, co jsem byl s ním, nastřádal jsem si něco peněz z malého zpropitného, jež jsem občas dostal za donášku některé zásilky. Zatajoval jsem své vedlejší výdělky a pečlivě jsem je skrýval. Protloukal jsem se tak do Brém, aniž jsem musel žebrat, ale dlouho bych nebyl vystačil.

Jakmile jsem byl v Brémách, pídil jsem se hned po některé námořnické krčmě. Za tu dobu zmoudřel jsem již a zaslechl jsem častěji, že v takových krčmách lze najít příležitost k bezplatné přeplavbě přes moře. V krčmě, která mně byla označena, sedělo několik námořníkťi. Jeden z nich si mne všiml a vyptával se. Řekl jsem mu tolik, kolik jsem uznal za dobré, načež prohlásil, že mi bude nápomocen a hned dal přinést jídlo. Po jídle jsme pili rum, arak, koňak, punč, až mne konečné opustila paměť. Když jsem se probral ze své první opice, ležel jsem v úzké díře, sotva větší, než je obyčejná psí bouda, a kolem byla hustá tma. Nade mnou stále něco vrzalo, skřípělo a pode mnou hučela voda, do všeobecného hluku mísily se občas ostré výkřiky. Hmatal jsem okolo sebe, ale východ jsem nenalezl, proto jsem zťistal ležet. Bylo mně ukrutně úzko, v hlavě mi bručel celý sbor medákťi a mé údy byly zmalátnělé. Po hodné chvíli zaslechl jsem kroky, kdosi odsunul závoru, do temna pronikl paprsek světla a já jsem spatřil nad sebou chlapa v námořnickém oděvu, který držel v ruce kahan. Byl to týž námořník, s nímž jsem se včerejšího dne seznámil v krčmě. Zasmál se a zvolal na mne: “Z díry ven, kryso! Kapitán tě chce vidět! Ale mluv s ním slušně a neodmlouvej mu. Není zrovna z těch mírných.” Vyplazil jsem se z brlohu, který byl, jak jsem později zjistil, vězením pro vzdorné lodníky. Kráčel jsem v patách svému “dobrému příteli”, vystoupil po úzkých schodech a stanul na palubě plachetní lodi, která plula pod plnými plachtami. Všude kolem nic než spousta vod. Vedli mne na záď, kde na mne již čekal kapitán. Ten člověk byl vlastně jen hlavou, která trčela v ohromně širokých nohavicích. Na té hlavě seděla nicotně malá čepička, hojně zdobená zlatými pásky, a uprostřed tváře, stejně daleko od hrotu ohromné brady a osmahlého čela, ježil se kapitánovi děsně dlouhý knír. Pojednou se proti mně z nohavic vyhrnuly dvě pádné pěsti, dopadly mi na ramena, zatočily mnou několikrát, ohmataly mé svaly a kosti, mezi kníry objevily se dvě řady bílých zubťi a široce rozevřená ústa zašveholila jako by se ozval divoký býk: “Odkud jsi spadl, kluku?” Zodpověděl jsem tento i následující dotazy přísně podle pravdy, neboť vťiči tváři tak děsné netroufal jsem si pronést lživé slťivko. “Tys mi pěkné kvítko, ale já tě už vyhojím. Pojal jsem úmysl vzít tě na loď za plavčíka. Tam stojí lodník, jehož budeš poslouchat. Projevíš-li vzdor, dostaneš výprask. Táhni! Ať tě tu nevidím.” Lodník, jemuž jsem byl přidělen, byl chlap vyhlížející ještě hrozněji, než sám kapitán. Popadl mne za rameno, vlekl mne na kraj paluby, dal mi do ruky hrnec dehtu a ukázal na lano, které splývalo s paluby. Mně, nováčkovi, který jakživ neviděl more, připadla hned poprvé úloha zavěsit se nad vlny oceánu a natírat lodní boky. Zdráhal jsem se spustit se po laně a byl jsem za trest přivázán k prknu a tak dlouho mrskán provazy, že jsem již ani křičet nemohl. Pane, to byla krušná zkouška! Tak zle se mi nedařilo nikdy v životě, a tím je řečeno mnoho, velice mnoho. Tehdy jsme se plavili do Zadní Indie. Náklad byl vyloděn, nový naloděn a již se zase napjaly plachty, aniž jsem směl vkročit na lodní mťistek. Odtud plavili jsme se přes Tichý oceán podél Polynésie k Ohňové zemi a odtud do Bostonu, pak do Marseille, odtud do Southamptonu a pak zase do Ameriky, tentokrát přímo do New Yorku.” “Ale proč vlastně,” přerušil jsem ho, “proč vlastně jste to trpěl?” “Protože jsem nechtěl být utlučen nebo zmrzačen.” “Nesmysl! Nerozuměl jste tomu. Na širém moři jste ovšem byl kapitánovi vydán na milost a nernilost, ale v každém přístavu mohl jste nalézt příležitost k vylodění.” “I když jsem byl přivázán ke stěžni?” “I tehdy. Na palubu přicházeli rťizní úředníci. Mohl jste některého požádat o pomoc.” “Neodvážil jsem se, poněvadž jsem byl uprchlíkem. Ale v New Yorku jsem přece utekl. Proti kapitánovi se vzbouřili dva lodníci, protože jim utrhoval na mzdě. Byli chytřejší než já a za tmavé noci se spustili na moře a vzali mne s sebou. Útěk se vydařil a já vkročil na pťidu Ameriky jako svobodný muž. Oddělil jsem se od lodníkťi a utíkal jsem, co mi nohy stačily, aby mne kapitán nepolapil. Příštího jitra byl nějaký svátek, nebo snad neděle, neboť se nikde nepracovalo. Našel jsem novostavbu, do níž jsem se vplížil, abych přespal den, neboť jsem potřeboval spánek více než jídlo a pití. Procitl jsem až večer hladem, ale choval jsem se tiše. Nehodlal jsem vťibec z novostavby odejít, a doufal jsem, že zde snad budu přijat do práce.” “Hm. Jednal jste zcela správně. Jen práce mohla být vaší záchranou.” “Také jsem to konečně nahlédl! škola, kterou jsem prožil, byla strašná a zkrušila mťij vzdor. Čekal jsem tedy až do rána. Přicházeli zedníci a tesaři. Oslovil jsem toho i onoho, ale nikdo z nich mi nerozuměl, až konečně mi jeden z nich odpověděl, také emigrant. I on doma snil o Americe zlaté sny, a stal se v Novém Yorku nosičem cihel. Na jeho přímluvu jsem byl přijat do práce. Nebyla lehká, ale šlo to. Žil jsem střídmě a do zimy jsem si ušetřil více než sto dolarťi, s nimiž jsem se pustil do Philadelphie, kde jsem chtěl provozovat své pťivodní řemeslo.” “Vždyť jste řekl, že jste se nic z ševcoviny nenaučil.” “Podle evropských pojmťi opravdu nic. Ale v Americe jsem poznal, co znamená dělba práce. Přijali mne v továrně, kde každý dělník má stále tutéž práci a k tomu není třeba být vyučeným ševcem. Celý rok jsem nedělal nic jiného, jen jsem prošíval svršky. Po roce jsem měl ušetřených tři sta dolarťi a putoval jsem do Chicaga, kde jsem opět vstoupil do továrny, ale nevydržel jsem tam dlouho. Chtěl jsem se něčemu přiučit, což nebylo při mém zaměstnání možné, ale seznámil jsem se s Irčanem, který si již také ušetřil malý obnos. Znal vnitrozemí a navrhoval, abychom se pustili jako pedlaři (kramáři, vlastně potulní obchodníci) na západ, kde se prý dolary vydělávají snadněji.

Tehdy bych byl dolary přímo hltal a proto jsem souhlasil. Překročili jsme Mississippi, dali jsme peníze dohromady, nakoupili zboží a pustili jsme se vzhťiru proti proudu Missouri. Za dva měsíce jsme měli vyprodáno a zdvojnásobili jsme závodní jistinu. Pak jsme podnikli ještě několik podobných výprav, až konečně mťij druh zmizel, a v roztržitosti vzal s sebou i mé peníze.” “Začal jste znovu prošívat svršky?” “Ne! Chopil jsem se toho i onoho, pracoval jsem pilně, ale na úspory jsem se již nevzmohl. Pak se mne zmocnilo zoufalství, vlastně horečka po zlatě a proto jsem se přidružil ke zlatokopťim.” “A nic jste nenašel.” “Nic, zhola nic. Potloukali jsem se rťiznými pohořími o hladu a žízni, neboť mezi námi nebylo ani jediného pravého westmana. Dařilo se nám bídně, a konečně nás přepadli Navajové. Unikli jsme jim s nasazením posledních sil, ale byli by nás jistě dohonili, kdybychom se nebyli setkali s náčelníkem Vinnetouem, který nás bezpečně dovedl až k jezeru Mariposa, kde jsme se setkali také s vámi.” “Kdybyste mi byl tehdy vyprávěl své zkušenosti jako dnes, byl bych vám poskytl nejen dobrou radu, ale pomohl bych snad i skutkem.” “Byl to již mťij osud. Ustavičné nehody mne přestrašily. Jak bych se byl vťibec mohl tehdy odvážit obtěžovat nějakého Old Shatterhanda? Ale má tehdejší ostýchavost mi přispěla, neboť je pochybné, zda by mi byla vaše rada pomohla k miliónťim.” “Jsem téhož názoru, ano, jsem pevně přesvědčen, že by vám k nim byla nepomohla. Ale dále! Co jste dělal v Kalifornii?” “Snad každé řemeslo má zlaté dno, ale řemeslo

zlatokopa je, myslím, bez dna. Nedařilo se mi ani při motyce, ani v obchodě a zkusil jsem to tedy s polním hospodářstvím. Dal jsem se najmout za čeledína do osamělé estancie. Vždyť to znáte. Ve dne pracovat s nabitou puškou a v noci spát s revolverem v hrsti. Majitel si mne oblíbil, měl jsem chuť k práci a získal jsem rychle na mzdě. Kdysi mne také svedl ďábel hry, ale jen na okamžik.

Obětoval jsem na to polovic roční mzdy, vyhrál jsem, shrábl peníze a pospíchal domťi. Hráči se mi veřejně smáli, já jsem se jim vysmál potají a ve dvou letech měl jsem pět set dolarťi v holínce pravé boty. To je nejjistější záložna dalekého Západu. V tu dobu vyslal mne hospodář do Yone-City, abych pro něho nakupoval a já natáhl na nohu svou záložnu. V Yone-City jsem se setkal s jedním Yankeem, který mně nabízel kus pozemku na hořejším toku Labutí řeky. Zapřísahal se stonásob, že je to nejvýbornější pťida celé Kalifornie. Pálilo mne dobré bydlo. Byl jsem čeledínem a chtěl jsem být hospodářem. Druzi Yankeea mi domlouvali a tak tedy došlo ke kupní smlouvě.” “Jak draho?” tázal jsem se. “Čtyři sta dolarťi vše, jak to leželo a stálo.” “Byl ten Yankee skutečně majitelem, anebo bylo jeho vlastnictví sporné? Vím, jaké podvody byly páchány při podobných smlouvách. Byly prodávány a kupovány pozemky, kterých na zeměkouli nebylo.” “V mém případě bylo vše v pořádku. Než byla smlouva uzavřena, dal jsem vše úředně zkoumat. Pozemky existovaly, náležely Yankeeovi a on je mohl právoplatně prodat.” “A proč je prodával? Když je tak vychvaloval, proč si je nepodržel?” “I pro to měl dťivody. Zamiloval se prý do dobrodružného života a podešve ho pálily, byl-li déle na stejném místě.” “Hm, ale nějaký háček to přece mělo.” “Mělo. Neboť sotva byla koupě hotova a sotva měl chlapík peníze v kapse, vysmál se mi, a jeho druzi také. Řekli mi zcela upřímně, že jsem koupil bahno, docela neupotřebitelné bahno.” “Bahno? Tedy močál, swamp? Ah, teď jsme konečně dospěli k vašemu OilSwampu.” “Ano. Když jsem se navrátil z nákupu a sdělil svému hospodáři, co jsem koupil, dostal jsem pořádně vycinkáno. Ten dobrý muž se nadmíru zlobil. Nerad mne ztrácel a radil mi, abych se o bahno vťibec nestaral, nýbrž zťistal u něho a čtyři sta dolarťi abych oželel. Tím že aspoň ušetřím posledních sto dolarťi, které bych jinak promrhal na cestě a že si mohu znovu několik set u něho nahospodařit. Nedal jsem se však udržet. Když jsem již pozemek koupil, chtěl jsem jej aspoň vidět, i kdyby na to praskl mťij poslední peníz. Vypravil jsem se tedy na Labutí řeku a brzy jsem našel i druha na cestách. Jakýsi chlapík, Ackermann, který zbohatl v Saň Františku, zakoupil zcela blízko mého bahnitého vlastnictví rozsáhlý les a podnikl tam výpravu, aby založil pilu. Jeho továrna již začala pracovat za skromných začátkťi a měla se později rozšířit na ohromný podnik. Jeho syn zatím zťistal v Saň Františku až do vyřízení všech obchodních záležitostí, načež se vypravil za otcem. Setkal jsem se s tím jeho synem a cestovali jsme společně. Sám již byl v oněch pustinách, ovšem jen krátkou dobu, a když jsem mu podle mapy ukazoval svťij majetek, zavrtěl hlavou a hovořil: “Vidím, že jste naším nejbližším sousedem a proto vám upřímně povím, že nemáte žádné naděje. Koupil jste vskutku jen bahnisko. Je to ovšem za celkem nepatrný peníz ohromný kus pozemku, ale nehodí se k ničemu, zhola k ničemu.” To byla ovšem praápatná útěcha. Když jsme dorazili na pilu a jeho tatík vyslechl mťij příběh, souhlasil úplně se synem. “Máte mohutnou kotlinu mezi skalami,” pravil, “která je dole vyplněna hustým močálem a všude obklopena holými, neúrodnými skalisky. Jen tu a tam roste osamělý keř. Co tam mťižete podniknout? Nic! Vyhodil jste zkrátka peníze oknem.” “Pak se aspoň na ten svťij swamp jednou podívám,” pronesl jsem zničeně. “To je jediné, co si mohu dovolit.” “Ano, jediné. Odpočiňte si dnes u nás, zítra si tam vyjedeme a chcete-li, doprovodím vás.” Zrána druhého dne jsme vyjeli všichni tři. Zprvu jsme jeli hustým a vysokým jehličnatým lesem, který náležel Ackermannťim a dodával jejich pile téměř nevyčerpatelný materiál. Pak nás cesta vedla pustými skalami, které se náhle

rozestupovaly, do kotliny pramálo vábného zevnějšku. Před námi se prostíralo bahno, nic než bahno. Na jeho březích rostly keříky, pak už jen rákos, třtina, dále jen mech, zelenavé hnědý bahenní mech, mezi nímž se blýskaly louže. Jiné rostlinstvo zde nebylo, vše bylo umořeno, a po nějakém zvířecím životě nikde ani památky. “Tak tady to máte,” řekl starší Ackermann. “Tento pohled je tak neutěšený, že se vždy kvapné obrátím, kdykoliv sem dojedu.” “Dále jste nepronikl nikdy?” “Ne.” “Rád bych se podíval aspoň k protějšímu břehu, abych viděl, jak to tam vyhlíží?” “Právě tak jako zde. To přece vidíte na první pohled.” “Pravda. Ale rád bych alespoň své vlastnictví objel dokola. Když se na ně podívám se všech stran, budu mít alespoň požitek, zaplacený čtyřmi sty dolary a nikdy se sem už nevrátím.” “Jak chcete. Času máme dost. Objeďme tedy bahno, ale pozorně! Tato pťida je zrádná, člověk neví, jak hluboko se mťiže zabořit.” Jeli jsme dál jednotlivě za sebou a velmi opatrně. Mírný vánek nám vál do tváře a okolo nás se rozšiřoval zvláštní zápach, čím dál tím silnější. Starší Ackermann to zpozoroval, zarazil koně, čichal vzduch a hovořil: “Jaký je to šeredný zápach? Ten jsem tu dosud nepozoroval. Čpí to jako ztuchlina z vlhké hrobky.” “Nebo z hromady zdechlin,” přizvukoval jeho syn. “Jako by tu někdo zapálil ztuchlý lťij,” podotkl jsem. Jeli jsme ještě chvíli, a zápach byl stále silnější. Přiblížili jsme se k místu, kde povrch bahniska, mech, ustupoval zvláštním zpťisobem ke břehu a vyhlížel, jako by byl otráven. Louže jevily stopu mastnoty a byly potaženy špinavě zamodralými a zažloutlými povlaky. Starší Ackermann náhle vykřikl, sestoupil z koně a běžel k nejbližší louži. “Pomalu! Kam se odvažuješ, otče!” křičel jeho syn. “Stťij nebo se proboříš.” “Vytáhneš mne!” odsekl mu horlivě tatík. “Musím se přesvědčit…” “Pťida se ti houpe pod nohama!” “Ať se houpá.” Dorazil k louži, probořil se až po kolena a bořil se stále víc. Viděli jsme, že nabírá vody do hrsti, dívá se na ni a čichá k ní. Vězel v bahně již vysoko nad kolena, když se obrátil a namáhavě vytahoval boty z děr. Podařilo se mu vybřednout a vrátit se k nám. Neposadil se však na koně, nýbrž přistoupil ke mně a tázal se: “Neřekl jste, že vám zbylo jen sto dolarťi?” “Ano.” “Koupím od vás toto bahno. Kolik za ně chcete?” “Podivná otázka. Dejte mi čtyři sta dolarťi, které jsem za ně zaplatil.” “Neslyším dobře. Chcete jen čtyři sta tisíc dolarťi.” “Pouze čtyři sta.” “Přidám.” “Mnoho?” “Mnoho, velmi mnoho. Řekněme sto tisíc, řekněme pťil miliónu dolarťi.” Úžasem jsem rozevřel ústa, neboť na žert nebyla vhodná chvíle. Ostatně se Ackermann netvářil žertovně a šprýmařem nikdy nebyl. Poněvadž jsem se na odpověď nezmohl, pokračoval: “Mladý muži, jste děckem štěstěny, pravým zlatým prasátkem. Koupil jste bahno, na jehož povrchu plavou zlaté lodi. Vždyť je to zřídlo petroleje, který zde pramení na světlo boží! Pod touto zemí odpočívají milióny sudťi oleje. Jste milionářem!” “Nesmysl!” blábolil jsem. “Eh, vy se mýlíte, tropíte si ze mne šašky!” “Já? Toho jsem dalek! Prožil jsem hodně let v severní oblasti, právě v krajinách petrolejářských, a znám to. Vím, co znamená petrolejové zřídlo. Mťižete mi směle věřit.” “Petrolej! Milióny!” “Ano, milióny, chlapče! Stal jste se rázem tím, čemu zde říkáme petrolejový princ. Totiž, dosud jím nejste, ale mťižete jím být a budete jím. Nestačí být vlastníkem pťidy, která obsahuje petrolej, člověk musí vystavět nádrže, opatřit si čerpadla, bečky, sudy, stavět jeřáby, zdviže, železnici, rozvážet petrolej po světě a sbírat za něj hromady dolarťi.” “A jak to dokáže?” “Pořídí stroje, ale takové stroje jsou drahé.” “Pak ovšem nebudu milionářem, Kde bych nabral peněz na stroje?” “Milý brachu, nebuďte tak krátkozraký, jaký jste byl tam v staré Evropě. Není vám třeba peněz, když je mají v kapsách jiní lidé. Tlučte na buben, učiňte oznámení o svém nálezu a pohrne se vám tolik nabídek, že je nestačíte číst. Sta boháčťi nabídnou vám své pokladny.” “Ano, máte pravdu. Ale -” “Ale chtěli by za to mít veliký zisk, to jste chtěl říci, pravda? Byl byste nucen nechat jim znamenité výhody. Já však znám dobrého chlapa, který vás nevykořistí tak sprostě, jako nějaký kapitalista.” “Kdo je to?” “Já jsem to, starý Ackermann. Budu s vámi jednat slušně. Chtěl byste to se mnou zkusit?” “Proč ne?

A máte do toho potřebné peníze?” “Peníze? Eh! Nemám, ale seženeme je nějak. Jakápak starost o peníze. Pokud nevystačím sám, vezmu si na pomoc úvěr, který s vámi levně zúčtuji, kdežto jiní by vyžadovali ohromný úrok, zástavu a bťihví co všechno.

Přemýšlejte o mé nabídce. Především však objedeme celé bahno, abychom viděli, co nám slibuje.”

Co jsme viděli, nás velice uspokojilo, takže jsme se smluvili již na cestě k domovu. Nechci vám vypravovat, jak se náš obchod vyvíjel, stačí, potvrdím-li vám, že starý Ackermann byl poctivý vťiči mně a chytrý vťiči cizím kapitalistťim. Brzy se roznesla zpráva o našem

OilSwampu po celých Spojených státech a také za moře. Nabízely se nám milióny, podnik se vzmáhal obrovskými skoky, a dnes, po dvouletém trvání, mne všude jmenují petrolejovým princem, jsem počítán k milionářťim a plavím se do Evropy pro svou matku.” “Žije dosud?” “Doufám v to, ale nemám určité zprávy. To je jeden dťivod, proč se vracím do staré vlasti.” “A druhý dťivod? ” tázal jsem se, když umlkl a rozpačitě se zadíval do stropu. “Povím vám jej, protože Ameriku znáte a zajisté se mi nevysmějete. Chci se totiž ve své vlasti poohlédnout, rozumějte mi -” “Ale jen s tím ven, mťij milý! Nemusíte se stydět. Ostýcháte-li se však vyslovit ten dťivod, povím vám jej sám. Přišel jste sem hledat nevěstu.” “Ano, něco takového mám v úmyslu.” “Protože se vám Američanky nezamlouvají.” “All right! Tak jest! Co bych si počal s ženskou, která má maličké nohy, ruce nezvyklé práci, ale zato spoustu nárokťi, více než evropská kněžna. Mohl bych sice takové nároky uspokojit, ale sám bych měl také nároky, jimž Američanky nerozumějí.

Neokusil jsem dosud rodinného života, rád bych jej poznal a užil, a ať je to již předsudek nebo pravda, myslím, že není lepší ženy nad středoevropskou věrnou a oddanou hospodyňku.” “Oh, pane, trpím také tímto předsudkem, a zkušenost mne naučila, že ten předsudek je zcela správný. O tom však později. Kdy jste se přeplavil?” “Včera jsem přistál.” “A kdy se odtud vypravíte?” “Zítra.” “Já také. Jedu přes Lipsko, to je i váš směr. Nezamítnete-li mou společnost…” “Ujednáno. Pojedeme společně.” Tak se stalo. Jeli jsme spolu až do Lipska, kde jsme se rozloučili. Milionář zamířil přes Cvikov do Rudohoří, kdežto já uháněl do Drážďan. Než jsme se rozloučili, slíbil mi, že mne v Drážďanech navštíví, aby mi podal zprávu o své matce. Navštívil mne dříve, než jsem očekával, totiž po dvou dnech a vyprávěl mi, že navštívil své rodné městečko nadarmo. Matku naživu nezastihl, protože již před mnoha lety zemřela. Řekl to s lhostejným přízvukem, jako by bylo šlo o zcela cizího tvora. Tato chladnost nesvědčila příliš o jeho citovém založení a mimoto jsem se rozpomenul, že se vťibec nikdy nestaral o to, žije-li jeho matka nebo ne. Mohl jí přece podporovat, nebo jí aspoň psát. Ale mnoho diivodťi přece jen omlouvalo jeho jednání a nechtěl jsem ho tedy odsuzovat úplně. Ubytoval se v nejlepším drážďanském hotelu a navštívil mne několikrát, já však neměl tolik času, abych se mu věnoval, jak si přál. Mťij zájem o něho spočíval v tom, že jsem v něm viděl petrolejového prince, který se vyvinul řízením štěstěny z ševcovského učně, víc nic. Přijímal jsem jeho návštěvy zdvořile, ale necítil jsem nutnost je opětovat. Brzy však byl jsem nucen zabývat se jím přece jen podrobněji. Při kterémsi výletu do Rudohoří jsem se před časem seznámil v malé vesnici s hudebníkem Voglem, který hrál výborně na cello. Pustil jsem se s ním hned do rozhovoru. Byl to směšný mužík, hovořící směšným nářečím pohorských krajťi. Vyprávěl mi o svém synovi a dceři, kteří prý jsou v hudbě ještě vyspělejší než on sám, že prý jeho syn hraje na housle jako Paganini a jeho dcera prý se stane slavnou pěveckou hvězdou. Tak nádherný hlas prý má! Byl jsem na ně ovšem zvědav a proto jsem hudebníka navštívil příštího dne v jeho bytě. Rodina žila sice chudobně, ale spořádaně, a ten chlapík sám nebyl prázdným mluvkou: jeho děti byly vskutku nadané.

Jeho syn František opakoval snadno na houslích vše, co jsem mu předehrával, a dceruška Marta měla tak mnohoslibný hlásek, že jsem vskutku litoval chudoby jejího otce. Rozhodl jsem se pevně, že se obou dětí ujmu a jakmile jsem se vrátil do Drážďan, zmínil jsem se o nich známému hudebnímu řediteli, u něhož jsem kdysi sám hudbu studoval. Znal několik zámožných přátel hudby, jejichž vzácná štědrost pak umožnila sehnat dostatečnou podporu k dalšímu výcviku obou mladých lidiček. Přestěhovali se do Drážďan, ředitel sám jim věnoval týdně několik vyučovacích hodin, a já, kdykoliv jsem se vrátil z cest, vždy jsem pamatoval nějakým příspěvkem na Františka i Martu, pokud mé prostředky stačily. Děti nám dělaly svými pokroky radost. V málo letech vstoupil již František jako první houslista do vynikajícího hudebního souboru, a jeho sestra se stala miláčkem vybraného koncertního obecenstva. Oba vydělávali již tolik, že mohli podporovat rodinu a svou velice starou babičku. Později se vzdal František svého postavení, aby se dále vzdělával. Chtěl být virtuózem, k čemuž mu nechybělo ani nadání, ani vytrvalosti. Spoléhal při tom na podporu svých dosavadních příznivcťi a na ustálené příjmy své sestry, z niž se zatím vyvinula obdivovaná kráska. Oba byli zvláště mně, jehož nazývali svým objevitelem, velice vděční a svou přítulnost mi dávali najevo zpťisobem vskutku dojemným. Marta Voglová byla později obletována četnými obdivovateli a byly jí činěny skvělé a čestné nabídky, ale nikomu z jejích nápadníkťi se valně nedařilo. Děvče prozatím na vdavky nepomýšlelo a žilo jen pro své rodiče a pro svého bratra. Mimochodem podotýkám, že její babička mi vyprávěla o svém synu, který se prý vypravil v mládí do Ameriky a tam zmizel. Nikdy již o něm neslyšela a považovala ho za mrtvého. I když jsem se nyní navrátil z Jižní Ameriky, navštívil jsem jednoho dne i své svěřence. František byl již blízko svého cíle a Marta byla ještě krásnější, než když jsem ji viděl posledně. Zdálo se mi však, že oba mají dost starostí. Nezmínili se mi o ničem, ale uhodl jsem to. Oba jejich dřívější mecenáši byli již mrtvi, a bratr mohl spoléhat teď jen na sestřinu podporu, což by samo o sobě bylo ovšem postačilo, kdyby jejich rodiče zťistali týmiž lidmi, jako byli kdysi. Jejich tatínkovi vstoupilo však umělecké nadání dětí přespříliš do hlavy. Opustil svou vesnici, přestěhoval se do Drážďan a žil zde tak, jako by příjmy jeho dcery se rovnaly již příjmu nějaké oslavované divadelní hvězdy. Pověděli mi to cizí lidé a proto jsem si umínil, že starého muzikanta drobet napnu na skřipec, ale neočekávaná okolnost tento mťij chvalitebný úmysl překazila. Navštívil mne totiž mťij “petrolejový princ”, kterého jsem již několik dní neviděl, a zval mne vítězoslavně k svému zasnoubení s krásnou zpěvačkou Martou. Byl jsem překvapen. Jak se mohl tak záhy dostat do její rodiny? Věděl jsem sice, že navštěvuje její koncerty, neměl jsem však ani potuchy, jaké úmysly přitom choval. Milovala ho snad? Nemohl jsem tomu věřit. Byl ovšem milionářem, ale zdálo se mi, že pro Martu není vhodným manželem. Vypravil jsem se tedy hned ke zpěvačce a našel jsem ji v tak veselé a roztomilé náladě, že jsem upustil od svého úmyslu vyslovit jí své obavy. Nepřál jsem mu ji, poněvadž jsem trochu pochyboval o jeho schopnosti učinit ji šťastnou, ale neměl jsem vlastně právo vnikat do tajností srdce těch dvou lidí. Měla se vskutku vdát za amerického milionáře, a její tatík tvrdil, že udělá “velkou partii”. Proti tomu jsem nemohl nic namítat, ale přesto jsem přišel na dostatečnou omluvu, aby s mou přítomností při zásnubách nepočítali. Verner byl vlastně emigrantem a neměl o své osobě náležité doklady. Jak si mohl tak rychle opatřit nutné úřední dokumenty k svatbě, dodnes jsem se nedověděl, ale co vlastně nelze pořídit za peníze? Zkrátka: za čtyři neděle po zasnoubení byla svatba. Tento spěch se vysvětloval nutností návratu do Ameriky. Byl jsem pozván a nakonec jsem pozvání přijal, abych Martu nezarmoutil. Za dvě hodiny po začátku svatebního obřadu počal Verner rozvazovat. Objevily se v něm dosud skrývané vlastnosti nevychovaného hrubce nejhoršího řádu. Brzy se opil, takže musel zmizet. Objevil se až za několik hodin a hned se zas posadil k šampaňskému. Brzy si pořídil novou opici, v níž se teprve objevila jeho pravá podoba. Chlubil se svými milióny, vykřikoval nuzotu svého mládí, rozléval přívaly vzácného sektu po stole, aby dokázal své bohatství, a nakonec spílal celému světu výrazy, naučenými na trampských toulkách. Na domluvy

hostťi odpovídal smíchem tak rozjařeným, že se všichni kvapem zvedali a odcházeli. Chtěl jsem také odejít, ale mladá paní mne prosila, abych zťistal. Brzy jsem byli sami: novomanželé, příbuzní paní Marty a já. Verner pil dál. Marta na mne prosebně pohlížela. Porozuměl jsem jí, vstal jsem a vzal jsem mu láhev z ruky. Verner vyskočil, vytrhl mně ji a hodil na hlavu, přičemž mu z úst vyletělo několik strašlivých kleteb amerického Západu. Neodpověděl jsem mu už ani slovem a také jsem odešel. Očekával jsem druhého dne, že přijde, aby se omluvil, nepřišel však a poslal mi jen dopis. V tom dopise stálo mimo jiné, že nelituje svého včerejšího činu,

nýbrž toho, že se kdy se mnou seznámil. Dobře prý zpozoroval, že jsem bránil Martě, aby si jej vzala za muže a proto své ženě zakázal rozloučit se se mnou. Za několik dní ke mně přišel mladý Vogel. Nedal se přemluvit k plavbě do Ameriky, doprovodil své příbuzné až do Brém a přinesl mi sestřin něžný dopis, v němž mi Marta děkovala za to, že jsem o svatební hostině projevil tolik shovívavosti vťiči jejímu opilému manželovi. František Vogel zťistal v Drážďanech, podporován nyní svým švagrem, ale nikoliv tak vydatné, jak by snad bylo při jeho miliónech možné. Občas vyřizoval i od Marty pozdravy. Tu a tam jsem poznal z jeho výpovědí, že jeho sestra není šťastna, a toto poznání ovšem nemohlo zpťisobit, abych změnil svťij názor na Vernera. Byl to nemožný chlapík, snad dědičně zatížený, a vyčítal jsem si stále trpčeji, že jsem se vážněji nepokusil sňatek své malé přítelkyně s ním překazit. Když jsem se po delší době vypravil znovu do Spojených státťi, byl jsem poslán ze Saň Franciska jako zpravodaj do Mexika, prožil jsem zkušenosti dříve vylíčené, dorazil jsem šťastně s polskými vystěhovala do Texasu a krátce jsem pobyl ve vzmáhající se nové osadě. Pak jsem se vypravil s náčelníkem Apačťi přes Liáno estacado do Arizony a Nového Mexika, abych zde lovil a navštívil rťizné indiánské kmeny. Pak jsme projeli s Vinnetouem kvapnou jízdou nehostinné krajiny Nevady a Kalifornie a dospěli jsme konečně do Saň Franciska, kde Vinnetou chtěl proměnit v peníze nuggety a zlatý prášek, vybraný za jízdy ze skrytých “spořitelen”. . Náš pobyt ve městě byl rozpočten na několik dní. Byli jsme ve Frisku již několikrát předtím, znali jsem město snad právě tak dobře jako usedlíci a řekli jsme si, že bude lépe užít volného času jinak, než procházkami známými městskými ulicemi. Měli jsme namířeno přes Sierru Nevadu do Utahu a dále do Colorada, kde jsme se chtěli rozloučit, neboť z tohoto státu jsem se hodlal plavit do Kansasu a Missouri na východ a parníkem se vrátit do Evropy. Naše záležitosti ve Frisku byly rychle vyřízeny. Potom jsme se vydali do známého hotelu pro koně.

Odpoledne jsme se vypravili do pověstných zahrad Woodwardských, které lze snadno porovnat s našimi zoologickými a botanickými zahradami. Chtěli jsme si právě prohlédnout obrovské akvárium, když přicházeli proti nám tři lidé, kteří se zastavili a pozorovali nás, ač jsme si jich nevšímali. Nějací cizinci, kteří se obdivují charakteristickému zevnějšku mého milého Vinnetoua, pomyslil jsem si.

Když jsme je však přecházeli, zaslechl jsem za sebou svťij mateřský jazyk a sice právě náš domácí dialekt. “Sapperlot! Není to ten drážďanský cestovatýlek, který tehdy sebral mé děti a zavezl je do Drážďan?” Obrátil jsem se a spatřil dvě dámy a pána. Jedna z dam měla hustý závoj, takže jsem jí neviděl do tváře, druhá, starší, vězela v přepychových šatech, které jí naprosto neslušely; každý poznal na prvý pohled, že žena do nich vťibec nepatří. Její tvář mi byla povědomá, ale nemohl jsem se hned rozpomenout. Muž byl oblečený jako rozený Yankee, ale vyhlížel neobyčejně směšně; jakmile jsem na něho pohlédl, nezdržel jsem se smíchu. “U kozla!” zvolal jsem, “jste to opravdu vy? Z vás se stal čistokrevný Američan!” Byl to celhsta Vogel, otec Františkťiv a Martin, rodák z Rudohoří. Na mé zvolání se hrdě vzpřímil, udeřil se pěstí do hrudi a odpovídal: “Nejen Američan, nýbrž také milionář! Jen si pomyslete: jsem čistokrevným a skutečným milionářem. Ale pročpak se neptáte také po mé manželce a dceři? Snad je už neznáte?” Vskutku: stará dáma byla paní Voglová, a druhá, byla Marta, sestra mého svěřence. Nyní nadzvedla závoj a podala mi ruku. “Má dcera, olejová princezna, mnohonásobná milionářka,” přizvukoval muzikant. “Víte, tam v Rudohorí jsou dosud lidé, kteří se dovedou stát něčím pořádným. Ale musí k tomu mít spiritus, pravý a řádný spiritus.” “Ale, tatínku,” prosila dcera, “vždyť přece víš, že za vše děkujeme právě jen tomuto pánovi.” “No, no, vlastně ano, jak se to vezme. On nám do toho vrazil nos, ale že jsme pak dovedli za nosem jít, to je zase zásluhou naší vrozené mazanosti. Ale pro takovou maličkost se nepohádáme! Eh, pročpak se vlastně potloukáte po Americe, milý pane? ” “Inu, ze starého zvyku. Přece víte, že často cestuji.” “Ano, a to dobře děláte, neboť kdo hodně cestuje, stává se znenáhla vzdělaným, eh, inteligentním člověkem. Poznal jsem to sám na sobě. Co byste řekl! Stal jsem se tu zcela jiným člověkem, než jakým jsem byl tam za vodou. Víte, člověk se stane mezi velkými také velikým. Dostane respekt sám před sebou. Je tu všechno jiné, lepší, vznešenější, dražší. Ale naši domácnost jste ještě neviděl, musíte jít s námi. Něco takového jste neviděl, nikde ne! Bydlíme jako knížata, jako velkovévodové. Pojďte, jen pojďte! Neostýchejte se! Posadíte se do naší ekvipáže.

Nemějte strach, nu, vždyť jsme také lidé, místa bude dost.” “Lituji velice, pane Vogle, ale jak vidíte, nejsem zde sám. To je mťij přítel Vinnetou, o němž jste snad, paní Vernerová, slyšela.” Marta dosud hleděla jen na mne, a mého Apače si nevšímala. Nyní se k němu obrátila, podala mu ruku a roztomile se tázala: “Jakže? Nemáte čas? Jak dlouho se zde chcete zdržet?” “Opustíme již zrána Frisko.” “A nechcete se u nás ani zastavit? Nevíte, že je to ukrutné? Jen pojďte s námi! Prosím vás o to.” “A váš manžel?” “Bude ho jistě těšit. Myslím však, že nebude doma.” “Dobrá, pťijdu tedy s vámi. Dovolte mi jen, abych se s přítelem na chvíli rozloučil.” “O, prosím, to ne. Četla jsem i slyšela o věhlasném náčelníku Apačťi již

tolik, že bych ho opravdu ráda poznala. Poproste ho, prosím, aby šel s vámi. Myslím, že by mně, ženě, ani neodpověděl.” “Tak, tak,” švitořil tatík, “Indián poplave s námi. Nemusí se před námi ostýchat, jsme lidmi, kteří žádnému divochu neublíží. Ale pět osob se nevejde do naší ekvipáže, vezmu si tedy se svou paní manželkou drožku, nebo jak tomu říkají. Pojď, Andulko, pojedeme spolu.

Domťi se dostaneme ještě včas.” A již ji táhl za sebou. Vinnetou ovšem nerozuměl našemu hovoru, poněvadž jsme nemluvili anglicky, ale nebylo mu třeba ani slova ani pokynu. Rázem pochopil situaci a jakmile jsem se připojil k Martě, přidružil se k ní hned po pravém boku a kráčel přímo a sebevědomě vedle nás. Na stanovišti drožek čekal kočár petrolejového prince. Byl to vťiz a koně, jakých si mohl dopřát jen milionář. Vstoupili jsme do vozu a posadili se proti dámě. Potom se vťiz rozejel. Že jsme se setkali s rodinou Vernerovou ve Frisku, tomu jsem se vlastně nemusel příliš divit, ale že zde měli svťij dťim či vlastně palác, to již bylo podivnější. Proč nebydlel Verner v pohoří u svých petrolejových zřídel? Povoz se zastavil před domem, který vskutku zasluhoval názvu paláce. Kolik peněz stál asi jen ten nádherný mramorový portál. Nad ním se leskl ohromný zlatý nápis, ten jsem ale nestačil přečíst. Prošli jsme vchodem a vestibulem a pak se nám otevřely dveře malého kabinetu, upraveného jako pohodlný budoár. Jakmile velitelka domu usedla na pohovku, začala se celá místnost pohybovat vzhťiru, byla to mechanická zdviž, upravená jako pohodlná komnata. Jiný rudoch by byl vyslovil obdiv, anebo projevil nepokoj, ale Vinnetou stál tiše a pokojně, jako by tento zpťisob vyhýbání se schodťim byl pro něho denní zvyklostí. Dostali jsme se do přijímacího salónu ve druhém patře, který byl luxusně zařízen. Všude se jevila až příliš snaha honosit se a vychloubat bohatstvím, ale rťizné maličkosti v zařízení nasvědčovaly jemné snaze a vkusu, usilujícímu zmírnit prvotní dojem stylové přeplácanosti. Byl to asi vliv Martin. Teprve když jsme opustili zdviž, Marta našla pravou jistotu a pevnost. Uchopila mou i Vinnetouovu ruku a pravila velmi srdečně: “Zde jsme doma. Nesmíte mne tak brzy opustit.

Zťistanete zde dlouho, mnoho dnťi, mnoho neděl. Slibte mi to hned!” Nemohli jsme ovšem vyhovět jejímu přání, již se zřetelem na jejího muže, s ním bych byl nerad delší čas pod jednou střechou. Proto jsem odpověděl: “Milerád, kdyby to bylo možné, ale jak jsem již řekl, cestujeme zítra. Je to nutné.” “Nevymlouvejte se. Máte jistě času dost, snad až nazbyt. Venku v divočině, na prérii byste se honil snad za některým nepřítelem, pronásledoval byste buď zločince, nebo dravce, přičemž je ovšem každá minuta drahocenná, ale četla a slyšela jsem o vás již příliš mnoho, abych nevěděla, že jste vždy volný a svobodný, jakmile se vypravíte do takového města, jakým je Saň Francisko.” “Tentokrát se mýlíte. Máme mnoho naléhavých dťivodťi -” “Prosím, žádné dťivody!” přerušila mne. “Mluvme upřímné, moudře, otevřeně. Mťij manžel je dťivodem, proč zde nechcete zťistat. Nemluvte, prosím! Nepokoušejte se to omlouvat či vymlouvat. Dokáži vám hned, že mu budete vítaným hostem. Dám ho zavolat do pisárny. Dovolte na několik okamžikťi.” Odešla.

Vinnetou nevěděl ani nyní, čeho se hovor týkal, proto řekl: “Tato squaw je tak sličná, že jsem snad nikdy dosud jí podobné neviděl. Nechť mi mťij bratr poví, má-li muže.” “Má.” “Čím je její muž?” “Byl kdysi chuďasem, ale zbohatl v Americe tím, že objevil zdroj petroleje.” “A kde se seznámil se svou squaw?” “Doma, v svém rodišti. Připlula s ním přes velikou vodu asi před dvaceti měsíci.” Vinnetou několik okamžikťi přemýšlel, pak se ozval: “Tedy právě v době, kdy Old Shatterhand prodléval v své otčině. Mťij bratr znal tuto squaw?” “Ano.” “Pak její muž dostal tuto ženu od tebe. Howgh!” Howgh! Toto Apačovo howgh, jímž zakončoval bud rozkaz

nebo výstrahu nebo tvrzení, znamenalo, že je úplně přesvědčen o správnosti svého úsudku a že by si jej nedal vyvrátit žádným ubezpečováním ani dťivodem. Pťisobilo mi teď nemalou kratochvíli, když si tímto zpťisobem vysvětlil mťij poměr ke krásné Martě Vernerové. V té chvíli se Marta vrátila, celá zklamaná: “Mťij manžel v pisárně není. Odešel a sotva se brzo vrátí. Obchod mu zabírá příliš mnoho času.” Vzdech, který jí unikl, prozrazoval, že spíše lituje samu sebe, než zaneprázdnění svého muže. “Obchod?” tázal jsem se. “Nemá snad vhodné úředníky, na které se mťiže spolehnout?” “Ovšem, ale mnohdy jsou záležitosti tak spletené a zauzlené a jeho společník je tak nedbalý, že vlastně břímě celého obchodu spočívá jen na mužových ramenou.” “Zauzlené, pravíte? Ano, chápu. Ale jeho společník, Ackermann, podle toho, co o něm vím, je přece člověk bystrý, přičinlivý, pracovitý a podnikavý…” “Ackermann: Toho jsem nemyslela. Ten již dávno není jeho společníkem. Nynějším jeho společníkem je Potter, Yankee.” “Proč se rozešel se svým spolehlivým krajanem?” “Proč?” přerušila mne. “Ah, teprve teď mne napadlo, že snad ani nevíte, co se zatím přihodilo. Nevšiml jste si při příjezdu nápisu na budově?” “Nebylo kdy.” “Nevíte tedy, že je mťij manžel majitelem Pozemkové a obchodní banky?” “Ani potuchy o tom nemám. Pozemková a obchodní banka! Hm! Ale Oilswamp má přece také.” “Nemá. Rozešel se úplně s Ackermannem a celým akciovým petrolejovým sdružením.” “A proč vlastně? ” “Vás dotaz, pane krajane, zní velmi úzkostlivě. Nelíbilo se mu v divokém pohoří u bahniska, a také mně a mým rodičťim se spíše zamlouval pobyt ve městě, než v petrolejovém kraji. Muž se seznámil s Potterem, prý výborným obchodníkem a uposlechl jeho rady, ačkoliv mu nyní ukládá příliš mnoho práce. Mťij manžel postoupil své nároky a právo na Oilswamp za tři milióny dolarťi, načež jsme se přestěhovali do Saň Franciska a založili tuto banku.” “Jaký obnos vložil do podniku mr. Potter?” “Žádný. Mťij muž dává peníze a Potter zkušenosti. Jistě víte, že Verner vlastně obchodní vědomosti nemá.” “Proč tedy opustil svťij bezpečný podnik a pouští se do neznámého?” “Považujete snad tento jeho podnik za nejistý nebo nebezpečný?” “Nemohu posuzovat bankovní obchody, poněvadž je neznám, ale tolik vím, že bych byl dřívějšímu vašemu společníkovi, Ackermannovi, věnoval veškerou dťivěru.” “Té si, myslím, zaslouží mr. Potter také., Hle, již přicházejí rodiče. Prosím, nehovořte před nimi o této záležitosti. Mohlo by jim to pťisobit starosti, které nejsou ani odťivodněné.” Zdviž vyklopila manželskou dvojici. “Tak! Zde bychom tedy šťastně byli a to je dťiležité,” švitořil bývalý cellista. “Nemohu se dosud náležitě vypravit do té zdejší prožluklé angličtiny, proto jsme projížděli křížem krážem celou městskou čtvrtí, než nás chlapík vyklopil ze své káry před pravými vraty. Ale nyní se tak brzy odtud nehneme.” “S naším milým hostem se nadlouho nepotěšíte,” upozorňovala Marta. “Chce nás brzy opustit.” “Cože? To nepťijde tak snadno? S takovou disonancí nezahájíte žádný kvapík odtud, pane krajane! Chytím-li vás za šosy, jen tak vás nepustím.” “O tom si ještě pohovoříme. Především požádáme společně oba pány, aby s námi pobyli aspoň přes oběd. Pak přijde mťij muž a donutí je, aby byli i dále našimi hosty. Zařídíme s matkou, co je třeba, a ty zatím odveď pány do kuřáckého salónu, snad se ti podaří na chvíli je pobavit.” Co nám zbývalo, než se podrobit? šli jsme za starým hudebníkem a shledali jsme, že kuřácký salónek je zařízen s přepychem přímo královským. Ubohý starý Vogel se asi necítil příliš doma mezi tím luxusním nábytkem, krásnými malbami, osvětlovacími tělesy a ostatním zařízením, nevěděl často kam s rukama a nohama a konečně se posadil do dámské houpací lenošky, poněvadž byla nejnižší ze všech. Doma v Rudohoří patrně sedával nejraději na podnožce. Vzal jsem si bez pobídky doutník a Vinnetou se zachoval zcela jako já. Bohužel, našeho hovoru se zúčastnit nemohl. “Teď jsme sami, mezi sebou,” hovořil stařík, “zcela sami mezi rozumnými lidmi a mťižeme si také rozumně pohovořit.

Nemyslíte?” “Zajisté,” odpověděl jsem. “Co tedy vlastně soudíte o našem milionáři, o mém zeťovi?” “Neznám ho.” “Myslím, že jste se s ním v Drážďanech seznámil.” “Ah, jen zběžně. Od té doby jsem ho neviděl a také nic o něm neslyšel.” “Hm, ano! Bylo vlastně jeho povinností vám dopsat, ale on o vás dobře nesmýšlí. Kdykoliv se má dcera o vás zmínila, vždycky se rozčertil.” “Z jakého dťivodu?” “Ze žádného. Je to tak: hned zrána začne pít a pak je po celý den v mlhách.” “Snad to nebude tak zlé!” “Ale ano! Je to tak. Patrně to podědil po své matce, která, jak známo, zhasla šílenstvím opilcťi.” “A co tomu říká vaše dcera?” “Co by mohla říkat?

Nemá právo něco říkat. Chce-li, aby něco nedělal, potřebuje ho jen požádat, aby to udělal.” “Takové to je? Běda! Takový život -” “Jako pes a kočka!” přerušil mne. “Ale my, milionáři, si mťižeme podobný přepych dopřát. Verner bydlí dole a my nahoře. Marta s ním nepromluví po celý den, leda když se potkají u oběda.” “Choval se tak již od počátku?” “Ne. Nahoře v horách na OilSwampu to bylo jinak. Tam jsme žili prostě po měšťácku, jako bychom tvořili jednu rodinu, ale od té doby, co se mister Potter stal naším společníkem, zavedlo se všecko všudy náramně vznešeně. Víte, toho Pottera mohu docela dobře vystát. A on také považuje mou dceru za velikou umělkyni a, hází po ní očima.” “Je váš zeť vskutku tak zaměstnán, jak si vaše dcera stěžovala?” “Nesmysl! Nevěřte tomu, Potter se stará o celý závod sám. Běhá, shání, píše a pracuje od rána do noci. A Verner?, Ten se potlouká po barech a pije. A byl by oslem, kdyby žil jinak. Vždyť je milionářem a mťiže si to dovolit. Ať se Potter za něho potí sám, my mu za to platíme.” Takovým tónem pokračoval hovor. Žvatlavý stařík rval modrou barvu z nebe, blouznil jen o miliónech svého zetě a netušil, že mi při tom rozhrnuje oponu domácích a manželských tajemství, nad kterými jsem trnul. Miluje-li Marta svého muže nebo ne, to jsem stále nemohl pochopit. Nebylo-li tomu tak, pak jistě se snažila nedávat to najevo. Zpočátku žila tato manželská dvojice spokojeně, ale pak přišel mr. Potter a seznámil se s Vernerem. V mé duši vyvstala náhle domněnka, že ten Yankee má zálusk na Vernerovo jmění a snad také na jeho ženu. Verner, jak se zdálo, věnoval mu svou dťivěru a zvolna lezl do osidel, ve kterých se mohl finančně zadusit. Začal jsem tušit, že ho Potter zničí, aby se mohl zmocnit jeho peněz i jeho ženy. Co zde podniknout? Odhalit toho člověka v jeho pravé podobě? Na to bylo třeba čas, mnoho času, a pak snad bude dokonce pozdě. Byl bych nucen pokusit se o poznání jejich obchodu, a proti tomu by se byli jistě oba vzepřeli. Tím bych byl ještě stav věci zhoršil. Za hovoru se starcem jsem o tom uvažoval, až konečné jsem se rozhodl nemíchat se vťibec do této záležitosti, což také bylo nejmoudřejší. Brzy vešla k nám stará paní, aby nás

odvedla do jídelny. Marta k nám nechtěla posílat sluhu, poněvadž si přála, abychom byli o samotě v užším rodinném kroužku. Dala připravit prostý oběd, čímž se mi velmi zavděčila. Při jídle jsem pozoroval, že se vskutku těší z mé návštěvy a že je zase po dlouhé době spokojena. Po obědě nám dovolila v jídelně kouřit a sama odešla do svého hudebního pokoje. Rozezvučely se totiž jemné akordy na pianu a do nich vpadl lahodný hlas zpěvačky; zpívala něžnou píseň ze své staré vlasti. • Seděl jsem zády ke vchodu a tváří proti hudebnímu pokoji. Vinnetou seděl proti mně a napínal sluch se zatajeným dechem. Nerozuměl slovťim písně, ale zpěv na něho pťisobil. Pojednou jeho tvář dostala jiný výraz, pozoroval jsem, že upřel zrak ke dveřím za mými zády. Rychle jsem se obrátil. V rozevřených dveřích stáli dva lidé, totiž petrolejový princ a mr. Potter, jak jsem ihned zjistil. Byl to ještě mladý muž slušného zevnějšku, jeho tvář měla nyní výraz číhající kočky. Vernerťiv silně zarudlý zrak se na mne upíral. Chlapík vrávoral a bylo zřejmé, že je silně opilý. Nepoznal mne dříve, dokud jsem se neobrátil. Potom však když spatřil mou tvář, zaťal pěsti, vrávoral ke mně a bručel: “U čerta, to je ten chlap, který chtěl mou ženu štvát proti mně! A teď je zde u ní? Ona mu zpívá písničky? Tisíc ďáblťi! Pottere! Chyť ho! Drž ho! Tomu přetlučeme hnáty!” Pan Potter se nedal dlouho pobízet, rozběhl se proti mně, ale než se přiblížil, vešla do jídelny Marta. Zaslechla křik svého muže a přerušila zpěv. Nyní se postavila mezi mne a oba příchozí a řekla rozhodným tónem: “Ani krok! Urážíš nejen mou čest, nýbrž také sebe.” “Pryč odtud!” osopil se na ni Verner. “Promluvím s ním sám a na tebe dojde později.” “Ne. Setkala jsem s panem krajanem náhodou a pozvala jsem ho k nám. Chceš potupit našeho hosta?” “Hosta? ” zasmál se. “Tady Potter je mým hostem. Toho jsem pozval, ale tomuto evropskému škrabákovi umyji hlavu. Pojď, Pottere! Zmalujeme ho, že nebude moci ani lézt po čtyřech. Táhni! Hleď, ať zmizíš!” Uchopil Martu za rameno, ale pustil ji hned, neboť proti němu stanul Vinnetou. Jediný velitelský pohyb Apačovy ruky stačil, aby přiměl oba muže k spěšnému ústupu. “Kdo z vás dvou je mužem, jemuž náleží tento dťim?” tázal se Vinnetou nejsprávnější angličtinou. “Já,” ozval se Verner, a zápasil s obrovským úsilím o to, aby stál rovně na nohou. “Jsem Vinnetou, náčelník Apačťi. Slyšel jsi o mně?” “U všech ďasťi!, Vinnetou, poznávám ho!” “Ano, to je mé jméno. Vidím a slyším, že mne znáš, ale nevím, znáš-li mé vlastnosti. Nepokoušej se poznat je zblízka. A nyní vyslechni, co ti povím. Zde stojí mťij přítel a bratr Old Shatterhand. Setkali jsme se s tvou bílou squaw. Pozvala nás do tvého domu a vešli jsme, abychom tě poctili svou návštěvou.

Pojedli jsme u tvého stolu a tvá squaw zazpívala k naší radosti píseň. To je vše, co se zde stalo. Budeš-li ji za to kárat, vykoná nad tebou Vinnetou pomstu. Jeho moc dosahuje až do středu tohoto velkého města a do nejskrytějších koutťi nejvzdálenějších jeho domťi. Osopíš-li se na ni jediným hněvivým slovem, odpoví ti Apač svým nožem přímo do jazyku nebo do srdce. Nyní víš, jaká je má vťile. Nezachováš-li se podle ní, je po tobě.” Pak sáhl do opasku, vytáhl zlaťák, položil jej na stťil, a doložil: “Zde je úhrada za to, co jsme snědli v tvém domě. Old Shattehandovi a Vinnetouovi ty nesmíš nic darovat. Howgh!” Verner se neodvážil pronést slova. Stál tu jako školák, jemuž se dostalo perného vycinkání. Mr. Potter, jak se zdálo, durdil se nad jeho zkoprnělostí, ačkoliv se snad skrytě radoval z přítelovy nehody. Přistoupil jsem k němu a položil mu ruku na rameno. “Master,” pravil jsem, “slyšel jste mé jméno, a víte tedy, kdo před vámi stojí?” “Ano,” odpověděl šeptem. “Prohlédl jsem vaše úmysly a jsou mi jasné. Střežte se! Buďte vťiči spo lečníku milosrdným, aby se i vám dostalo milosrdenství. Vrátím se a budu soudit vaše skutky ne podle paragrafťi amerického zákoníku, nýbrž podle zákona prérie. Váš společník vám bude o mně vyprávět. Nevěřte mu, že mne už dobře zná. A nevěřte, že bych vťiči vám jednal tak shovívavě, jak jsem se zachoval k němu. Abyste poznal, že to myslím vážně, vtisknu do vašich svalťi svou pečeť, které si važte, neboť je to pečeť Old Shatterhanda.” Objal jsem prsty jeho paži a mocné stiskl. Chlapík vyrazil z hrdla vpravdě zvířecí řev. Pak jsem kráčel s Apačem ze dveří, aniž jsme se ohlédli, a vkročili jsme do zdviže. Stisk knoflíku ji stačil uvést do pohybu, sjeli jsme do přízemku a opustili palác, který podle mého názoru propadal svému osudu. Příštího jitra jsme vyjeli na svých hřebcích ze Saň Franciska a po třech měsících jsme se rozloučili u Red Rock Creeku. Domluvili jsme své setkání po třiceti měsících. Vinnetou převzal do opatrování mého hřebce. Kapitola šestá VINNETOU V EVROPĚ Několik měsícťi jsem pobyl doma, pak mne přepadla touha po světě a vyhnala mne ven, tentokrát na Východ, do Persie, kde jsem ztrávil téměř dvacet měsícťi. Po návratu jsem se skryl mezi knihy a oddal se literární práci, a jen jednou v týdnu jsem vycházel do společnosti; navštěvoval jsem pěvecké sdružení, jehož členem jsem byl a dodnes jsem. To byl mťij odpočinek. Jednoho sobotního večera jsme seděli a radili se o příštím koncertě, který se měl pořádat k jakémusi dobročinnému účelu. Náhle vešel hostinský a řekl mi tiše: “Venku jsou dva pánové, kteří si přejí s vámi mluvit.” “Kdo je to?” “Neznám je. Jeden z nich je mladý, velmi slušný pán, ten druhý je však podivuhodně zbarvená kťiže. Nemluví, má klobouk na hlavě a dívá se na člověka tak pronikavě, že je mi z toho až nevolno.” “šarlí!” ozvalo se mezi pootevřenými dveřmi.

Vyskočil jsem. Tak volal mé křestní jméno jen Vinnetou! A také stál ve dveřích! Vinnetou, věhlasný náčelník Apačťi, v Evropě! A jak vyhlížel tento mohutný bojovník, před nímž se třásla celá rozsáhlá oblast Západu? Vězel v tmavých kalhotách a vestě téže barvy, přes niž byl otočen jeho pověstný opasek, v krátkém kabáte bez šosťi, v ruce měl silnou hťil a na hlavě mu seděl vysoký cylindr.

Vyprávím tuto událost stručně a jednoduše, ale myslím, že není třeba čtenáře ubezpečovat, jak velice jsem byl překvapen, jak udiven, jak rozradostněn jeho příchodem. Přiskočil jsem k němu a on mi stejně rychle přišel vstříc. Uprostřed cesty jsme si padli do náruče. Objali jsme se znovu a znovu, pohlíželi jsme na sebe a konečně jsme vybuchli srdečným smíchem, což bylo u vážného Apače neslýchanou událostí. Tak, jak se mu nyní jevil jeho savanní druh a krevní bratr Old Shatterhand, to byl asi zjev tak krotký, a figura, kterou představoval strašlivý náčelník Apačťi, byla tak mírumilovná, že by k tomu bylo třeba čaroděje, abychom se nesmáli. Nečekal, až se k němu vrátí hostinský se zprávou, nýbrž byl mu hned po americku v patách. Za ním pak přišel jeho mladý prťivodce, totiž nikdo jiný, než František Vogel, bývalý žák mého kapelníka. Přítomní členové pěveckého sdružení znali Apače z mého vyprávění. Jaký hluk se strhl, když jsem jim ho nyní představil. Nechtěli tomu vťibec věřit, neuměli si ho jinak představit, než v známém válečném koženém obleku a s pověstnou stříbrnou ručnicí. Tušil jsem, proč Vinnetou nechce smeknout klobouk, ukrýval pod ním husté proudy svých nádherných tmavých vlasťi. Sňal jsem mu tedy klobouk sám, a v okamžiku mu splynuly bohaté kadeře přes plece dolťi jako plášť. Teprve nyní uvěřili bratři z mokré čtvrti, že Vinnetou je mezi nimi. Všechny ruce se k němu vztahovaly, a jakmile zanotoval jeden z našich basistťi “Dlouho buď zdráv!”, vpadli ostatní sborem jako bouře. Jak často jsem žádal Vinnetoua, aby se někdy vypravil se mnou přes moře a navštívil mne v mém domově. Vždy marně! Že přišel nyní sám, zcela neočekávaně, to mělo jistě vážné a neodkladné dťivody. Vyčetl z mé tváře, že bych rád věděl příčinu jeho příchodu, ale zavrtěl hlavou a pravil: “Nechť se mťij bratr nedá vyrušovat. Poselství, které mu přináším, je sice dťiležité, ale mohl-li uplynout týden a několik dní, mťiže ještě uplynout několik hodin, než rnu je povím.” “Ale jak jsi mne vypátral? ” “Vinnetou není sám. Mladý běloch, který se jmenuje Vogel, přišel se mnou. Zná tvťij příbytek a vedl mne. Slyšeli jsme, že jsi odešel tam, kde se zpívají písně, i chtěl jsem také slyšet zpěv.

Později se vrátíme do tvého vigvamu a tam se dovíš, proč se Vinnetou pustil za tebou přes velikou vodu.” “Dobře. Počkám trpělivě až do té chvíle a zatím vyslechneš několik našich písní.” Hoši, jimž jsem sdělil Vinnetouovo přání, byli hned ochotni mu vyhovět. Posadil jsem se s Apačem a Voglem k menšímu stolku proti pěvcťim a objednal jsem pivo, které Vinnetou pil rád i když střídmě. Pak začaly pěvecké závody, které bych mohl nazvat vybraným koncertem. Zpěváci překypovali snahou, aby se mohli vyznamenat před slavným

rudochem. Vinnetou držel mou pravici, já jeho levici. Byl jsem šťasten, že jsem ho měl u sebe, doma a on byl šťasten, že vyhověl mému přání. Myslím, že jsme byli pravou pastvou pro oči divákťi, ale muž Západu, který nás znal v prériích nebo v Skalistých horách, by nás byl sotva dnes poznal. Vinnetou mně připadal jako lev v ovčím kožichu a pokud jde o mne, byl jsem sotva vhodnou představou západního lovce.

Schylovalo se k pťilnoci, když Apač prohlásil, že slyšel zpěvu dost. Horliví pěvci by byli ovšem rádi namáhali své hlasivky do rána a všemožně nás zdržovali, ale Vinnetou zdvořile poděkoval a šli jsme. Nezmínil se ani slovem o tom, jak se mu zpěv líbil, ale protože jsem znal jeho vlastnosti, věděl jsem dobře, že přednesené skladby učinily na jeho duši hluboký dojem. Když jsme přišli do mého domu, rozhlížel se Vinnetou všude jako ostříž, ohmatával každý předmět a klopil chvílemi oči, aby si vše řádně zapamatoval. Sňal jsem se stěny dvě dýmky míru, nacpal je a podal mu jednu. Voglovi jsem posloužil doutníkem. Pak jsem vyzval Apače, aby se posadil vedle mne. “Přicházíme od krásné bílé squaw, kterou jsem s tebou navštívil ve Frisku,” spustil Vinnetou. “Oh, od Marty, vaší sestry?” “Bohužel,” odpovídal Vogel, “nezvěstujeme vám o ní mnoho radostného. Byl jsem u ní čtyři měsíce.” “Dost krátký výlet odtud.” “Ano, ale pro mne to byla dlouhá doba. Ty čtyři měsíce se mi prodloužily v roky, neboť mi přinesly nejtrpčí zklamání. Mťij švagr ohlásil úpadek.” “A jakpak se daří mr. Potterovi, společníku firmy?” “Je na tom stejně, to je zřejmé.” “To není tak zcela zřejmé. Vysál vašeho švagra dťikladně a jistě si uložil slušný obnos někam do bezpečného hnízda. Je to podvodník.” “Naprosto ne. Nikdo neztrácí ani haléř.” “Nikdo neztrácí ani haléř a přece je vyhlášen úpadek? Cožpak mohlo být tak ohromné jmění v tak krátké době prohospodařeno? Jak to bylo možné?” “Chybnými Potterovými spekulacemi. Mťij švagr mu ponechal volné ruce v celém závodě.” “Ano, to všechno bylo možné předvídat. Potter přilnul hned zpočátku k vašemu švagrovi s úmyslem, že ho vysaje. Kdyby to neměl v úmyslu, nebyl by se mohl tak značný obnos rozplynout v tak krátké době. Zdánlivě prospekulo-val všechno, ve skutečnosti si však naplnil vlastní kapsu zlatem vašeho švagra. Doufám, že bude možno chlapíka ještě chytit.” “Nemyslím, neboť kdyby vše bylo, jak říkáte, nezťistal by v Saň Francisku a byl by již zmizel. Mťij švagr se ovšem dostal na mizinu. Zbytek jmění, který mu zťistal, sebral své rodině úplně a zastrčil je do vlastních kapes. Nyní vrávorá z kořalky do kořalky a pije, dokud s posledním dolarem nepropije poslední špetku rozumu.” “A co dělá vaše rodina?” “To je právě zlé. Když jsem k nim přijel, netušil nikdo nic. Úplně jsem spoléhal na Vernera. Ale za tři dny udeřila rána, obchod se položil. Přišel jsem tedy jen proto, aby bylo o jedlíka více u stolu. Rodiče si skoro zoufali. Jen Marta udržela rozvahu a přemýšlela, jak zachránit, co se zachránit dá. Pomáhal jsem jí a smluvili jsme se, že budeme zase vystupovat na koncertech. Na první dobu stačily peníze, které získala prodejem zbytečných klenotťi a jiných přepychových předmětťi. Pak jsme pomýšleli na vás. Byli jsme vám povinni již tolikerým díkem. Kdybyste byl v Saň Francisku, byli bychom vás jistě požádali o radu a přispění, ale vy jste úplně zmizel. V nejhorší chvíli napadlo Vinnetoua, aby nás navštívil.” “Jakže? Vinnetou vás navštívil?” “Ano.” “To je pravý zázrak. Po smutné zkušenosti, kterou jsme u Vernera učinili, nebyl bych očekával, že ještě někdy vkročí do jeho domu.” “Také do něho nevkročil. Když přišli věřitelé, byli jsme z paláce petrolejového prince téměř vyhozeni a vyhledali jsme si malý soukromý byt. Naštěstí přišel Vinnetou do Saň Franciska, vzpomněl si na nás, vyptával se, pátral a jakmile se dověděl o našem novém bytě, přišel, aby se na nás podíval. Skoro se stydím přiznat se k tomu: dal nám peníze. Zdráhali jsme se ovšem přijmout je, Vinnetou však nás ubezpečoval, že brzy budeme s to, abychom mu je vrátili. Za hovoru se zmínil, že chce s Potterem vážně promluvit a také ho od té doby nespustil s očí. Znenadání došel úřední dopis z New Orleansu, že tam zemřel náš strýc, bratr mé matky.” “Ano, vzpomínám si. Vaše babička mi kdysi vyprávěla, že měla syna, který odcestoval do Ameriky a nedal o sobě nikdy vědět. Byla přesvědčena, že na cestě zahynul.” “Ano, ale strýc tehdy nezahynul. Byl však nevděčníkem, zapomněl na svou rodinu a sám žil šťastně. Teprve přednedávnem zemřel jako milionář, jak nám bylo úředně oznámeno.” “Nezakládal bych si nikdy na podobném bohatství. Máte již zkušenosti, jakou má cenu, dostane-li se do nepravých rukou. Je však zajímavé, jak se úřady v New Orleansu dověděly o vašem pobytu v Saň Francisku.” “Ze starých dopisťi a poznámek zemřelého vyšlo najevo, odkud pochází. Úřady pak psaly do našeho rodiště. Tam odtud jim bylo sděleno, že se naše rodina přestěhovala do Saň Franciska.” “Dostalo se vám tedy pomoci. Mťižete-li dokázat, že jste dědicové, nebude vám pozťistalost odpírána a brzy ji dostanete.” “To by bylo sice velmi hezké, ale věc má háček. Jsme sice jedinými příbuznými, ale přece jen nikoli jedinými dědici. Strýc totiž měl syna, který však zmizel.” “To je ovšem zlý háček. V takovém případě se mťiže záležitost táhnout do nekonečna.” “To je právě příčina -” “Tento,syn bude jistě úřady vybídnut v časopisech, aby se přihlásil, a bude teprve tehdy prohlášen za mrtvého, nepřihlásí-li se po určité řadě let. Do té doby nezbude, než klidně čekat.” “Ano, čekat. Kdyby nám vyplatili aspoň část dědictví!” “Nelze. Buď všecko nebo nic.” “A ke všemu se ujímá nárokťi zmizelého jakýsi advokát z NeVv Orleansu. Byl jeho přítelem a tvrdí, že tento strýcťiv syn žije. Vypravil se totiž na cesty se zkušeným a spolehlivým prťivodcem, který by, jak tvrdí advokát, jistě byl oznámil, kdyby mladý muž, o něhož jde, býval zemřel. Advokát zahájil nyní rozsáhlé pátrání, k němuž si vymohl lhťitu.” “Hm, záležitost se tedy prodlouží. Jak se jmenovala vaše matka za svobodna?” ” Jágrová.” “Jmenoval se tedy milionář Jáger. Čímpak byl?” “Pťivodně ševcem. Vypravil se do světa jako tovaryš, pomohl si v New Yorku svatbou a shromažďoval znenáhla peníze.” “švec? New York? Bohatá svatba? Vida, vida! Něco mne napadá.” “Co?” “Počkejte. Musím se rozpomenout.” Vstal jsem a přecházel po světnici. Vzpomněl jsem si na dopis, který jsem nalezl mezi věcmi Meltonovými. Jeho synovec mu psal. šel jsem do knihovny a vytáhnul dopis z přihrádky, kde jsem jej uložil a začal jsem jej pročítat. Ano, tady to bylo napsáno! Měl by snad tento dopis vztah k věci, o níž se právě mluvilo? Bylo třeba zjednat si jistotu a tak jsem se tedy tázal: “Jáger si pomohl, měl snad i větší sklad v New Yorku? Nebyl také dodavatelem pro vojsko?” “Byl.” “A dodával nejen obuv, nýbrž i jiný válečný materiál?” “Správně. Tím právě získal své milióny. Odkud to víte? Máte v rukou papír, ” “Počkejte! Povězte mi, zda si podržel vždy své pťivodní jméno Jáger?” “Takový světoběžník! Poangličtil si jméno na Hunter.” “Proč jste to neřekl ihned? Proč mi stále říkáte jeho pťivodní jméno?” “Myslel jsem, že na tom nezáleží.” “Záleží, velice záleží, snad všecko na tom záleží. Víte snad, jak se jmenoval jeho zmizelý syn? ” “Smál. Podivné jméno, což?” “Podivné, ale pro vás výhodné, protože čím je podivnější a nezvyklejší, tím méně je možno jeho nositele zaměnit s jiným člověkem. Tedy Smál Hunter. A zmizel. Kde? Zajisté někde na východě, v Orientě. Že?” “Ano, v Orientě!” zvolal udiveně Vogel. “Vy to víte?” “Vím. Přišel jste, milý příteli, k pravému člověku.” “To řekl Vinnetou také.” “Ah! Postřehl malou, nepatrnou známku, kterou je třeba sledovat, a již nasadil všecky páky, aby mu ta známka neunikla. Jakmile mu ukážete stopu, nepoleví v pátrání a jde za ní jako ohař.” “Máte skutečně stopu zmizelého?” “Mám. Ale především se ještě ptám, bylo snad z úředních zpráv patrné, kde hledat Smála Huntera?” “Ano, rozpomínám se. Byl nalezen dopis, který psal svému otci do Egypta, zKáhiry.” “Dobrá. A stáří toho dopisu?” “O tom nebylo zmínky.” “škoda. Bylo by třeba vědět, kdy a kde vlastně byl tento Smál Hunter vKáhiře.” “Bydlel v hotelu “du Nil”, jehož proslulou palmovou zahradu podrobně popisuje.” “Je snad v dopise ještě o něčem zmínka?” “Není., A přece!, Rozpomínám se. Prosí svého otce, aby mu odepsal na americký konzulát.” “To je dťiležité, velmi dťiležité. Stopu bychom tedy měli. Zmizelý Smál Hunter bude nalezen zcela jistě, ale bojím

se, že jen jako mrtvola.” “Považujete ho za mrtvého?” “Ano, a přece se přihlásí o dědictví.” “Mrtvý se nemťiže přihlásit.” “Někdy také. To je již takový nejapný vtip některých mrtvol, ovšem jen za zvláštních okolností, o nichž se dovíte, jakmile pohovořím s Apačem.” “Nesmírně napínáte mou zvědavost.” “Nebojte se, nenechám ji dlouho na skřipci. Budu hovořit s Vinnetouem anglicky, protože apačsky nerozumíte. Angličtinu přece znáte?” “Zajisté. Učím se jí téměř čtyři roky. Začal jsem brzy po Martině odjezdu do Ameriky.” “Vida. Zbytečně tedy mluvíte takovou dobu mateřštinou, které Vinnetou nerozumí. Ostatně mu není třeba mnoho vysvětlovat. Již asi uhodl o čem jsme hovořili. Povězte mi ještě: víte, zda úřady v New Orleansu psaly konzulátu v Káhiře?” “Nejen úřady, nýbrž i advokát, o němž jsem mluvil.” “Jaká byla odpověď? ” “Dosud žádná, nebyl čas, abych na ni mohl čekat.” “Vím vše, co třeba vědět, abych vám poradil tak, jak asi očekáváte. Přišel jste ke mně na poradu?” “Ano, přiznávám se. Marta mne upozornila, že znáte Orient

-” Zarazil se. “Nu -? Proč nemluvíte?” vybídl jsem ho. “Žádáte-li ode mne radu a skutek, budete upřímný.” “Vyslovil jste právě sám, co si přeji. Sestra totiž myslí, právě proto, že znáte Orient, že jste nejschopnějším, ne-li jediným mužem, který mťiže zmizelého vypátrat, ať žije, nebo je mrtev.” “Hm. Jsem vaší sestře velmi vděčen za dťivěru. Ale nejen poradit, také vykonat, že? Víte, co to znamená?” “Ano. Požadujeme od vás mnoho času a námahy.” “Snad i něco více. Za jistých okolností jde tu o život.” “To snad ne!” vykřikl zděšeně. “Ano, o život. Stopa, kterou mám, poukazuje totiž na rozsáhlý, dobře promyšlený záměr, který se již buď uskutečnil, nebo se teprve uskuteční. Prťivodce Smála Huntera je totiž nápadně podoben svému druhovi, vašemu bratránkovi, je mu podoben jako vejce vejci nebo kapka kapce. Domnívám se zcela dťivodně, že tato podobnost zaviní vraždu, nebyla-li vražda již dokonce spáchána!” “Lekáte mne.” “Poslyšte! Ten zkušený prťivodce zavraždí Smála Huntera, aby pak, protože je mu tak velice podobný, vystoupil za něho na veřejnost a shrábl dědictví po starém Hunterovi. Prťivodce Smalťiv je darebák, a jeho otec a strýc, jemuž byl tento dopis psán, jsou mnohonásobnými vrahy. Později vám o tom budu podrobněji vyprávět. O nové vraždě se ovšem nemohu ještě určitě vyjádřit, nemám dťikazy, ale pokud znám ty tři výtečníky, jsem přesvědčen, že k nějaké ohavnosti nemají nikdy daleko. Nyní však především k náčelníkovi Apačťi.” Vinnetou rozuměl do té chvíle jen málo našemu hovoru, zato sledoval pozorně každý náš pohyb a posunek. Když jsem se nyní obrátil přímo k němu, předešel mou otázku klasickým výrokem: “Mťij bratr Old Shatterhand poznal, že má domněnka byla správná. Zmizelý běloch odcestoval se synovcem Meltona do krajin, které běloši nazývají Orientem.” “Vinnetou nás dobře pozoroval. Jeho bystrozraku nezťistane nic ukryto,” “V té věci nebylo třeba velké bystrosti. Old Shatterhand mi tehdy ukázal dopis a předčítal mi jej; zapamatoval jsem si slova. Přišel jsem do Saň Franciska, abych pohlédl v tvář mladé, krásné ženy, jejíž muž nás tehdy urazil tak těžce, že jsem mu pohrozil pomstou, kdybych později jeho squaw nalezl v neštěstí. Zvěděl jsem o nehodě, která ji stihla a navštívil jsem ji, abych ji potěšil. Měla ke mně dťivěru, protože jsem tvým přítelem a bratrem, a vyprávěla mi vše. Četla mi také dopis, který jí byl zaslán bílými otci z New Orleansu. Četla jméno Hunter a ještě jiné věci, které souhlasily s obsahem tvého dopisu. Pak ovšem bylo snadné pustit se do stopování. Kdo by byl tuto stopu ztratil, byl by jistě poražen slepotou. Bílá squaw ti věnovala svou dťivěru, a proto jsem se rozhodl, že jí pomohu. Ty jsi jediný muž, s nímž jí mohu pomoci, proto jsem se musel vypravit za tebou. Tohoto mladého bělocha jsem si přibral za prťivodce, protože záležitost zná a rozumí řeči tvé vlasti, které nejsem mocen. Kterou myšlenku chce nyní mťij bratr sledovat?” “Jonathan Melton píše, že využije své podobnosti s Hunterem. Co o tom soudí Vinnetou? V čem bude záležet toto využití? V pouhém podvodném a klamném jednání?” “To by nestačilo. Smál Hunter zemře, neobjeví-li se zachránce v pravý čas.” “Jsem o tom také přesvědčen. Za něho vystoupí Jonathan Melton a přihlásí se o dědictví. Nezbývá, než aby se vypravil obratný a dťivtipný muž do Káhiry, na konzuláte vše podrobně vyšetřil a pustil se pak dále po stopě.” “A tím mužem jste vy!” zvolal Vogel. “Jděte, cestujte, pospěšte si, než bude pozdě.” “Hm! Tato záležitost mne sice nesmírně zajímá, ale myslíte snad, že zde sedím bez zaměstnání, že se mohu pro jakoukoliv pohnutku odtrhnout od své práce a potloukat se někde za Středozemním mořem za rťiznými dareby?” “Oh! Prosím vás, udělejte to. Zachráníte-li Huntera, jistě se vám odmění. Je-li však již mrtev a vy strhnete s tváře jeho vraha škrabošku, postoupíme vám ochotně jakoukoliv částku svého dědictví.” “Uff!” řekl Vinnetou opovržlivě. “Old Shatterhand nepřijímá za své činy peníze, a vťibec takovou honbu po stopě nelze ničím zaplatit.” Jeho ostrou námitku jsem hned zmírnil. “Upokojte, se,” pravil jsem, “byl jsem už od počátku ochoten vypravit se do Káhiry, jestliže ovšem odstraním překážky, které se naskýtají.” V té chvíli dokázal Vinnetou opět svťij ostrovtip a jemnocit.

Srozumitelným pohybem ruky ukázal na svťij opasek a pronesl: “Vinnetou žádá Old Shatterhanda, aby nedbal překážek, nechť jsou jakékoliv. Kudy nutno jít do Káhiry?” “Odtud dráhou do Brindisi a pak lodí do Alexandrie.” “Jak dlouho pojedeme ohnivým ořem a jak dlouho ohnivým člunem?” “Jízda vlakem je pravidelná. Kdo zde vsedne ráno do vlaku, mťiže příštího dne zvednout kotvy.” “Pojedeme tedy ráno. Howgh!” Howgh! Tušil jsem to. Vinnetou se přece nepřeplavil přes oceán; aby mne poslal do Afriky a sám se vrátil do Texasu. Ale přesto jsem trnul nad jeho rozhodností a trochu jsem odporoval: “Vinnetou chce pátrat po stopě zločinu v zemi, která je mu zcela cizí?” _”Mťij bratr zná tu zemi dokonale, jak vím. Nevyprávěl jsi mi snad, co vše jsi viděl v krajinách Východu, a nevyslovil jsi přání, abych se tam s tebou odebral?” “Ano.” “Tvé přání se nyní splní. Nepokoušej se mne zmýlit a nečiň námitek.” Náčelník Apačťi v Káhiře! Ben Akibo, to zde ještě nebylo! Těšilo mne to ovšem: jednak jsem měl příležitost být mu učitelem v poměrech jemu neznámých, a pak bylo možné, že se octneme v situacích, kdy jeho dťivtip, duchaplnost a prozíravost nám mohly být velice prospěšné. A za třetí, a to bylo vlastně hlavní, ukázal Vinnetou na opasek. Nejsem a nebyl jsem nikdy tak bohatý, abych mohl mít ve své pokladně pohotově tak značné cestovné, ale Vinnetouovo gesto k opasku napovědělo, že o peníze starost mít nemusím.

Voglova radost nad naším rozhodnutím byla ovšem veliká. Děkoval nám tak dťitklivě, že jsme si to nakonec zcela zakázali. Pak jsme ho poslali na nocleh do hotelu. Vinnetou zťistal u mne na noc, ale dlouho jsme nespali, neboť jižní rychlík odjížděl z Drážďan časně. Nám to starost nedělalo, Vinnetou měl jen skromná zavazadla, a já, vždy připraven k odcestování, nemusel jsem mnoho shánět.

Vogla jsme opatřili nutnými penězi k návratu do Saň Franciska. Rozloučil se s námi na stupátku rychlíku, kde jsme ho poučili, jak se má zachovat on i jeho příbuzenstvo ve všech předvídatelných případech. Mnoho potěšení mi pťisobila pozornost, kterou všude vzbuzoval Apačťiv zjev. Kdo si dťikladněji povšiml jeho chování a klidného, ušlechtilého, mužně krásného vzezření bronzové tváře, jisté si pomyslil, že má před sebou neobyčejného člověka. Malé příhody a výjevy, někdy zajímavé, někdy žertovné, které jsme na cestě zažili, nespadají do rámce tohoto vyprávění, povím jen, že Vinnetou přes všecku svou vrozenou i uměle vypěstovanou indiánskou zdrženlivost nevycházel téměř z úžasu. Viděl příliš mnoho nového, neznámého a neočekávaného. V Alexandrii jsme si koupili arabské oděvy. Vinnetouovi padl velmi dobře, ale on jej shledával hrozně nepohodlným. V Káhire jsme se odebrali přímo do hotelu “du Nil” , kde bydlel Smál Hun-ter. Dověděli jsme se, že odcestoval asi před třemi měsíci, což úplně souhlasilo s tím, co nám řekli na americkém konzuláte. Tam jsme se ostatně dověděli i další podrobnosti. Neworleanské úřady i zmíněný advokát se tam vyptávali. Dopisy došlé Hunterovi byly za ním zasílány zprvu do Alexandrie, potom do Tunisu, kde byl zprostředkovatelem jejich

doručení jakýsi židovský obchodník jménem Musa Babuam. Tyto zprávy nás donutily, abychom Káhiru opustili již příštího dne a přeplavili se do Tunisu. K našemu uspokojení jsme se dozvěděli, že Smalu Hunterovi se daří dobře a že se svým prťivodcem žije v dobrých poměrech, jejich vzájemná podobnost je prý úžasná, zvláště, když se také stejně oblékají. Večer jsme se procházeli ulicemi a zabočili jsme i do hotelu “ďÓrient”, kde jsem dříve bydlel. Učinil jsem to úmyslně, člověk se přece jen vrací rád, zvláště v cizině, k místu, které již zná. Vešli jsme do skvělé restaurační zahrady a posadili jsme se k prázdnému stolku. Hosté se po nás ohlíželi, neboť Vinnetou nezbytně všude upoutával k sobě pozornost. Byla tu spousta hostí, kteří se ochlazovali ve večerním vzduchu. Opodál seděl u malého stolku jakýsi muž v arabském plášti, který se na nás občas podíval. Později vstal, přiblížil se k nám a již od nás oči neodvracel. Byl to snad některý Arab, který mne v těchto končinách již někdy viděl? Odvrátil jsem se od něho, protože jsem mu neviděl do tváře, stíněné kapuci. Muž ji však přetáhl ještě hlouběji přes čelo, přistoupil těsně k mému sedadlu a pozdravil mne v nářečí tehuanských Indiánťi: “Oseng-ge tah, mo Old Shatterhand!” To znamená tolik jako “Dobrý večer, Old Shatterhande!” Pak položil ruku na rameno Apačovo a opakoval pozdrav: “Oseng-ge tah, mo Vinnetou!” Arab nás znal. To bylo již trochu divné. Vyskočil jsem překvapen a tázal jsem se ho v témž nářečí: “Toh-ah, oh sse?, Kdo jsi, muži?” Muž se zachechtal a zvolal v čisté angličtině: “Hádej přece trochu, starý tygrobijče! Jsem vskutku zvědav, poznáš-li mne podle hlasu, nevidíš-li dobře mťij skalp.” “Emery, Emery Bothwell!” zvolal jsem a objal ho. Přitiskl mne na svou mohutnou hruď a hovořil: “Na mou čest, už velmi dlouho jsem po tobě toužil, starý medvěde! Nikdy však jsem nenarazil na svých potulkách na tvou stopu, až teď v této Bohem požehnané zahradě bych byl málem přes tebe klopýtl. To je řízení kismetu a já pronáším přání, rovnající se nezvratné vťili, že se totiž hned tak s tebou nerozloučím. Srozuměn?” “Docela, příteli. Tys nás tedy ihned poznal?” “Tebe hned, ale statečný náčelník Apačťi bloudil v mé paměti naprosto zmateně. Kdo by si také pomyslel, že v těchto beduínských hadrech vězí nejušlechtilejší bojovník savany? Kdo by pokládal za možné, že spatří Vinnetoua v Káhiře? Jsem tak udiven, že bych tomu neuvěřil, kdybych neměl tak bystré a spolehlivé oči. Je to asi dťiležitá záležitost, která náčelníka vyhnala z prérie a přinutila ho, aby Liáno estacado zaměnil za libyjskou poušť a Skalisté hory za starý Mokkatam.” “Opravdu dťiležitá událost. Posaď se, jestliže se chceš dozvědět příčinu.” Emery natáhl ruku, chytil číšníka poblíž pobíhajícího a poručil si číši šerbetu. Potom sebral u vedlejšího stolu prázdné sedátko a posadil se mezi nás. “Zde jsem a napínám uši,” pravil. Kdo by si byl pomyslil, že tohoto dobrého, odvážného a přímo nepřemožitelného bojovníka z prérie potkám právě zde, poblíž Sahary? A měl jsem vskutku dťivod těšit se z tohoto setkání, což mi každý čtenář rád uvěří, četl-li “Gum .” Budiž mi dovoleno opakovat zde, co jsem tam o něm napsal: “Na divokém americkém Západě jsem se seznámil s mužem, který právě jako já z choutky po dobrodružství se odvážil zcela •sám do temných a krvavých okrskťi indiánské oblasti a některých mých výprav se zúčastnil jako věrný přítel a pomocník. Sir Emery Bothwell byl Angličanem nejčistšího zrna, hrdý, šlechetný, vždy-duchaplný a duchapřítomný, dokonalý zápasník, spolehlivý střelec, vždy a všude obětavý. Vedle těchto četných ctností měl dobrý Emery také své malé zvláštnťistky, které ho charakterizovaly jako pravého Angličana.” May: “Ve stínu palem”, Gum-gumové jsou lupiči pouště, -gumloupežná karavana. A teď vedle mne seděl Emery Bothwell, který kdysi s hrstkou odvážných mužťi zničil na Sahaře karavanu loupežníkťi. Ze nás pozdravil tak mnohými slovy tento jinak na slovo skoupý muž, bylo známkou veliké a upřímné radosti, kterou pocítil při našem shledání. Vinnetou ho znal právě tak dobře jako já, poněvadž jsme společně bloudili na jihozápadě Spojených státťi skoro tři čtvrti roku, přičemž jsme zažili mnohou pamětihodnou událost. I Apač se těšil z tohoto nenadálého setkání, ale nebylo jeho zvykem dávat to najevo. Byl jsem velmi rád, že jsme se s Angličanem sešli. Žil v příznivých poměrech, takže mohl rozhodovat o svém čase, a byl jsem přesvědčen, že se k nám bez rozmyšlení připojí. Čekal nás těžký úkol pátrat po zmizelém, snad i stopovat zločin nebo jej zmařit, a to byla úloha, která vyhovovala jeho dobrodružné povaze. A poněvadž měl všecky potřebné vlastnosti k vykonání takového úkolu, nemohl jsem si přát lepšího prťivodce. Nyní kdyby se byli američtí darebáci skrývali sebe lépe a nakladli nám do cesty sebe horší překážky, s náčelníkem Apačťi, nejslavnějším stopařem Ameriky, a s Emerym, právě tak slavným Behluvan-bejem alžírské pouště, mohl jsem se směle pustit do nejobtížnějšího podniku. Angličan nemálo užasl, že se s Apačem setkává v Egyptě.

Pochopil rázem, že k takové cestě mohla pohnout Indiána jen zvláštní a velmi dťiležitá okolnost. Jakmile usedl, již zahájil křížovou palbu rťizných dotazťi, proč, co a jak. “Je to možné!” zvolal. “Vy chcete do Tunisu? Já také.” “Kdy?” “Kdy se vám zlíbí.” “Dobrá.

Pťijdeme společně. Co tam chceš podnikat?” “To je otázka?, Dobrodružství. A vy?” “Zažijeme asi rovněž dťikladné dobrodružství. Myslím jen, že se nepouštíš do Tunisu jen tak zhola a že již máš příčinu -” “To se rozumí. A tato příčina se jmenuje Smál Hunter.” “Uff!” pravil Vinnetou. Byl jsem jako omráčen, když jsem uslyšel toto jméno z úst Emery Bothwela. “Smál Hunter?” tázal jsem se s úžasem. “Ty ho znáš?” “Yes. Ty také, jak se zdá.” “Ne. Ale vyhledám ho v Tunisu.” “Klamná stopa. Je zde, v Egyptě, v Alexandrii.” “Přicházíme tam odtud. Kdybychom to byli věděli! Poptávali jsme se zde po něm a zjistili jsme, že před třemi měsíci odcestoval do Tunisu.” “Nesmysl. Je zde.” Emery upadal do své obvyklé úsečnosti. Jeho nejdelší věta obnášela zpravidla pět slov. “Vždyť zde zanechal příkaz, aby se pošta zasílala za ním do Tunisu a také již za ním byly dopisy odeslány.” “To nevadí. Je zde, chce pryč, se mnou. Čeká na mne v Alexandrii.” “To jste tak dťivěrnými přáteli?” “Samé dotazy! Mám vykládat román?” “To by mi bylo nejmilejší.” “Well! Ale krátký. Setkání s ním u Neglileh, společný výlet do Berd Ain, dva měsíce. Hunter prý do Tunisu, já s ním. Především do Káhiry pro bankovní poukázky. Čeká na mne v Alexandrii. Spokojen?” “A ty jdeš kvťili němu do Tunisu?” “Ne. I bez něho. Poznal jsem Saharu v Alžíru a Egyptě. Chci poznat, co leží mezi tím. Tunis, Tripolis.” “A kdo byl s Hunterem?” “Nikdo.” “Nikdo? Vždyť má prý u sebe nerozlučného prťivodce, který se jmenuje Jonathan Melton.” “Neznám. Neviděl jsem nikoho.” “A Hunter o něm nemluvil?” Ne ” “i>C. “Podivuhodné! Ale o svých poměrech se přece zmínil? ” “Ani slabikou. Nenapadlo mne ptát se.” “Vždyť člověk přece necestuje jen tak zhola s neznámým člověkem.” “Neznámý? Pshaw! Hunter vystupuje slušně. Byl dlouho v Orientě. Přesvědčil jsem se. Co chceš víc?” “Jak se zdá, znám ho lépe než ty, ač jsem ho dosud neviděl. Hledáme ho. Má se vrátit domťi, aby se ujal velkého dědictví. Jeho otec zemřel. V kterém hotelu se s ním setkáš?” “V žádném. Soukromě. Jde do Tunisu navštívit přítele Kalafa ben Urika, kolarasiho tuniského vojska.” “Kalaf ben Urik. Podivné jméno! Tak se žádný Arab ani Maur ani Beduín nejmenuje. To jméno si dal tenhle kolarasi sám.” “To je pro mě nezajímavé. A pro tebe?” “Víc než si mťižeš pomyslit. Víš snad, jak asi starý je ten Kalaf ben Urik?” “Už letitý. Hunter se náhodou zmínil. Pravil, že s kolarasim lze hovořit anglicky.” “Anglicky! Bťihpomoz! Jak k tomu přichází tuniský kapitán?” “Je vlastně cizincem. Hunter pravil, že kolarasi přestoupil k islámu, když přišel před osmi lety do Tunisu.” “Odkud?” “Nevím. Mluví-li však anglicky, snad je tento master dokonce mým krajanem. ” “Spíše bych ho považoval za Američana, protože Hunter, sám Yankee, ho navštěvuje.” “Snad. Byl bych raději. Zlobil bych se, kdyby dřívější křesťan a nynější mohamedán byl rodákem z Old Englandu. Jak se to tváříš? O čem přemýšlíš? Takové kalné a bodavé oči máš vždy, když přemýšlíš o udržení stopy.” “Myslíš? Snad jsem opravdu něčemu na stopě, a to věci velmi zajímavé a dťiležité. Povez mi ještě toto: Hunter se tedy nezmínil o svých poměrech. Nezmínil se snad bezděky, že kromě kolarasiho má v Tunisu ještě s někým styky?” “Ano. Dopisy si dává zasílat jakýmsi obchodníkem.” “Znáš jeho jméno?” “Je to žid a nemýlím-li se, nazýval ho, hm!, jakpak vlastně…” “Musa Babuam?”

“Vskutku! Tak se ten žid jmenuje. Vysvětli mi, proč se ptáš po takových podrobnostech, na něž by se nikdo jiný neptal?” “Protože mne takové podrobnosti uvedou k hlavní věci. Myslím, že tvťij Hunter je podvodníkem.” “Pod, vod, níkem!” protahoval Emery. “To není, možné.” “Nejen možné, ale velice pravděpodobné.” Vinnetou do té chvíle mlčel, ačkoliv rozuměl všemu. Nyní pravil dťirazně, jako muž, který je si úplně jist svým úsudkem: “Mťij bratr Old Shatterhand udeřil na stopu. Tento Smál Hunter není pravým Hunterem, nýbrž falešným.” “Co?” opakoval nedťivěřivě Emery. “Myslíte, že si přivlastnil nepravé jméno?” “Ano. To si myslíme, protože se vlastně jmenuje Jonathan Melton,” pravil jsem. “Prve jsi označil tímto jménem jeho domnělého prťivodce.” “Zajisté. Muž, kterého znáš, je pouhým prťivodcem toho, za něhož chce být považován.” “To je pro mne hádanka. Vysvětlit!” Bylo dost času, aby se později vše podrobně dověděl, v tuto chvíli vyprávěl jsem mu stručně jen to nejnutnější. Naslouchal pozorně, ale když jsem skončil, byl nespokojen s tím, co slyšel. Nezbylo mi, než dávat mu znovu a znovu podrobnější vysvětlení, a nakonec zvěděl vše, co se mi přihodilo na pochodu Mexikem a Sonorou až do dnešního dne. Když jsem skončil, neříkal nic. Seděl tiše, nemluvil, přemýšlel, klopil zrak, nebo pohlížel k obloze. Teprve za dlouhou dobu se na nás zahleděl jasným pohledem a pronesl vážně: “Tato jízda do Tunisu bude zajímavá. Jste na pravé stopě. Mťij master Hunter je ve skutečnosti Jonathan Melton, prťivodce pravého Huntera.” “Z čeho tak soudíš?” “Ptáš se? Aha, chceš asi zkoušet mťij dťivtip.” “A víš, kdo je vlastně ten kolarasi, kapitán tuniského vojska?” “Tomáš Melton, kterého jsi před devíti lety hnal z tvrze Uintah do tvrze Edvardovy. Osm rokťi je v Tunisu, rok, jenž přebývá, mu stačil, aby se naučil arabsky a mohl vstoupit do pašova vojska. Co o tom soudíš?” “Naprosto s tebou souhlasím.

“Proč si dává mťij Hunter zasílat své dopisy židovi a ne kolarasimu, kterého přece zná?” “Protože není Hunter, nýbrž Melton. Pravý Hunter kolarasiho nezná, dal si tedy zasílat dopisy na adresu známého obchodníka, jehož v Tunisu chtěl navštívit. Ale ještě něco. Proč se uchýlil tvťij Hunter v Alexandrii do soukromého bytu? Proč nebydlí v hotelu?” “Protože nesmí být viděn, chce svťij pobyt utajit.” “A proč se vrátil po třech měsících do Egypta, když se zde všeobecně soudí, že je už dávno v Tunisu?” “Protože se vydává za pravého Huntera, který je v Tunisu skutečně.” “Ne. Zde v Egyptě se nevydával za Huntera, ale chtěl žít v úkrytu před světem. Tím, že se s tebou seznámil, dopustil se vlastně velké neprozřetelnosti, která se mu nevyplatí.” “Ale proč se zde zdržoval? Proč nechal Huntera, jehož přece stále provázel, odcestovat do Tunisu samotného?” “Nemťižeš si to vysvětlit?” “Alespoň ne úplně.” “Mám za to, že se dověděl o smrti starého Huntera a dospěl k rozhodnutí, stát se nejdříve dědicem zemřelého, což měl ostatně v úmyslu již od počátku; tuto věc mťiže provést velmi snadno, protože je mladému Hunterovi tak nápadně podobný a za dlouhých stykťi s ním osvojil si i jeho zvyky tak dokonale, že mťiže vystupovat jako on. Jisté si dal všemožnou práci, aby napodobil rukopis svého příznivce. Když se dozvěděl o smrti starého Huntera, poslal mladého pod nějakou obratnou záminkou do Tunisu ke kolarasimu, vlastně tedy k Tomáši Meltonovi, svému otci, s nímž se již dříve smluvil na nenápadném zmizení ubohého milionáře. Nyní jede za ním, aby nastoupil na místo zmizelého a vypravil se pak do Ameriky, kde shrábne milióny. To je souhrn mých myšlenek, a myslím, že se neodchyluji daleko od pravdy.” “Mťij bratr Old Shatterhand má pravdu,” řekl Vinnetou. “Nemohu jinak, než dát ti za pravdu,” pravil Emery. “Ale byl by takový ďábelský plán vťibec možný?” “Rozpomeň se na Harryho Meltona, jehož jsem nazval satanem a o němž jsem ti vyprávěl. Nevymyslel si podobné, i složitější plány a neprováděl je? Jsou bohužel lidé, kteří jsou lidmi jen podle jména a podoby, a k těm patří tito Meltonové, otec, syn i strýc.” “Souhlasím s tebou a jestliže teď považuji tvťij náhled za správný, soudím, že je naší povinností zachránit mladého Huntera, bude-li to ještě vťibec možné. Ale jak?” “Rychlým zakročením. Nesmíme spoléhat na nikoho, nejméně už na zákrok úřadťi. Musíme jednat sami, rychle, obezřetně a vytrvale.” “Teď do Tunisu?” “Ano. Mladého Meltona lapíme hned v Alexandrii, a jeho tatíka se zmocníme, myslím, snadno a záhy.” “Ale musíme si počínat velmi chytře.” “Nemyslím, že zde bude zapotřebí příliš dťivtipu. K tomuto podniku stačí jen trochu vytrvalosti.” “Bez podpory tuniských úřadťi nemťižeme však nic podniknout.” “Úřady mně udělají k vťili vše, oč je požádám.” “Ah,” smál se Emery, “snad jsi již nepil na bratrství s Mohamedem es Sadok, vladařem Tunisu?” “Nepil. Ale dokázal jsem lepší věc: jsem zadobře s jeho pánem zástupťi.” “Pán zástupťi? Jaký je to titul?” “Tak je nazýván mťij přítel Krťiger bej. ” “To přece není arabské jméno.” “Krťiger je rodem Braniborák a má za sebou minulost, jakou si sotva který romantický spisovatel dovede vybásnit. Však jsem tvrdil dost často: život sám je nejplodnější spisovatel románťi. Od Kriigera nelze přímo zvědět nic o jeho dřívějším životě, nebo jen velice málo, ale pokud jsem o něm nasbíral nějaké zprávy, vím asi toto: pochází odněkud z Branibor a vyučil se sladovníkem. Odešel do světa na zkušenou, dorazil do Francie, dal se tam naverbovat do cizinecké legie, z Alžíru však dezertoval, upláchl přes hranice do Tunisu a zde upadl do otroctví. Pro svou obratnost a sílu byl později zařazen do vojska, rychle postupoval, vydržel tentokrát disciplínu, přestoupil k islámu, stal se dťistojníkem a dotáhl to až na plukovníka. Mohamed es Sadok pasa mu věnuje všecku svou dťivěru.” “Podle toho by byl dobrým vojákem.” “Výtečným vojákem, správným a spravedlivým úředníkem a dobrákem od kosti. Zřekl se sice Krista a chytil se Mohameda, ale tajné dosud miluje svou vlast. Ovšem o svých krajanech nechce ani slyšet. Se mnou učinil čestnou výjimku a prokázal mi při obou mých návštěvách opravdu srdečnou náklonnost. Až ho poznáš, budeš ho mít v úctě a nasměješ se mu při tom víc než dost.” “Proč to?” “Má své zvláštní zvyky. Například zaměňuje rád svou nynější víru s dřívější, plete si citáty z bible s výroky koránu přímo úžasným zpťisobem. Ale zázračně mistrovským kusem je jeho vyjadřování. Proběhl chudák v mládí jen něco málo obecných škol a jako rozený Braniborák zápasil již jako dítě s dativem a akuzativem. Za pobytu ve Francii a Alžírsku pochytil zásobičku francouzských slov a za dalšího pobytu v Africe se přiučil arabštině, pokud na to jeho skrovná inteligence stačila. Poněvadž jeho duševní nadání nestačí, aby tyto tři rťizné řeči od sebe odděloval a poněvadž obzvlášť nepochopil rťiznost skladby, utvořil si sám neuvěřitelnou syntax. Arabsky slyší a mluví denně, proto se také touto řečí ještě vyjadřuje nejlépe, totiž nadělá v ní nejméně chyb, ba navykl si i na obrazný zpťisob orientálního vyjadřování. Svým mateřským jazykem hovořil jen

v časném mládí a to jen braniborským podřečím, později mu odvykl, spisovné řeči se nikdy nenaučil a proto je jeho mateřština u něho nejhorší Popelkou. Pťisobí to posluchačťim úžasnou kratochvíli, a za rťizných okolností, právě když mu jde o stručné a jadrné vyjádření, bývá to příčinou mnohých nedorozumění.” “Tento Krťiger bej či vlastně, hm, jakže mu říkají?” “Pán zástupťi. On se tak nazývá sám, arabsky to zní: Rahjia el džijus. Bude-li nutno požádat úřady o přispění, což se asi vskutku stane, požádám přímo o pomoc jeho. Mám vťibec v úmyslu navštívit ho hned a jsem přesvědčen, že se bude z mého příchodu radovat.” “Chceš snad vydat domnělého Huntera slepé arabské spravedlnosti?” “To snad nebude třeba.” “Snad přece. Prohlédne-li chlapík naše záměry, vynasnaží se nám zmizet. V tom případě nastane nutnost opatřit mu bezplatný pobyt ve vězení aspoň tak dlouho, dokud se nezmocníme také jeho papínka.” “Nesmíme se mu dát poznat.” “Ve mně asi nepřítele neuvidí, ale jak bude, dozví-li se náhodou, kdo vlastně jste? Přece víš, jakou úlohu někdy zahraje náhoda.” “Byla by to skutečně nešťastná náhoda, která by mu vyzradila, že má proti sobě Old Shatterhanda a náčelníka Apačťi.” “Přesto nezbývá, než se skrýt za cizími jmény. Bylo by lépe, kdybychom to zařídili

hned. Čím dříve se tak budete nazývat, tím jste bezpečnější, že se nepodřeknete.” “Zcela správně. Pokud jde o mne, mohl bych snad být tvým krajanem, co myslíš?” “Souhlasím. Mťižeš být dokonce mým příbuzným a nazýváš se master Jones, s nímž jsem se v Káhire náhodou setkal a který jede do Tunisu za obchodem. A Vinnetou? Co bychom z něho mohli udělat?” “Hm! Bude nejlépe, stane-li se na nějaký čas Afričanem. Vydávejme ho za mohamedánského Somaliho, který se jmenuje ben Asra.” “Well. Je však otázka, nenamítá-li nic proti tomu.” “Jmenujte si Vinnetoua jak chcete,” ozval se Apač klidně, “zťistane přece jen náčelníkem Apačťi.” “To je pravda,” pravil jsem, “ale není lhostejné, za koho tě vydáváme, poněvadž musíš dbát, abys rádně hrál svou úlohu. Cestou ti vysvětlím, jakým národem jsou Somaliové a jak se podle toho musíš chovat. Prohlásíme, že arabštině nerozumíš, což je ostatně svatá pravda. Byl jsi jako dítě zavezen do Indie, arabsky jsi zapomněl a umíš jen anglicky., A kdy se odtud vypravíme?” “Zítra ráno,” odpověděl Emery. “Přijedeme do Alexandrie krátce před odplutím parníku, na němž chce Hunter cestovat.” “Jaká je to loď?” “Francouzský obchodní parník.” Tedy žádná doprava osob. To je podezřelé. Byl asi z Tunisu zpraven o této lodi . ” “Také si to myslím. Snad se nám to ještě podaří vyzvědět.” “Ale Vinnetou a má maličkost se musíme kapitánovi také legitimovat.” “Tuto starost nech na mně. Na cestě jste ztratili své úřední doklady, a myslím, že stačí, prokáži-li se sám prťivodním listem a zaručím-li se za vás.” “Jsem zvědav, jak se bude legitimovat Hunter, neboť pravý a oprávněný nositel tohoto jména, jestliže jsme se nezmýlili, jistě vzal své legitimace do Tunisu.” “Uvidíme. Hlavní je, aby neměl podezření. Byl jsi v Indii, kde jsi se setkal s tímto novopečeným Somalim, bohatým ben Asrou. Putujete do Londýna k navázání obchodních stykťi a zdržíte se pouze nakrátko v Tunisu kvťili vyřízení menší obchodní záležitosti. Vše ostatní musíme zařídit podle situace.” Čtenář už poznal, že se Emery ujal naší záležitosti tak, jako by šlo o něho samotného. Seděli jsme spolu ještě nějakou hodinku, pak jsme se rozešli, abychom se vyspali. Byli jsme již zrána připraveni na zpáteční jízdu ke břehťim Středozemního moře. Pyramidy jsem bohužel Vinnetouovi ukázat nemohl.

Kapitola sedmá PÁN ZÁSTUPŮ O naší jízdě do Alexandrie nemohu mnoho vypravovat. Zajeli jsme přímo do hotelu, a Bothwell se vypravil vyhledat Huntera. Měli jsem zato, že mu větší společnost cestovatelťi nebude vhod, ale zmýlili jsme se, neboť brzy přišel s Emerym k nám a tvrdil, že je mu velmi příjemné cestovat dále s námi. Jestliže po zralé úvaze dospěji k určitému názoru, držím se ho pevně, i když se mi zdá, že se klamu. Takové myšlenky se držím zpravidla tak dlouho, dokud se nepřesvědčím o svém případném omylu. Kdybych měl kolísavější povahu, byl bych při pohledu na mladého muže, kterého nám Emery představil, pustil z mysli každé podezření. Ten mladý muž učinil na mne velmi dobrý dojem, i nedivil jsem se, že ho Bothwel nazval slušným člověkem. Ani ve tváři, ani v celkovém zjevu nebo jeho chování nebylo nic, co by bylo mohlo potvrdit nebo odťivodnit naše podezření. Jevil vťiči nám upřímnost a nenucenost, vystupoval s jistotou, nikde nebyla stopa úzkostlivosti a ostýchavosti, jaká bývá znatelná tam, kde člověk necítí jistou pťidu pod nohama. Buď jsme se v něm mýlili, nebo byl přes své mládí vybroušeným ničemou a podvodníkem. Parník, k němuž nás vedl, připlul z palestinských přístavťi a směřoval z Alexandrie přes Tunis a Alžír do Marseille. Když jsme vkročili na palubu, vyšel nám vstříc kapitán se zdvořilým vysvětlením: “Tato loď, messieurs, není dopravním parníkem pro cestovatele. Nezbude vám, než čekat na jiný parník.” Nyní se muselo ukázat, byl-li kapitán zpraven či ne. Ukázalo se, že byl, neboť Hunter se ozval: “Nepřijmete cestujícího, který se jmenuje Smál Hunter?” “Hunter? Vy jste pan Hunter?” “Ano.”

“Pak se ovšem mťižete plavby zúčastnit, neboť jsem dostal zprávu od Kalafa ben Urik. Ale pokud jde o ostatní pány, nemám příkazy.” “Tito tri pánové jsou mými přáteli, o nich Kalaf ben Urik nevěděl a snad dosud neví, připlují-li se mnou. Prokázal byste mu značnou úsluhu, kdybyste jim vykázal místo.” “Hm. Pak ovšem ztratím kajutu já a první dťistojník, neboť na tolik osob nejsem připraven. Vezmou-li pánové zavděk málem, učiním kvťili Kalafu ben Urikovi výjimku a pozvu pány na loď.” Kapitán byl tedy kolarasimu zavázán. Jak se zdálo, staral se tuniský setník o rťizná spojení, která nebyla zrovna v souvislosti s jeho vojenským úřadem, a snad prováděl potají lecjaké obchťidky, které se štítily světla. Z jakého dťivodu mohl mu být kapitán obchodního parníku zavázán? Tato okolnost utvrdila mé podezření proti kolarasimu a dťisledkem toho bylo, že jsem se již nedal mýlit zdánlivě poctivým a nevinným vzezřením tak zvaného mladého Huntera. Dostali jsme všichni čtyři dvě kabiny právě tak veliké, aby se tam směstnali dva lidé. šlo teď o to, kdo bude Hunterovým společníkem. Stačilo několik slov, abychom se dohodli, že nebudeme předbíhat volbu, neboť tato volba nám mohla být pokynem. Nejdříve byla snesena všechna naše zavazadla do jediné kabiny a jakmile parník zvedl kotvy, udělali jsme si pohodlí na palubě. Seděli jsme pohromadě pod plátěným přístřeškem, a o všeličems jsme se bavili, přičemž mi neušlo, že nás Hunter potají pozoruje. Zvláště se zajímal o mne, nejspíše proto, že Emeryho již znal, a že by asi byl rád poznal i mne. Choval jsem se nenucené, abych si ho získal. Bylo by mi příjemné, kdybych se byl stal jeho společníkem, neboť bych ho mohl lépe pozorovat. Má snaha se však míjela účinkem. Zpozoroval jsem i to, když jsem na něj znenadání pohlédl, že si mě pozorně prohlíží, ale vždy se rychle zadíval jinam. Věděl jsem jistě, že na mém zevnějšku nemťiže shledat nic, co by se mu zdálo podezřelým a že tedy nedťivěra, kterou pociťuje, mťiže kořenit jen v jeho vlastním zlém svědomí. Později, když nám již Alexandrie dávno zmizela z očí a okolo bylo jen vzduté moře splývající s oblohou, přistoupil ke mně. Stál jsem právě při zábradlí paluby a pozoroval divokou harmonii mořských vln. Dosud jsme hovořívali jen tak nazdařbťih, na osobní věci ještě nedošlo. Nyní však měl asi v úmyslu vyzvědět o mně něco bližšího. “Slyšel jsem, že přicházíte z Indie, mr. Jonesi. Pobyl jste tam dlouho?” “Sotva čtyři měsíce. Obchodní záležitosti

-” “Nejste jistě v cizích službách, nýbrž sám jste majitelem obchodu?” “Ano.” “Prosím, abyste nepovažoval za nemístnou zvědavost, když se ptám, jakého druhu je váš obchod.” “Zcela jednoduchá věc. Zabývám se jen dvěma předměty: kťižemi a kožešinámi.” Odpovídal jsem tak úmyslně, protože jsem věděl, že starý Hunter kdysi obchodoval s kťižemi. “To je ovšem velmi výnosný obchod, ale neslyšel jsem nikdy, že by se právě v Indii dařilo obchodu s kťižemi a kožešinami.” Popadl mne ovšem za slabinu, ale poněvadž jsem již prohlásil, že jsem v Indii byl, musel jsem se vykousat z pasti, kterou na mne líčil. “Zapomínáte na vývoz kožešin ze Sibiře.” “Tamodtud se dováží kožešina do Ruska.” “Do Ruska a do Číny. Jsem však Angličan. Čína je pro mne trochu daleko a žádá vysoký úrok za své zprostředkování, Rusko žárlí na Anglii a k naší poptávce se tváří dost lhostejně. Vzpomněli jsme si včas, že naše indické osady se prostírají vysoko do himalájských hor, tamodtud přes Tibet se již dávno nalezly obchodní cesty k Bajkalskému jezeru. Teď si přivážíme svou spotřebu sibiřských kožešin tamodtud přímo do Indie, aniž musíme padat na tvář před ruským carem nebo čínským císařem.” “Ale hlavním zdrojem surovin pro vás přece jen zťistává Severní Amerika.” “Ovšem, pokud jde o kožešiny, kdežto vydělané kťiže hlavně beru z Jižní Ameriky, zvláště z La Plata. Tamodtud jsem se často plavil s náklady do Nového Orleansu.” “Do Orleansu?

Máte tam známosti?” “Mám, ovšem jen obchodní.” “Pak jste snad také již slyšel i mé jméno. Mťij otec se sice již dávno uchýlil do soukromí, ale s bývalými obchodními přáteli udržoval tu a tam styky.” Domníval se asi, že mne má tam, kde mne chtěl mít, ale já ho měl také. Dodal jsem si vzezření přemýšlejícího člověka a za chvíli jsem odpovídal: “Vaše jméno? Hunter? Hm! Hunter, Hunter, nemohu se rozpomenout na firmu toho názvu. Hunter -” “Velký armádní dodavatel. Pracoval velmi dlouho v kťižích.” “Dodavatel? -

Ah, počkejte! Hunter! Něco mi tane na mysli, -” “Vzpomínáte si?” “Vážně, viděl a znal jsem strašlivého boháče, který se pťivodně jmenoval Jáger. Byl vojenským dodavatelem, ale za občanské války změnil své jméno v anglické Hunter.” “To právě byl mťij otec! Znal jste ho tedy?” “Znal, neznal. Jak se na to člověk dívá. Jednou jsem s ním mluvil, to je vše, ale naše korespondenční knihy s ním mluvily častěji, jak se mi zdá.” “A kdy jste s ním mluvil?” “Nemohu si již vzpomenout. Prosím vás, při tak pohyblivém životě, jakým je mťij, snadno se na podrobnosti zapomíná. Patrně jsme se někde setkali u některého zprostředkovatele.” “To je, možné,” pronesl zvolna. “A poněvadž jste ho blíže neznal, snad nevíte, že již zemřel?”

Tím dotazem se dopustil chyby, že nemohla být větší. Dal jsem mu rychle nohu mezi dveře. “Zemřel? Váš otec je mrtev? Jak dlouho, mr. Hunter?” “Více než čtvrt roku.” “Kde jste byl při jeho smrti? V Orientě?” “Ano.” “Máte příbuzné? Bratry, sestry?” “Nemám.” “Pak ovšem jste nucen chvátat domťi. Své dědictví nesmíte nechat dlouho bez osobního dohledu.” Sklopil zrak. Teprve nyní viděl, že klopýtl přes kořen. Aby napravil chybu, rozhovořil se znovu: “Vám ovšem není známo, že jsem dostal zprávu o jeho úmrtí teprve před ni§kolika málo dny.” “Hm! To je jiná píseň. Ale teď jedete přímo domťi?” Tato otázka ho uvedla do nových rozpakťi. “Ne zrovna přímo,” řekl, “ale přece jen tak rychle, jak jen je to možné. Třeba bych sebe více spěchal, jsem nucen udělat zastávku v Tunisu.” Chtěl patrně vše napravit, ale dával si ránu za ranou. Byl tedy nucen zastavit se v Tunisu. Abych mu neposkytl čas k přemýšlení a k poznání chyby, pokračoval jsem: “Nucen? Proč nucen? Asi vaše styky s Kalafem ben Urik?” “Jak vás to mohlo napadnout?” tázal se a nedťivěřivě se na mne zahleděl. “Nu, zcela prostě. Kapitán se zmínil o tomto muži, jehož, jak se zdá, znáte. Kalaf ben Urik, jak jsem zaslechl, mu dal příkaz, aby se pro vás v Alexandrii zastavil. Z toho mohu snadno soudit, že máte s tímto Kalafem styky.” Chytil jsem ho, aspoň napolo. Jeho čelo se pokrylo vráskami a zrak těkal v prázdnu. Teprve za chvíli odpovídal: “Poněvadž jste podržel v paměti, co říkal kapitán, mohu být omluven, jestliže se vťiči Kalafovi dopustím malé indiskrétnosti a zmíním-li se o něm. Uvidíte ho v Tunisu a

cestujete tamodtud přímo domťi?” “Alespoň tak soudím.” “A já se plavím domťi přes Anglii. Je tedy docela možné, že použijeme téže lodi a poněvadž asi Kalaf pojede se mnou, dovíte se stejné dříve nebo později, co jsem vám dosud zcela zbytečně zamlčoval. Kalaf je totiž kolarasim, -” “Čím? Co je to?” tázal jsem se. “Dťistojník v hodnosti kapitána. Pťivodem je ze Spojených státťi.” “Jakže?” zvolal jsem, předstíraje údiv. “Američan? Jak se stal v Tunisu dťistojníkem? ” “Přestoupil k islámu.” . “Ó, běda!” “Neodsuzujte ho.

Dosud mi nesvěřil svou minulost, ale je počestným mužem a jistě byl donucen jen krutou hrou osudu k činťim, které se vám zdají nemožné.” “Přesto se divím. Mne aspoň nic na světě by nemohlo zviklat v mém náboženském přesvědčení.” “Všichni lidé nesoudí tak jako vy. Neobhajuji Kalafa, ale nechci ho také odsuzovat. Vím jen, že touží dostat se z Tunisu a bez prostředkťi nemťiže. Chci mu pomoci, chci ho odtud vysvobodit.” “Vysvobodit? Přece mťiže žádat sám, aby byl propuštěn.” “Nedostane se mu dovolení k odchodu, protože je o něm známo, že by zase přestoupil ke křesťanství.” “Zažádá si tedy o krátkou dovolenou a prchne přes hranice.” “To se snadno řekne. Dejme tomu, že dostane dovolenou a prchne od praporu. Co potom? Je chudý. Z čeho bude živ? Potřebuje v každém případě bohatého ochránce, který by se ho ujal.” “Rozumím. Tím ochráncem budete vy. Stanete se prozřetelností tureckého dťistojníka.” “Ano. Vezmu ho s sebou do Ameriky, kde pro něho vypátrám vhodné zaměstnání. Prvním parníkem, který opustí golettský přístav, odrazím s ním od břehu, a poněvadž asi téhož parníku použijete a kolarasiho uvidíte, jsem nucen být vťiči vám upřímným. Snad byste mne dokonce mohl podporovat, kdybych měl zapotřebí pomocníka?” “Milerád, master Hunter,” odpověděl jsem, plný radosti z toho, že právě mne, svého protivníka, angažuje za společníka. “V jakém směru bych vám mohl být užitečný?” “Sám dosud nevím. Především bych vás prosil, abyste byl mým poslem k němu.” “Poslem? Nechcete se s ním setkat přímo? ” “Nechci, aspoň ne veřejně. Zajisté připustíte, že mám dťivod utajit svou přítomnost, chci-li dťistojníkovi pomoci k útěku. Kdyby se dověděli, že jsem jeho zběhnutí podporoval, mohl bych mít později nepříjemné opletačky. Dověděl jsem se, že je právě mimo Tunis a nevím, zda se už vrátil. Musím se to dovědět. Chtěl byste to obstarat za mne?” “Rád.” “Povím vám tedy, že nevystoupím na břeh v Golettě, v tuniském přístavu. Kapitán má rozkaz vysadit mne již v Ras Chamart. Odtud odejdu tajně do vesnice Zaghuanu, jižně od Tunisu, k obchodníku s koňmi, který se jmenuje Bu Marama a je přítelem kolarasiho. U něho se ubytuji až do našeho odjezdu s kolarasim, neboť nikdo se nesmí dozvědět, že jsem tam byl a strkal prsty do těchto zběhových karet. Vy se však doplavíte až do Goletty, vyptáte se, zda se již Kalaf ben Urik vrátil a přijdete pak do Zaghuanu k Bu Maramovi povědět mi, co jste vypátral. Nežádám toho od vás příliš?” “Ne. Jsem sice obchodníkem s kťižemi a kožešinami, ale byl jsem odjakži-va nakloněn romantice. Vykonám rád, co mi ukládáte. Nadmíru mne potěší, budu-li se moci pochlubit, že jsem poněkud přispěl k osvobození ubohého kapitána. ” “Jsme tedy srozuměni: budete mne podporovat. Jste dobrým přítelem pana Bothwella?” “Velmi dobrým.” “Nechci vás od něho odlučovat. Spěte s ním v kabině, kdežto váš Somali bude bydlet se mnou. Je vám to vhod?” “Úplně.” Souhlasil jsem, poněvadž jsem se obával, že bych vzbudil jeho podezření, kdybych se mu nabídl za společníka. Ostatně jsem už nepovažoval za nutné ho pozorovat, poněvadž jsem mu měl pomáhat při osvobození kolarasiho. Při tom jsem mohl pohodlně zjistit, co jsem potřeboval. Teď jsem již byl naprosto přesvědčen, že vím, koho mám před sebou. T,ento mladý muž byl Jonathan Melton sám, tuniský kapitán byl jeho otec. Tomáš Melton, který zmizel z Ameriky. Kdyby byl Jonathan věděl, že mám v kapse jeho dopis, který psal svému strýci Harrymu! Chtěl se v Tunisu skrývat, aby na něho nepadlo podezření kapitánova útěku! Znal jsem pravou příčinu jeho skrývání. Tu ovšem nepověděl. Pravý Smál Hunter byl patrné Tomášem Meltonem vylákán někam mimo Tunis a pohodlně odstraněn; dokud byl považován za zmizelého, nesměl se jeho nástupce objevit. Nepřítomnost kolarasiho v Tunisu byla v úzké souvislosti s vraždou Hunterovou. Dokud byl kolarasi mimo Tunis, bylo snad možno vraždě předejít, kdyby však byl již zase v Tunisu, pak byl Hunter mrtev. Paluba lodi mne začala pálit pod nohama. Nejraději bych byl již viděl golettský přístav před sebou, nejraději bych byl skočil na břeh, abych neztratil ani okamžik k záchraně ohroženého. Stejně na tom byl Emery, když jsem mu pověděl, co mi nepravý Hunter prozradil. Vinnetou jevil větší klid a jakmile nastal večer, odebral se do kabiny nebezpečného souseda tak pokojně, jako by měl spát vedle nevinného děcka. Ačkoliv jsem prozatím dost vyzvěděl od Huntera, jehož tak prozatím chci nazývat, ačkoliv byl opravdu Jonathanem Meltonem, litoval Emery, že jsem nebyl u něho ubytován; mínil, že jsem mohl v kabině před usnutím ještě všelicos na něm vyzvědět. Tvrdil ale neprávem, jak se ukázalo, že Vinnetou jako Hun-terťiv spolunocležník nám nemťiže být prospěšný. Byl jsem téhož názoru, ale brzy jsme se přesvědčili, že jsme se mýlili. Spali jsme již dlouho, když mne ze spánku vyrušil zvláštní šelest. Bylo to asi o druhé hodině po pťilnoci. Zaslechl jsem jemné ťukání na dveře, tak tiché, že Emery neprocitl. Mé uši byly přece jen vycvičenější. Naslouchal jsem, klepání se opakovalo. Vstal jsem tedy a tázal jsem se u dveří, aniž jsem je otevřel: “Kdo je přede dveřmi?” “Vinnetou!” šeptal zvenčí Apač. Otevřel jsem a Vinnetou vešel. Stalo se jistě něco dťiležitého. “Je zde tma. Mohou moji bratři zažehnout světlo?” “Chceš nám tedy nejen něco říci, nýbrž i ukázat?” “Ano.” “Dťiležitého?” “Snad.

Nevím. Hunter s tím zacházel velmi opatrně. Je to kožená tobolka.” “Vzal jsi mu ji tajně?” “Ano, ale zase ji vrátím.” “Z kapsy?” “Ne.

Moji bratři viděli malý kufřík, který nosí při sobě. Předstíral jsem spánek. Hunter otevřel kufřík a pořádal jeho obsah. Ležela tam tobolka, kterou otevřel, vyňal z ní několik papírťi, pročetl je, uložil a tobolku zase ukryl v kufříku. Přitom na mne pohlížel tak nedťivěřivě, že jsem musel uhodnout, že tobolka obsahuje tajemství, o nichž nemá nikdo zvědět. Rozhodl jsem se, že mu ji vezmu. Uložil ji, uzamkl kufřík a strčil klíč do kapsy svých leggin. Pak usnul. Čekal jsem dlouho, velmi dlouho, a pak jsem mu klíč z kapsy vytáhl.” “Jak se zdá, máš výtečné vlohy ke kapsářství.” “Muži nevadí, umí-li vše, co chce, ale smí to činit jen tehdy, je-li to dobré a prospěšné. Zatímco spal, otevřel jsem kufřík a vyňal tobolku. Zde je. Nechť se moji bratři podívají, obsahuje-li něco, co bychom mohli použít.” V kajutě byla lampa, kterou jsme před spaním zhasli, nyní jsme ji zase rozžali. Není snad třeba podotýkat, že Emery již také bděl. Uzamkl jsem dveře a zastrčil závoru, pak jsem se pustil do prohlídky tobolky. Vedle bankovek, cenných a jiných papírťi, které nás nezajímaly, obsahovala několik pečlivě složených dopisťi, které jsem otevřel. Hned první z nich byl velice zajímavý a pro nás přímo napínavý. Byl psán anglicky a měl tento obsah: “Milý Jonathane! Jaké štěstí, že jsi za zády Hunterovými odnesl jeho poštovní zásilky z konzulátu v Káhiře! Jaká to zpráva! Jeho tatík mrteva on se má vrátit! Nejen úřední dopisy, ale i dopis onoho mladého advokáta, jemuž je Hunter přítelem, dokazuje, že je to vskutku tak. Pro dědictví si ovšem dojdeš. Zdaří se to, myslím, snadno, a pak i pro mne zbude dost, abych mohl opustit své smutné vyhnanství a vést někde lepší život. Jsem-li srozuměn s tvým záměrem? pravím ti, že není lepšího. Přilákáme Huntera dopisem, jejž napíšeš z advokátova příkazu, do Tunisu. Jsi věru všeumělcem. Podpis advokátťiv je napodoben tak věrně, že Hunterovi jistě ani nenapadne pochybovat o tom, že se jeho výtečný právní přítel ubytuje v Tunisu, kde s ním chce jednat o dťiležitých záležitostech. Vypraví se jistě prvním parníkem. Nesmíš s ním ovšem přijít, neboť by byla vaše podobnost nápadná, což by mohlo později vše zkazit. Zťistaň zatím v Egyptě. Jistě nepřijdeš do rozpakťi, vždyť mťižeš předstírat nemoc. Ubytuješ-li se u Řeka Michalise, zašlu ti tam dopis, v němž ti vyložím, co dále podnikneš. Zcela dobře jsi udělal, že jsi v dopise udal, že advokát Fred Murphy se ubytuje u mne. Hunter tedy přijde přímo ke mně a pak se již postarám, aby rychle a tajně zmizel. Pak tě zavolám a ty nastoupíš na jeho místo. Poněvadž jsi s jeho poměry a zvyky dokonale obeznámen, nebude ti těžko představovat se ve Spojených státech jako pravý Smál Hunter, aspoň na tak dlouho, dokud ti dědictví nebude vyplaceno.” To byl asi v podstatě obsah dopisu, jenž se vztahoval, jak je zřejmé, k našemu podniku. Doplněn byl rťiznými poznámkami a pokyny, pro nás lhostejnými, pro Jonathana však dťiležitými, jinak by byl sotva uchoval dopis tak zrádný, který ho mohl co chvíli těžce kompromitovat. Divili jsme se ostatně, proč jej nezničil, stejně jako druhé dopisy, tak nápadně prozrazující zločinný záměr, že i nezkušený čtenář, jemuž se náhodou mohly dostat do ruky, ihned musel poznat, o co jde a byl by přímo nucen učinit o tom trestní oznámení. Druhý dopis, z doby novější, byl asi tohoto obsahu: “Milý synu! Dobře jsi to navlékl. Věc běží jako po másle. Hunter přišel, navštívil mne a ubytoval se u mne. Jen to se mi nehodí, že zanechal v Káhiře příkaz, aby zásilky pro něho byly zasílány obchodníku Musovi Babuamovi. Vyprávěl mi o tobě a lituje velmi, že byl nucen opustit tě v nemoci. Nemá ani potuchy, že jeho otec zemřel.

Rozumí se, že se hned dotazoval po svém příteli, advokátovi Murphym. Byl jsem na to připraven a vymyslel jsem si neuvěřitelnou báchorku, ale neupotřebil jsem jí, neboť mi přispěla náhoda. Vzbouřili se totiž Beduíni kmene Uled Ayar proti bejovi, poněvadž daň z hlavy, jim předepsaná, se jim zdála příliš vysoká. Dostal jsem rozkaz, abych se se svou atly beliji, rozuměj, škadronou, hned proti nim vypravil, zkrotil je a za trest vybral od nich dvojnásobnou daň. Vezmu Huntera s sebou na výpravu jako účastníka, namluvil jsem mu, že si advokát učinil výlet právě do téže krajiny. Byl vskutku tak hloupý, že mi uvěřil, ačkoliv kmen Uled Ayar bydlí aspoň stopadesát kilometrťi na jih od Tunisu. Zítra se vydáme napochod. Postarám se při nějaké šarvátce, jichž asi bude dost, aby se již nevrátil. Podle mého výpočtu potrvá výprava čtyři až pět neděl, pak se vrátím do Tunisu. Zařiď se tak, abys v tu dobu přišel. Mťij přítel, lodní kapitán Wiliams, ti dá zprávu, až popluje z Palestiny přes Alexandrii sem. Slíbil mi, že tě vylodí u Chamartu, neboť zde se nesmíš objevit, dokud s tebou nepromluvím. Poptej se, jakmile přijdeš, po mně, zda jsem se již vrátil. Nebudu-li dosud na místě, očekávej mne v úkrytu u obchodníka s koňmi Bu Maramy, s nímž jsem se seznámil. Bydlí ve vsi Zaghuanu, jižně od Tunisu, a je mi zavázán mnohým díkem. Přijme tě rád a skryje tě, takže se nikdo o tvé přítomnosti nedoví. Příčina naší opatrnosti je mu ovšem neznámá. Rozumí se, že vezmu Hunterovi vše, co má při sobě a přinesu ti jeho doklad, aby ses mohl legitimovat. Ani mi nenapadá žádat o dovolenou nebo o propuštění. Jednoduše a krátce zmizím. Přeplavíme se do Anglie a odtud do Spojených

státťi. Rád bych se v Anglii zdržel, mám pro to dťivody. Musíme se cestou seznámit s několika možno-li význačnými osobami, aby ti mohly dokázat, že jsi pravým Hunterem…” Následovalo ještě několik popsaných stran, pro nás však nezajímavých, což mohu říci také o ostatních dopisech. Ostatně oba první dopisy pro svou obšírnost, jasnost a obsažnost nám úplně stačily, abychom poznali záměr obou darebákťi. Lepší svědectví proti Meltonťim nemohlo být. “Teď víme,” pravil Emery, “proč nás Melton opustí u Chamartu.” “A proč se s tebou seznámil,” doložil jsem. “Yes. Seznámil jsem se s Hunterem a mohu dosvědčit jeho totožnost. Však ještě uslyší, co je na něm pravého a nepravého. Tyto dopisy podržíme?” “Ne. Kdyby je pohřešil, podezříval by nás a snad by nám ještě provedl nepříjemný kousek.” “Myslíš, že se jich zmocníš později?” “Ovšem.” “A jestliže je do té doby zničí?” “Nezničil-li je dosud, uschová je i nadále z dťivodťi, pro něž je nezničil ihned. Nespustíme ho s očí, jsme jím bezpeční, ostatně mťižeme se dopisťi zmocnit kdykoli.” “Máš pravdu. Nesmíme vzbudit jeho nedťivěru. Vinnetou uloží zase tobolku do kufru a zavře jej.” Nebyl to ovšem snadný úkol, ale Apač projevil takovou obratnost při krádeži klíče, že jsme mohli očekávat, že se nedá dopadnout ani při jeho vrácení. Vzal tobolku a odplížil se jako duch. Zrána nám dal pokynem na srozuměnou, že Hunter spal a nezpozoroval noční nepřítomnost domnělého Somaliho ani jeho kutění v kufříku. Po celý den se choval Hunter zcela nenucené, ale marné jsem očekával, že znovu zahájí hovor o našem ujednání. Obával se patrně mé zvědavosti a nechtěl být mými dotazy uváděn do rozpakťi. Třetí noc pokojně minula a zrána jsme se blížili k Chamartu. Teprve teď se mu rozvázala ústa. “Máte dosud chuť,” tázal se, “vyhovět mému přání, o němž jsem se vám zmínil?” “Zajisté,” pravil jsem udiveně, “co slíbím, to také splním! To je mťij zvyk.” “Vypátráte tedy, vrátil-li se již kolarasi a oznámíte mi to do Zaghuanu?” “Přijdu.” “Nejlépe se to dovíte v kasárnách na sever za městem. Kdy vás mohu očekávat v Zaghuanu?” “Podle všeho brzy odpoledne.” “Výborně. Pak mám ještě jednu prosbu. Poněvadž musím urazit značnou cestu, při níž se nesmím příliš ukazovat, nemohu dopravit svá zavazadla pohodlně až na místo. Chtěl byste se jich laskavě ujmout a dát je dopravit nosičem do Zaghuanu?” “Učiním tak.” “Děkuji vám tedy a loučím se s vámi. Na shledanou odpoledne.” Podal mi ruku a odešel do kajuty. Na mťij pokyn odebral se Vinnetou za ním, což nemohlo být nápadné. Apač mi pak oznámil, že Hunter vytáhl tobolku a zastrčil ji do náprsní kapsy. Právě to jsem chtěl vědět. U mysu Chamart dal kapitán zarejdovat k pobřeží a spustit člun, do něhož Hunter vstoupil. Jakmile se člun vrátil, plavili jsme se dále do Goletty, kde jsem ovšem neopomenul odevzdat Jonathanťiv kufr hamalovi, arabskému nosiči břemen. Ani mi nenapadlo dotazovat se po kasárnách. Pustil jsem se přímo na pravé místo, k svému příteli Kriiger bejovi. Věděl jsem, kde ho zastihnu. Měl dva služební byty, jeden v Kasbé, totiž v panovníkově městském paláci a druhý v Bardo, pevnťistce vystavěné čtyři kilometry za městem, kde bylo též sídlo vlády. Zanechal jsem své druhy v přístavním

hotelu a šel jsem zprvu přímo do Kasby, kde však Krťiger bej nebyl, potom jsem podnikl vycházku do Bardo. Znal jsem město dobře, neboť jsem chodil za svých dřívějších dvou pobytťi toutéž cestou velmi často k originálnímu “pánu zástupťi”. V Bardo jsem shledal na první pohled, že se nic nezměnilo od té doby, kdy jsem tam byl posledně. V předsíni bejova příbytku seděl poddťistojník, o němž jsem věděl, že všechny návštěvy oznamuje svému veliteli. Kouřil z čibuku, odepjatá šavle odpočívala vedle něho a chlapík mžoural líně do světa. “Co chceš?” tázal se, aniž na mne pohlédl. Znal jsem ho. Byl to kus starého inventáře “pána zástupťi”, a jeho miláček. Při mé poslední návštěvě byl onbašim, desátníkem, od té doby, jak jsem zpozoroval, vyšinul se na cause, šikovatele. Tento bodrý, zešedivělý muslim byl již více než šedesát let starý, ale dosud měl maso i kosti tak tuhé jako tehdy, když mne provázel do stanťi kmene Uled Said. Nazýval se vlastně Selim, ale všeobecně se mu říkalo “Sallám”, protože měl toto slovo stále v ústech a užíval je při nejrozmanitějších projevech. Vykřikl-li “o sallám!” znamenalo to stejně radost i hanbu, slast i neštěstí, nádheru i chudobu. Záleželo jen na tom, jak to vyslovil, jak se při tom tvářil a jaké pohyby dělal rukama. “Pán zástupťi doma?” tázal jsem se stručně. “Není.” Dosud se na mne nepodíval. Znal jsem to. Neprozradil nikdy, že plukovník je doma, dokud se mu nedostalo, bakšiše. “Vím, že je doma,” pravil jsem, “vezmi těchto pět piastrťi a rychle mne ohlas!” “Dobrá! Protože ti Alláh osvítil rozum, mťižeš se k němu dostat. Dej sem a…” Zarazil se. Za posledních slov na mne konečné pohlédl, nadzvedl obočí, nakrčil čelo, přitáhl napřaženou ruku prudce k tělu, začatou větu již nedokončil a volal radostně:

“O, sallám, sallám, sallám, znovu sallám a třikrát sallám! Tys to vskutku, rozkoši mého zraku, lesku mé duše, slasti mého pohledu! Alláh tě. k nám přivádí v pravou chvíli, neboť tě potřebujeme. Dovol, ať tě obejmu a ponech si své hříšné stříbro, ponech, ponech si je. Nechť mi ruka po rameno uschne, než abych vzal od tebe bakšiš, aspoň dnes, neboť vím, že mi později dáš dvojnásob.” Objal mne a chvátal do vedlejší síně, odkud se halasně rozléhalo jeho “O, sallám, sallám, sallám!” Nemyslete si, že jsem se hněval, že mne prostý poddťistojník objímal. Jeho radost byla upřímná. Jeho tvář sice nebyla již mnoho dnťi umytá a šedivá brada se třpytila mastnými kapkami skopového loje, jenž mu při jídle odkapával od úst, a jeho rty čpěly silně šťávou čibuku, který snad nikdy nebyl čištěn, ale co na tom? Utřel jsem si po jeho odchodu ústa pravým rukávem zhruba a levým načisto a těšil jsem se z toho, že jsem nalezl starého Salláma zdravého a svěžího jako před lety. Člověk se nikdy nesmí i považovat za lepšího než je druhý. Snad je na světě dost lidí, kteří by si také i utřeli ústa, kdybych je objal, zvláště kdyby viděli, že mne před tím objímal j starý Sallám z Tunisu. Byl jsem velice zvědav na setkání s Kriiger-bejem. Dalo se čekat, že mne uvítá svou děsnou mateřštinou. Dveře se rozlétly, Sallám mne popadl za ráme! na, mrštil mnou dovnitř a řval jako tur: l “Zde jest ten, jehož nám Alláh posílá! O, sallám, sallám!” Pak za mnou zavřel dveře. Stál jsem v selamliku “pána zástupťi”, který stál přede mnou o něco starší a nachýlenější než kdysi, ale dosud se zrakem pevným a tváří usměvavou. Vztáhl ke mně ruce a již mne pozdravoval: j “Vás zde? Vás v Tunisu? Prosím vás, račte přijmout srdečné uvítání šle} chetného přátelství a vťibec všech těchže pocitťi v překvapení krásného pohledu vaší přítomnosti tisíckrát pozdrav na sto pocitťi blahých, a chci vám zťistat přítelem a vy bratrem z drahé vlasti zde v Africe!” Snažím se všemožně prodat tak, jak jsem koupil a spoléhám na svou paměť. , čtenář ať sobě tento pozdrav rychle přečte, aby měl alespoň přibližný pojem, jak užíval Kriiger bej své mateřštiny. Pak mne “pán zástupťi” objal, možno-li ještě srdečněji než jeho starý Sallám, a stáhl mne k sobě na koberec, na němž předtím seděl. Nehodlám čtenáře unavovat jeho větnou skladbou a slovosledem, poněvadž se obávám, že by mi nerozuměl a podávám další hovor bejťiv správnou mluvou: “Posaďte se, posaďte! Jen se posaďte! Tak! Sallám hned přinese čibuk a kávu s ohromnou rychlostí, aby vám dokázal svou lásku. A nedokáže-li, j degraduji ho. Jaký vítr vás sem zavál? Kdy jste přišel a odkud?” ] “Právě dnes z Egypta.” “A najal jste si byt v hotelu, což?” zvolal hněvivě. “Dosud ne, aspoň ne pro sebe. Moji přátelé se však již ubytovali. Mám i totiž dva prťivodce.” “Koho?”

“Pamatujete se na události v alžírské poušti při zničení gumu? ” “Zajisté. Onen famózní Angličan, který zajal, rozprášil…” “Zcela správně. Ten famózní Angličan sir Emery Bothwell, se připlavil se mnou. A vzpomínáte na mé vyprávění o slavném náčelníkovi Apačťi?” “Vinnetou!” vykřikl. “Docela podrobně, a mám v paměti všecky slavné rudé bojovníky, z nichž Vinnetou je největším.” “Nuže, ten slavný muž přijel rovněž se mnou. Povím vám, proč a z jakého dťivodu se ti dva se mnou spojili k výpravě do vaší oblasti.” “Ano, všecko mi musíte říci,” brebentil a již se vyptával, má-li Vinnetou při sobě svou stříbrnou pušku a mám-li zde svou slavnou medvědobijku a nevyčerpatelnou opakovačku. Nyní mluvil výhradně arabsky a nedělal chyby. Přisvědčil jsem a tázal jsem se: “Ale proč se dotazujete po našich puškách?” “Protože je právě potřebujeme.” “Jak tomu mám rozumět?” “Jsem povinen vyrazit zítra proti Beduínťim Uled Ayar, kteří se vzbouřili pro vypsanou daň z hlavy.” “Uledové Ayar se vzbouřili? Slyšel jsem již o tom.

Myslím však, že jste již proti nim vypravili brannou moc.” “Tak jest. Ale včera přichvátal posel se zprávou, že naše jízda nejen že svťij úkol nesplnila, nýbrž byla dokonce Beduíny zaskočena a obležena. Posel byl jediný, komu se podařilo proklouznout.” “Kde byli vaši jezdci přepadeni?” “U mudherských zřícenin.” “Neznám to místo, ale jistě je příznivá ta okolnost, že nebyli obklíčeni v širém poli. Ve zříceninách naleznou úkryt a mohou se držet, dokud jim nepřijde pomoc. Zde se vťibec stala neodpustitelná chyba. Ayarští Uledové jsou přece statečným kmenem, a podle toho, co je mi o nich známo, soudím, že mohou postavit do pole tisíc jezdcťi. Počítám správně?” “Myslím asi devět set.” “Na nějaké stovce nezáleží. A proti takovému kmeni vypravit pouhou škadronu bylo přece jen pochybné. Jaké dťistojníky má tato škadrona?” “Velmi řádné. Kolarasi pro svou odvahu a obezřetnost je mým miláčkem. Jmenuje se Kalaf ben Urik.” “Arab, Turek, Maur, Beduín?” “Chyba lávky. Narodil se v Anglii, do vojska vstoupil v Egyptě, pak přeběhl do Tunisu, stal se poddťistojníkem a postupoval velmi rychle. Ustavičně se vyznamenával a byl posléze jmenovám kolarasim. Svěřil jsem nynější výpravu jeho velení.” “Hm! Tento Kalaf ben Urik je vskutku řádným chlapíkem? Jak se tedy stalo, že mohl podniknout tak velice nebezpečný výpad s jedinou škadronou a že jednal tak neprozřetelně? Pasa chtěl vypravit právě jen jednu škadronu? ” “Ano.” “Nebo se považoval Kalaf bez Urik za tak duchaplného vojáka, že se umí zhostit svého úkolu s tak malou silou?” “Také. Pravil, že každý jeho voják má tolik zmužilosti a obratnosti, že se mťiže postavit proti deseti.” “A kde jeho výprava nastoupila pochod?” “VUnece.” “Ah, to je výchozí stanice karavan, které se ubírají na jih. Byl u něho nějaký cizinec?” “Ano.” “Jaký to byl muž? Víte o něm něco?” “Nevím.” “Myslím totiž, že bylo povinností kolarasiho žádat vás o dovolení, chtěl-li ke své vojenské výpravě přibrat civilního člověka, cizince, který přece nenáležel do vojenského svazku.” “Jako vrchní velitel samostatně jednajícího sboru mohl si přibrat koho chtěl.” “Tak! Tedy nepotřeboval dovolení. A s jakým počtem mu hodláte spěchat na pomoc?” “S třemi škadronami. Zítra odpoledne nastoupíme pochod.” “Zajisté v době el asru ?” “Ano.” Muslimové, jak známo, věří, že žádný podnik se nezdaří, není-li začat v době el asru, tím ovšem bývá často ztracen celý den. “Tato ztráta času,” řekl jsem, “ať je sebemenší, mťiže někdy přivodit zkázu těch, kdo mají být zachráněni. Neváhal bych ani okamžik a vypravil bych se ihned, třeba o pťilnoci.” “Máte pravdu, ale asr je a zťistane asrem a proti rozkazťim pašovým jednat nemohu.” “Nařídil-li tak Mohamed es Sadok pasa, pak ovšem nelze nic měnit. Musíte tedy počkat

do zítřejšího odpoledne.” “Pojedete ovšem s námi a vaši prťivodci také?” “Hm! Neměl bych proti tomu námitek. Taková válečná výprava je mi zcela po chuti, a pokud jde o Emeryho i náčelníka Apačťi, myslím, že se připojí bez rozpakťi.” “Těší mne, těší nadmíru. Tito dva pánové nesmějí ovšem zťistat v hotelu. Zvu je dťitklivě, aby se u mne hned ubytovali jako moji hosté.” “Dobrá, pak pro ně pošlete. Poněvadž nemají mnoho zavazadel, stačí když pošlete dva kóně. Mně ovšem také chybí zvíře a máme-li vás provázet na výpravě proti beni Ayarťim nezbude vám, než nás koňmi opatřit. Při tom 1 asr: doba modlitby odpolední, odbývané asi o třetí hodině. 3Uled = bení = děti, synové. Jméno kmene je Ayar.

dovoluji si podotknout, že Vinnetou i Bothwell jsou znalci a že se nespokojí obyčejnými zvířaty.” “Právě jako vy, ale nemějte obavy. Znáte mne a mťižete být ubezpečení, že vám posloužím nejlepšími běhouny, které mám.” “Přijímám za sebe i za své přátele s díky. Ale nejmilejší by mi bylo, kdybyste mi pťijčil koně hned. Chci se vrátit do města a podniknout malý výlet do Zaghuanu.” “Proč a nač?” “Příčinu této jízdy vám povím později, jakmile budeme mít víc času, přičemž se dovíte podrobně, z jakých dťivodťi se vťibec naše trojice pustila do Tunisu. Prosím, abyste mi zodpověděl několik dotazťi. Máte dťikazy, že Kalaf ben Urik je pťivodem z Anglie?” “Nemám.” “Občanem které země je nyní?” “Tunisu.” “Tedy v případě, že by se dopustil zločinu, nerozhodoval by nad ním zástupce jeho rodné země, nýbrž soudní moc pašova?” “Ano. Ale Kalaf ben Urik je mužem ctihodným, přísně věřícím musulmanem, za něhož se zaručím tisícerou přísahou a nestrpím nejmenšího útoku proti svému oblíbenci.” Poslední větu vyslovil tak přísně a dťirazně, že jsem zcela jasně viděl, jak velice si kolarasiho oblíbil. Proto jsem si umínil, že Kriíger bejovi zatím neřeknu nic, co by se týkalo jeho oblíbence a zvláště že se mu nezmíním o tom, co proti němu podnikám. Poněvadž mu byl tak velice nakloněn, mohl jsem očekávat, že by nám úplně zhatil náš záměr. Nemluvil jsem tedy již o kolarasim, nýbrž zabočil jsem v rozmluvě k jiným předmětťim. Vyprávěli jsme si navzájem své zkušenosti, pokuřovali nádherný tabák džebeli a pili kávu, kterou starý Sallám vždy znovu připravoval, a bavili jsme se vťibec o všem možném i nemožném, jen o tom ne, co jsem měl na srdci. Ale konečně musel jsem už odejít a zařídit vše potřebné, než bych se znovu k “pánovi zástupťi” vrátil. Kriiger bej mne provázel až před dveře. Tohoto vyznamenání se dostávalo jen osobám, jichž si velice vážil. Před domem byl již pro mne osedlán nádherný hřebec, ryzák. Především jsem jel do hotelu, abych oznámil druhťim, že se jim dostalo plukovníkova pohostinství, ale zároveň bylo též třeba jim oznámit, jakého neúspěchu jsem se dožil v záležitosti kolarasiho. Nemohl jsem ostatně tušit, že tento prohnaný darebák přišel právě na myšlenku pro nás tak mrzutou, totiž zalichotit se starému plukovníkovi. Kriiger-bej měl mne sice v lásce i úctě, ale přece jsem věděl, že bych u něho s pouhou obžalobou bez pádných dťikazťi nic nepořídil a že by se byl naopak všemožně snažil, kdyby tušil náš záměr, aby nám jeho oblíbenec unikl. Nezbývalo, než ho přesvědčit, a v tom smyslu jsem také hovořil se svými druhy. “Ale jak ho přesvědčit?” hartusil Emery. “Jak bychom Meltona usvědčili?” “Nepravým Hunterem.” “Ale jak?” “Pojedu k němu a přemluvím ho, aby nevyčkával otcova návratu v Zaghuanu, nýbrž aby se přidal k naší výpravě proti Ayarským Uledťim. Jsem si jist, že jeho neočekávaný příchod překvapí Kalafa ben Urik takovou měrou, že se v něčem před plukovníkem těžce podřekne a že pak již Krťigera beje přesvědčíme o pravdivosti svých údajťi.” “Tato myšlenka by nebyla právě špatná, ale jak chceš jeho syna pohnout, aby jel s námi?” “To ponech na mně. Vyložím mu záležitost takovým zpťisobem, že mi sám navrhne, aby nás mohl doprovázet. Představ si úžas a strach kolarasiho, až spatří syna v mé společnosti, až pozná Old Shatterhanda, který zná jeho zločiny z dřívějška. Sám ďábel by mu pomáhal, kdyby se nepopletl a nepodřekl. Náš výklad již plukovníka přesvědčí, že věnoval svou přízeň dravci s lidskou tváří. Pojedu nyní do Zaghuahu a pro vás se brzy dostaví čestný prťivod.” “Ještě okamžik! Zdá se, že jsi úplně zapomněl na okolnost, která je přece dťiležitá. Kriiger bej přece ví, odkud pocházíš a jak se nazýváš.” “Zajisté.” “A také jsi mu nesmlčel, že je s námi Vinnetou, náčelník Apačťi?” “Nesmlčel!” “Jak by se tedy mohl s námi vypravit nepravý Hunter? Doví se přece až příliš brzy, že jsi ho přelhal.” “Jak to?” “Pověsili jsme mu na nos bulíka, že jsi Angličan, který se jmenuje master Jones, a Vinnetou že je Somali a jmenuje se ben Asra.” “A to snad vadí?” “Podivuhodná otázka! Dříve jsi nechápal tak těžce. Doví se jistě na pochodu, jak se vlastně jmenujete a kdo jste. Pak ovšem bude mít podezření.” “Nemusíš se tím trápit. Vysvětlím mu zcela snadno, že jsme oklamali nikoli jeho, nýbrž plukovníka.” “Připouštím, ale podaří se ti to?” “Zcela jistě. Opakuji, že člověka lze tím snáze přelstít, čím více hodlá klamat jiné.” V té chvíli již bušil kdosi na dveře, a starý Sallám se vřítil dovnitř. Byl vypraven svým velitelem v prťivodu deseti jezdcťi, aby přivedl Apače a Bothwella, a takový čestný prťivod

dokazoval, jak o nich Kriiger bej smýšlí. Emery zaplatil za všechny malý hotelový účet, načež se celý jezdecký prťivod pohnul kupředu a přímo do Bardo, já pak zabočil do Zaghuanu. Nebylo mi nesnadné doptat se na obydlí starého Bu Maramy. Vždyť byl obchodníkem s koňmi, a jistě tedy k němu chodili mnozí lidé, takže mťij příjezd nebyl nikomu nápadný. Zarazil jsem ryzáka před dlouhým, úzkým, nízkým a bíle omítnutým přízemním stavením s plochou střechou. Bu Marama vyšel sám, otevřel vrata a nechal mne vjet do dvora, kde jsem spatřil mnoho koní v malých oddělených stájích. Starý žid se bystře zadíval na mého hřebce a jakmile jsem s něho sesedl, tázal se přísně: “Přicházíš, abys tohoto koně prodal?” “Ani mi nenapadlo.” “Dobře činíš, neboť bys byl koňským zlodějem. Znám tvého ryzáka. Je to pravý maurský hřebec Hennešá a je miláčkem Pána zástupťi našeho paši. Pán zástupťi má k tobě jistě velikou dťivěru, svěřuje-li ti k projížďkám koně tak vzácného.” “Krťiger bej je mým přítelem.” “Pak mu vyřiď, že jsem jeho a také tvťij nejoddanější sluha! Kterému tvému přání mohu vyhovět? ” “Do tvého příbytku se dnes uchýlil cizinec, který chce být v úkrytu.” “O tom nevím. Kdo ti řekl něco podobného?” tázal se, nemálo zaražen, že přítel pána zástupťi se dotazuje po člověku, který se u něho skrývá. “Jen pověz pravdu! Mťižeš mi dťivěřovat. Připlul jsem s tímto cizincem z Egypta parníkem a poslal jsem ti jeho kufr po hammalovi. Pověz mu, že si přeji s ním mluvit.” “Uvítá tě asi nerad,” hučel nedťivěřivě žid. “Mťij host se skrývá právě před mužem, jehož jsi přítelem. Jak ti tedy mťiže na oči? Dovím se hned, jsi-li vskutku mužem, jehož očekává. Odkud a kdy jsi přistál na zdejším pobřeží?” “Z Alexandrie dnes ráno.” “A kde přistál cizinec, s nímž si přeješ hovořit?” “V Ras Chamart.” “Do které země příslušíš?” “Jsem z belad el Ingeliza, ze země Angličanťi.” “A tvé jméno?” “Jones.” “Odpovídáš správně a proto ohlásím tvťij příchod. Řekni mi však ještě, zdali Pán zástupťi ví, kam jsi odjel.” “Neví.” “Povíš mu to?” “Nepovím. Ani mě nenapadne. Vím, že jsi přítelem kolarasiho Kalafa bena Urik a že jsi jen proto cizince přijal pod svou střechu, aby ses zavděčil kolarasimu. Věnuji kolarasimu velice vřelou účast, znám jeho přání, jeho vťili a jeho úmysly podrobněji, než ty sám, a proto tě žádám, abys odložil svou nedťivěřivost a zavedl mne k svému hostu. Nutno mu sdělit vrlice dťiležité věci, které nestrpí odkladu.” “Pojď tedy, dovedu tě k němu.” Nebylo divu, že mi starý žid nedťivěřoval. Byl asi Tomášem Meltonem aspoň částečně zasvěcen do tajemství a věděl tedy, že se vrchnost nesmí dovědět o přítomnosti jeho hosta. Přijel jsem na koni vysokého úředníka, který byl téměř dťivěrníkem vladařovým, a čím drahocennějším byl mťij kťiň, tím větší dťivěry úředníkovy jsem požíval. To ovšem bylo dostatečnou příčinou, aby se vťiči mně choval opatrně. Nechal jsem koně stát a šel jsem za starcem. Zdánlivým účelem mé návštěvy bylo zpravit Jonathana Meltona, že kolarasi, jeho otec, se dosud z výpravy nevrátil, ale vlastním mým úmyslem bylo přemluvit ho, aby nezťistával potají v Zaghuanu, nýbrž aby se vypravil s námi. Chtěl jsem si ho zabezpečit, aby mi neutekl. Jak to však navléci, abych nevzbudil jeho podezření? Považoval mne za Brita,

master Jonese, a kdyby se k nám připojil, mohlo by se brzy prozradit, kdo jsem. Nezbývalo, než vysvětlit mu tento rozpor tak, abych nevzbudil jeho podezření. Bu Marama mne vedl několika světnicemi a když mne zanechal o samotě, vešel do jiné místnosti. To bylo znamením pro mne, že jsem nerozptýlil jeho nedťivěru. Trvalo také dost dlouho, než se vrátil a vybídl mne, abych vstoupil. Pak odešel. Nepravý Hunter stál ve vedlejší místnosti a čekal na mne. Byl to, jak se zdálo, nejlépe upravený pokoj celého domu. Podal mi ruku a volal: “Konečně jste zde! O málo, a nebyl byste se ke mně ani dostal. Což?” Zvuk hlasu i výraz jeho tváře nasvědčovaly, že se židovi nepodařilo vzbudit v něm podezření. “Zajisté,” pravil jsem. “Váš hostitel, jak se zdá, nemá ke mně dťivěru.” “Pravda, a víte proč?” “Doufám, že mi to povíte.” “Protože jste přijel na známém ryzákovi velitele tělesné stráže. Žid tvrdil, že jste dťivěrníkem plukovníkovým.” “Hm! Pak soudil správně a chybně zároveň.” “Jakto?” “Zvláštní shodou okolností, která mne nejprve uvedla v úžas, ale hned mne pohnula, abych ji využil pro sebe. Posaďme se. Musím vám to říci. Je to malé dobrodružství, které, jak předpokládám, přivádí za sebou jiná dobrodružství.” “Ale proč a jak? Vypravujte! Jsem zvědavý -” pobízel mne, posadil se proti mně a nabídnul mi doutník a oheň. “Považte!” začal jsem. “Odebral jsem se hned podle vašeho přání do kasáren, abych se poptával po kolarasim.

Před vraty sedělo několik vojákťi, ale jen jsem se začal vyptávat, vyskakovali, vzpřimovali se a pozdravovali. Ohlédl jsem se. Přijížděla četa jezdcťi s nějakým vyšším dťistojníkem. Rychle jsem ustoupil. Velitel čety se na mne zahleděl, radostně vykřikl a pozdravoval mne jako starého známého, a jmenoval mne Kára beu Nemsi.” “To je zvláštní! Podle toho se asi velice podobáte někomu, koho zná. Řekl jste mu, že je na omylu?” “Učinil jsem to. ale dťistojník se smál a považoval mé vysvětlení za žert.” “Pak se zde ovšem jedná o neobyčejnou podobnost. Kdo byl ten dťistojník?” “To je právě to nejlepší na věci. Sám Krťiger bej, Pán zástupťi.” “Nadmíru zajímavé. Co jste dělal? Přesvědčil jste ho, že se klame?” “Nepřesvědčil. Chtěl jsem, ale Kriiger bej přerušil mťij hovor, popadl mne za rameno, vlekl mne do vrat a přímo mne vyzval, abych žertování nehnal příliš daleko. Nezbylo mi, než s ním vejít do kasáren, posadit se do dťistojnické jídelny a čekat, až vyřídí některé neodkladné služební záležitosti. Abych se příliš nenudil, nechal mi pro zábavu starého šikovatele, který se nazývá Sallám.” “To zní dobrodružně.” “Teprve bude znít. šikovatel tvrdil totiž právě jako jeho velitel, že mne dobře zná a že jsem jakýsi Kára ben Nemsi.” “Ale podařilo se vám aspoň toho osla přesvědčit o opaku? ” “Nikoliv

ani mi nenapadlo. V mé hlavě totiž vyvstala myšlenka, smělá sice, ale pro mne výhodná. Pamatujete se přece, že jsem obchodník kťižemi a kožešinami? Jistě vám neušlo, že Beduínové v Tunisu se zabývají chovem ovcí a že se odtud vyváží zvláště safián a marokén?” “Ano, je mi to známo.” “Nuže! Použil jsem podobnosti s oním neznámým Kára ben Nemsi k obchodu.” “Jak?” “Nejjednodušším zpťisobem na světě. Je nepopiratelné, že přízeň a doporučení nějakého Pána zástupťi hodně zatlačí každému obchodníku. Krťiger bej prý je pravou rukou tuniského paši a mťiže tedy svému příteli k mnohému dopomoci. Rozhodl jsem se hned navázat s Tunisem obchodní spojení a připravit nákup kťiží a kožešin, přičemž mně i dále pomťiže má podobnost.” “Myšlenka by to byla výborná,” pravil nepravý Hunter, “ale je na pováženou…” “Co je na pováženou?” “Chcete opravdu ponechat Krťigera beje v domněnce, že jste onen Kára ben Nemsi?” “Správně.” “A chcete navazovat obchodní spojení pro firmu Jones. Jak se to rýmuje?

Nemťižete být přece současně Jonesem a Károu ben Nemsi.” “Také nebudu. To lze přece snadno zařídit. Jsem Kára ben Nemsi, přítel Jonesťiv, jehož přece dobře znám a jehož zájmy podporuji. Rozumíte mi?” “Dokonale. Takovým zpťisobem mťižete vystupovat, ale pochybuji, že se vám podaří sehrát dokonale úlohu člověka, jehož podobou se honosíte.” “Oh, pokud jde o to, jsem zcela opačného názoru.” “Toto přesvědčení vás zklame. Lezete do nebezpečí, v němž si mťižete snadno zlomit vaz. Je nejen možné, ale spíše pravděpodobné, ba téměř jisté, že vám bude škraboška z tváře stržena.”

“To mě nebolí. Podobnost, jak se zdá, je tak veliká, že se na ni mohu bezpečně spoléhat. Ostatně, co se mťiže stát nejhoršího?” “Přesto vám radím, abyste nevystupoval příliš bezpečně. Podobnost sama nestačí. Je-li Kára ben Nemsi přítelem Pána zástupťi, pak jistě zná jeho osobní poměry. Seznámili se, vyprávěli si, sdělovali si rťizné podrobnosti, a to vše byste musel vědět, kdy se tak stalo, jak se to stalo a co se při tom přihodilo. Jediné nesprávné slťivko, chybná poznámka, malá nejistota mohou přivodit váš pád, a pak přijde pomsta, ve které, jak je vám asi známo, nezná muslim milosrdenství.” “Je to sice dobré a dobře míněné, co mi tu povídáte, ale strach mi nenaženete. Není tak těžké sehrát úlohu Kary ben Nemsi, jak si představujete. Když jsem seděl se starým šikovatelem, bavil jsem se s ním a vyptával jsem se ho všemi směry, aniž to zpozoroval. Vím již, jak si počínat. Když se Kriiger bej vrátil a já se již nezdráhal být Kára ben Nemsim, mohl jsem s výborným prospěchem použít, co mně šikovatel prozradil, přičemž jsem zvěděl ještě dost jiných věcí a okolností, pro mne cenných, takže jsem si pak již zcela klidně hrál na onoho neznámého.” “Toto vše pěkně zní, ale další postup vyžaduje ohromné opatrnosti, zručnosti a ostrovtipu. Jak se zdá, jste pevně rozhodnut provést svťij úmysl až do konce; nechci vám to vymlouvat, protože by to bylo marné a protože mi do toho nic není, ale povězte mi ještě něco. Ten Kriiger bej prý není rozeným Orientálcem.” “Ne, je to Evropan, Brandeburák.” “A soudě podle jména, je Kára ben Nemsi jeho krajanem, nějaký cestovatel, či něco podobného?” “Zcela správně.” “Mějte se na pozoru! Jsem sice dalek, toho, abych ty lidi považoval za kdovíjak prohnané, ale hloupí jistě nejsou. Krťiger bej se zde vyšinul na slušný stupeň dťistojenství a nemťiže tedy být žádný hlupák.

Nebezpečí, že budete prohlédnut, je tedy značné. Což když ho napadne nebezpečná myšlenka hovořit s vámi svou mateřštinou? Vyznáte se v tom? Co budete dělat?” “Co budu dělat? To, co on.” “Umíte německy?” “Ujde to. Ostatně Kriiger bej zapomíná téměř úplně na svou mateřštinu. Zpozoroval jsem dokonce, že jí mluví hťiř než já.” “Máte z pekla štěstí, ale mějte se přece jen na pozoru! Nechtěl bych vězet ve vaší kťiži, kdybyste byl prozrazen. Je užitek, který vám z toho kyne, tak veliký, že se nerozpakujete odvážit se tohoto nebezpečí?” “Zajisté. Zde vydělám statisíce a tomu ovšem rozumím lépe než vy.” “Ale pak zde budete déle a nemťižete, jak jste mi slíbil, odcestovat se mnou.” “Společný odjezd by ovšem odpadl, neboť hned zítra se odsud vypravím do vnitrozemí.” “Zítra? To je neobyčejně brzy! Pomýšlel jste na nebezpečí, do něhož se slepě ženete?” “Nepomýšlel, protože žádného není. Budu pod dobrou ochranou.” “Pod jakou?” “Sir Emery pojede se mnou.” “Bothwell?, Vskutku?” protahoval zklamán. “Byl jsem zcela přesvědčen o tom, že vstoupí na palubu zároveň se mnou.” “To se ovšem nestane. Jakmile slyšel, co mám v úmyslu, hned byl rozhodnut, že se ke mně přidá. Jsem tomu rád, neboť je zkušeným a obratným mužem, jehož společnost mi mťiže být ku prospěchu. Ostatně nepťijdeme jen my dva, dostane se nám ještě jiného prťivodce, totiž Pána zástupťi, plukovníka Krugera beje.” “Je to pravda?” “Úplná. A také Kriiger bej se nevypraví sám, budou ho provázet jeho dťistojníci a ti zase budou provázeni svými vojáky, vesměs koňmo. Jak vidíte, nemusím se ničeho strachovat.” “Koňmo! To vypadá jako válečná výprava!” “Uhodl jste.” “Ale proč? jaký to má účel?” “Potrestat vzbouřené Uledy Ayarské.” “Jakže? O těchto Beduínech jsem již slyšel a myslím, že již byli ztrestáni. Kalaf ben Urik, kolarasi, se proti nim vypravil, aby jim napravil hlavu a zkrotil je.” “Ano, to je správné, ale stala se malá chyba. Ayarové zkrotili totiž kolarasiho, a tím přicházím k vlastnímu účelu návštěvy. Poptával jsem se totiž po kolarasim, jak jste mi uložil.” “Už se vrátil?” “Nevrátil. Nemohl, protože se mu přihodila malá nehoda.” “Jaká?” vyhrklo z něho postrašeně. “Místo aby Ayary zkrotil, byl jimi dokonale potřen a obklíčen. Unikl jediný voják, který to zde ohlásil.” “Ale pak je přece nanejvýš nutné poslat mu posilu a to

hned, hned!” Jonathan vyskočil a pobíhal rozčileně světnicí. Nebylo divu: podle mých zpráv byl jeho tatík ve svrchovaném nebezpečí. Po chvíli promluvil: “Poněvadž vás Kriiger bej považuje za svého přítele, zajisté budete mít na něho aspoň poněkud vliv. Nemohl byste se zasadit o to, aby byla vyslána kolarasimu posila?” “Ptátp se zcela zbytečně, master Hunter! Přece jste slyšel, že plukovník nastoupí cestu v čele svého jezdectva.” “Proti Uledťim Ayarským?” “Ovšem. Proti Uledťim Ayarským. Jakmile posel přinesl Jobovu zvěst, začalo se vše chystat k pochodu. Budou vypraveny tři škadrony.” “Tři? Myslíte, že tento počet stačí, aby byl kolarasi zachráněn?” “Stačil by, zastihiieme-li ho naživu, nebude-li totiž dříve mrtev. Nebezpečí je veliké a vzdálenost je značná, asi pět denních pochodťi. Posel potřeboval pět dní sem, odtud tam zase pět dní, to je deset dní od té chvíle, kdy byl kolarasi obklíčen nepřátelským vojskem.” “Deset dní! Co vše se mťiže přihodit za deset dní!” “Ovšem. Vždyť nemá ani na tolik dní zásoby, nemluvě o vodě, aby se udržel se svou škadronou naživu. Je velice pravděpodobné, že se musí vzdát.” “Nebesa! Co tedy dělat?” Mladý muž běhal po místnosti jako tygr, zajížděl si rukama do vlasťi, drbal se za ušima, mumlal něco nesrozumitelného, zkrátka, počínal si jako člověk, jehož se zmocnilo neobyčejné rozčilení. Nechal jsem ho řádit, aniž jsem pronesl slabiku. Posuzoval-li jsem ho dobře a neklamal-li jsem se v něm, nebudu na jeho rozhodnutí dlouho čekat. Vyčkával jsem netrpělivě, jak se vyjádří. Konečně stanul Jonathan přede mnou. “Připojíte se tedy se sirem Emerym k válečné výpravě?” tázal se zhurta. “Ano. Pťijde s námi ben Arsa, náš Somali.” “I ten?, Hm! A co kdybych se chtěl také připojit? Co tomu říkáte?” “Vy?, Hm!” “Nebručte, nýbrž mluvte! Proč se tváříte, jako byste mi chtěl dát zápornou odpověď?” “Protože jste tvrdil, že musíte setrvat v Zaghuanu a vyčkat zde kolarasiho.” “Nesmysl! Co by mi to bylo platné? Předpokládal jsem, což je zcela pochopitelné, že zvítězí. Stal se však pravý opak a rozumí se tedy, že nemusím dbát dřívější úmluvy.” Zcela úmyslně jsem se na něho pátravě zadíval. Jakmile zpozoroval mťij pohled, pravil: “Divíte se mému rozčilení, pravda?” “Ano, přiznávám se. Kolarasi je vám přece úplně cizí, co vám vlastně záleží na jeho osudu? ” “Pravda!

Svatá pravda! Ale jsem již takovým hlupákem a nechci být jiným. Neznáte mne dosud dokonale. Nabídl jsem mu pomoc, chci ho odtud vysvobodit a danému slibu dostojím v každém případě. Nejdříve jsem ho chtěl vyprostit jen z postavení, které se mu nelíbilo, nyní však je dokonce ohrožen jeho život. Nejsem tedy dvojnásob povinen přispět mu na pomoc? Doufám ve vaši laskavost, že nezklamete dťivěru, kterou k vám chovám.” “Hm, rád byste pomáhal kolarasimu a sám pomoc potřebujete.” “Nechtě svého ustavičného bručení a mumlání. Nyní jsem rád, že jste použil své podobnosti se záhadným Kára ben Nemsim, abyste Kriigera beje ošálil. Považuje vás za svého přítele a jistě nezamítne vaše přání. Přimluvíte se u něho za mne? “

“Za co se mám přimluvit?” tázal jsem se, v duchu potěšen, že ptáček sedá na vějičku. “Abych se směl připojit k výpravě.” “Hm, velmi pochybuji, že Pán zástupťi svolí. K vojenským výpravám se nepřibírají civilní osoby.” “Vždyť vás také pozval.” “Ano, protože mne považuje za Kára ben Nemsiho, jinak by asi sotva udělal něco podobného.” “A sir Emery a Somali mohou?” “Jsou jeho hosty, jejichž přání podle zvyklostí této podivuhodné země je nutno respektovat.” “Výmluvy, master Jones, plané výmluvy! Vyslovte se zkrátka a určitě, chcete-li se za mne přimluvit nebo ne.” “Proč bych nechtěl? Pokusím se.” “Dobře, děkuji vám. A zítra tedy pojedeme?” “Zítra odpoledne po modlitbě el asr.” “Račte mne tedy brzy uvědomit, jaký výsledek měla vaše přímluva. Kdy a jak se to stane?” “Ještě dnes poslem, kterého vypravím k vašemu hostiteli. Je však nutné, abych plukovníkovi řekl, kdo a čím jste. Jaké jméno a charakter si chcete dát? ” “Svťij vlastní. K čemu lhát? Povězte mu, že se jmenuji Smál Hunter, pocházím ze Spojených státťi a jsem kolarasiho přítel. Prosím jděte! Nesmíte plýtvat časem. Doufám, že se všemožně vynasnažíte získat pro mne plukovníkovo svolení. Zatím se budu připravovat na cestu.” “Snad byste nevláčel po poušti své kufry? ” “Ne. Vezmu jen nejnutnější potřeby, a mťij hostitel mne opatří dobrým koněm, zbraněmi a zásobami, abych nebyl výpravě na obtíž. Ale dělejte, dělejte, master Jones! Vypadá to, že máte tisíc chutí zmařit drahocenný čas.” Jonathan mne přímo vystrčil ze dveří. šel jsem do dvora, vyhoupl se do sedla a zamířil jsem znovu k městu a odtud do Bardo. Ten člověk, jinak jistě prohnaný, se nepochybně domníval, že mne má v hrsti. Nutil mne, abych se za něho přimluvil, a netušil, že vlastně vyhovuje mému přání. Je a zťistane vždy pravdou: spravedlivý je nakonec vždy chytřejším, než nespravedlivý. V Bardo seděli Vinnetou a Emery s plukovníkem pěkně pohromadě. Bavili se vyprávěním svých příhod, přičemž Vinnetou, poněvadž nerozuměl, dělal němého. Nebylo nikterak obtížné vyžádat si pro nepravého Huntera plukovníkova svolení, ale Ivrťiger bej si přece vyhradil, že tento jemu cizí občan se smí přidružit jen k vojákťim a nesmí se stýkat s námi, kteří jsme byli pozváni k jeho štábu. “Zcela podle mého přání,” pravil jsem, “neboť jeho blízkost by mi nebyla příjemná.” “Pročpak?” tázal se Kriiger bej. “Není mně sympatický a nechci, aby se dověděl, že je s námi náčelník Apačťi.” “Máte pro to dťivod? ” “Zajisté a dost závažný. Dovolte mi však, abych vám jej sdělil až později při vhodné chvíli.” “Bon! Budiž po vašem! Ale bude-li se dotazovat po náčelníkovi, co mu řeknete?” “Označíme ho za rodáka ze Somálska, který se jmenuje ben Asra.” Tím byla záležitost vyřízená. Hned jsem vypravil do Zaghuanu poselství, jak jsem slíbil. Vzkázal jsem nepravému Hunterovi, aby zítra před modlitbou el asr byl na místě, totiž ve vesnici Uneka, odkud se mělo odpochodovat. U dobrého “pána zástupťi” jsme ztrávili velice zajímavý večer, jehož líčení by vedlo příliš daleko. Zato však jsme museli nazítří oželet jeho společnost, protože byl tak zaměstnán svými služebními povinnostmi a přípravami, že nám nemohl věnovat ani minutu. Ani při jídle jsme ho nespatřili. Po obědě jsme vsedli na osedlané koně, zásobeni veškerými potřebami pro pochod pouští, a vyjeli jsme do Uneky, kde bylo shromaždiště jízdy určené pro výpravu. Plukovníkovo vojsko jelo na dobrých koních a bylo opatřeno šavlemi, kopími a karabinami. Na mou radu postaral se Kriiger bej také o několik jízdních velbloudťi, kteří nám případně mohli prospět. Rozumí se, že zde byl také dostatečný počet nákladních velbloudťi, protože bylo třeba zásob potravin, nábojťi, stanťi a jiných zavazadel. Každé zvíře mělo také nezbytný měch na vodu. Měli jsme se sice ubírat krajinou oživenou, ale přece bylo na cestě dost míst, kde nebyla voda, a proto byly měchy naplněny hned doma. Nebylo vyloučeno, že se rozložíme táborem na stepi nebo na poušti úplně bezvodé a pak ovšem nesměly měchy chybět. Krátce před el asrem přiharcoval nepravý Hunter. Měl dva koně, jednoho jízdního, druhého s nákladem pro sebe. Chtěl se k nám přidružit, ale Kriiger bej pravil hlasitě: “Povězte tomuto muži, že nestrpím poblíž sebe cizincťi. Pánu zástupťi jako vrchnímu veliteli výpravy není dovoleno bratříčkovat se s každým pocestným.” Pokynuv Američanovi, vysvětlil jsem mu stručně plukovníkovi vťili. A dodal jsem: “Krťiger bej sice dovolil, abyste se zúčastnil výpravy, ale nepřeje si, abyste se mu pletl do cesty.” Toto sdělení bylo sice vojáčky neurvalé, ale Melton je přijal klidně. “Je mi to příjemné,” ozval se spokojeně. “Opravdu? Obával jsem se, že budete přímluvu pokládat za nedostatečnou.” “Ne. Stačí, že jste se přičinil o svolení, víc jsem nežádal. Není a nebylo mým úmyslem blýskat se před Kriiger bejem a být jím pozorován. Bylo by mi to nepříjemné: vždyť mu chci unést dťistojníka. Jaký bude pořádek za pochodu?” “V nejbližších dnech obvyklý postup v pochodujících útvarech. Později, na nepřátelském území, bude asi postupováno podle pravidel vojenského zajištění s hlídkami předními, zadními i pobočními. Přidržte se některé, kde právě chcete. Poněvadž se vyznáte v arabštině, nepřijde vám zatěžko dohodnout se s mužstvem.” Když se přiblížila doba modlitby, poručil Kriiger bej utvořit kruh a předříkávat modlitbu.

Pak byl vydán povel, vojáci vsedli do sedel a výprava vyrazila. Zabralo by mnoho místa, kdybych líčil celý pochod. Stačí, povím-li, že

jsme od zřícenin starobylého Tasturu postupovali podle řeky Medžerdy přes Tunka, Teburzuk a Zauharim. V této krajině kočovali Uledové Ayunští, kteří dosud byli vzdorovitější než Uledové Ayarští. Bylo třeba postupovat opatrněji než dosud, neboť pochod trval již čtvrtý den a zítra jsme měli vniknout do území Ayarských. Tlupa se rozdělila na přední a poboční hlídky, hlavní jádro a zadní voj. K přední hlídce jsem se připojil s Emerym a Apačem, který již zíval nudou z vleklého pochodu. Poněvadž se před námi rozkládala poušť, byly měchy naplněny vodou. Eme-ry si prohlížel bystrým zrakem rozlohu pouště a tázal se mne: “Charley, znáš zříceniny, k nimž směřujeme?” “Jen okolí, a dost povrchně.” “Jak daleko je odtud?” “Asi čtrnáct hodin jízdy.” “Jen?, Musíme jednat opatrně. Jací jsou to lidé ti Uledové Ayarští? Máme příčinu obávat se jich, totiž já, ty a Vinnetou?” “Ne. Jediný Apač nebo Sioux je nebezpečnější než dvacet těchto kočovníkťi.” “Well! Ale opatrnosti přece nezbývá. Myslíš, že zťistali u zřícenin?” “Kdo to mťiže vědět? Byl-li kolarasi nucen se vzdát, odvlekli ho jinam i se zajatými vojáky, jestliže se však ubránil, dosud ho obléhají.” “Ano, a posel, který jim unikl?” “Také jsem již o něm přemýšlel. Záleží na tom, zda o něm Ayarové věděli. Nevědí-li, budou si počínat bezstarostně; vědí-li, že jim unikl do Tunisu, jistě si pomyslí, že přijde vojsko, aby obležené vyprostilo. V tom případě nám vyšlou vstříc vyzvědače, před nimiž se musíme mít na pozoru.” “Well! Ale oni před námi také.” “Myslíš? Pak ovšem nutno vypravit vyzvědače.” “Ale koho? Dťivěřuješ pašovým vojákťim, že by měli dost bystré oči a uši?” “Hm. Přinejmenším jim jistě chybí chytrost. Nerad bych se spoléhal na jejich vyzvědačské zkušenosti.” “Well! Vypravíme se raději sami, a Vinnetou s námi. Vždyť nám chudák

umírá nudou. Nemťiže s nikým pohovořitjen s námi. Ať jede s mnou tudy napravo, a ty se pustíš nalevo. Objedeme poušť piilkruhem a srazíme se vpředu. Srozuměn? ” “Zajisté. Vždyť jsem dosud ani nevyzkoušel svého koně. Zdá se, že bude vytrvalým běžcem.

Pochod s karavanou se mu nezamlouvá, popustím mu tedy uzdu, aby se proběhl. Kupředu, Emery!” Oddělili jsme se od předvoje, popojeli společně asi dvě stě krokťi, pak Emery s Apačem zabočil k jihozápadu, kdežto já k jihovýchodu. Byl jsem přesvědčen jako Vinnetou a Brit, že Ayarští asi nezanedbali rozprostřít výzvědnou síť. Bylo naléhavě třeba je předejít, objevit a případně se jich zmocnit. Kapitola osmá HROB V PÍSKU Mťij hřebec z rodu Hennešá ospravedlnil zplna dťivěru, kterou jsem v něho skládal. Nemohl se vyrovnat mému indiánskému vraníku “Blesku”, ale byl to přece jen druhý nejlepší kťiň celé výpravy. Na nejlepším koni, sametovém arabském bělouši, seděl, jak se rozumí samo sebou, Krťiger bej, hřebec byl však majetkem tunisského paši, který jej Pánovi zástupťi propťijčoval. Letěl jsem písčitou rovinou, rozhlížeje se kupředu i na strany, abych vypozoroval každý pohyb dříve, než budu sám spatřen. Uběhla dobrá pťilhodina, za kterou jsem vykonal cestu aspoň jedné zeměpisná míle, projel jsem ještě jednu míli a ještě třetí, aniž jsem něco zpozoroval. Již jsem chtěl zabočit napravo, abych se vrátil k Emerymu, Vinnetouovi a k přední hlídce, když jsem náhle spatřil na značnou vzdálenost před sebou ve vzduchu několik pohyblivých bodťi. Tyto body tiše plynuly čistým vzduchem. Z jejich pohybťi jsem uhodl, že se vpředu vznáší hejno supťi, a kde jsou supové, tam je i zdechlina. Tak daleko od pravidelné cesty karavan, to bylo nápadné. Popohnal jsem koně. Když jsem se přiblížil k supťim asi na pět set krokťi, domníval jsem se, že slyším lidský hlas. Později jsem zaslechl zcela zřetelné výkřiky: “Afeded, meded! la Alláh, ta al, ta al! Pomoc, pomoc! Ó, Bože, pojď, pojď!” Volání vycházelo zcela určitě z chlapeckého nebo z ženského hrdla. V té chvíli jsem spatřil předmět, který připomínal rozsápanou lidskou postavu. Rvalo se o ni několik supťi. Opodál chuchvalce rozedraného masa seděli na zemi jiní supové, jejichž pozornost se soustřeďovala na malou vyvýšeními v písku. Jakmile jsem přicválal, zvedli se tito mrchožrouti do vzduchu a s nimi i jejich druzi, rvoucí mrtvolu. Všichni se snesli k zemi opodál, setrvali na místě, až se rušitel klidu, živý kťiň a jezdec, opět vzdálí. Ano. Ležela zde lidská mrtvola, rozsápaná zobáky dravcťi a hlas, který jsem zaslechl, vycházel jakoby z písku. “Betidži, betidži, subán Alláh!, Přicházíš, přicházíš, budiž Alláh pochválen! ” ozval se znovu hlas. Stanul jsem na místě, odkud hlas vycházel. Z písku vyčnívala lidská hlava, ale v první chvíli jsem nerozeznával, náleží-li hlava ženě nebo chlapci, neboť tvář byla silně oteklá, takže nebylo možno rozeznat její rysy. Celá byla zahalena namodralou rouškou, téměř úplně zasypanou pískem. Před touto hlavou leželo děcko, oděné jen košilkou, s očima zamčenýma a bez pohybu. Nebylo starší než rok. Mrtvola, kterou supové ožírali při mém příchodu, ležela asi deset krokťi odtud. Tento výjev mnou děsně otřásl, třebaže jsem byl otužilý člověk. Seskočil jsem z koně, sehnul jsem se k hlavě, která měla nyní oči zavřené. Tento lidský tvor, jenž vězel v písku, podlehl mdlobě. Nebylo mi to nepříjemné, poněvadž jsem mohl vydatněji pomoci. O mrtvolu a dítě jsem se zatím nestaral, viděl jsem, že člověk zahrabaný v písku potřebuje mé přispění nejdříve.

Strhl jsem roušku s temene a spatřil jsem spoustu jako uhel černých, krásně lesklých a dlouhých vlasťi. Byla zde tedy zahrabaná žena. Jak jí pomoci bez vhodných nástrojťi? Použil jsem rukou a nože. Pťida byla zdupána, upěchována, ale čím více jsem pronikal do hloubky, tím byly písek a hlína poddajnější. Brzy jsem poznal, že do jámy byla posazena a pak zahrabána. Kdyby ji chtěli postavit, museli by vykopat jámu hlubší a to se jim asi nechtělo. Tím i mně ulehčili práci. Po odstranění vrstvy písku a hlíny s prsou a plecí jsem rychle odhraboval vrstvy z klínu, takže jsem dost záhy mohl celé tělo vyzvednout z jámy. Žena, když jsem ji položil na zem, byla dosud ve mdlobách. Volná košile, jaká bývá u všech chudých Beduínek, prozrazovala pružné údy a ladnost. Její tvář se vťičihledně měnila a oživovala. Poznal jsem, že tato žena teprve přednedávnem překročila dvacátý rok svého věku. Její tepna slabě bušila, ale přece prozrazovala život. I dítě dosud žilo, mělo však namále. Měl jsem na sedlové hrušce plnou tykev vody, strhl jsem ji rychle a vlil jsem do úst maličkého beduína, byl to chlapec, trochu oživující vláhy. Za chvíli se rozevřela hošíkova oční víčka, ale jaké to byly oči. Bulvy byly potaženy silnou šedou mázdrou, dítě bylo slepé. Podal jsem mu znovu vodu, hošík sál dost dlouho, pak zavřel oči znovu a zhluboka oddychoval. Jeho síly byly úplně vyčerpány, takže tvrdě usnul, ale spánek pťisobil jistě blahodárně. Zatím supové zvolna přihopkovali. Neodvážili se sice až ke mně, ale zato se pustili znovu do mrtvého těla. Učinil jsem konec hnusné hostině tím, že jsem strhl s plece opakovačku a dvakrát vystřelil; pak se se skřekem rozlétli. Mé výstřely probudily ženu. Rozevřela oči, nadzvedla tělo, pohlédla na dítě, popadla je a přitiskla k prsťim. “Veledi, ia Alláh, veledi!, mé dítě, ó Bože, ó, Bože, mé dítě!” Pak se poněkud obrátila, pohlédla na zbytky mrtvoly, pronikavě zalkala a klesla celou tíhou těla do písku. Dosud mne neviděla, neboť jsem se postavil za její hlavu. Pak si asi vzpomněla na poslední okamžiky, než se jí zmocnila mdloba a pronesla tázavě tázavé, jako ze

sna: “Jezdec? Kťiň? Kde jsou?” Obrátila hlavu, spatřila mne, vykřikla strachem a studem, vyskočila ze země, ale zase se schoulila. Cítila, že je bez obrany proti neznámému, úzkostlivě na mne pohlížela a pak se tázala: “Kdo jsi? Kterému kmeni náležíš? Jsi bojovníkem Uledťi Ayunských?” “Nejsem, ale neboj se mne,” chlácholil jsem ji. “Nenáležím k žádnému zdejšímu kmeni, jsem cizincem zdaleka, velmi zdaleka. Přišel jsem, abych ti přispěl. Zeslábla jsi a neudržíš se na nohou. Posaď se, podám ti vody.” “Ano, dej, dej rychle!, Vodu!” prosila, a s mou pomocí se posadila. Podal jsem jí tykev. Pila dlouhými doušky, dopila zbytek v tykvi a vrátila mi ji. Přitom pohlédla znovu na mrtvolu, zachvěla se, sklopila zrak a zastřela si rukama tvář a usedavě se rozplakala. Konejšil jsem ji mírně, žena mi však neodpovídala a plakala dál. Nechal jsem ji a popošel jsem k mrtvému, abych si jej prohlédl. Lebka měla v sobě několik děr. Tento muž byl zastřelen. V pťidě jsem nenalezl žádné stopy, neboť jemný vítr, ustavičné vanoucí, rozestřel všude stejnoměrně nános písku. Podle toho jsem usoudil, že zločin zde spáchaný nemohl být proveden dnes, nýbrž dříve, snad včera. Než

jsem své pátrání skončil, upokojila se žena, a doufal jsem, že teď odpoví na mé dotazy. Vrátil jsem se k ní a oslovil jsem ji: “Na srdci dcery bojového kmene spočívá tíha a její duše je žalem raněna. Nerad ji obtěžuji a rád bych jí dopřál klidu, poněvadž mám soustrast s jejím neštěstím, ale mťij čas nenáleží výhradně mně. Chtěl bych vědět, jak bych jí mohl být prospěšný. Chceš mi odpovědět na některé otázky?” “Mluv!” pravila a zvedla ke mně uslzený zrak. “Byl tento mrtvý tvým manželem?” “Ne. Tento stařec byl přítelem mého otce a putoval se mnou do Nablumatu, aby se modlil.” “Ah, jsou zříceniny Nablumatu místem, kde je hrob zázračného marabuta?” “Ano. Chtěli jsme se na jeho hrobě pomodlit. Alláh daroval mému manželovi skrze mé tělo syna, ale syn přišel na svět slepý. Poutí k hrobu posvátného marabuta jsem chtěla získat svému dítěti zrak. Stařec, který mne provázel, oslepl na jedno oko a chtěl vzývat zázračného divotvorce. Mťij pán dovolil, abych šla v jeho prťivodu.” “Vaše pouť směřovala však územím Uledťi Ayunských, kteří jsou velmi loupeživí. K jakému kmeni náležíš?” “K Uledťim Ayarským.”

“Co to říkáš? Vždyť to jsou úhlavní nepřátelé Ayunských. Vím, že s nimi žijete v krevní mstě. Odvážili jste se příliš, když jste podnikli pouť jejich územím bez prťivodu.” “Kdo by nás provázel? Jsme chudí a nemáme přívržence, kteří by s námi podnikli pouť jen na naši ochranu.” “Tvťij muž a tvťij otec mohli vás přece provázet.” “Chtěli, byli však nuceni setrvat doma, protože vypukl boj proti pašovým vojákťim. Mťij pán i otec by byli pokládáni za zbabělce, kdyby se válce vyhnuli a putovali s námi.” “Proč jste tedy s poutí nevyčkali, až se utiší válečná vřava?” “Nebylo to možné, pane! Přísahali jsme, že nastoupíme pouť v určitý jom ed džuma a nesměli jsme přísahu porušit. Tušili jsme nebezpečí, které nám hrozí v území Ayunských a zahnuli jsme proto hluboko na jih, do území Mešeerťi, s nimiž žijeme v přátelství.” “Proč jste se tamtudy nevraceli?” “Mťij prťivodce byl již starý a slabý, dlouhá pouť vyčerpávala jeho síly. Myslil, že by tak značnou okliku nevydržel, proto jsme se pustili domťi přímým směrem.” “To bylo od vás neprozřetelné. Stařec tedy stářím nezmoudřel. Jeho slabost nebyla vážným dťivodem, neboť si mohl u Mešeerťi, svých přátel, odpočinout a přijmout jejich pohostinství.” “Domlouvala jsem mu tak, ale stařec odpověděl, že podle znění koránu a jeho všeobecného výkladu jsou poutníci nedotknutelní a že na poutích přestává nepřátelství.” “Znám ten zákon, vztahuje se však jen na velikou hadž, putování do Mekky, Mediny a Jeruzaléma, nikoli na jiné náboženské pouti. V oblasti muslimského světa žijí však tisíce, kteří se tímto zákonem neřídí ani v době veliké hadže.” “Nevěděla jsem to. Jinak bych se byla zdráhala nastoupit zpáteční cestu s prťivodcem tak nedostatečným a neopatrným. Byl sám na rozpacích, neboť jsme za dne odpočívali a jen v noci putovali, dokud jsme neminuli stany a tábory Ayunských.” “Ale potom jste se už cítili bezpeční a zanechali jste veškeré opatrnosti.” “Pravda. Byli jsme dosud v nepřátelském území, ale k našim nebylo již daleko, proto jsme pochodovali také za denního světla.” “Nepomysleli jste, že tam, kde se stýkají území dvou nepřátelských kmenťi, je nebezpečí vždy největší? Mnohdy je člověku bezpečněji v samotném táboře nepřátel než v pohraničním území. Nyní jsi o tom získala smutné zkušenosti.” “Tak jest. Alláh dopustil, abychom se ubírali nepravou cestou, poněvadž tak bylo zaznamenáno v knize našeho života. V těchto místech jsme byli napadeni Ayunskými. Utočili na mého pnivodce kopím a nožem, prostřelili triu hlavu <Pátek–––několika ranami a pak mu uloupili jeho chudobný oděv a skrovný majetek, co měl při sobě. Mne zahrabali do písku, abych se prý pásla pohledem na mrtvolu, dříve než by mi supové vyklovali oči a mozek. Kdyby mé dítě nebylo slepé, byli by je rovněž usmrtili, protože je to chlapec.” “Kdy se to stalo? ” “Včera.” “To je hrozné! Jaká muka jsi vytrpěla!” “Veliká muka! Nechť je Alláh zatratí a svrhne v nejhlubší propast džeheny! Vytrpěla jsem muka, která nelze vyslovit, ani ne kvťili sobě, jako pro své dítě. Nemohla jsem mu pomoci. Leželo na slunečním úpalu i v nočním chladu bez ochrany, aniž jsem se jej mohla dotknout, sama pod tíhou udupané pťidy. A tam ležel stařec, ctihodný, dobrý kmet. Přiletěli supové, vyžírali mu vnitřnosti a drtili jeho kosti. Musela jsem se na to dívat. Pak postupovali ke mně a k mému dítěti, nemohla jsem se hnout, křičela jsem, abych je poplašila. Znenáhla jsem ochraptěla a ptáci zpozorovali, že se jim nemohu ubránit, počínali si ustavičně směleji a dotěrněji a kdybys nebyl přijel, byli by mi jistě do večera vyklovali mozek z hlavy a mé dítě rozsápali.” Beduínka přitiskla k sobě chlapečka a znovu plakala. Chápal jsem dobře její utrpení, byla matkou! “Upokoj se, dcero,” pravil jsem. “Alláh seslal na tebe těžkou zkoušku, nyní však je konec tvému trápení. Kdyby býval byl stařec tvým příbuzným, kdyby býval byl drahý tvému srdci, byla bys trpěla ještě více. Vzpamatuješ se z bolesti, kterou jsi zažila, tvé dítě žije a vrátíš-li se domťi, nebudeš muset oplakávat milou bytost. Tvoji přátelé a příbuzní tě radostně přivítají.” “Pravdivá jsou tvá slova, ó pane! Jak se však dostanu domťi? Nemám potraviny, ani vodu a jsem tak slabá, že nemohu jít.” “Udržíš se na koni, pťijčím-li ti jej a pťijdu-li vedle pěšky?” “Jak mohu jet? Vždyť budu mít v náručí dítě.” “Ponesu ti je.” “Veliká je tvá dobrotivost, effendi, snad větší, než bylo mé utrpení, ale kdybys mně i toto jediné malé břímě odňal, přece bych se neudržela v tvém sedle, neboť jsem zcela vysílená.” “Nezbývá tedy, než aby ses úplně svěřila mé síle. Vezmu tě na koně a posadím před sebe, a ty budeš držet svého synka v náručí. Pojez těchto několik datlí, které mám na štěstí při sobě, snad tě posilní.” Beduínka dychtivě snědla datle, potom se ozvala: “Víš přece, effendi, že se muž nesmí dotknout cizí ženy, zvláště když je provdána, ale poněvadž mi Alláh odňal všecku sílu a poněvadž nemohu bez cizí pomoci ani jít, ani jet, zajisté mi nebude mít za zlé, jestliže neodmítnu tvou podporu. A snad mi to i mťij pán a velitel odpustí.” “Kde ho nalezneš?” “Teči nevím, protože odešel do války. Nechť mu Alláh zachová život. Ale naše tábořiště, do něhož se uchýlili starci s dětmi a ženami, s chorými a slabými, a se stády, dovedu nalézt. Toto tábořiště je při Džebelu Ešnir, kam bychom mohli zítra dorazit. Dovedeš mne tam? Náš kmen uvítá a pohostí tě radostně. Jsem sice chudobná, ale všichni mne mají v lásce. Jmenuji se Elaté. Proto také rádi uvidí mého ochránce.” “I kdyby byl náhodou nepřítelem tvého kmene?” “Nepřítelem? Jak mťižeš být nepřítelem Uledťi Ayarských, když jsi mne vysvobodil z náručí smrti?” “A jsem-li jím přece!” “Ne, effendi, nevěřím tomu, neboť jsi mi řekl, že pocházíš zdaleka. Jak se nazývá kmen, k němuž náležíš?” “Není to kmen, nýbrž národ, veliký národ, který čítá padesát tisícťi duší.” “Ó, Alláh! Jak veliká je tato oáza, ve které bydlí tolik lidí a kde je dost potravy pro jejich stáda. Kde je ta oáza?” “Není to oáza, nýbrž veliká země daleko na západě za velikým mořem.” “Alláh, v Alláh! A pravíš, že jsi nepřítelem Uledťi Ayarských?” “Nejsem jím vlastně, ale stal jsem se jím před několika dny.

Jsem pro tu chvíli přítelem, druhem a spojencem těch, kteří se domnívají být vašimi nepřáteli a jsou také tvým kmenem za nepřátele považováni. Jsem v družině pašových vojákťi.” “O, Alláh!” vykřikla zděšeně. “Tys přítelem našich mučitelťi, jimž jsme odepřeli daň z hlavy.” “Tak jest.” “Pak ovšem jsi naším nepřítelem a nesmím s tebou jít. Běda! Ty jsi se dotýkal mého těla!” “Chceš zde tedy zťistat a zahynout i se synem svého manžela?” “Alláh v Alláh! Máš pravdu! Neujmeš-li se mne, zahynu i s dítětem. Co mám učinit? ” “Učiň, jak jsi se prve rozhodla, svěř se mi a dťivěřuj mně.” “Ty mne však nedovedeš do našeho tábořiště.” “To opravdu nemohu. Předně jste oba zesláblí a já nemám ani potraviny ani vodu. Jak bychom vydrželi do zítřejšího večera? A za druhé se musím vrátit ke své družině. Kdybych nepřišel, měli by o mne v táboře starost a pátrali by po mě široko daleko. Při pátrání mohli by se nepřátelsky srazit s tvým kmenem, čemuž chci zabránit.” “Chceš mne dovést k vojákťim, kteří jsou nám nepřáteli? Myslíš opravdu, že tam s tebou pťijdu dobrovolně?” “Ano, jsem o tom přesvědčen. Nebo chceš raději zemřít?” Zena zasténala. “Zde nebo tam? Má duše je rozdělena. Nevím, jak se rozhodnout.” “Nebudeš se rozhodovat. Je jisté, že pojedeš se mnou. Neučiníš-li tak z dobré vťile, donutím

tě.” ia jukkadir!, Bože, zabraň tomu!” vykřikla. “Chceš se na mně prohřešit, jak se již prohřešili Ayunští?” “Vťibec ne, ale přece tě donutím, neboť to myslím s tebou dobře a chci ti pomoci. Kdybys zťistala v poušti, bylo by po tobě veta, pťijdeš tedy se mnou a poněvadž jdu k vojákťim, pťijdeš k nim také. Ale neboj se a nelekej se zbytečně! Nepovažuj mne za svého nepřítele! Nechci se tě zmocnit a nutím tě jen proto, abych tě zachránil. Jakmile jsem tě spatřil zahrabanou v písku, hned jsem věděl, že náležíš k Uledťim Ayarským, tedy k mým nynějším nepřátelťim, a přece jsem tě vyhrabal. Z toho snad poznáváš, že nejsem nepřítelem urputným a nemilosrdným. Připojil jsem se k výpravě, abych zamezil krveprolití a bude-li to možné, zasadil se o uzavření míru. Pohleď na mne. Mám snad tvář člověka, kterého se musíš bát?” “Nikoli, effendi,” prohlásila Beduínka s úsměvem, “tvé oko září přívětivě a tvá tvář prozrazuje dobrotivost. Tebe bych se neobávala, ale před vojáky mám strach.” “Zbytečně. Vojáci se k tobě zachovají přívětivě, neboť proti ženám výpravy nepodnikají.” “Mťižeš jim poručit, aby mne netýrali, netupili a nehanobili?” “Mohu, a také mne poslechnou.” “Jsi jejich velitelem?” “Ne, jsem však hostem velitelovým, a jak víš, host znamená více než velitel.” “Budu tvou zajatou?” “Slibuji ti, že budeš ve všem svobodná a že se ti dostane všeho, čeho ti bude třeba. Budeš v mé ochraně, stále mně poblíž, a kdo by se tě dotkl, byl by přísně potrestán.” “A kdy mně dovolíš odejít?” “Jakmile tomu poměry dovolí, jakmile poznám, že nám už neublíží, co budeš ve stanech svého kmene o nás vyprávět. Mťiže to být dost brzy, snad již pozítří.” “Věřím tvým slovťim, neboť ne vyhlížíš jako podvodník, nýbrž jako počestný muž. A poněvadž mi zaručuješ svobodu, chci, ah! Pohleď!” vykřikla. “Tam se blíží dva jezdci!” Ukazovala směrem, odkud jsem přiharcoval. Poněvadž jsem byl na tu stranu obrácen zády, nepozoroval jsem nic, a žena byla tak příliš zaměstnána svými starostmi, že spatřila jezdce až když se dostali tak blízko, že jsem je hned poznal. Přijížděl sem Emery a Vinnetou. “Snad to nejsou tvoji nepřátelé, anebo moji, effendi?” tázala se bázlivě Beduínka. “To jsou moji přátelé, kteří mne hledají, poněvadž jim mé omeškání trvá příliš dlouho,” odpověděl jsem. “Neboj se jich, jsou to lidé velmi dobří, kteří tě budou právě tak pečlivé ochraňovat jako já sám. Jsou to rovněž cizinci a nejsou nepřáteli tvého kmene. Jeden z nich je Inglisi a druhý je rodákem z daleké země, která se jmenuje belad Hamjerika.”

Moji druzi k nám dorazili velmi záhy, seskočili z koní a Emery volal: “Proč toto zdržení? Strach o tebe. Dvě hodiny pryč, poušť, nehoda, vrátili jsme se po stopě a za tebou. Ah, malé dobrodružství?” “Ano. Tato žena a její dítě byly ve velikém nebezpečí.” Vyprávěl jsem celou příhodu, ovšem anglicky, aby mi i Vinnetou rozuměl. Když jsem skončil, ozval se Emery: “Strašná věc. Slyšel jsem již od Kriigera beje, že Uledové Ayunští jsou ničemové, lotři! Proti ženě takto nepřátelsky vystoupit! Ubohé stvoření! Dáme jí jíst a pít.” Oba jí podali vodu. Emery mimoto datle a Vinnetou kus masa ze svých zásob. Zatímco žena utišovala hlad, rozhlíželi jsme se a spatřili daleko na východě vynořit se nad obzor bílý bod, který se stále zvětšoval a pojednou nabýval na dvojbarevnosti, vespod byl tmavší, navrch světlejší. Na mou otázku začal Emery vysvětlovat: “Nic! Oddíl Beduínťi, dole tmavé koně, nahoře světlé burnusy.

Jedou přímo k nám. Co uděláme?” Žena nás pozorovala a když se také podívala na východ, začala naříkat: “Chraň nás Alláh! Jsme ztraceni, nespasíme-li se útěkem. To jsou Ayunští.” “Mohou to být také jiní Beduíni.” “Ne, ne! Žijí nyní s celým světem v nepřátelství, a kdo jiný by vyjížděl za bílého dne v takovém množství z okolí jejich tábora, ne-li Ayunští? Prchněme, effendi, utečme rychle!” A již chvátala k mému koni. “Čekej a neboj se,” zavolal jsem na ni. “My neutíkáme tak rychle a před nikým.” “Je jich víc než vás.” “Kdyby jich bylo dvacet nebo třicet, také bychom se nebáli.” “Pak jste ztraceni a já s vámi. Ó, Alláh, Alláh! Chraň nás v úzkosti a v nebezpečí!” “Upokoj se, ženo! Ručím ti za to, že nikdo z těchto jezdcťi tam ti ani pohledem neublíží. Spíše myslím, že je potrestáme za vraždu, která zde byla spáchána, jsou-li to vskutku Ayunští.” “Vyčkáme?” tázal se stručně Emery, jemuž neušlo ani slťivko z ženina hovoru. “Zajisté,” odpověděl jsem. “A nejsou-li to Ayunští?” “Pak to jsou Ayarští, proti nimž táhneme, a těch se musíme rovněž zmocnit,” “Zajmout je?” “Ano. Budeme-li střílet, tedy jen na koně, nikoliv na lidi.” “Dobrá. šetříš vždy životy, nejsou toho však hodni, tihle lotři.” “Myslíš, že nad nimi máme převahu? ” “Pshaw! Několik takových klackťi! Kratochvíle!” Jeho tvář, jinak vážná, se leskla vnitřním uspokojením, když přistoupil ke svému koni a odepjal pušku od sedla. Byl zvyklý zasáhnout zvěř i .nepřítele vždy přímo do středu čela. Také Vinnetou se chopil své stříbrné ručnice, načež si upravil opasek, v němž vězel jeho proslavený tomahawk a silný buvolí nťiž. Nebylo lze ani pomyslit, aby cestoval bez těchto slavných zbraní. “Zažiješ snad svťij první boj v africké poušti,” podotkl jsem. “Vinnetou nemyslí, že dojde k boji. Strach nám je vžene do rukou,” mínil skromně Apač. Vtom žena zvolala: “O, Slitovnice! O Milostivý! O, Zachránce! Jsou to vskutku Ayunští. A mezi nimi je šest mužťi, kteří mne zahrabali.” “Nemýlíš se?” tázal jsem se. “Nemýlím. Ten s velkým černým vousem, který jede v čele, je jejich šejk. Jak zle se nám povede! Ó, Alláh, Alláh, Alláh!” Přitiskl jsem ji jemné k zemi a chlácholil ji: “Ani tobě, ani tvému synkovi nezkřiví již nikdo z Ayunských vlásku. Není nám třeba bát se těchto lidí.” “Je jich čtrnáct a vy jste jen tři!” Neměl jsem čas zdržovat se s bázlivou Beduínkou, neboť tlupa jezdcťi se přiblížila asi na třicet krokťi a stanula, pozorujíc nás. Ayunové přijeli asi proto, aby se přesvědčili, zahynula-li žena a aby se popásli pohledem na její muka. Aniž jsme se museli domlouvat, postavili se moji přátelé tak, jak to situace vyžadovala, totiž Emery asi dvacet krokťi ode mne napravo a Vinnetou právě tak daleko vlevo, tím ponechali mne a ženu mezi sebou. Koně stáli za námi. Beduíni byli ozbrojeni až na dva dlouhými puškami na křesadlo, ti dva drželi v rukou dlouhá kopí. Viděl jsem. že seděli vesměs na dobrých koních, a proto jsem volal na druhy: “Dojde-li k střelbě, pak přece jen ne do koní. Spíše do jezdcťi, ale jen do nohou nebo do ramen. Bylo by škoda koní, kdežto darebové nemají cenu.” “Well, vykonám přesně,” odpověděl Emery a opíral své dlouhé tělo o pušku, jejíž střela se nikdy nemíjela cíle. Přitom si klidně prohlížel protivníky. Beduíni vrtěli hlavami a sdělovali si navzájem své domněnky o nás, občas zalétl od nich k nám výkřik údivu nebo posměchu. Jistě neočekávali, že zde někoho zastihnou, a naše postavení vzbuzovalo jejich údiv. Tři Beduíni by byli jistě před takovou přesilou dávno utekli a kdyby byli přece zťistali, byli by vskočili do sedel, aby byli pro všechny případy připraveni na útěk. Bylo pro ně přímo hádankou, že jsme před nimi ani neucouvli, ani neseděli na koních, nýbrž pevně a klidně stáli proti nim. Něco podobného zajisté dosud nikdy nezažili. Naše počínání si vysvětlovali jedině tím, že je snad známe,, ale oni nás přece neznali a nikdy neviděli!

Jen o jediné věci nepochybovali, totiž že jsme mohamedáni, ačkoliv právě v tomto směrvi se dťikladně klamali. Jejich pozdrav dokazoval, že o nás takto smýšlejí. Pravý a přísně věřící muslim jinověrce totiž nikdy nepozdravuje “sallam aaleikum” a jinověrcťim je dokonce zakázáno užívat tohoto pozdravu vťiči vyznavačťim islámu. Černovlasý velitel pobídl svého koně o několik krokťi a položil ruku na srdce a volal k nám: “Sallam aaleikum, išváiii!, zdar budiž s vámi, bratří moji!” “Saal, aal -” odpověděl jsem stručně. Tím, že jsem vyslovil jen začáteční slabiky pozdravu, dal jsem zřejmě najevo, že s nimi nehodlám vejít v přátelské styky. Ale Beduín se tvářil, jako by to nepozoroval. Pokračoval: “Kef sahaták?, Jak se ti daří?” Odpověděl jsem otázkou: “Ente es beddak? Miu hua?, Co chceš? Kdo jsi?” To bylo ovšem proti všem pravidlťim zdvořilosti, a chlapík teď rychle hmátl po pažbě své pušky a zvolal: “Jak se smíš odvážit podobné otázky? Přiklopýtal jsi z konce světa, že nevíš, jak se chovat? Věz, že se jmenuji Farad el Aswad a jsem

vrchním šejkem Uledťi Ayunských, jimž náleží pťida na které stojíš. Stanul jsi na ni, aniž jsi nás požádal o dovolení, začeš jsi povinen zaplatit ustanovený poplatek.” “Kolik?” “Za osobu sto tuniských piastrťi a šestnáct karobťi.” To tedy bylo za každého z nás padesát anglických šilinkťi. “Chceš-li poplatek, pojď si pro něj,” pobídl jsem ho, zvednul jsem pušku a uchopil ji oběma rukama. Tímto pohybem jsem naznačil, že nabere cedníkem, přijde-li. “Tvá huba je veliká jako tlama zívajícího hrocha,” zasmál se muž, “ale tvťij mozek se sotva rovná svou velikostí tekutině v lebce džerady, saranče. Jaké je tvé jméno a jméno tvých druhťi? Odkud a kam jdeš? Co zde chceš? Jaké je vaše povolání? Jakými jmény se honosili vaši otcové na něž se dosud vzpomíná?” Tato poslední otázka obsahuje podle arabských a maurských názorťi těžkou urážku. Bylo třeba odrazit jeho řečnický útok mohutnější řečí a proto jsem spustil: “Zdá se mi, že jsi omočil svťij jazyk v čerstvém trusťi vašich velbloudťi nebo oslťi, poněvadž tvá slova podobně čpí. Jsem Kára ben Nemsi z dalekého Frankistanu, po mé pravici stojí daleko proslavený Behluvan bej z belad Inkelis, a hrdinou po mé levici jest Vinnetou el harbi va nasir, válečník a vítěz, nejvyšší šejk všech kmenťi apačských ve veliké belad Hamjerika. Jsme zvyklí vyplácet vrahťim olověné kulky, nikoliv daně a poplatky. Opakuji: chceš-li poplatek, přijď si pro něj.” “Hm, tvťij rozum je scvrklejší, než jsem se domníval. Jak rozumné je proti tobě bídné saranče! Nevidíš, že na naší straně stojí čtrnáct mužťi, silných a statečných, kdežto vy jste tři. Každý z vás bude pětkrát zabit, než někoho z nás usmrtí.” “Zkus to a uvidíš. Místo vás poběží k nám jen čtrnáct koní bez jezdcťi.” Na ta slova se rozlehl všeobecný smích. Nemyslete si, že bych se byl chtěl chlubit! Nikoliv! Právě tak jako starořečtí hrdinové počínali své zápasy spoustou nadávek a řečnickými výkony, tak i Beduínové a snad všichni Arabové vťibec si zvykli při všech sporech vyřizovat své záležitosti nejdříve jazykem, a pak teprve zbraní, ale jejich jazyky bývají zpravidla břitčí než kopí a meč. Zahajoval-li jsem boj tímto zpťisobem, řídil jsem se jen zvyklostí krajiny, kde jsem právě byl. Posměchem Beduínťi jsem se nedal mýlit, náležel nutně k pořádku. Jakmile však utichl, pokračoval šejk s hrozivým přízvukem: “Hovoříš o vraždění! Poroučím ti, abys mi řekl, koho považuješ za vrahy!” “Neptej se, jsi-li vrahem sám a stojí-li za tebou tvoji pomahači.” “My že jsme vrahy? Dokaž to, pse!” “Za tuto nadávku potrestám tě zvlášť, jako že stojím zde na zemi, ještě než se odříká večerní modlitba. Zapamatuj si to! Nezavraždili jste starce, jehož pozťistatky jsou zde roztroušeny?” “To nebyla vražda, nýbrž krevní msta.” “Nezahrabali jste tuto ubohou ženu, poutnici

do písku? Stařec, žena a nemluvně se bránit nemohou, proto jste se na ně odvážili, zbabělí zákeřníci, avšak proti mužťim nestačíte. Za to vás očekává potupná hanba!” Nový smích byl mi odpovědí, pak zvolal šejk uštěpačně: “Nuže, pojďte a dokažte svou statečnost, šakalové, synové šakalťi a vnukové šakalťi! Stojíte a mluvíte, ale blíž se neodvažujete, protože víte, že bychom vás pohltili. Jakmile se k vám však přiblížíme, utečete a budete výt strachem jako psi, kterým se dostalo výprasku!” “Mluvíš o útěku, ale já říkám, že se obrátíte dříve než my, abyste nám unikli, ale nepodaří se vám to. Dávejte pozor, co vám nyní povím. Dopustili jste se na tomto místě zbabělého, ohavného činu, za který vás potrestáme. Jste našimi zajatci a kdo by se pokusil o útěk, bude sestřelen z koně jako tykev. Dolťi z koní a odevzdat zbraně!” Smích, který nyní vypukl, byl vskutku hurónský. Připouštím rád, že mne mohli považovat za pomatence, a také považovali. Téhož názoru byl také šejk, což bylo jasné z jeho odpovědi: “Nyní jsi s rozumem úplně v koncích. Tvá lebka se vyprázdnila. Mám ti ji otevřít, abych ti to dokázal?” “Mlč již a uvažuj! Pohleď, jak bezpečně a klidně stojíme proti vaší přesile. Nejsme-li si úplně jisti výsledkem? Opakuji: střežte se utíkat, neboť naše koule vás dohoní.” šejk se obrátil ke svým. “Tento pes mluví nějak vážně, hovoří o kulkách. V našich hlavních je také několik kulí. Pošlete jim je tam a pak na ně!” Zvedl ručnici, jeho lidé se řídili jeho příkladem. Dvanáct výstřelťi zahřmělo, ale žádný nás nezasáhl ani do oděvu, jímž vítr pohrával do široka, neboť jsme stáli vzpřímeni a nehnuli se z místa. Teď meh v úmyslu vrhnout se na nás, ale úžas nad tím, že jsme se nepohnuli, je na chvíli zadržel. V tu chvíli vystoupil Emery, a jeho mohutné hrdlo vyrazilo hromový zvuk: “Viděli jste, jak střílíte?

Setrvali jsme na místě, protože jsme věděli, že byste nás zasáhli jen omylem a nevědomky. Nyní vám ukážeme, jak střílíme my. Mezi vámi jsou dva kopiníci, jeden z nich ať pozvedne kopí, a já mu je ustřelím od ruky.” Jeden z těchto dvou uposlechl pobídky, ale když viděl, že Emery zvedl pušku, spustil kopí a zvolal: “O, Alláh, Alláh! Co mu to napadlo? Chce střelit do mého kopí a jeho kulka vletí do mne.” “Hahaha!” zasmál se Emery. “Ty se bojíš? Sestup tedy a zaraz kopí do země. Jakmile odejdeš, nemohu tě zasáhnout.” Beduín učinil zadost povelu Angličanovu. Emery namířil a stiskl, aniž se okamžik rozmýšlel. Kopí se zatřáslo a jeho hrot uletěl. Byla to mistrovská rána. Uledové pobídli své koně k zmrzačené zbrani, aby si ji prohlédli. Nikdo z nich nepronesl hlasitého slova, jen si šeptali, neboť byli jistotou výstřelu hluboce otřeseni. Okamžiku ticha použil Vinnetou a tázal se mne: “Chce mťij bratr také ukázat těmto hlupcťim, jak jeho pušky střílejí?” “Ano. Chci je zajmout bez krveprolití, a proto jim dokáži několika výstřely, že nám nemohou uniknout.” “Pak není třeba, aby nechal Vinnetou hovořit svou stříbrnou ručnici, ale mají tito lidé také tomahawky?” “Ne.” “Dobrá.

Neumím s nimi hovořit. Nechť jim tedy poví mťij bratr, že kopí, které dosud trčí v zemi, rozštípnu svým tomahawkem ve dví právě uprostřed.” Beduíni se dosud neprohráli ze svého úžasu, když jsem zvolal: “Odejděte od kopí! Tento mťij druh má zbraň, kterou jste dosud nikdy neviděli. Je to balta el kital, válečná sekera, kterou možno každého nepřítele zasáhnout v běhu. Tato sekera rozštípne kopí ve dva stejné díly. Ustupte!” Uposlechli jako školní děti. Vinnetou strhl se sebe dlouhý haik, vytáhl tomahawk, zatočil jím několikrát nad hlavou a vymrštil jej. Zbraň letěla obloukem k zemi, dotkla se znatelné písku, zvedla se, opsala ve vzduchu křivku, zaťala se do kopí a když je prořízla jako břitvou, dopadla do písku. Již ta okolnost, že kopí bylo na takovou vzdálenost zasáhnuto na místě dříve označeném, vzbudila podiv Ayunťi, že touto zbraní byla sekera, zvyšovalo jejich údiv, ale přímo nepochopitelným byl její otáčivý, letu ptáka podobný pohyb, opisující dvojitou křivku. Ayunové úžasem oněměli. A teď se přihodilo cosi, nad čím úplně zdřevěněli. Vinnetou odložil svou stříbrnou ručnici a kráčel přímým směrem ke svému tomahawku. Prošel hloučkem Beduínťi, odstrčil několik z nich, kteří mu stáli v přímé cestě, dorazil k místu, kde tomahawk ležel, zvedl jej a touže přímou cestou se vrátil k nám, aniž Beduínťim věnoval jediný pohled. Ustupovali mu s cesty, vyvalovali na něho oči a rozevírali, abych se správně vyjádřil, ústa dokořán. “Poslyš, bratře,” prohodil jsem, když se Vinnetou vrátil, “to bylo příliš odvážné.” “Pshaw!” odpověděl opovržlivě. “Tito lidé nejsou bojovníky. Vždyť ani nenabili pušky po prvním výstřelu.” “Což kdyby se byli na tebe vrhli?” “Byl bych se nějak protloukl. Ostatně bys mně byl zjednal volnost pohybťi svou opakovačkou.” Takový byl Vinnetou: chladnokrevný, odvážný a přece zas rozvážný. Rozvaha ho neopouštěla ani v nejnebezpečnějších okamžicích. Neposkytoval jsem Beduínťim čas, aby se vzpamatovali ze svého úžasu, a zvolal jsem na ně: “Hat, ta radžál! Vzhťiru lidé! Nyní vám já ukáži svou kouzelnou pušku. Zabodněte do země druhé kopí!” ( Okamžité to udělali. Vzal jsem Henryovu opakovačku a pokračoval jsem: “Tato puška střílí bez ustání, aniž je třeba nabíjet. Střelím do vašeho kopí desetkrát, ránu za ranou vždy se stejnou mezerou dvou prstťi. Dávejte pozor!” Založil jsem ručnici a střílel jsem, otáčeje palcem po každém výstřelu excentricky se pohybujícím zásobníkem. Zprvu spočívaly pohledy všech Beduínťi na mé ruce, aby se přesvědčili, zda nenabíjím, ale když jsem po desáté ráně strhl ručnici do střehu, chvátali všichni k zasaženému kopí. Vykřikli úžasem. Posunul jsem závěr a doplnil zásobník v pažbě novými kulemi, abych měl později, kdyby toho bylo třeba, všech dvacet pět výstřelťi pohotově. Koule prorazily kopí přesně podle mého udání. Jevil jsem se Arabťim jistě jako čaroděj, ale přesto jsem je chtěl omráčit ještě více. Proto jsem zvolal: “Vytáhněte kopí, ustupte na stopadesát krokťi a zarazte kopí znovu do země! I na tuto velikou

vzdálenost přerazím kopí dvěma výstřely ria stejné díly.” Toto se jim zdálo čirou nemožností. Majitel druhého kopí, provrtaného již deseti kulkami, váhal vyhovět mému přání, ale šejk rnu přísně pokynul, i když nevěřil, že se mi tato smělá střelecká hra podaří.

Všichni viděli, že jsem mohl vystřelit tolikrát v době tak kratičké, nyní jsem jim chtěl ukázat, na jak velkou vzdálenost zasáhnou naše pušky svťij terč. Pak museli přece jen poznat, že jsem předtím nemluvil ztřeštěně a že jim uekyne přes jejich přesilu naděje ani na útěk ani na vítězství. Malé kuličky mé opakovačky kopí provrtaly, veliký kalibr mého medvědobijce je nezbytně musel přerazit. Kopí zaražené do země v takové dálce ode mne vyhlíželo jako tenká třtina. Bylo třeba choulostivě jemného výstřelu, ale znal jsem svou zbraň a mohl jsem

se na ni spolehnout. Zamířil jsem. Zahřměly dva hromové výstřely téměř současně, a dvě třetiny kopí zmizely. Třetí díl trčel v zemi. Ayunové popohnali koně ke kopí, já pak odložil medvědobijku a popadl opakovačku, zvolal jsem na Vinnetoua a Emeryho: “Rychle za nimi, aby nám neujeli z dostřelu. Vinentou, poněvadž s nimi neumí hovořit, vezme jim zbraně a koně Hnali jsme se k Beduínťim, neboť bylo třeba setrvat v jejich blízkosti, abychom je svými puškami drželi v šachu. Dorazili jsme k nim až na padesát krokťi, aniž si toho povšimli. Rozstřílené části kopí šly z ruky do ruky a úžas Beduínťi byl skoro bez konce. V nepochopitelné roztržitosti se na nás šejk obrátil a volal: “šejtan je vaším pomocníkem! Střílíte, aniž nabíjíte a míříte, a vaše kule doletují desetkrát dále než naše -” “Při čemž zapomínáš na hlavní okolnost, přerušil jsem ho, “z vašich třinácti kulek nezasáhla ani jediná, kdežto my měli plných třináct zásahťi, když nepočítám přesný úder belta el kital. Vy jste mířili na tři vzrostlé muže, my však mířili do tenkých kopí. Pravím ti, že naše výstřely nikdy nechybí. Spočítal jsi, kolik času jsem spotřeboval ke svým deseti výstřelťim.” “Právě tolik, kolikrát zabušilo mé srdce.” “Za jakou dobu tedy mohu vystřelit čtrnáctkrát?” “Jakou potřebuje srdce k čtrnácti úderťim.” “Mluvíš správně. A každý výstřel zasáhne, totiž vždy jednoho z vás.” “la Alláh, ia Rabb!, Ó, Bože, ó, Pane! Ty nás chceš vskutku postřílet?” “Jen tehdy, donutíte-li mne k tomu. Řekl jsem, že vás považuji za své zajatce. Nyní mně pověz, chceš-li se ty i tvoji lidé vzdát bez odporu anebo se dát postřílet?” “Být zajat? Nevzdám se. Jaká to hanba, být zajat od cizích psťi…” “Mlč!” zahromoval jsem, “nazval jsi mne psem již jednou a řekl jsem ti, že té za to stihne trest ještě před večerní modlitbou. Proneseš-li nadávku ještě jednou, zdvojnásobí se tvťij trest. Ptám se znovu, ale naposled: Vzdáváte se či ne?” “Ne! Zastřelím tě!” Zamířil na mne, já však zvolal: “Nebuď směšný! Vždyť nikdo z vás po výstřelu nenabíjel. Dali jste se přelstít jako hloupé děti. Začnu tedy od tebe, neboť tys jejich hlavou a tvoji lidé se budou řídit tvým příkladem! Seskoč -” Byl jsem přerušen výstřelem. Emery pozvedl pušku a stiskl spoušť, neboť jeden z Beduínťi, ukrývající se za jinými dvěma muži, takže jsem ho neviděl, chtěl potají nabít a vytahoval z kapsy kuli a střelný prach. Výstřel Angličanťiv ho zasáhl do ramene. Chlapík vykřikl a pustil pušku do písku. “Přihodilo se ti po zásluze!” zvolal jsem na raněného, “a jako tobě, stane se všem, kdož neposlechnou. Varoval jsem vás a teď je to naposled. Ale i ten, kdo by koně obrátil na útěk, bude zastřelen. Rychle, z koně dolťi! Dones ručnici velkému bojovníkovi z belad Hamjerika, odevzdej mu nťiž a vťibec všechny zbraně a posaď se vedle něho do písku. Běda tomu, kdo by jednal jinak!” Muž chvíli váhal, ač mu krev proudila z ramene. Namířil jsem na něho opakovačku a pronesl pohrťižku: “Počítám jen do tří! Neuposlechneš-li ani pak, rozdrtím ti kulkou i druhé rámě. Nuže! Jedna, dvě -” ,,Ma aa Alláh, kán varna lam jásá lam jekun!, Co Bťih chce, stane se, co nechce, nestane se!” zasyčel bohabojný loupežník, slezl z koně, hrnul se k Apačovi, odevzdal mu zbraň a dal se prohledat. Zavolal jsem Beduínku, dal jí nťiž a pravil jsem: “Víš dobře, čím se nepřátelé tvého kmene provinili na tobě a na tvém dítěti. Proto nám proti nim pomťižeš. Tomuto muži uřízni silný pruh haiku, stoč jej a svaž mu jím ruce pevně na záda, aby si nemohl pouta uvolnit. Totéž uděláš každému následujícímu.” “O, pane, jací jste mužové!” zvolala. “Činíte zázraky nad zázraky! Vám je vše možno.” Učinila pak, jak jsem jí nařídil, a já jsem se nevlídně osopil na šejka: “Viděl a slyšel jsi, jakou odměnu sklidí, kdo nám vzdoruje. Poslechni tedy po dobrém. Slez z koně!” Místo aby uposlechl, chtěl koně rychle obrátit a prchnout, avšak zvíře neporozumělo jeho pokynťim a na prudké škubání uzdou odpovědělo tím, že si stouplo na zadní nohy. Již jsem zvedl opakovačku, abych šejka sestřelil, když vtom k němu přiskočil Angličan. “Darebo, vždyť nejsi hoden poctivého kousku olova. Uděláme to jinak. Dolťi s tebou!” Popadl ho za nohu, zvedl ji prudce, a jezdec velikým obloukem dopadl do písku jako žok vody. Pak ho Emery pěstí omráčil, zatím co Vinnetou a já jsme drželi ostatní Araby ručnicemi v šachu, šejk byl odzbrojen a svázán. Obrátil jsem se nyní k Beduínovi, jehož rysy a jizvy svědčily, že je asi ze všech nejodvážnější. “Nyní slezeš ty, ano, ty!” poručil jsem. “Dolťi z koně! Sem s puškou a nožem! Jedna, dvě -” Chlapík nečekal na “tri!”, zamračil se jako pohněvaný Zeus na Olympu a sešinul se poslušně se sedla. Vinnetou mu odňal zbraň a pokynul mu, aby se dal ženou spoutat. Teď jsem byl přesvědčen, že na další odpor již nenarazíme. A nemýlil jsem se. Dobře nám posloužil muslimský názor o neodvatnosti osudu: “Alláh tomu chtěl! Tak je psáno v knize života! Osud tak velí!” Mužové seskakovali se sedel a s brbláním těchto pěkných úsloví se hezky stavěli do rady. Všichni se podrobili nutnosti, a jen jeden z nich si ulehčil proklínáním. Jeden z nich na mne volal: ,, jt on daknak!, Proklet budiž tvťij vous!” z čehož jsem si těžké svědomí nedělal. Druhý se na mne zuřivě osopil: “Alláh jeblisak borneta!, Nechť ti Bťih narazí klobouk na hlavu!” Tato kletba má svťij význam v tom, že muslim nikdy klobouk nenosí a chce tím tudíž naznačit toto: Bťih nechť tě zavrhne mezi nevěřící! Poněvadž jsem však ve smyslu islámu po celý život náležel k nevěřícím, nemohla mně při této kletbě vzkypět krev ani jsem nad tím neproléval slzy. Nosil jsem mnohý plstěný i slaměný klobouk na své mozkové schránce a v krásných dobách studentských zkoušek dokonce i cylindr, zvaný arabsky “troubou úzkosti” vedle nezbytného fraku a bílých hladkých rukavic. Myslím, že jsem za tyto poslední platíval sto dvacet trojníkťi. Provedli jsem kousek, který by se zdál nemožný každému, kdo nebyl lovcem na prériích. Zajali jsme, my tři, čtrnáct dospělých mužťi téměř bez boje, ale přiznávám podle pravdy, že by se nám bylo něco podobného s Indiány nepodařilo. Máme moderní a dobré zbraně, byli jsme tedy proti Arabťim ve značné výhodě. Ani mi proto nenapadá chlubit se tímto lehkým vítězstvím. Bylo mi odporné prolévat lidskou krev, a poněvadž jsem chtěl ušetřit koně, mohli se páni Uledové Ayunští pokusit o útěk, kdyby nás byli lépe znali, naštěstí byli do hloubi duše postrašeni výkony našich zbraní, užasli nad naší zručností a byli tím vším tak omráčeni, že se nestačili ani vzpamatovat. Svázali jsme je pohodlně, načež se Emery ptal: “A jak je dopravíme přes poušť? Bude s tím horší práce, než s jejich zajetím. ” “Snad ne. Zprvu jsem tě chtěl poslat pro vojáky, zatímco bych s Vinnetouem loupežníky střežil, ” “Pocválám ihned.” “Počkej, nech mne domluvit! Rozmyslel jsem si to, neboť to není třeba. Dopravíme je k vojsku sami.” “Myslíš na koních? Uteče nám jeden za druhým, třeba i byli spoutaní. Nechceš je přece postřílet?

Podaří-li se některému z nich upláchnout, nedají se ostatní udržet a poštvou proti nám celý kmen.” “Nepojedou koňmo. Každý z nich povede svého koně pěšky. Přivážeme jim uzdy na ruce, které mají na hřbetě svázány. Jezdec poběží napřed a kťiň za ním.” “Well, to by nebyl nejhorší nápad. A což když se koně poplaší? Spoutaný, zvláště má-li ruce na hřbetě, nemťiže krotit koně.” “Také to dělat nepotřebuje, zvládneme to za něho. Nemáme cestou nic na práci a mťižeme dbát o koně.” “Tedy kupředu! Do večera zbývá již jen pťildruhé hodiny. Naštěstí mťižeme dorazit i s těmito opěšalými za hodinu k varu.” “K varu? K jakému varu?” “Prťivodce pravil, než jsme se vypravili po tobě pátrat, že dnes dorazíme k varu, jímž budeme postupovat celý zítřejší den. Proto rozhodl Kriiger bej, že se

utáboříme na začátku tohoto varu.” “Znáš tam cestu?” “Dorazíme jistě, pojedeme-li na západ.” “Var” znamená poušť, po které jsou roztroušeny skalní balvany, větší a menší, které se zvolna rozpadávají v štěrk a písek. “Sahara” znamená Beduínovi písčitou poušť, “serir” je pouští kamenitou, “džebel” pouští hornatou. Lze-li poušť obývat, nazývá se “fiafi”, kdežto poušť naprosto neobyvatelná, nehostinná, se jmenuje “kala”. Rostou-li na poušti jen křoviny, jmenuje se takové místo “hajtia” a kde rostou stromy, říkají “kéla”. Hovořil-li Emery o prťivodci, mínil tím vojáka, který uprchl do Tunisu, než byl Kalaf ben Urik úplně obklíčen Uledy Ayarskými. Byl za to povýšen na onbašiho, desátníka. K vypátrání nepřítele jsme nepotřebovali vťidce, ale zde šlo o krajinné podrobnosti a bylo tedy pro nás výhodné, že jsme měli s sebou člověka, který tuto cestu již vykonal a znal. Zajatce jsme přivázali ke koním tak, jak jsme se umluvili. Raněnému jsme přiložili na ránu mokrý obklad a se šejkem jsme nedělali velké cavyky. Chlapík byl Emerym postaven na nohy, ačkoliv stále předstíral mdlobu. K rozumu ho přivedl pořádný štulec. Podrobil se osudu, “jenž psán je v knize života”, zaskřípěl zuby, pohlédl na nás divoce, ale dal se přivázat ke svému koni, do jehož sedla se uvelebila Beduínka s chlapečkem jako královna.

Kapitola devátá U SKALISEK MAGRAHAM Beduínská žena Elaté, kterou jsme zachránili, prohlásila, že je dost silná, aby se udržela v sedle i s dítětem. Upokojila se úplně, když viděla Ayuny svázané a zneškodněné. My tři jsme se vyšvihli do sedel a popohnali jsme pěšáky k pochodu. Jejich koně byli pokojní a kráčeli za svými pány zcela v pořádku. Ačkoliv jsou beduínští koně ohnivé povahy, poslouchají na slovo jako psi a neopouštějí svého pána v žádném případě. Slunce stálo dosud nad obzorem, když jsme dorazili k místu, kde již byly v písku roztroušeny balvany. Zde tedy začínal “var”, a čím dále jsme jeli, tím hojněji a větší byly tyto balvany.

Konečně jsme jich spatřili na jihu velké množství, shluklých ve skaliska, přes něž by byla jízda v noci velmi nepohodlná. Pochopili jsme rozhodnutí Krugera beje, že dal rozkaz zastavit pochod před těmito skalisky. Brzy jsme spatřili před sebou tábořiště, v němž byl čilý život. Zjistili náš příchod již zdaleka, a poněvadž viděli, že nejsme sami, přibíhali nám mnozí vojáci vstříc. Divili se velice, když uslyšeli, co se přihodilo, a zvěst o našem dobrodružství se hned rozlétla po celém táboře. Plukovníkovi jsem ovšem podal podrobnou zprávu. Příliš mnoho nadšení však neprojevil, neboť pravil: “Vaše trojice vykonala sice záslužný skutek, ale přivedla mi na krk čtrnáct zbytečných jedlíkťi. Kdyby se to bylo stalo jinak, byl bych spokojenější.” “Jinak? Jak to míníte?” “Hm. Povlečeme-li tyto zajaté s sebou, a zde je opravdu nechat nemťižeme, zpťisobí nám to nepříjemnosti.” “Myslím právě naopak.” “Proč?” “Mohou nám být k užitku v naší záležitosti s Uledy Ayarskými.” “Buďte tak dobrý a povězte mi, v čem by tkvěl tento užitek, který naprosto nevidím? ” “Uledové Ayarští odepřeli daň z hlav, pravda? Jakým zpťisobem se ta daň platí a vybírá?” “Jejich kmen má tolik a tolik hlav, což činí pro celý kmen celkem tolik a tolik koňských, kravských, ovčích a kozích hlav.” “Daň je tedy odváděna v dobytku. Na jaře nebyl déšť, a následkem sucha nebyla píce. Beduínťim pošlo mnoho zvířat. Jejich stáda jsou ztenčena, mnohý bohatec zchudl a chudí se stali žebráky. Tito lidé, nechtějí-li právě provozovat loupežnictví, jsou živi ze svých stád, nyní však strádají nouzí. Doufali, že jim Mohamed es Sadok pasa pro letošek daň odpustí nebo aspoň zmírní a vyslali k němu poselství, on však pomoci odepřel a trval na svém.

Rozumím tomu: potřebuje také. Beduíni musí vyplatit ze svých prořídlých stád plnou daň a sami upadnou do ještě větší nouze. To je ovšem popudilo. Proto se také vzbouřili. Nyní přicházíte, abyste je donutili k poslušnosti, to znamená, že je donutíte k zoufalé obraně. Jsem přesvědčen, že by daň platili, kdyby mohli a kdyby nebyli utrpěli tak přílišnou ztrátu. Nemyslíte?” “Hm. Soudím, že máte skoro pravdu.” “Daň zaplatit nemohou, protože by sami trpěli nedostatkem. Budou se tedy bránit až na nťiž. Uledové Ayarští nad nás počtem jezdcťi vynikají. Přemohou-li vás, budete mít pořádnou ostudu a se, ctí se nevrátíte. To se ovšem stát nesmí.” “Nepřežil bych takovou hanbu. Raději zemřu se zbraní v ruce.” “Zcela správně. Raději zemřít. Ale vezměme druhý případ, že totiž zvítězíme. Pobijeme mnoho mužťi, sebereme válečnou kořist, uvrhneme celý kmen v hroznou bídu, hlad a nouze dovrší vaše vítězství a co ještě zbude, zachvátí mor, přirozený dťisledek války a hladu. Je tohle úmyslem Mohameda es Sadok paši? ” “Myslím, že není. Ale proč se ten hloupý kmen nevypraví do krajiny, která by poskytla jejich stádťim lepší potravu a hojnější úrodu.” “Ah, myslíte, aby se Ayarští vystěhovali a hledali jiné oázy, kde by se jejich stáda znovu množila? Co by jim zbývalo, než překročit hranice alžírské nebo tripoliské? Tím by však tuniský pasa pozbyl poplatného kmene a byl by zkrácen o daň, kterou jim nechtěl odpustit pro jediný rok. A to byste mu přál?” “Ani teď ani jindy.” “Podle toho tedy nepřejete vítězství ani sobě ani Ayarťim.” Neodpověděl, jen na mne ztrnule pohlédl. Přemýšlel a poznával pravdu, a za chvíli teprve rozpačitě prohodil: “Nemohu nahlédnout ani pochopit, kam vlastně směřujete. Snad byste mi mohl ve své vynalézavosti přispět vhodnou myšlenkou.”

“Ano. Poradím vám rád a myslím, že prospěšně. Vím o zpťisobu, jak by Ayarští mohli zaplatit daň, aniž sebe zkrátí. Naopak, ještě se obohatí. Vymohou si totiž na Uledech Ayunských dostatečnou úhradu. Vím, že Ayunští jsou mnohem bohatším kmenem a mohou ztrátu snáze nést. Když jsem zajal jejich šejka a jeho třináct prťivodcťi, měl jsem na zřeteli dvojí účel; předně budou potrestáni za spáchané zločiny a za druhé jsem tím dosáhl výhody v naší při s Ayarskými. Umožníme jim, že zaplatí daň plným obnosem a smíří se s pašou, aniž bude třeba plýtvat prachem a olovem.” “Toto se poslouchá jako zázrak z koránu.” “Vzpomeňte si, že Ayarští žijí s Ayunskými v krevní mstě. Nebude těžké zjistit, kolika vražd se dopustili. Za to jim zaplatí pokutu z krve. Mťižeme je k tomu donutit, protože máme jejich šejka v své moci.” Ctihodný Krťiger bej přes svťij pokročilý věk vyskočil jako mladík. “Alhamduliláh!” vykřikl. “Díky Alláhovi za tuto skvostnou myšlenku a za neporovnatelnou lstivost, kterou obsahuje! Vy jste drahocenný muž. Věnuji vám své přátelství! Mťižete se na mne spolehnout.” Potřásl mi rukou, pak jsem se tázal: “Neplísníte mne tedy, že jsem šejka zajal?” “Ne, ne, nikoliv!” “Prosím vás tedy, abyste dal předvést zajatce. Vyslechneme šejka o spáchaném zločinu. Mimoto s ním musím vyřídit svou osobní záležitost.” “Jakou záležitost?” “Zlořečil mi znovu a znovu a já mu za to pohrozil trestem. Nechť se mu dostane výprasku.” “Výprask! Nevíte snad, že svobodný Beduín mťiže smýt výprask jen krví?” “Vím to velmi dobře, vím všechno, co chcete říci. Však to nejsou jen nadávky, jimiž mne poctil, šejk zasluhuje trest i pro svou zlovťili a nečitelnost. Což takto se zachází s bezbrannou ženou a malým slepým děckem? Co je mi po jejich krevní mstě? Nechce se mi rozsuzovat, že zavraždil starce, já však viděl slepé dítě se válet v žhavém písku vedle matčiny hlavy, která vyčnívala ze země více než den, volajíc nadarmo o pomoc a smilování. Viděl jsem. jak se poblíž shromažďují supové, číhající na okamžik, aby se vrhli na matku i dítě. Takové ukrutenství jde velice daleko za hranice krevní msty. K tomu je zapotřebí naprosto lotrovské duše a proto šejk zasluhuje přísný trest.-” “Ale přesto vše nemohu jinak, než přiznat Uledťim Ayunským právo na krevní mstu.” “Mluvte si, co chcete! Mťij evropský cit je pobouřen tou nelidskostí. Byl jste křesťanem, a jsem přesvědčen, že jste jím dosud ve svém nitru, třeba jste oblékl muslimský kabát. Mne přece neoklamete. Chcete mi dát výstrahu před pomstou těchto zbabělcťi, se kterou si nikterak hlavu nelámu, ale v srdci mi dáváte za pravdu. Opakuji svou prosbu, dejte ty ničemy přivést. Slíbil jsem šejkovi, že ho stihne trest ještě před večerní modlitbou, a co jsem řekl, to také splním.

Nedopustíte-li, aby byl trest vykonán, zmaluji ho na modro za vašimi zády.” “Hm, je-li vaše rozhodnutí tak pevné, že ho zmalujete buď za mými zády nebo před mými zády, pak nechť se to vykoná raději hned.” Vydal rozkaz, aby zajatci byli předvedeni. Kriiger bej

usedl před svým stanem a vybídl mne, abych se posadil vedle něho. Pak povolal také Emeryho i náčelníka Apačťi, aby byli svědky jeho mohamedánské soudcovské spravedlnosti. Bývalý sladovnický, nyní plukovník a soudce! O osude! Opakuji znovu, nikdo nesmí člověka posuzovat jen podle toho, jakým zpťisobem se vyjadřuje, jsou i mnozí dobří advokáti špatnými řečníky. Kriiger bej byl však jinak celým mužem i za nejobtížnějších okolností. Když vojáci uslyšeli, že Pán zástupťi hodlá vyslýchat zajatce, přitáhli k jeho stanu v celých houfech. Dťistojníci se shlukli okolo velitele do polokruhu. Pak byl přiveden šejk se svými prťivodci. šejk znal Krťigera beje a pozdravil ho pouhým pokývnutím hlavou. Svobodný Beduín je totiž toho názoru, že mťiže na státního úředníka nebo pašova vojáka pohlížet spatra. Ale s plukovníkem se šeredně přepočítal. Kriiger bej vytřeštil zrak a zahromoval zlostně: “Kdo vlastně jsi?” “Přece mne znáš,” řekl vzdorovitě šejk a hned hbitě pokračoval: “Proč jsme byli předvedeni?” “Myslím, že tě znám,” přerušil ho plukovník, “ale tvťij vysokomyslný pozdrav mně praví, že jsem se mýlil. Snad nejsi dokonce jeho vznešenost, veliký padišáh istanbulský, který je nejvyšším kalifem všech věncích?” “Nejsem,” odpovídal vzpurně šejk. “Proč tedy mne zdravíš hrdě jako sultán, k němuž bych se neodvážil povznést svťij zrak? Chci slyšet z tvých úst, kdo jsi!” “Jsem Farad el Asvad, vrchní šejk všech Uledťi Ayunských.” “Ah, ááh! Teď mně Alláh oči otevřel, nyní tě poznávám! Tys tedy Ayun, nic než Ayun a přece je tvá šíje tak ztuhlá, že ani pána zástupťi pašových, jemuž popřej Alláh tisíc let života, neumíš pozdravit dťistojným zpťisobem. Naučím tě ohýbat šíji a hřbet!” “Beji, jsem svobodným Ayunem.” “A vrahem!” “Žádným vrahem, nýbrž mstitelem, ale do toho nikomu nic není. Jsme svobodnými muži, řídíme se zákony pouště, v níž žijeme, platíme pašovi daň z hlavy, jak jsme se zavázali, a jinak nemá vťiči nám žádných nárokťi. Pokud jde o naše soukromé záležitosti, není, o co by se staral.” “Tváříš se, jako bys dobře znal své právo, ale jak se zdá, neznáš své povinnosti. Ve mně spatřuješ zástupce pašova, jehož jsi povinen dbát a ctít. Nechám vás ustoupit na dvacet krokťi, pak se znovu přiblížíte a pozdravíte mne tak, jak se sluší, jinak dostanete výprask. Pochodem -” “Toho se neodvažuj!” rozkřikl se šejk. “Jsme svobodní Beduíni, jak jsem již řekl.” “Svobodnými jste na poušti, na svých pastvištích a ve svých oázách, jste-li však před pašou nebo přede mnou, jste poddaným lidem, neboť platíte daň. Kamkoliv vkročím svou nohou, mají platnost zákony pašovy, a kdo se jim nepodrobí, toho trestám. A teď, dvacet krokťi zpět a znovu řádně pozdravit. Pochod!” Aytmové nahlédli, že mluví vážně, a byl jsem přesvědčen, že by byl svou pohrťižku uskutečnil, kdyby byli neposlechli. Ustoupili, jak jim velel, vraceli se zvolna a pozdravovali, sklánějíce se hluboko a dotýkajíce se pravou rukou čela, úst i hrudi. Ale přesto vše Kriiger bej podrážděně křičel: “A kde zťistal váš sallám!? Pozbyli jste jazyka a řeči? ” “Sallám aaleikum!” pozdravoval šejk, “Alláh prodluž tvťij život a daruj ti všecky slasti ráje.” “Aaleik es sallám!” odpovídal stručně Kriiger bej. “Jak se stalo, že jste sem přišli?” “Byli jsme k tomu donuceni,” oznamoval mrzutě šejk, “protože jsme potrestali ženu kmene Uled Ayar, s nimiž žijeme v krevní mstě.” “Kdo vás donutil?” “Tito tři muži, kteří vedle tebe stojí.” “A vás bylo čtrnáct! Jak se mťižeš přiznat k takové zbabělosti, aniž se tvá tvář zardívá?” “Není nám třeba se zardívat, neboť tito mužové jsou spojeni se šejtanem. Daroval jim zbraně, proti nimž sto bojovníkťi nezmťiže nic.” “Nejsou ve spolku s džiny, neboť jsou to mužové bohabojní, ale jsou to hrdinové, kteří již v přemnohých bojích zvítězili a neznají strach, rozpaky ani váhavost.” “Snad je tedy dobře neznáš, ale nám řekli, kdo a odkud jsou.” “Nuže, kdo jsou?” “Jeden z nich je Nemsi, druhý je Inglesi, které Bťih zatrať, a třetí je belad Hamjerika. Všichni tři jsou nevěřícími, kteří budou přebývat v pekle. Co hledají v naší zemi? Kdo jim dal právo míchat se do našich záležitostí? Tito psi -” “Hned zamkni tlamu!” zakřikl ho hrozivě plukovník. “Odvažuješ se je urážet, ačkoliv vidíš, že jsou mými přáteli a hosty? Což nevíš, jak těžké urážky se dopouštíš i proti mně? Nechť již nevypustíš z úst podobných slov!” Změnil náhle hlas a pokračoval podivuhodně přívětivě: “Vy tedy žijete s Uledy Ayarskými v krevní mstě? Jak dlouho již?” “Téměř dva roky.” “Vypravil jsem se proti nim, abych přemohl jejich vzdor. Jsou mými nepřáteli právě jako vašimi.” “Víme to a doufáme, že s námi budeš zacházet přátelsky.” “Pro kterou stranu má krevní msta lepší výsledek? Pro vás či pro ně?” “Pro nás.” “Kolik mužťi vám již zabili?” “Ani jednoho.” “A vy jim?” “Čtrnáct.” Tušil jsem, že plukovníkova přívětivost má svťij tajný dťivod. Nyní změnil rázem své chování a pronesl přísně: “To vám přijde draho! Vydám vás do rukou Ayarských.” “To neučiníš. Jsou přece tvými nepřáteli,” zakřičel šejk postrašeně. “Tím, že vás jim vydám, učiním z nich své přátele.” “O, Alláh! Budou se mstít a zavraždí nás. Ty však nemáš právo nás vydávat. Nejsme tvými námezdníky ani otroky, které mťižeš podle libosti darovat.” “Nikoho se nebudu ptát. Jste mými zajatci.

Říkám vám, že jízda k místu, kde jste zahrabali živou ženu do písku a pohodili její slepé dítě supťim, vám přijde draho.” šejk se zasmušile zahleděl k zemi, pak zvedl hlavu, upřel pátravě zrak do plukovníkovy tváře a tázal se: “Je tvým vážným úmyslem vydat nás našim vrahťim?” “Tvrdím tak při svém jméně a vousu!” Tváří šejkovou přelétl hrozivý mrak vášně, a muž se posupně tázal: “Myslíš patrně, že nás zavraždí?” “Tak se stane.” “Klameš se! U proroka! Klameš se! Nezabijí nás, vezmou však od nás dijiji, cenu krve! Několik velbloudťi, koní a krav jim bude více vhod než naše krev. Pak budeme opět na svobodě a zapamatujeme si tvé jednám. Dopadneme-li tě…” Jeho ruka se hrozivě pozvedla. Plukovník se tvářil, jako by to nepostřehl a pravil: “Neklam se! Nepťijde o několik kusťi dobytka, nýbrž o cenu mnohem větší.” “Ne. Známe cenu, jaká je v poušti zvykem. Zaplatíme ji a ani o ovčí chlup více.” Plukovník na mne pohlédl a tázal se: “Jakého jsi ty náhledu, effendi?” U kmenťi pouště je zvykem ustanovovat cenu krve, obnos dijije podle poměrťi osoby, která má platit. V tomto případě bylo ovšem možno očekávat, že Uledové Ayunští by mnoho nezaplatili za usmrcené Ayarské, a zajisté ne více, než co by obnášela připadající daň z hlavy. Plukovník to věděl a proto se obrátil na mne, protože doufal, že tuto situaci obrátím v jeho prospěch. V tom smyslu jsem také odpověděl: “Chceš se, beji, pustit do vyjednávání s Uledy Ayarskými o vydání těchto zajatcťi? “

“Ano!” “Pak tě žádám, abys mne milostivě zvolil za vyjednavatele.” “Této prosbě vyhovím, neboť vím, že bych lepšího vyjednavače nenašel.” “V tomto případě mohu říci, že zaplatí Uledové Ayunští mnohem více, než si myslí.” “Myslíš?” tázal se vesele plukovník. “Ano. šejk Ayunských mne nazval nevěřícím psem, já však se vyznám v koránu a v jeho výkladu lépe než on sám. Dokáži mu to a zároveň ho ztrestám za jeho urážlivé chování tím, že vyjednám s Uledy Ayarskými vydání těchto čtrnácti zajatých s podmínkou přesně podle koránu stanovenou, -” šejk se divoce zasmál: “Hle, Frank, nevěřící, vyznavač Isy ben Mariam chce znát korán lépe než my a chce ustanovit dijiji podle svaté knihy! Tomu džaurovi vstoupila do hlavy horečka přepjatosti a vyžrala mu mozek.” “Střež se!” řekl jsem. “Dosud nenastala doba večerní modlitby a ty mi znovu nadáváš! Víš snad, co ustanovuje korán a jeho výklad o ceně dijije?” “Nevím, protože v koránu nic o tom není.” “Jsi na omylu a neznáš nic, já však tvou nevědomost osvítím. Slyš tedy a nechť poslouchají i tvoji pomahači, co jim pravím.” Pak jsem začal citovat tento příběh z el koránu: “Abd el Motalib, otec otce prorokova, zaslíbil bohťim, kdyby byl deseti syny obdařen, že jednoho z nich obětuje bohťim. Jeho přání bylo vyplněno. Aby svému slibu věrně dostál, tázal se osudu, který z jeho deseti synťi má být obětován. Osud určil Abd Alláha, který se stal později otcem prorokovým. Abd el Motalib vzal hocha, opustil město Mekku a vyšel na poušť, aby obětoval syna. Zatím však zvěděli obyvatelé města, co zamýšlí, spěchali za ním a vytýkali mu, jaký rouhavý zločin chce provést. Pokoušeli se obměkčit jeho otcovské srdce, ale Abd el Motalib jim statečně vzdoroval a chystal se oběť vykonat. Vtom předstoupil muž vážný věkem i moudrostí a žádal ho, aby se dříve, než by

ponořil nťiž do hochova srdce, dotázal o radu moudré věštkyně. Abd el Motalib tak učinil, a žena prohlásila, aby byl postaven Abd Alláh napravo a deset velbloudic nalevo, načež rozhodne los, kdo má být obětován, zda hoch či velbloudice. Kdyby los padl na stranu Abd Alláhovu, bylo by nutno přivést nových deset velbloudic a znovu metat los a tak dlouho pokračovat, až by los rozhodl pro velbloudice. Tím prohlásí božstvo, jakou cenu má krev pacholete. A tak se také stalo. Desetkrát byl vržen los a desetkrát padl na stranu pacholete, takže stála již na levici plná stovka velbloudic. Teprve po jedenácté rozhodl los pro velbloudice, a mladý Abd Alláh, otec prorokiiv, byl osvobozen z náruče smrti. Od toho dne a na paměť toho byla ustanovena cena krve na sto velbloudic za každého člověka. Pravověrný muslim nesmí se řídit zvyklostí krajiny, nýbrž spravovat se má ustanovením svaté knihy zákonťi prorokových. Co tomu říkáš?” Tento dotaz platil šejkovi. Chlapík se zaškaredil jako krajina před krupobitím, sklopil na chvíli hlavu, pohlédl pak na mne vztekle a zvolal: ; “Který m allin se dopustil smrtelného hříchu, že svěřil nevěřícím uším tajemství islámu? Nechť ho Alláh spálí v nejspodnější pekelné výhni!” “Mým učitelem nebyl imám ani křesťan, nýbrž kniha sama. My, Frankové, známe vaše učení lépe, než vy sami! Nyní však počítej! Zavraždili jste čtrnáct Uledťi Ayarských: to je celkem tisíc čtyři sta velbloudic, které zaplatíte, chcete-li si zachovat své životy.” I “A myslíš, že budou Uledové Ayarští takoví blázni, aby tuto cenu požado váli?” “Zajisté. Byli by opravdu blázny, kdyby tak neučinili. Budete vydáni do ; jejich rukou jen s podmínkou, že tak učiní. Vašimi osobami dáváme jim dar, ! kterého se ujmou s radostí, neboť pak budou moci zaplatit dlužnou daň a ještě j jim zbude tolik dobytka, že si hojně nahradí ztrátu, kterou utrpěli.” : “Mluvíš jako dítě dosud nenarozené. Kde bychom nabrali čtrnáct set velí bloudíc?” “Máte jiný dobytek, cennější i méně cenný, abyste mohli zaplatit. Cena bude určena podle velbloudic. To sice není v koránu, ale jistě je ti to známo. “Snad nemyslíš peníze? Tolik peněz není v celém našem kmeni. Neplatíme penězi, nýbrž zbožím a dobytkem. Co ty tomu rozumíš, cizinec, džaur!” “Nová urážka, za kterou budeš pykat! Připočítávám ji k předešlým a zvyšuji trest, který jsem pro tebe určil. Řekl jsem snad, že budete platit penězi? Vím dobře, že se u vás obchoduje výměnou, nikdo vám nebrání, abyste platili cenu čtrnácti set velbloudic výměnou. Znáte cenu velblouda, koně i skotu, ovce i kozy a snadno vypočítáte, kolik odvedete Ayarským v koních, krávách, býcích, I ovcích a kozách. Ostatně to není všechno, co zaplatíte.” “Co ještě?” zasupěl vztekle šejk. “Znáš výklad koránu podle Samakšariho a Bedaviho?” “Neznám.” “Já znám. Jak vidíš, já, džaur, lépe znám učení, zákon a výklad koránu, než ty a všichni, kteří se chlubíte, že jste pravověrnými přívrženci vznešeného proroka. Tito dva vykladači jsou nejslavnější ze všech učencťi mohamedánských i a praví souhlasně: ! “Kdo pohaní nebo potupí ženu pravověrného, usmrcuje její čest a je povinen j polovicí krevní msty, kdo však jí tělesně ublíží, kdo jí vystaví mukám, usmrcuje J čest jejího manžela a zaplatí tomuto celou krevní cenu. Zajisté víš, koho tím í míním.” “Aby tě Alláh zahubil!” zahučel šejk. “Ublížili jste bezbranné ženě, kterou jsem zachránil, a tím jste zničili čest jejího muže. Zaplatíte tedy jemu sto velbloudic a jeho ženě sto padesát, neb stejnou cenu v jiných zvířatech. Chci být dobrotivým a nechci připočítávat nebezpečí, do něhož jste uvrhli ubohé dítě, pravověrné pachole, které jednou doroste v muže. Za to však přísahám,.že nezachráníte svého života, nezaplatíteli patnáct set padesát velbloudic! Tato žena je chudobná a vracela se z posvátné pouti, proto je váš zločin dvojnásobný! Zasluhuje, aby se jí dostalo náhrady za i pohanění, bolesti a muka -” Dále se již šejk neudržel. Poskočil o dva kroky a zařval: “Pse! Cože ty chceš a cože ty rozkazuješ? Co je ti do všeho toho, pse, ze psa zrozený? šílíš vzteklinou, domníváš-li se, že dva veliké a mocné kmeny této země budou se řídit podle tvého přání a výkladu. Kdyby mé ruce nebyly svázány, zardousil bych tě jako štěně. Plivám ti do tváře!” Svou pohrťižku vykonal, ale já jsem rychle uhnul a šejkova slina potřísnila šat plukovníkťiv. Bej vyskočil a rozkřikl se: i “Odvlečte tyto psy, než je vzteklina docela zachvátí. Slyšeli, co chceme, ; a nyní zvědí, že neslevíme ani malík. Budou vydáni, zaplatí cenu krve podle l výkladu koránu a mimoto stopadesát velbloudic pro poškozenou ženu Ayarskou. , Nejsou-li zajatí dost bohatí, zaplatí za ně kmen.” t Uledové byli odvlečeni a na mťij pokyn byl zadržen šejk, jemuž svázali ještě ! nohy, protože si počínal příliš divoce. Slunce zacházelo a nastala doba mogrebu, modlitby při západu slunce. U každé karavany, u každého zástupu lidí, kteří jsou na pochodu, je vždy vy volen muž, který zastupuje úřad předříkávače. Nemusí to být zrovna duchovní, nebo derviš, nebo imám, stačí i laik, který se v této vznešené funkci vyzná, aspoň tolik, jako evropští předříkávači o procesích. Tímto úřadem byl v našem sboru pověřen mťij přítel, starý caus Sallám. Jakmile se slunce dotklo obzoru, rozeřval se mohutným basem: j .,Hai alas salah, hai allah felah! Alláhťi akbár! A sada dna la ilaha U Alláh, t ašadu ána Muhamád al rasúl allah!, Vzhťiru k modlitbě, vzhťiru k spáse! Veliký j je Bťih! Vyznávám, že není Boha kromě Boha a Mohamed že je poslem božím!” v Nato následoval pro tuto modlitbu předepsaný monotónní, více mluvený než zpívaný chvalozpěv, sestávající ze třiceti sedmi veršťi či oddílťi a při němž v mešitách bývá vykuřováno kadidlem. Vojáci klečeli s tváří k Mekce obrácenou a modlili se, aspoň zjevně, zbožně a oddané. Jediný šejk se nemohl modlit, totiž vkleče modlit, protože byl dvojnásob spoután. Neodvracel ode mne oči. Pozoroval jsem, že na mne opovržlivě pohlíží.

Poslední verš modlitby zní: “Není Boha kromě Boha, který nemá druhťi. Jeho jest vláda a jeho také chvála (rozuměj: sláva). On dává život i smrt, sám však neumírá. V jeho rukou jest dobro (štěstí), on je mocen všech věcí. Není Boha kromě Boha. Dostojí tomu, co slíbil a setrvává při svých služebnících. Povznáší čestně své vojsko a ničí vojska nepřátel, on sám jediný. Není Boha kromě Boha a my věrní, byť námi za to nevěřící opovrhovali. Sláva Bohu, pánu světa! Chvalmež ho zpěvy zrána i zvečera. Jeho je sláva na nebi i na zemi, zrána i zvečera, o polednách i o pťilnoci!” Sotva dozněla poslední slova modlitby a klečící množství vstávalo, zasyčel na mne šejk, takže všichni, kdo stáli poblíž, to zřetelně slyšeli: “Nuže, pse, jak to dopadá s tvým slibem, s tvou přísahou?” Neodpověděl jsem. “Jak se zdá, zapomněl jsi už na svou pohrťižku. Vyhrožovat je snadné, ale k vykonání ti chybí odvaha.” Ani tentokrát jsem neodpověděl. “Jsi lhář, který požírá slova, sotva je z tlamy vydáví. Chtěl jsi mne potrestat před večerní modlitbou. Nuže, modlitba je již odbyta. Opovrhuji tebou!” “Sallám!” zvolal jsem. Starý šikovatel ke mně přichvátal. “Jakou modlitbu jsi právě předříkával?” “Mogreb.” “Která modlitba je na řadě po mogrebu, jakmile se úplně setmí?” “Ašia, večerní modlitba.” “Dobrá. Zavolej baštonadžiho!” “Kdo bude potrestán?” “šejk Uledťi Ayunských.” “Kolik?” “Sto.” “Pomni pane, jaké obtíže nám zpťisobí šejk na pochodu, nebude-li se moci několik dní postavit na nohy.” “Nedostane baštonádu, nýbrž sto ran přes hřbet.” “O, sallám, sallám! O, effendi, Alláh požehnej tvé myšlenky. O, sallám, sallám. Konečně se zase mťižeme pomodlit “uzávěrku”, což se již nestalo dlouho, dlouho! O, sallám! Při každém oslovení rána! Dovolíš mně, abych předříkával? Umím celou “uzávěrku” a rád ji předříkám.” “Chceš-li, nenamítám nic.” Caus odešel, aby vykonal mťij rozkaz. Při kterém muslimském vojenském sboru by chyběl baštonadži nebo kurbadži? Tento muž, vždy v hodnosti poddťistojníka, byl hned pohotově se svými pomahači, a vojáci, především dťistojníci, se znovu shromáždili před plukovníkovým stanem. Kriiger bej proti této exekuci nic nenamítal, ba těšil se na ni tak, že rozkázal sobě i nám nacpat čibuky, aby měl při veselém divadle také pochoutku. Seděli jsme stále před stanem a šejk ležel před námi na zemi.

Nebylo mým úmyslem tvrdě na něho doléhat, jsem zásadně odpťircem podobných barbarských trestťi; ale tento ničema zasluhoval výprask již pro nelidské ztýrání ubohé mladé ženy. “Sto ran! Slušná dávka!” prohodil Emery. “Nerad bych je držel. Děkuji pěkně!

Vydrží to?” “Zajisté!” “A starý caus bude při tom předříkávat modlitbu?” “Ano.” “Uzávěrku? Podivný lid, tito mohamedáni. Chvalozpěv k Bohu jako přídavek k ránám!” “Nepovažuji to za rouhání. Sto ran a sto jmen Alláhovi, nelze se ani přepočítat. Nebyl jsem nikdy při

podobném provedení trestu, ale byl jsem ujišťován, že se často potom stává, že trestaný vzývá hlasitě Alláha velikým hlasem, vlastně řvaním, jen aby ohlušil své bolesti.” “Uvidíme a uslyšíme. Jsem zvědav.” Islámská závěrečná modlitba, zvaná uzávěrka” , obsahuje sto jmen Alláhových, která se odříkávají za poklon a zdvihání rukou. Poněvadž je zajímavé zvědět, jak je Alláh vyznavači islámu nazýván, budiž zde vypsán začátek této “uzávěrky”: “O, svrchovaně milosrdný! Svrchovaně vládnoucí! Svrchovaně svatý! Svrchovaně chyb prostý! Svrchovaně utajený! Svrchovaně ctihodný! Svrchovaně shovívavý! Svrchovaně nutící! Vševědoucí! Svrchovaně shovívavý! Svrchovaně jímající! Svrchovaně snižující! Svrchovaně pozdvihující! Svrchovaně uctívající! Svrchovaně slyšící! Svrchovaně vidoucí!” atd. šejk, když spatřil přicházet baštonadžiho, vytřeštil na něho zrak, chvíli mlčel, pak zakoulel očima, pohlédl na mne a tázal se: “Kdo, kdo je tento muž?” “Baštonadži!” odpověděl jsem ochotně, a mohu říci i zdvořile. “Bude právě úřadovat, u tebe.” “Cože, já, já že bych měl dostat sto ran? Muži!, Džaure!” “Mlč!, jinak ti jich dám naložit sto deset!” “Jsem svobodný Uled Ayun! Nikdo mne nesmí bít.” “Vyjma baštonadžiho.” “To žádá krev, krev!” “Krev poteče, buď ubezpečen, ale z tvého hřbetu. Nepřenášej dalších hrozeb, neboť brzy budeš bědovat! Poznáš a pocítíš, jak málo se strachuji tvých výhrťižek.” “Víš, že tě to bude stát život?” “Nežvatlej! Na tebe jsem právě čekal, až mi přijdeš život ukrátit!, Jak jsi nebezpečný, dokázal jsi právě dnes!, Baštonadži! Začít!” “Přitlačit, effendi?” “Konej svou povinnost -.nestojím o život nebo smrt tohoto lotra.” “Nezemře, ale nechť mne Alláh ušetří slastí, které mu připravím! Hej! Vytáhnout!” Myslel jsem, že tento povel pomahačťim znamená delikventa vytáhnout ze šatťi, totiž svléci ho. Pomahači však vytahovali, vlastně natahovali jeho tělo. šejkovi byl sejmut jen špinavý haik, pak mu uvolnili ruce, které byly rozpjatý a jednotlivě, hezky široko od sebe přivázány ke kopí, jehož se chopili dva vojáci a drželi jej ve vodorovné poloze. Jiní dva učinili totéž se šejkovými dolními končetinami, pak táhli všichni čtyři, pokud jim síla dovolovala, až šejk ležel na břiše v písku úplně natažen., Tomu říkali “vytáhnout!” “Jsme připraveni!” oznamoval baštonadži, vytáhnul z celého svazku řádný prut a vyzkoušel jej několikerým švihnutím do vzduchu. “Nuže, spustit!” pravil Krťiger bej. Zraky všech utkvěly na starém čaušovi, který se k celé té komedi tvářil strašlivě vážně. Rozepjal ruce a počal předříkávat modlitbu: “Bism illahi r ramani r rahim ia raab, ia dajim! Velcí a mnozí JSOU hříchové tohoto světa vesměs ukrytí v srdcích zatvrzelcťi! Ale spravedlnost jest bdělá a trest nikdy nespí. O, Alláh, ó, Mohamed, ó, svatí kalifové! Slyšte, věřící, pobožní miláčkové ctnosti, sto svatých jmen toho, který nemá hříchťi a jest věčnou spravedlností a odplatou. Slyšte, a neposlouchejte nářku červa, jehož hříchy budou mu nyní na plošinu jeho bezbožného hřbetu zaznamenány!, O, svrchovaně milosrdný! Ó, svrchovaně vládnoucí!” Při těchto jménech počaly padat rány. Dosud bylo slyšet jen Salláma, ale již při třetím jménu vpadli všichni diváci v hromadné chvalořečení. Jakmile pronesl Sallám své basové “O,” rozpřáhl se baštonadži a při následující slabice dopadl prut na šejkťiv hřbet. Chlapík ležel jako bez ducha, zatínal zuby a neozýval se. Ale při pátém švihu rozevřel ústa a zasténal a po sedmém či osmém se účastnil sborového prťivodu pronikavými výkřiky. “O, svrchovaně objevující! Ó, svrchovaně shovívavý! Ó, svrchovaně nutící, ó-” Viděl jsem, že tato uzávěrka se hodí k situaci výborně. Sbor divákťi, z nichž každý jednotlivec napínal hlasivky co nejvíce, přemáhal řev trestaného a uváděl ho do snesitelných kolejí. Chlapík zasluhoval sto ran plným právem, ale výjev sám byl mně čím dál tím odpornější a když padla šedesátá rána, poručil jsem ustát a chlapa odnést. Morální bolest, kterou jsem mu zpťisobil, byla jistě horší než bolest tělesná, a byl jsem přesvědčen, že jsem si šejka znepřátelil na smrt. To mne ovšem pramálo rozčilovalo. Elaté, žena, kterou jsem zachránil, přišla mi vyslovit dík za ochranu a za trest, který stihl jejího mučitele. Byla již přesvědčena, že se nemusí v tábore obávat žádného příkoří, nevěděla však, že jsem jí dal tajně střežit. Bylo vždy možno, že by nám upláchla, nikoli z nevděku, nýbrž z vlasteneckého popudu, aby prozradila soukmenovcťim náš příchod a sílu. Uložili jsme se časně k odpočinku, abychom se brzy zrána vypravili na pochod přes obtížný var. Pochod sám byl dost nebezpečný, neboť čím více jsme se blížili k zříceninám, tím spíše jsme mohli narazit na nepřítele. Za časného jitra jsme se připravovali na pochod. V posledním okamžiku přichvátal ke mně Vinnetou. “Nechť jde mťij bratr se mnou,” šeptal, “ukáži mu něco.” “Něco dobrého?” “Snad i zlého!” “Mluv!” “Vinnetou, jak mťij bratr dobře ví, je z ustáleného zvyku opatrný i tehdy, když není třeba opatrnosti. Vyjel jsem z tábořiště a viděl jsem známky, které vzbudily mé podezření.” Zatímco ostatní tlupa předjížděla i se zajatci, jel jsem s Apačem k jihovýchodu. Na malou vzdálenost za tábořištěm mně ukázal Vinnetou v písku mezi balvany stopu, směřující jednak z tábořiště, jednak do tábořiště. Sledovali jsme ji a došli jsme na místo mezi většími roztroušenými balvany, kde se muž, jehož stopy nás vedly, sešel s jiným mužem, patrně jezdcem. Zde asi delší chvíli hovořili. Stopa byla podle našeho úsudku stará aspoň osm hodin, schťizka se tedy konala před pťilnocí. Nemohli jsme jinak, než pustit se po stopě jezdce. Směřovala bez oklik přímo na jihozápad, tedy úplně jiným směrem, než byl náš. To nás poněkud upokojilo a za pťil hodiny jsme se vrátili, abychom dohonili kavalkádu. Rozumí se, že jsme Emerymu i Kriiger bejovi oznámili svťij objev. Krťiger bej si s tím hlavu příliš nelámal, zato Angličan, dobrý stopař, nám slíbil, že napne večer zrak i sluch. Příčin k tomu bylo dost. “Jezdec však nebyl až v táboře, když jsme spali?” vyptával se. “Nebyl.” “Hm!, Měl patrně dobrý dťivod, aby nebyl spatřen. A kdo se nechce dát spatřit, není přítelem, nýbrž nepřítelem.” “A kdo se za noci potají schází s nepřítelem, je zrádcem. V našem středu je zrada,” podotkl jsem. “Well! Téhož mínění! Kdo však? Dnes večer nutno dávat pozor, lapneme ho! Jak daleko odtud k zříceninám?” “Zítra odpoledne tam dorazíme.” “Lze tedy očekávat, že jezdec večer přijede, aby se mu dostalo nových zpráv a pokynťi. Chytíme ho a jeho společníka také.” Bohužel toto očekávání se nevyplnilo, neboť se přihodily věci, jimž bychom sotva byli uvěřili, kdyby nám je byl někdo prorokoval, ač jsme věděli, že domnělý kolarasi Kalaf ben Urik je darebák nejhrubšího zrna. Přešel k nepřátelťim a byl nám blíže, než jsme mohli tušit. Nočním jezdcem byl vskutku ayarský vyzvědač, a neznámým zrádcem, s nímž měl schťizku, nebyl nikdo jiný, než sám náš prťivodce, jemuž jsme neprozřetelně věnovali tolik dťivěry. Var vskutku překážel našemu postupu. Nemohli jsme jet v sevřených řadách, byli jsme nuceni dělit se a rozeslat více hlídek, než by jinak bylo nutné. O polednách však, když jsme se nakrátko zastavili, konejšil nás prťivoce tvrzením, že var skončí asi za tři hodiny, načež se krajina změní ve step, na níž roste zelená tráva. V jednu hodinu odpoledne přišel prťivodce k plukovníkovi a oznámil mu: “V tomto směru opodál naší cesty je místo, kde byl zavražděn mulassim Achmed.” “Mulassim Achmed?” tázal se Kriiger bej udiveně. “Ano.” “On byl zavražděn?” “Tak jest. Vždyť jsem ti to oznámil, pane.” “Nevím o ničem.” “Promiň, pane! Přísahal bych na to, že jsem ti to oznámil. Jak bych mohl zapomenout na tak dťiležitou věc?” Muž se tvářil tak opravdově, že nikdo z nás o něm nepochyboval. Nikdo? Kéž by tehdy byl rozuměl Vinnetou arabsky! “Byl bych to snad přeslechl?” prohodil plukovník, jehož sebedťivěra náhle klesla. “Pak jsem ovšem přemýšlel o jiných dťiležitých věcech a nedbal jsem tvého vyprávění. Achmed je tedy mrtev! Zavražděn? A kým?” “Několika Uledy Ayarskými při malé bystřině.” “A vrahové byli dopadeni?” “Ano. Honili jsme je a tři z nich jsme zastřelili.” “A kde je Achmedova mrtvola?” “Pohřbili jsme ji tam, kde padl.” “Vypravuj!” “Jeli jsme toutéž cestou, kudy právě postupuje naše výprava. Mulassim věděl, že v tom směru, asi deset minut odtud je voda, a rozjel se tam, aby osvěžil svého koně, který mu na pochodu onemocněl. Postupovali jsme dále, brzy však jsme zaslechli výstřel. Kolarasi vyslal hned deset mužťi, mne mezi nimi, aby pátrali kdo a proč střelil. Když jsme dorazili k bystřině, spatřili jsme tři Ayarské, kteří se hašteřivě dělili o kořist. Mrtvola Achmedova byla obnažena. Ayarští zmámeni lakotou a ohlušeni hádkou náš příchod

nepostřehli a tak jsme se jich snadno zmocnili. Dovlékli je ke kolarasimu, který kázal zarazit pochod. Soud byl krátký a pak se dostalo Ayarským po kulce do srdce. Někteří dťistojníci a poddťistojníci šli k vodě, pohřbili mulassima, pokryli jeho hrob balvany a vypálili trojí salvu u jeho hrobu.” “Achmed, hodný statečný Achmed! Chci vidět jeho hrob! Ukaž nám jej.” Nemohu si podnes vysvětlit, proč jsem byl tehdy tak neopatrný a dťivěřoval prťivodci. Vždyť to byla pravdě nepodobná pohádka! Byl povinen oznámit plukovníkovi dťiležitou zprávu a ten o ničem nevěděl! Mohl jsem si přece pomyslet hned na záhadného nočního jezdce. Ale vždyť ten zmizel na jihozápad, kdežto my jsme měli po hrobě pátrat směrem jihovýchodním. Krťiger bej, Emery a já jsme se pustili za prťivodcem. Vinnetou s námi nejel, jistě jen proto, že naší rozmluvě nerozuměl. Než jsme opustili výpravu, nařídil plukovník nejstaršímu kolarasimu, aby převzal velení a nechal vojsko zvolna postupovat. Jeli jsme mezi balvany a skupinami skalisek, ale trvalo mnohem více než deset minut, než jsme dorazili na místo. Již tento rozdíl v čase mně mohl být podezřelý. Místo samo bylo téměř obklopeno skalisky a balvany. Po nějaké bystřině nebylo tu však stopy: byla zde pouhá louže, která se tvořila prýštěním pramene z písku. Spatřili jsme hromádku kamení, nikoliv balvanťi, a prťivodce ukázal na tu hromádku a pravil: “To je hrob mulassimťiv.” “Vykonám na něm modlitbu za mrtvého,” pravil plukovník a seskočil se sedla. Slezli jsme z koní, zavěsili ručnice na sedla a obstoupili jsme hrob. Mimo nás nebylo zde človíčka. Kriiger bej se položil na hrob a modlil se. Já a Emery jsme sepjali ruce. Náš prťivodce však neslezl z koně. Dosud jsem neshledával nic podezřelého. Ten den jsem nebyl patrně ve své kťiži. Plukovník vykonal modlitbu, vstal a tázal se: “Jak byl uložen mulassim? Jistě tváří k východu, k Mekce?” “Tak jest, pane!” “j”voval prťivodčí. Aniž jsem pomyslel napiěco zlého, pravil jsem: “Pak byl vložen do hrobu napříč. Mekka leží přece tímto směrem, ale délka hrobu směřuje od jihu k severu.” Plukovník se zadíval na rov, zamračil se a zvolal: “Alláh il Alláh! To je pravda! Dali mu špatnou polohu!” “A co je toto?” doložil jsem rychle, teprve nyní poněkud podezřívavě. “Vražda se stala asi před čtrnácti dny a tento hrob je zcela čerstvý.” “Ano, je tomu tak,” přizvukoval znalecky Emery. “Proč tak soudíte?” tázal se plukovník. “Hleďte, jak se tento jemný, téměř moučkový písek pohybuje, ačkoliv není pozorovatelný jakýkoli vánek. Tento písečný prach brzy vyplní každou skulinu, každou štěrbinu, jak lze pozorovat na okolních balvanech. Zde však, na této hromádce, nelze pozorovat pískové závěje za více dní. Tato hromada na hrobě není stará čtrnáct, ba ani deset, ba ani pět dní. Ano, tvrdím dokonce, že není ani dva dni stará. Patrně byla vyrobena dnes, abychom, háve care! Sdeath!” Emery, který se rozhovořil jako parlamentní řečník, se náhle přerušil a vyrazil ze sebe poslední tři poplašná slova, poněvadž v témž okamžiku celé okolí rázem oživlo. Kolem nás se zachumelil celý zástup postav, které se vrhly na nás i na koně, takže jsme nemohli ke zvířatťim a ke zbraním. Vytrhl jsem sice revolver, ale právě tak rychle mne uchvátilo šest, osm, deset paží zpředu i zezadu. Napjal jsem všecku sílu a uvolnil jsem si ruce, již jsem doufal, že vystřelím a zjednám si volno. Ale vtom mi jakýsi ničema podrazil nohy a v mžiku leželo na mně asi pťil tuctu chlapťi. Těm ještě přichvátali na pomoc jiní, vyrvali mi revolver, vytáhli z opasku nťiž a svázali mne. Byl jsem zajat. Ještě jsem zahlédl, jak náš prťivodce zcela svobodně, nikým nepronásledován, ujíždí. V mžiku mi vše bylo jasné: byl zrádcem. Vedle mne napravo ležel Emery a vedle něho Kriiger bej, oba rovněž spoutáni jako já. Emery mne anglicky oslovil: “Byli jsme oslové, jak tu jsme, všichni tři. Prťivodce je zrádce. Ale strpení! Ještě se dostaneme ke slovu! Jak se zdá, ještě mťižeme vyváznout. Vinnetou pťijde po naší stopě a nepovolí, dokud nás nevypátrá., Počkej, pane onbaši!” Četa, která nás přepadla, čítala asi padesát mužťi. Byli ukryti za okolními balvany, takže po nich nebylo ani známky. Jeden z nich, muž s tváří přímo opičí, patrně jejich vťidce, oslovil plukovníka: “Ty jsi ten, jehož jsme se chtěli zmocnit, ale tyto dva Franky odvedeme také a zítra zajmeme celé tvé vojsko. Zničíme vojáky do posledního, jestliže nám pasa nepošle koně, velbloudy a ovce a zásobu potravin k živení zajatcťi. Rychle vstát a s námi! Pomozte jim na koně, dříve než budou pohřešováni!” Útočníci nás přinutili vsednout na koně a pevně nás přivázali. Pak nastal divoký cval přímo na jihozápad, stále mezi skalisky, až konečně, po jízdě trvající téměř dvě hodiny byl var u konce. Nejraději byl bych si napohlavkoval: ale jednak jsem měl ruce svázány a jednak, proč bych to neřekl?, člověk se nerad trestá a ochotně si odpouští chyby. Mé zbraně byly tytam! Vťidce Arabťi, ten chlap opičí tváře, si pohrával s mou opakovačkou. Kéž by byla spustila. Věděli jsem již, že nás přepadli Ayarští, kdo jiný to mohl být? Emery spoléhal na Apače! Měl jsem v něho pevnou dťivěru, ale co mohl on, jediný, pro nás vykonat, když nerozuměl ani slova arabsky! Ve vojsku nebylo nikoho, s kým by se dorozuměl! Ale přesto vše nezoufal jsem a nepovažoval jsem ani sebe, ani své druhy za ztracené. Emery měl pravdu. šetřili naše životy a chovali se celkem slušně, nikdo z nich nás neurážel, nikdo se nevysmíval, nikdo nám neubližoval. To nás upokojovalo, a kromě toho jsme měli několik výhod: předně Elaté, kterou jsem zachránil s dítětem, mohla svědčit v náš prospěch, a za druhé jsme se mohli pochlubit zajetím čtrnácti Ayunťi, které jsem chtěl vydat Ayarťim. Nepříjemné mi bylo hlavně to, že nás rozdělili. Cválal jsem vpředu, plukovník uprostřed a sir Emery až na konci čety, takže jsme se nemohli dorozumět. Pohlížel jsem pilně na východ, kde jsem doufal spatřit naši výpravu, nepozoroval jsem však nikoho z nich, ačkoliv byla širá krajina již úplně prosta skalisek. Podle všeho se dťistojníkťim zdálo, že jsme se zdrželi příliš pozadu a kázali zastavit, aby na nás počkali. Zároveň však jsem byl přesvědčen, že se zrádný prťivodce vynasnaží, aby je zmýlil a svedl s pravé stopy. V jediné věci mluvil prťivodce pravdu: var zmizel, ustoupil kamenité a písčité poušti, vlastně stepi, řídce porostlé travinami. Zahnuli jsme nyní přímo k východu. Zprvu na jihozápad, nyní na východ!

Bylo tedy zřejmé, Ayarové jedou oklikou, aby zmýlili své pronásledovatele, kdyby nějací byli. Slunce se schylovalo k západu, spumrak mohl přijít za hodinu. Pťida se znenáhla zvedala a po pravé straně od nás se vynořovaly výšiny. Dvě z nich vystupovaly skutečně charakteristicky, ačkoliv ležely hodně vzadu. Byly to zajisté mocné horské hřbety, lze-li mluvit o něčem podobném v poušti, jejíž horstva po dlouhá tisíciletí podléhala zkáze a rozpadu. Nemýlil-li jsem se, byly to obě hory Magrahamské, a pak ovšem nebyly konečným bodem naší pouti zříceniny Magrahamu. Ayarští patrně upustili od obléhání a uchýlili se do hor, kde pro ně bylo bezpečněji. Udělali jsme veliký oblouk. Předvídal-li jsem správně, nebyl var, jímž jsme předtím projeli, za námi dále, než něco přes hodinu jízdy. To bylo dost dťiležité. Záleží velice mnoho na tom, zapamatuje-li si člověk krajinu a pravý směr a nedali se mýlit oklikami. Proto jsem i tentokrát krajinu pozoroval velice bedlivě. Nyní jsme před sebou uviděli prazvláštní seskupení skal. Napravo i nalevo se zvedala mohutná, jakoby pevné slitá náhorní vrstva do značné výše, zaklínovaná svým středem hluboko do stepi. Celek vyhlížel, jako by jakási gigantická bytost zde uhnětla ohromný bochník, nožem několik kilometrťi dlouhým jej rozřízla na dvě pťile a tyto dvě pťile od sebe odsunula. Obě výšiny byly snadno přístupné, měly mírný svah, zato prťismyk mezi nimi, jakási šíje, měl stěny strašně srázné a nedostupné. “Tento prťismyk má pro nás ohromnou dťiležitost,” pravil jsem si, sotva jsem jej spatřil. Mťij předpoklad se ukázal správným již v příští noci. Ayarští zamířili s námi přímo do něho. Než jsme dojeli ke skalám, obrátil jsem se a přeměřil do pťilkruhu krajinu, odkud jsme přijížděli. Neklamal-li mne zrak, a na své oči jsem se mohl dosud vždy spolehnout, spatřil jsem v pozadí, dalekém pozadí, malý světlý bod, o nic větší než hrášek. To byl haik, světlý burnus. Má předtucha, která se pak ukázala správná, mi pravila, že v tomto haiku vězí Vinnetou. Chvátal po naší stopě, projel tutéž okliku jako my a zajisté nás lépe viděl než my jeho, poněvadž nás bylo přes padesát a naše světlé burnusy bylo vidět z dálky jako vlající plachtu. A když se za námi pustil, mohl jsem očekávat, že si bude počínat velice opatrně. Ostatně u Apače, jehož vlastnosti jsem tak dobře znal, nebylo obav, že

by se dopustil chyby při stopování. Byl bych v té chvíli přísahal, že nás prese všecko nebezpečí, jemuž se nemohl vyhnout, najde a z nebezpečí vysvobodí, a to velmi záhy. Oddechl jsem si volně a byl bych si málem spokojeně zahvízdl. O malé dobrodružství méně nebo více, co na tom záleželo Old Shatterhandovi, když s ním byl Vinnetou! Dorazili jsme k prťismyku, kde jsem se přesvědčil, že jeho stěny jsou srázné, jako by byly úmyslně kolmo ztesány. Vyšplhat se po nich bylo nemožné a slézt?, Sotva! Ujeli jsme klusem asi šest set krokťi a spatřili jsme před sebou obrázek přímo divadelní. Všechen ruch pravého válečného beduínského tábořiště tu byl před námi v malebně živé pestrosti. Viděli jsme stany, mezi nimiž se hemžili lidé. Tu a tam bylo připraveno dříví k večerním ohňťim. Všude žoky, měchy, pytle, kupy sena i čerstvé trávy, skupiny zbraní. Několik set mužťi nám chvátalo vstříc. Vítězní soukmenovci byli vítáni čistě orientálsky, totiž divokým jásotem. Však také měli příčinu, padesát mužťi přivedlo tři zajatce! Za stany na volné prostoře tábořili zajatí vojáci, střeženi stráží a za nimi jsem viděl velké množství koní. Bylo však vidět jen muže, nikde ani jediné ženy. Byli jsme tedy ve válečném tábořišti, a vojáci, střežení strážemi, patrně náleželi ke škadroně, která se asi musela vzdát hned z několika příčin. Měl jsem teď naději, že brzy spatřím kolarasiho Kalafa ben Urika, či vlastně podvodného hráče, podvodníka a vraha Tomáše Meltona. Zlobilo mne ovšem velice, že mne uvidí zajatého, ale naproti tomu mne uspokojovalo, že je rovněž zajat. Brzy jsem poznal, že se šeredně mýlím. Bylo mi do té doby nepochopitelné, že Uledové Ayarští se rozložili táborem, v úzkém prťismyku. Jak jsem se ke své mrzutosti přesvědčil, věděli o pohybu a postupu našeho vojska. Nuže, kdyby se byly tyto tři škadrony rozdělily a současně vnikly do prťismyku z obou stran? V takovém případě by přece byli Ayarové naprosto ztracení, poněvadž se nemohli zachránit útěkem na příkré skalní stěny! Dověděl jsem se však brzy, proč vlastně se cítili právě zde v bezpečí. Snadno si domyslet, jakými pohledy jsme byli vítáni a jak potupné a výsměšné výkřiky jsme slyšeli. Udělali jsme, jak jsme nejlépe mohli: ničeho jsme nedbali. Těsně po levé straně prťismyku byl postaven neobyčejně veliký stan, ozdobený na vrcholku velkým pťilměsícem a jinými cetkami. To byl patrně stan šejkťiv a také nás přímo k němu vedli. Jezdci před ním seskákali a shodili nás se sedel. Uvolnili i naše nohy, ale drželi nás z obou stran. Před stanem na koberci seděl starý muž s dlouhou, šedivou bradou, jasným zrakem a vskutku ctihodnou tváří. .Co si nás tak prohlížel, nelenil jsem a prohlížel jsem si ho také. Jeho zrak vyzařoval klid a celé jeho vzezření vzbuzovalo dťivěru, ba ještě více, zdálo se mi, že bych mohl toho muže ctít., Že se těšil veliké vážnosti, dokazovala plachost jeho bojovníkťi, kteří mlčky stáli v slušné vzdálenosti. šejk držel v ruce dlouhý čibuk, z něhož si pokuřoval. Chlapík opičí tváře mu odevzdal mé zbraně, i pušku Bothwellovu a zbraně Kriigera beje, načež mu stručně oznamoval prťiběh výpravy. Mluvil šeptem, takže jsem zaslechl jen jednotlivá slova. Nemohli jsem samozřejmě dělat nic moudřejšího, než mlčky čekat, až skončí, což netrvalo příliš dlouho. Nato opičí tvář odešla i s celou svou tlupou. Koně vzali s sebou. Kriiger bej se nyní již nemohl přemáhat. Přistoupil k šejkovi a oslovil ho sám: “Známe se již. Jsi Murib ben Saaf, vrchní šejk Uledťi Ayarských. Pozdravuji tě.” “Ano, znám tě, ale nezdravím tě,” odpověděl šejk. “Kdo jsou tvoji prťivodčí?” “Tento zde je Kára ben Nemsi z dalekého Frankistanu a tento je Behluwan bej z belad el Inkelis.” “Máš prý při sobě ještě jednoho cizince z belad el Hamjerika.” “Odkud to víš?” tázal se plukovník udiveně. “Všechno vím, ale odkud, to vědět nemusíš. Kde je ten Američan? ” “V mém táboře.” “škoda. Je zde někdo, kdo by ho rád viděl.” Tím patrně mínil Meltona, který se asi válel mezi zajatými vojáky, jak jsem se domníval. Tato domněnka však byla mylná, neboť v té chvíli sem přichvátal dlouhý hubený Beduín, kterého šejk oslovil: “Pohřbili jste ho?” “Ne úplně,” odpovídal Beduín. “Díra není dosud zasypána, ale přišel jsem přesto, když jsem uslyšel, že se naši vrátili z výpadu, který se zdařil. Kde je cizinec z belad Hamjerika?” “Není zde.” Nyní postoupil muž až k nám. Sotva ho Kriiger bej uzřel, zvolal překvapen: “Kalaf ben Urik, mťij kolorasi! Tys také zajat?” “Nikoli zajat, nýbrž svobodný!” odsekl muž pyšně. “Jsi svobodný? Pak ovšem budu brzy i já na svobodě, neboť se domnívám, že-” “Mlč!” osopil se na něho zrádce. “Neočekávej ode mne pomoci! Nemám, o čem bych s tebou hovořil -” Nedokončil však a s výkřikem uskočil. Jeho zrak utkvěl na mé tváři. Poznal mne, právě jako jsem poznal já jeho, ale nedťivěřoval svému zraku, nýbrž rychle se tázal šejka: “Řekl ti tento zajatec své jméno?” “Ano. Jmenuje se Kára ben Nemsi.” Vtom vybuchl kolarasi v čisté angličtině: “Nesmysl! Co vidím, vidím dobře, ačkoliv je to nepravděpodobné! Old Shatterhand. Vy jste Old Shatterhand!” Usmíval jsem se klidně, ale neodpovídal jsem, a kolarasi pokračoval: “Old Shatterhand! Je možno tomu věřit? A přece! Přece! Hovořilo se kdysi o tom, že Old Shatterhand zná také Afriku. Muži,

nechcete-li, abych vás považoval za zbabělce, mluvte! Jste opravdu člověkem, jehož proklaté, trojnásob proklaté jméno jsem právě vyslovil?” Přitom mně položil ruku na rámě. Prudce jsem ji setřásl a pronesl jsem tvrdě: “Tomáši Meltone, kroťte se! Kdykoliv Old Shatterhand dostihl vaši stopu, neměl jste nikdy příčinu k radosti.” “Tedy vskutku Old Shatterhand! A vy jste se vypravil s Kriiger bejem, tím starým potrhlým pobudou, abyste zkrotil Uledy Ayrské? Nu, těšte se! Bude vám báječně jako dosud nikdy! Pamatujete se ještě na pevnťistku Uintah?” “Velmi dobře,” odpověděl jsem mu s posunkem, jako by mně byl právě oznámil, že mne chce pojmout nejkrásnější dcera Velkého Mogula za manžela, “jestliže se dobře pamatuji, musel jste se tehdy z dťivodťi velice choulostivých rychle učinit neviditelným.” “A vzpomínáte občas také na příběh z tvrze Edvardovy?” “Zajisté! Pamatuji se, že jsem vás poblíž této tvrze popadl za pačesy a vlekl vás až k trťinu slepé spravedlnosti, která však neviděla, když jste jí upláchl.” “Pravda! Honil jste mne tehdy pralesem a prérií jako vzteklého psa, kterého je třeba zastřelit a zahrabat co možno nejhlouběji. U čerta! To byla štvanice! Provedl jste však hloupost: měl jste mne hned sám pověsit. Vydal jste mne slušně policii a tato byla tak naivní, že mi ponechala díru, kudy jsem mohl prolézt. Od té chvíle jsem vaši roztomilou tvář nespatřil, až dnes. Toužil jsem po vás, div mi srdce nepuklo, a mťižete si pomyslit, s jakou radostí vás tak náhle a neočekávaně vidím, jak rád a nadšeně vás tisknu do náručí. Pravím vám, sir, že se rozplynete nevýslovnou rozkoší jako cypřiš v požáru savany. Jsem vám zavázán mnohem větším díkem, než mťižete tušit.

Upamatujete se snad na mého bratra Harryho?” “Zajisté. Znám vťibec vaši ctihodnou rodinu víc, než je mi příjemné.” “Well. Snad se tedy také pamatujete na haciendu dél Arroyo?” “Kterou váš bratr zapálil a zpustošil? Pamatuji.” “A také na rtuťové doly v Almaden alto?” “Kde jsem přemohl a zajal vašeho bratra? Zajisté.” “Ztratil tehdy vaší vinou celé své jmění. Byl nucen se skrývat a když se později vrátil do Almaden alto, nenalezl již peníze, které tam uschoval. Některý Indián je vyšťáral z díry a zničil je.” “Promiňte na okamžik! V tom je omyl. Vzal jsem peníze tehdy sám a rozdělil jsem je mezi chudé polské vystěhovalce, jimž váš bratr zahrál tak pěknou písničku.” “Thunder-storm! Je to pravda? Nuže, odměním se vám za to tak, že vás to pošimrá ve všech šlachách. Kéž by zde byl bratr! Jaká radost pro něho, kdyby věděl, že jste v mé moci! Snad jste ho dokonce považoval za mrtvého.” “Na mou věru, skoro!” “Buďte tak laskav: nedejte se vysmát. Odevzdal jste ho Indiánťim, aby mu trochu pustili žilou, právě tak, jako budete dnes šejkem vydán mně, ale mťij bratr tehdy vyklouzl, daří se mu skvěle a hrozně ho potěší, až mu podám o vás zprávu. I vás to zajisté těší, ale prosím vás, těšte se rychle, neboť vám zbývá málo času. Do zítřka totiž vychladnete.” “Pshaw!” zasmál jsem se srdečně. “Mluvíte jako dokonalý obstaravatel pohřbťi.” Řekl jsem to úmyslně, abych ho podráždil, doufal jsem, že se něčím podřekne, co by se týkalo válečného záměru Uledťi Ayarských. Znal jsem ho a věděl jsem, že se zapomene, bude-li zachvácen vztekem. “Nesmějte se!” hrozil. “Mluvím krvavě vážně.” “Směji se vám zplna hrdla, neboť velice pochybuji, že bych byl ve vaší moci. A i kdyby tomu tak bylo, nelze se mnou provést tak snadno a pohodlně lidumilný proces, po němž tak toužíte.” “Nejspíše proto, že jste Old Shatterhand a že

se vás bojím.” “Snad. Snad také ne, ačkoliv připouštím a také jsem často dokázal, že Old Shatterhand vyřídil náležitě své záležitosti v okolnostech zcela jiných, než jsou dnešní a také s lidmi zcela jinými, než jste vy. Nemusím ani hnout prstem a přece budu svobodný, protože se o to postará vojsko, s nímž jsem přišel.” “A já vám říkám, že budete mrtev dříve, než přijde.” “Pak aspoň budu pomstěn, neboť js_em přesvědčen, že vojsko zvítězí.” Melton se zasmál. “Jaká to oddanost a bezstarostnost!” zvolal. “Smějte se dosyta, ale smějte se rychle, protože vás smích brzy přejde, až sem vojáci dorazí.” “Oh! Jako bych neznal ty baby lépe než vy. Povím vám sám, jaké věci se stanou.” Už jsem ho měl tam, kde jsem ho chtěl mít, ale hovořil jsem dál, abych ho tím víc podráždil. “Ponechte si své moudrosti pro sebe. Vidím to lépe než vy. Dopustil jste se neodpustitelné lehkomyslnosti právě tím, že jste se uhnízdil v této rokli, která je pěknou pastí. Zrána, nejdéle však o polednách vás zde obklíčí pašovo vojsko, jak asi vyváznete?” “A to mně povídáte vy?

Nevidíte, jaké pošetilosti se tím dopouštíte? Dejme tomu, že bychom byli tak neprozřetelní, tak slepí, a dali bychom se zde obklíčit, pak byste mne svou poznámkou upozorňoval na nebezpečí, a dovedli bychom z něho včas vyváznout.” Kousl jsem se do rtťi, a zatvářil jsem se rozpačitě. “Aha, vidím, že nahlížíte, jaký jste chytrák. Ale nestarejte se. Vešli jsme do prťismyku, abychom se kryli, aby nás vojáci neviděli. Mťižeme zde pohodlně sedět při ohních, aniž tím ohrozíme svou bezpečnost. Zítra za úsvitu opustíme toto místo, totiž jedna polovice, a zaujme pevné postavení v pozadí prťismyku. Druhá polovice se postaví před prťismyk. Pak přijdou vaši stateční vojáci, vrazí do rokle a jakmile sem vniknou, zavřou naši vrátka z obou stran. I dítě uzná, že pak vojsku nezbude, než se vzdát na milost a nemilost.” Věděl jsem již, co jsem vědět chtěl. Pak jsem se znovu zasmál: “Tento výpočet by byl dobrý, kdyby vojáci skutečně do nástrahy vlezli.” “Vlezou, vlezou, mťižete být bez obav, že vlezou. O to je už postaráno. Prťivodce, jemuž jste tolik dťivěřovali, zařídil vše podle mých pokynťi. Dnes vás zavedl k louži, kde jste byli přepadeni. Byl jsem včera u vašeho tábora a nařídil jsem mu, aby vojsko zbavil vťidcťi. Sejdu se s ním také dnes, a zítra přivede vojsko do tohoto prťismyku.” “K ďasu, jste přece dťistojníkem nebo nejste? Měl byste se držet Kriigera beje.” “Nesmysl! Krčil jsem se před ním dost dlouho, několik let, pane!, snažil jsem se dobýt si jeho přízné, nyní však mám na starosti vážnější věci a zcela jiné záměry. Vracím se do Spojených státťi a používám vhodné chvíle, odejít odtud s naplněnou kapsou. Dal jsem se obklíčit úmyslně, přivedl jsem své vojáky po zralém uvážení šejkovi Uledťi Ayarských, a zvláštním poslem jsem přivábil do těchto míst Kriigera beje s jeho třemi škadronami. Vojáci jsou nyní v šejkově moci, nechť si je Mohamed es Sadok pasa od něho vykoupí. Kriiger bej patří mně a dostane-li chuť na svobodu, zaplatí mně slušný, zaokrouhlený obnos. Zde je dále Angličan a ve vašem táboře je prý ještě Američan. Oba dají výkupné. A ve vás jsem náhodou učinil také znamenitý lov: peníze sice nemáte a ani o ně nestojím, ale zemřete, a jak: Vše, čeho jste se dopustil na mně a mém bratrovi v Americe, vyrovnám s vámi v Africe. A víte, proč vám to všechno tak upřímně povídám?” “Ne. Nechápu vťibec vaši upřímnost.” “Abych vám dokázal, že jsem si úplně jist výsledkem. Pro vás není záchrany, ani pomyšlení na ni!” “Pak se ovšem nemťiže nadít záchrany ani Kriiger bej, ani Angličan, ani Američan.” “Proč?” “Jakmile budete mít za ně v ruce výkupné, poukázky, směnky nebo hotové peníze, zavraždíte je, nebo je dáte zavraždit, aby vás nevyzradili.” “Vida, vida, jaký jste najednou chytrák,” zasmál se. “Na čem se s nimi dohodnu a co později učiním, do toho vám nic není, to je výhradně má a jejich záležitost. Především mi jde o slušné cestovné. Za mořem již najdu peněz dost: o to je postaráno.” “Hleďme! Snad nějaké dědictví,” prohodil jsem ne zcela bez úmyslu. Melton se zasmál znovu a protože neměl potuchy, kam touto otázkou mířím, odpovídal jízlivě: “Ano, dědictví, nejdražší sir! Ale teď dost těch výkladťi. Plukovník ať si zatím popovídá se šejkem, avšak vy a tento John Bull pťijdete do mého stanu, kde bude o vás postaráno. Podivíte se, jaké mám pevné řemeny a provazy. Jen slťivko ještě šejkovi.” Přistoupil k němu a pronesl: “Kriiger bej zatím bude u tebe. Dobře mi ho uchovej! Tyto dva odvedu; jsou mým vlastnictvím právě jako plukovník, kterého ti zatím ponechávám, abys s ním pohovořil o podmínkách, za jakých propustíš jeho vojáky.” Emery stál vedle mne a slyšel každé Meltonovo slovo. Ten ho nyní popadl za rameno a druhou rukou sáhl na mne, aby nás odvedl, ale šejk vztáhl proti němu velitelsky ruku a zvolal: “Stťij! Jak se zdá, vypořádal jsi se s těmito muži, já však nejsem dosud vypořádán s tebou.” šejkova tvář náhle dostala vážné vzezření, ba mohu říci výhružné. Tušil jsem, že nedopustí, aby si nás Američan jen tak přivlastnil, a tato okolnost pro mě mohla být výhodná a příjemná. O naše životy jsem se příliš nestrachoval, ale bylo jisté, že bychom byli v drápech Meltonových snášeli více pokoří, než kdyby si nás šejk ponechal pod zvláštním dozorem. O naše “být či nebýt “jsem neměl strach ze dvou dťivodťi. Na plukovníka jsem se ovšem spoléhat nemohl, zato však bylo téměř jisté, že společně s Emerym vymyslím zpťisob, jak se zachránit. A kdyby mne byla i tato naděje zklamala, byl zde ještě Vinnetou, na kterého jsem se mohl spolehnout. Byl zde Vinnetou opravdu? Nemýlil jsem se? Znal jsem přece svého nejlepšího a nejosvědčenějšího přítele, nejvěrnějšího druha. Byl jsem úplně přesvědčen, že malý bod, jejž jsem na konci pouště zahlédl, byl Vinnetou, a mohl jsem si také představit, co asi podnikne. Podnikl asi totéž, co bych byl na jeho místě vymyslel já. V podobných případech byly naše myšlenky vždy za jedno. Zajisté zpozoroval, že směřujeme do prťismyku, který dělil od sebe dva kopce, západní a východní. Vinnetou přicházel tak jako my od západu, určitě vystihl dťiležitost prťismyku právě jako já.

Odhodlal se zajisté přesvědčit se, kdo se v prťismyku skrývá a co se v něm děje a aby se o tom přesvědčil, uhnul z přímého směru, opustil naši až příliš zjevnou stopu a pustil se do hor bud na východ nebo na západ. Po hřbetě horstva kráčel až k propasti a zaujal někde nad našimi hlavami své pozorovací stanoviště. Tak tomu bylo, tak a nejinak! Žil jsem v jeho duši, a jeho duše znala mé myšlenky. V mém nitru pravil určitý hlas, že Apače spatřím, jakmile se podívám na vrcholky okolních závratných skalisek. Učinil jsem to v nestřeženém okamžiku: sotva jsem zvedl hlavu, vztyčila se nahoře, na samém krajíčku sráz-né prohlubně, štíhlá postava slavného náčelníka Apačťi, zamávala rukama a zmizela. V té ohromné výši se mi nejevil větší, než jako chlapec asi desetiletý, ale kdyby byl ještě menší, byl bych ho poznal také. Byl to on, nikdo jiný a pohybem rukou mi dával znamení, že jeho orlí zrak nás vidí a vše pozoruje. “Poslyš, Emery,” pošeptal jsem Britovi, “nahoře na skále sedí Vinnetou a dívá se na nás. Jakmile tahle holota utichne, přijede.” “Well,” zabručel Emery. “Famózní přítel! Vytáhne nás z díry.” Zatím se zrádný kolarasi zadíval udiveně na šejka a tázal se: “Co mi ještě chceš říci?” “To, co dosud nevíš, jak se zdá! Chci ti připomenout, že jsi v táboře Uledťi Ayarských a nikoli u své škadrony.” “To vím.” “Snad tedy nevíš, že já jsem šejkem Uledťi Ayarských?” “To vím také.” “Proč si tedy počínáš, jako bys byl jejich velitel? Proč rozhoduješ o našich zajatých, jako by náleželi tobě?” “Také mně náležejí.” “Mýlíš se. Byli zajati našimi bojovníky, a kdo ptáka lapne, tomu pták patří. Tito dva mužové zťistanou u mne pravé tak, jako zde zťistane Pán zástupťi.” “To nedovolím.” “Neptám se, co dovolíš nebo co nedovolíš! Zde rozhoduje jen má vťile!” “Ne! V tomto případě rozhoduje má vťile!” vykřikl Melton, ukázal na mne a pokračoval: “Nevíš, jaký mám zájem na těchto dvou lidech. Tento zde je uprchlý zločinec, který má na svědomí mnoho vražd a jiných těžkých zločinťi. Chtěl zavraždit mne i mého bratra, což se mu na štěstí nepodařilo. Mezi ním a mnou je krevní msta. Propadl mně, náleží mně a nikoli tobě.” Přiskočil jsem k němu a poněvadž jsem ho nemohl ztrestat spoutanýma rukama, kopl jsem ho tak, že se svalil na zem. “Proč lžeš, ničemo?” vzkřikl jsem. “Proč překrucuješ události? Sám jsi vrahem a zrádcem, a já tě pronásleduji, abych tě vydal spravedlnosti.” “Pse!” zařval Melton, vyskočil a vrhl se proti mně. “Odvažuješ se lhát, -” Nedošel však dále ani nohou, ani jazykem. Aby mne mohl popadnout, musel běžet kolem Emeryho, a ten mu uštědřil tak mohutný kopanec, že se

Melton skácel k zemi a na chvíli byl beze smyslťi. To se stalo tak rychle, že mu nikdo z přítomných nemohl pomoci. Všichni ostatní, kolik jich zde stálo, třeba i k tomu měli čas a odvahu, nejevili žádné chuti ušetřit kolarasiho tohoto zaslouženého trestu. Chtěl jsem promluvit k šejkovi, ten však pokynul rukou, abych mlčel a sám se ozval: “Ticho! Nechci slyšet, co mi chceš říci. Musí vám stačit, že jste směli toho muže ztrestat, aniž vás za to kárám. Poznáváte z toho, jak o něm soudím. Tebe, cizince, nazval vrahem a uprchlíkem. Ty však nevyhlížíš jako uprchlý zločinec, a Pán zástupťi nebyl by tě zajisté pojal do svého přátelství, kdyby ses honosil vlastnostmi zločince. Tys Frank a tudíž vyznavač Isy ben Mariam?” “Ano!” “A znáš z vašeho koránu život vašeho Spasitele, jehož my, pravověrní, čítáme k prorokťim?” “Znám. Zajisté znám.” “Isa, syn Marie, měl dvanáct učňťi či žákťi. Jeden z nich ho zradil, zaprodal. Jak se jmenoval?” “Jidáš Iškariotský.” “Dobře pravíš, muži. Takovým Iškariotem, takovým Jidášem, je tento kolarasi,” pronesl šejk tak vážně, tak velebně, že se celé mé nitro zachvělo. “On zradil a zaprodal svého přítele a velitele, plukovníka pašova, Pána zástupťi. Jak se zdá, kuje proti vám pomstu a ukládá o váš život. Znám ho. Je vrahem, úkladným vrahem, a mohu to dokázat, neboť právě dnes zastřelil muže, jemuž byl přítelem. Vám se tak nestane, neboť vás mu nevydám. Nejste jeho, nýbrž mými zajatými.” “Chceš, abych ti vypravoval, proč touží po mé smrti?” “Teď ne, neboť k tomu není vhodná chvíle. Dovíte se brzy, jak bude o vás rozhodnuto. Abyste mi neutekli, budete střeženi, a abyste se nemohli dohodnout, oddělím vás. Každý z vás bude uložen do zvláštního stanu. Pán zástupťi zťistane v mém stanu.” “Jsou však vskutku velmi dťiležité a naléhavé okolnosti, které bych ti rád sdělil. Chci ti dokázat -” “Nedokazuj nic, nyní nechci!” přerušil mne. “Později, až bude více času, mťižeš mi říci, co máš na srdci.” Zavolal dva Beduíny, nařídil jim něco šeptem, načež jsme byli odvedeni. Jeden z mužťi mne dovedl do velkého stanu, kde mi spoutal i nohy. Nato zatloukl do země kťil a připoutal mne k němu provazy. Dokončil, posadil se ke vchodu a střežil mne. Odloučení od druhťi mi ovšem nebylo příjemné, ale nemohl jsem proti tomu nic podniknout. Zatím nastal soumrak a stmívalo se stále víc. Nadešel večer. Po večerní modlitbě mi strážce přinesl několik hltťi vody, jídlo jsem však nedostal. Podotýkám, že strážce mi vybral z kapes vše, c jsem tam měl. Plátnem stanu kmitalo zvenčí světlo, pozoroval jsem, že hořelo několik hranic, ale později byl udržován jen jediný oheň, patrně oheň hlavní stráže. Hluk tábora se zvolna tišil a konečně umlkl, lidé asi uléhali časně, protože jim zítra nastane krušný boj. Mťij strážce opouštěl chvílemi své místo a vcházel ke mně přesvědčit se, zda vězím pevně v poutech. Nejdříve se zdálo, že to bude dělat celou noc, ale později nebyl již tak dbalý a vypadal ospale. Pracoval jsem horlivě na svých poutech a doufal jsem, že je k jitru uvolním tak, abych z nich vytáhl ruce. Věděl jsem, že bych se zachránil, kdyby se mi to podařilo. Mohl jsem si však celou námahu ušetřit, neboť dosud nenadešla pťilnoc, když jsem pozoroval v pozadí stanu skoro neznatelný šelest. Byla úplná tma, takže jsem nemohl zrakem nic rozeznat, ale řekl jsem si ihned, že tento šelest mohl zpťisobit jen Vinnetou. Cekal jsem… “šarlí!” ozvalo se za chvíli u mého ucha.

Ano, byl to Vinnetou! Kdo jiný by byl tímto přízvukem vyslovil mé jméno? “Zde jsem!” ozval jsem se právě tak tiše. “Spoután?” “Ano, a přivázán ke kťilu.” “Kdy přichází strážce?” “Občas.” “Jak jste se dostali do zajetí?” Vyprávěl jsem stručně příhodu, vysvětlil jsem zradu kolarasiho, a dodal jsem: “Krťiger bej spí ve stanu šejkově. Kde je Emery, dovíme se brzy.” “Vím to. Viděl jsem, kam ho odvedli. Je na protější straně tábořiště.” “Rozřízni mi pouta. Musíme si pospíšit, abychom Angličana a plukovníka zachránili.” “Neučiníme to, byla by to naše zkáza. Tito hloupí bojovníci nesmějí zpozorovat, že jsme jim uprchlí. Poznali by, že jim přivedeme na krk vojáky a rozprchli by se. Jistě to Old Shatterhand nahlíží?” “Ano. Mám spoléhat, že sem vojáky přivedeš.” “Nikoho nepřivedu. Přivedeš je sám.” “Vždyť odtud nemohu. Strážce by zpozoroval mťij útěk a zalarmoval by celý tábor.” “Nezpozoruje nic, neboť zde zťistanu místo tebe.” “Vinnetou!” byl bych málem vykřikl. “Nenamítej nic! Kdybych šel sám, jak bych se domluvil s vojáky? Pťijdeme li spolu, bude tvťij útěk zpozorován a lov se nám nevydaří. Zťistanu-li však a pťijdeš ty, je jisté, že polapíme celý tábor, neboť je v noci obklíčíš, takže zrána nebudou tito lidé moci z prťismyku prchnout. Pro mne není nebezpečí, zťistanu-li.” Vinnetou měl pravdu, jako vždy. Bylo snad od něho odvážné, že místo mne nastupoval do zajetí, ale znali jsme se a věděli jsme, že se navzájem neopustíme, děj se co dej. “Dobře,” pravil jsem, “byl jsi u našich od té doby, kdy jsme byli zajati?” “Nebyl. Nebylo na to času.

Především bylo třeba postarat se o tebe.” “Jak a kde najdu vojáky?” “Pojedeš-li přímo k severu, narazíš na tábor. Zastavili se jistě tam, kde přestaly skály.” “Na jižním varu? Myslím, že máš pravdu. Mluvíš o jízdě. Máš zde koně?” “Mám. Jakmile vyjdeš z prťismyku, pťijdeš tisíc krokťi na sever, tam je přivázán ke kolíku kťiň. Ručnice je v sedle, tomahawk také, mám zde jen nťiž.” “Nech si jej, aby ses mohl bránit, bude-li třeba. Což ale, přijde-li strážce a osloví tě?” “Budu chrápat, aby myslel, že spím.” “Dobrá. Doufám, že se vrátím brzy. Jaké znamení si přeješ?”

“Trojí skřek supa mrchožrouta.” “Dobrá. Rozvaž mne, a pak tě spoutám, ale tak, abys rázem mohl uvolnit ruce i nohy.” To vše se stalo velmi rychle, pak jsem se s Apačem rozloučil a vylezl ze stanu, což nebylo těžké. Plátno stanu bylo při zemi svázáno provazy a připevněno ke kolíkťim. Vinnetou rozvázal dva provazy a nadzvedl plátno, takže jsem snadno podlezl. Byl jsem svobodný, aniž strážce co tušil. Úplně v bezpečí jsem ovšem nebyl, neboí bylo třeba proplížit se velkou částí tábora a minout hlídky. Nevěděl jsem, kde na koho narazím. Tolik jsem však věděl, že se nedám nikým zadržet. Na nebi plul uzounký měsíční srpek, který jsem v hlubokém prťismyku neviděl. Na rovině bylo dost jasno, ale nikde jsem nespatřil ani človíčka bdícího. V táboře spali Beduíni ve skupinách, hlídky klímaly a tloukly špačky. Všude vládla bezstarostnost vpravdě orientální. Přesto jsem se plížil po břiše a po čtyřech, až jsem minul poslední hlídku. Pak jsem vstal a běžel jsem. Vchod prťismyku vťibec nebyl střežen. Již jsem dával v duchu moudrému šejkovi políček. Nuže, kupředu a tisíc krokťi k severu. Uběhl jsem osm set krokťi a spatřil jsem koně, který stál tiše se skloněnou hlavou. V té chvíli měla snad celá Afrika skloněnou hlavu. Odvázal jsem ho, vyšvihl se do sedla a přehodil jsem si Apačovu stříbrnou ručnici přes rameno. Teď jsem se cítil úplně bezpečným. Pobídl jsem koně do cvalu, protože bylo dost jasno a cesta rovná. Měsíc byl v první čtvrti a krásně svítil. Do daleka se rozvíral slušný rozhled. Asi za hodinu jsem dospěl k prvním roztroušeným balvanťim, pak se objevily skupiny skal. To byl počátek varu. Bylo nutno rychle nalézt tábor, což bylo mezi skalami obtížnější, než na stepi. Sňal jsem tedy Apačovu ručnici, vystřelil, za chvíli jsem vypálil po druhé. Naslouchal jsem asi minutu, a pak se mi dostalo odpovědi dvěma výstřely ze západu. Zabočil jsem tím směrem a brzy jsem spatřil několik vojákťi. V táboře se totiž, jakmile zaslechli výstřely, domnívali, že se vrací Vinnetou, a proto mu odpověděli střelbou, aby mu naznačili směr. Zároveň také vyslali několik vojákťi, kteří se ovšem nadmíru divili, když se jim objevil “bílý effendi” místo “rudého”. Neposkytl jsem jim vysvětlení a pobídl jsem je k spěšnému návratu. Každá minuta byla drahá. Kapitola desátá OTEC DVANÁCTI PRSTŮ V táboře mne uvítali s jásotem. Dotazoval jsem se hned po prťivodci. Byl přiveden, nejevil však ani známku strachu, bázně, ba ani rozpakťi. “Víš, jak jsme byli zajati?” “Ano, pane. Byl jsem při tom!” “Jak je možné, že jsi vyvázl sám jediný?” “Seděl jsem na koni a hned jsem ujížděl.” “Hm, pravda! A co jsi dělal pak?” “Ohlásil jsem v táboře vaše zajetí.” “A pak?” “Hledali jsme vás ve varu.” “Proč ve varu?” “Protože jsme soudili, že se tam Ayarští

ukryli.” “Nešli jste po jejich stopě?” “Bylo by to zbytečné, poněvadž tak učinil tvťij přítel ben Asra.” “Aha, proto jsi tedy považoval další pátrání za zbytečné. Koná-li někdo dobrý skutek, mohou se ostatní válet na břiše, pravda? Máš podivné názory, onbaši! Ale vlastní příčina byla jiná. Kde vězeli Uledové Ayarští, než nás přepadli? ” “Za skalisky.” “Číhali tam na nás. Věděli, že přijdeme.

Dověděli se to od někoho, kdo věděl, že nás povedeš k louži. Kdo to věděl?” “Nikdo.” “Ano, nikdo mimo tebe. Jsi udavač a zrádce!” “Já? Alláh, Alláh! Jaká to myšlenka! Nedokázal jsem svou věrnost a oddanost? Nejel jsem odtud až do Tunisu, abych přivedl pomoc?” “Chceš patrně říci, abys Ayarským Uledťim vehnal do nástrahy místo jedné škadrony celý pluk! Kdo byl jezdec, s nímž jsi se včera o pťilnoci sešel za naším táborem?” Na tuto otázku neodpověděl. Oněměl leknutím. “Mluv!” rozkřikl jsem se. “Ef, effendi! Na, tuto otázku, nemohu, dát odpověď!” koktal. “Mťižeš, chceš-li. Kdo to byl?” “Nemluvil jsem s nikým. Nevyšel jsem z tábora.” “Nelži!

Mluvil jsi s kolarasim Kalafem ben Urik, s nímž jsi se smluvil vydat nejdříve nás a zítra celé vojsko Uledťim Ayarským!” “Mašalláh! Pane, pověz, kdo mne tak pomluvil, abych ho na místě ztrestal.” “Nemluv o trestu, neboť právě ty jsi ten, který bude potrestán. Válečný zákon tě odsuzuje k smrti!” “Jsem nevinen, effendi! Vím -” “Mlč!” zakřikl jsem ho. “Po našem zajetí bylo tvou povinností oznámit svědomitě příhodu a pátrat po naší stopě. Tys však úmyslně odvedl tábor od naší stopy. Kolarasi, zrádce jako ty, mi sám řekl, že s ním vaříš pod jednou poklicí.” “Ten zrádce! On sám -” “Ticho! Jsi zrádcem a chtěl jsi nás všechny vydat na smrt! Odzbrojte ho a svažte! Pán zástupťi nad ním zítra vyřkne rozsudek!” Lidé kolem nás byli tak ohromeni, že nedbali mého rozkazu. Spoutat poddťistojníka, který požíval dťivěry, a slyšet, z jakého zločinu je obžalován, to jim nešlo do hlavy. Této váhavosti využil onbaši k útoku na mne. “Rozsudek nade mnou?” vykřikl vztekle. “Nejdříve bude proveden nad tebou, a to hned, džaure!” Tasil nťiž a chtěl mě bodnout. Odrazil jsem jeho ránu pažbou Apačovy pušky a skočil jsem po něm. Zrádce mi však vyklouzl a hnal se ke koním. Diváci byli tak překvapeni, že nikdo z nich se nehnul z místa. Také jsem se zastavil, ale jen proto, abych si připravil ručnici k výstřelu. Na tom člověku mi nezáleželo i kdyby mi byl unikl, ale pak byla obava, že se požene tryskem přímo do prťismyku k Ayarským, což jsem mu musil překazit. Skaliska mi překážela ve volném rozhledu a proto jsem čekal, až se vyšvihne do sedla a tělem převýší skaliska. Za chvíli zafuněl kťiň, pak se ozvalo dupnutí kopyta. Chlapík tedy již seděl v sedle, a v tom se mi také už objevil. Vyčníval vskutku hlavou i hrudí nad skaliska a mohl jsem tedy pohodlně zamířit na jeho pravé rameno. Stiskl jsem spoušť, rána třeskla, ozval se výkřik a jezdec zmizel. “Za ním a přiveďte ho!” velel jsem čtyřem nejbližším zevlounťim. “Sestřelil jsem zrádce s koně.” Vojáci chvátali ke skaliskťim. Za chvíli přivlekli onbašiho po zemi ke mně. Byl v mdlobách. “Ať ho hned hekim obváže a pak bude spoután,” nařídil jsem. “Bude opatřen bdělou stráží, která za něho ručí svým životem!” “Proč ho poutat?” ozval se za mnou známý hlas. “Ten člověk zdá se být zcela dobrým vojákem a dosud se choval vzorně. Kdopak by střílel člověka pro pouhé podezření?” Ta slova byla pronesena anglicky. Obrátil jsem se a spatřil jsem nepravého Smála Huntera. Přišel mi právě vhod. “Karáte mne? ” tázal jsem se rovněž anglicky. “Zapomínáte, že nejste k tomu oprávněn.” “Máte dťikazy skutečného provinění tohoto poddťistojníka?” “Zajisté.” “Pak jste povinen učinit udání, aby byl postaven před řádný vojenský soud. Rozhodně však nemáte právo do něho střílet.” “Pshaw! Vím vždy a všude, co dělám, a dovedu se také zodpovídat Kriiger bejovi z tohoto činu. Jak to, že se tak vřele ujímáte právě tohoto zrádce?” “Nejdříve nutno dokázat, že jím je.” “To je již dokázáno, bohudík, ještě včas. Pozoroval jsem sice poslední dobou, že jste pojal k tomuto muži zvláštní příchylnost a že jste s ním často a tajně hovořil, ale nelámal jsem si nad tím hlavu. Nyní ho obhajujete, aniž jste byl k tomu vybídnut. Mťižete své jednání odťivodnit?” “Nemám příčinu, proč bych se ospravedlňoval. Co dělám nebo nedělám, do toho vám, myslím, nic není.” “Hm! To je snad váš soukromý názor, ale mťij je jiný. Mám vám říci, proč jste uzavřel spolek právě s darebou, s tímto bídným zrádcem?” “To by pro vás bylo asi velice těžké.” “Snadné, velice snadné. On byl a je spojovacím článkem mezi vámi a kolarasim Kalafem ben Urik, kterého chcete vysvobodit.” “Hovoříte-li takto, pak ovšem velice lituji, že jsem vám dťivěřoval a sdělil vám příliš mnoho.” “A pak ovšem budete litovat ještě jiných věcí, na příklad jisté okolnosti, o níž jsem se dověděl od jiných lidí. Litujete například, že osobně znám jistého Tomáše Meltona? ” “To, má, se, Mel, tona!” vykřikl. Kdyby byl den, byli by všichni okolo viděli, jak zesinal. “Nu, nu! Nezapřete přece, že toho člověka znáte aspoň podle jména.” Pronesl-li jsem jméno a vznesl podobný dotaz, bylo mu jasné, že něco vím. Ale že bych věděl všecko, to se mu nezdálo. Zapírat mu připadalo hloupé, proto ťisečně odpovídal: “Ani mi nenapadá popírat, že bych to jméno neznal., Ale co je vám do toho?” “Něco přece, jak hned uslyšíte. Víte, čím byl dříve Tomáš Melton?” “Ano, savanním lovcem.” “Ano, trochu, ale ještě víc podvodným hráčem a vrahem!” “Snad, mťiže být, ale nestarám se o to.” “Tomu se divím, neboť vím, že znáte onu výtečnou historku o tvrzi Uintah.” “A, vy ji také znáte?” uklouzlo mu, čímž se přiznal, že je mu věc známá. “Poněkud,” pokračoval jsem. “Tehdy také podvodně hrál a byl dopaden. Došlo k hádce, při níž zavraždil dťistojníka a dva vojáky. Bylo to tak?” “Myslím, že ano,” odpověděl s líčeným klidem. “Pak se vynořil z mlh v tvrzi Edvardově, jak vám je asi známo?” “Proč se mne na to vyptáváte, nemám nejmenší zájem na minulosti toho muže.” “Tím více zájmu mám já. A váš zájem se jistě zvýší, uslyšíte-li, co mám na srdci: Nemýlím-li se, byl do té tvrze dovlečen jistým lovcem, který se jmenoval, u ďasa!, jakpak se jmenoval?” “Old Shatterhand!” “Ano. All right, právě jsem si vzpomněl. Old Shatterhand! Neklame-li mne paměť, byl to Skot anebo Irčan?” “Nevím! Byl to člověk, který všude a do všeho strká své špinavé tlapy.” “To je pravda. Do všeho strká nos! A při tom mne napadá zase něco jiného, historka, v níž tento Old Shatterhand prý rovněž vystupoval. Tomáš Melton měl bratra Harryho, který se odebral do Mexika, aby tam získal jakousi osadu či usedlost -” “Slyšel jsem o tom.” “A byl tamodtud vypuzen rovněž Old Shatterhandem?” “Ano.” “A Tomáš Melton má syna, který se jmenuje Jonathan -” “All devils! Jak přicházíte na jeho syna?” “Namátkou, jak se často stává. Z nudy. Jonathan Melton nastoupil cestu do Evropy a pak do Orientu jako prťivodce -” “Odkud, to, víte?” tázal se zděšeně. “Dověděl jsem se o tom pouhou náhodou. Provázel jistého Američana

hm!, jakpak se jmenoval ten? Víte to?” “Nevím.” “Nevíte? Tomu se neobyčejně divím, neboť si dám hlavu na místě uříznout, nejmenoval-li se ten Američan právě tak jako vy, totiž Smál Hunter. Není tomu tak?” “Nevím. A, dejte mi vťibec pokoj s těmi dotazy

jsou mi protivné!” “Mně ne, neboť ta záležitost je vskutku zajímavá. A víte, co je na tom něj zaj ímavěj ší ? ” “Nechci to vědět!” “O

, snad přece! Neboť teprve teď přijde to hlavní, při čemž jsem také sehrál úložku a to nikoli nepatrnou. Přijměte především na vědomí, že se nejmenuji Jones, nýbrž někdy i Old Shatterhand!” “Old, Shatt -” Nedomluvil, sevřel rty a uskočil, jako by byl vedle něho udeřil hrom. “Ano, tak mi říkají na americkém západě. A toto jméno jste vyslovil sám, když jste řekl, že do všeho strkám špinavé tlapy. Dnes je strkám také, kam vám není příjemné, a to do podvodné hry s kolarasim Kalafem ben Urikem.” Jonathan přeslechl mťij posměšek a opakoval jako u vidění: “Old Shatterhand! Vy že byste byl, vy? Nesmysl!” “Později vám svitne. Tažte se Bothwella, který mne zná jako sebe, neboť se potloukal se mnou po Západě. A tažte se Krťigera beje, který dobře ví, odkud jsem a že jsem v Americe znám pod jménem Old Shatterhand. Ostatně mám po ruce ještě jednoho svědka, což vás znamenitě překvapí.

Mťij druhý společník na této výpravě není Somali a nejmenuje se ben Asra. Je to slavný, velice slavný náčelník Apačťi a jmenuje se Vinnetou!” “Vin, ne, tou!” zasípal. “Že by byl -” “Tak jest, právě tak, jako že já jsem Old Shatterhand. Slyšel-li jste o nás vyprávět, snad víte, že jsme nerozluční.” “Ano, to vím. Ale proč se potloukáte zde, v Africe, v Tunisu, v poušti?” “Hledáme Tomáše Meltona!”

“U všech čertťi!” zaklel Jonathan. “Pustili jsme se nejprve do Egypta, kde jsme vypátrali místo Tomáše jeho syna Jonathana, který se právě chystal do Tunisu, a poněvadž jsme byli úplně přesvědčeni, že jde navštívit tatíka, šli jsme s ním.” “A, a, a co potom?” “Co dále? Nemýlili jsme se. Nalezli jsme Tomáše Meltona zašitého v kťiži kolarasiho ben Urika. Slíbil jsem vám vyprávět něco zajímavého

dostál jsem slibu?” “Nechtě mne na pokoji. Co je mi vlastně do toho všeho, co mi záleží na těchto lidech? Jsem Smál Hunter a nemám s těmi lidmi styky.” Chtěl se obrátit a odejít, zadržel jsem ho však za rameno. “Sečkejte, sir, prosím vás,” pravil jsem úsečně. “Věřím rád, že byste měl velice nerad se mnou styky, ale zde se mimoděk namanula otázka, nemám-li já s vámi nějaké řízení.

Nemohu vás jen tak zhola propustit, přiznávám, že je mým pevným a nezvratným úmyslem vás zadržet, ať se vám to líbí či ne. Podržím si vás při sobě, dokud nepromluvím s tím mladým Američanem, který se ve společnosti kolarasiho Tomáše Meltona vypravil proti Uledťim Ayarským.” “Nevím o tom nic, neznám ho.” “Tak? Vždyť je to osobnost, která vás nezbytně musí zajímat. Vždyť je vám podobný jako vejce vejci a jmenuje se právě jako vy, Smál Hunter.” “Není možno.” “Že ne? Uvidíte, že je možno všelicos! Po.chopte přece, tvrdošíjný člověče, že ten muž vás uvádí v nebezpečí. Vždyť mťižete být považován za domnělého Smála Huntera, kdežto váš dvojník za pravého.” “Snad si dokonce nemyslíte, -” “Myslím, že jste pravým a skutečným Smalem Hunterem a jsem pevně přesvědčen, že to mťižete dokázat. Vím to zcela určitě.” “Odkud?” “Z vašeho zápisníku.” “Zápisník! Co o něm víte? Nikdo živý kromě mne mťij zápisník neviděl.” “Jste na omylu, sir! Já jej viděl také a i Vinnetou a sir Emery.” “Takový nesmysl mi chcete pověsit na nos?” “Pranic vám nechci věšet na nos. Mluvím pouhou pravdu! Snad se pamatujete, že jste sdílel s náčelníkem Apačťi společnou ložnici. Chtěli jsme vědět, zda se ve vás mýlíme či ne, Vinnetou otevřel tedy oči, a ty jsou bystré, pane!, Viděl, že svou tobolku s náramnou péčí ošetřujete a uschováváte. Když jste usnul, proměnil se Vinnetou na okamžik v obratného kapsáře. Poněvadž máte pokojné svědomí, spal jste neobyčejně pevně a nezpozoroval jste, že vám vytáhl z kapsy klíč, otevřel kufr a vylovil tobolku. Pak přišel k nám do druhé kabiny, kde jsme podrobili tobolku prohlídce. Jakmile jsme poznali, že jste pravým a skutečným Smalem Hunterem, zavřeli jsem tobolku se vším všudy, a Vinnetou, jak ji vzal, tak ji zase vrátil. Pochopíte tedy, že jsme nezvratně přesvědčeni, že jste pravým a skutečným Smalem Hunterem.” “Byl jsem tedy okraden, oloupen!” “Nesmysl! Mýlíte se! Váš majetek jsme vám vrátili neporušený. Mťižete nám nanejvýš vytknout, že jsme byli poněkud zvědaví. Nechci vás ani teď o nic oloupit.

Připouštím sice, že budu potřebovat vaší tobolku, ale nebojte se, že bych vám ji vzal, až budete spát. Ani mne nenapadne. Zajisté mi prokážete laskavost a vydáte mně ji za plného bdění a při všech smyslech.” “To neudělám!” zvolal. “Ale uděláte,” pravil jsem určitě. “Nevydáte-li mně ji z dobré vťile, donutím vás.” “Nemám ji při sobě! Nechal jsem ji v kufru v Bu Maramy v Zaghuanu.” “Opět se mýlíte! Takový dťiležitý předmět se nenechává v cizích rukou. V posledních dnech jízdy jste měl svou tobolku často v rukou a vždy jste ji zastrčil do téže náprsní kapsy. A zde je! Cítím ji pod prsty.” Poklepal jsem mu prsty na hruď, kde tobolka vězela. Melton uskočil a křičel: “Nedotýkejte se mne! Nestrpím to!” “Oh, strpíte mnohem víc! Dejte pozor!” Oslovil jsem nyní, ovšem nikoliv anglicky, poblíž stojící dťistojníky, kteří sice nerozuměli ani slovu z mého anglického rozhovoru s Jonathanem, ale pozorovali přec, že příliš příjemný mladému cizinci nebyl. Stačilo několik stručných vět, a již byl Jonathan povalen na zem a svázán. Pak mu vzali tobolku; ostatní věci, jež měl v kapsách, mu byly ponechány. Pak byl odnesen k zajatým Uledťim Ayunským a přísně střežen. Nyní mohl v úplném klidu přemýšlet a přesvědčit se, že byl dokonale prozrazen. Měli jsme, jak jsem se již zmínil, plné tri škadrony ve zbroji. V čele každé škadrony byl kolarasi a jim byli přiděleni vždy jeden starší a jeden mladší poručík. S těmito devíti dťistojníky jsem se posadil k malé válečné poradě a vysvětlil jsem jim povahu místa a rozlohu nepřátel. Po krátkém rokování jsme se usnesli na tomto závěru: První škadrona bude postupovat proti severnímu vchodu prťismyku, druhá škadrona se rozdělí na dvě oddělení, z nichž každé obsadí oba hřbety v rozvinuté čáře až na kraj propasti a odtud zahájí ostrou palbu do rokliny, kdyby to bylo třeba. Třetí škadroně byl přidělen úkol nejobtížnější: měla se oklikou dostat k jižnímu východu prťismyku a úplně jej zatarasit. Tato škadrona měla tedy zaujmout postavení nejblíže k vojákťim zajaté škadrony kolarasiho Kalafa ben Urik, kde také byli koně Uledťi Ayarských.

Jižním vchodem prťismyku jsem se chtěl také sám vplížit dovnitř, a kdyby se mi podařilo zajaté vojáky osvobodit, byl bych získal nových sto mužťi posily. “A kdy vlastně bude proveden útok?” tázal se jeden mladší poručík. “Myslím, že ani k útoku nedojde. První škadrona nemá nic na práci, než Ayary odrazit, kdyby se chtěli z prťismyku vysekat, přičemž jí pomťiže střelbou shora škadrona druhá. Od třetí škadrony si vypťijčím četu dobrovolníkťi, kteří se odhodlají v prťismyku přepadnout stráže a osvobodit zajaté druhy. To se ovšem neodbude potichu a snad padne též několik výstřelťi. To však nebude znamením k zahájení útoku, pánové, jako vťibec není třeba plýtvat olovem a vyrábět mrtvoly. Nechceme přece slabého a sevřeného nepřítele potřít, nýbrž zajmout. Prosím tedy, aby bylo všemožně zamezeno prolévání krve, neboť čím více Ayarťi by padlo, tím slabší byla by pak daň, o níž pašovi jde v prvé řadě.” “Ale okamžik, v němž přepadneš s naší četou stráže, musí být určen, abychom věděli, jak zakročit.” “Zcela správně. Použiji k útoku chvíle, kdy začne el fagr, ranní modlitba.” “Není možno.” “Proč?” “Poněvadž se budeme modlit. Nemťižeme v té době dbát nepřítele. Tys ovšem Frank a myslíš si, že na válečných výpravách není třeba dbát prorokových předpisťi.” “Ó, prosím! Jsem dalek toho, abych odporoval vaším náboženským předpisťim. Mťižete se modlit, ale zároveň buďte připraveni. Ostatně si vzpomínám, že Ayarští vykonávají ranní modlitbu podle pravidel sekty Hanofi. Vaše modlitba počíná, když se objeví na východě první” slabá záře úsvitu. U sektářťi Hanofi začne el fagr později, až se totiž zjeví el isfirar, žlutý záblesk dne. Dokončíte tedy modlitbu, když Ayarové fagr začnou, takže vám pobožnost nezabrání ve vykonávání povinností. Jakmile se Ayarové začnou modlit, postoupím vpřed, abych zajatce osvobodil. Ostatně předpokládám, že Ayarové budou naším příchodem tak překvapeni, že nepomyslí na obranu, za chvíli bude škadrona osvobozena a pak mťižeme s klidem vyčkat, až nepřítel zaútočí nebo začne vyjednávat.” Po chvíli byla porada skončena a vojsku dán rozkaz k postupu proti prťismyku. Po dvou hodinách stanuly přední hlídky prvé škadrony poblíž hor, sevřené řady se uvolnily a rozdělily. První škadrona postupovala zvolna k prťismyku, druhá slézala výšinu. Její pravé polovici velel kolarasi, levé nadporučík. S třetí škadronou jsem se pustil dále do pouště, objel jsem horstvo a zarazil koně poblíž jižního vchodu do prťismyku.

Nato jsem postupoval proti prťismyku s četou dobrovolníkťi, kdežto ostatní vojáci zvolna kráčeli za námi, až úplně uzavřeli východ. Uledové Ayarští byli vskutku nepochopitelně neprozřetelní. V těchto místech neměli ani jedinou hlídku! Postoupili jsme v prťismyku plných dvě stě krokťi, aniž jsme se s někým setkali. Do té chvíle nás také provázela záře Měsíce, který však zatím zvolna zapadal a podle všeho v následující pťilhodině z obzoru zmizí. Nevadilo nám to, spíš naopak, neboť tak jsme také nemohli být spatřeni. Třikrát jsem zahoukal po zpťisobu supa. Toto houknutí vniklo do prťismyku, a byl jsem přesvědčen, že je Vinnetou zaslechne. Nyní jsme museli čekat až do úsvitu. Vyslal jsem několik hlídek dál do prťismyku, a nařídil ostatním dobrovolníkťim, aby se posadili a vyvarovali se hluku. Nastalo ticho, rušené jen občas zafuněním některého koně. Čas zvolna míjel, Měsíc dávno zašel a hvězdy ztrácely třpyt.

Pak se východ rozzářil prvním slabým leskem. “Effendi, el fagr nastal,” pravil kolarasi. “Musíme se pomodlit.” “Ano. Ovšem tiše.” Vojáci na pokyn poklekli a odbývali svou ranní pobožnost. Po chvíli k nám donesla čistá vlna ranního vzduchu táhlé volání: “Hat alias salla, hai allal fela! Es salla cher min en nám!, Vzhťiru k modlitbě, vzhťiru k spáse! Lepší je modlitba než spánek!” Rozednilo se tak,

že jsme už mohli vidět. Chvátal jsem znovu do prťismyku a postoupil tak daleko, jak jsem si troufl, abych nebyl zpozorován a přece sám mohl pozorovat. Již včera jsem si povšiml, že se prťismyk nestáčí do oblouku, nýbrž míří přímou čárou, a mohl jsem tedy přehlédnout skoro celé tábořiště. Nedaleko mne leželo na zemi množství koní. Za nimi leželi zajatí vojáci, zbavení zbraní, ale nespoutáni, střežení asi dvaceti Beduíny. Pak byl prostor, za nímž teprve začínalo vlastní ležení. Všichni lidé, které jsem viděl, klečeli a modlili se, jak zajatí, tak i strážcové. Chvátal jsem zpět a pobídl svou četu k postupu. “Zachovejte ticho!” nařizoval jsem. “Nemluvte a nerachoťte zbraněmi! Čím menší bude hluk, tím větší bude překvapení a tím snáze vykonáme svťij úkol. Nikdo nestřílej! Na stráž se vrhneme pažbami. Pak rychle zpět k východu!” Kráčeli jsme rychle. Hlas předříkávače se mísil do sboru modlitebníkťi.

Došli jsme ke koním, proklouzli rychle podle nich a mezi nimi a s pažbami vysoko vztyčenými jsme se hnali na strážce. Ztrnulí leknutím. Rána za ranou na ně dopadala. Jen dva nebo tři se vzchopili a hnali se s pokřikem do ležení, ostatní byli sraženi a nepomýšleli na obranu. “Vzhťiru, mužové!” pobídl jsem zajaté vojáky. “Jste svobodní! Utíkejte ke koním, vezměte jich tolik, kolik udržíte, a chvátejte s nimi k východu, kde na vás čekají vaši druzi z Tunisu.” Vojáci vyskakovali ze země a hnali se ke koním. Každý z nich se vyšvihl zvířeti na hřbet, popadl nejbližší dva nebo tři koně a zamířil s nimi do prťismyku. Nastala malá tlačenice, potom koně zmizeli po celé délce prťismyku. Z ležení se ozývaly výkřiky vzteku i strachu, nikoho již ani nenapadlo, aby modlitbu dokončil. Všichni se chápali zbraní a chvátali ze stanťi proti nám. Ale osvobození vojáci minuli již s koňmi prťismyk a byli tedy v rovině; neměli zbraně a proto prchali stále dál. Zato postoupila celá škadrona s kolarasim a oběma poručíky do prťismyku a zatarasila jeho šířku čtvernásobným členěním se střelci v přední četě. Útočníci z ležení byli uvítáni hromadným výstřelem do vzduchu, pak rychle ustupovali. Někteří z nich stáli jako omráčeni, ostatní za hrozného křiku pádili za stany. Jejich strach velice vzrostl, nevěděli, co vlastně mají dělat. Pak se do všeobecného hluku vmísil hluboký, mohutný šejkťiv hlas. Zmatek se rázem tišil a nastával pořádek, aspoň nejnutnější. Viděli jsme, jak se Beduíni tlačí k severnímu vchodu, tamodtud však zahřměly výstřely z pušek a také z obou vysokých srázných stěn zahoukaly dlouhé zadovky karabiníkťi. V prťismyku nastal zmatek. Beduíni se tlačili do ležení a vyplnili střed prťismyku. V té chvíli vyslal na mťij pokyn kolarasi poručíka k vyjednávání se šejkem. Poručík, jemuž se dostalo již dříve náležitých pokynťi, zamával nad hlavou bílým šátkem na znamení, že přichází vyjednávat. Dal jsem ho vyprovodit dobrovolníky až ke stanťim. Poručík měl požádat šejka, aby se dostavil ke mě a vyslechl podmínky. Dostal záruku, že se mťiže kdykoliv vrátit ke svým, naopak zase on měl zařídit, aby Uledové Ayarští zanechali všech nepřátelských projevťi. Viděl jsem, že poručili zmizel v davu nepřátel, kteří se před ním rozestupovali, čekali jsem asi deset minut, pak se shluk lidstva rozdělil a poručík se vracel se šejkem. šejk měl tedy ke mně dťivěru, že dostojím svému slibu. Když se poněkud přiblížil, popošel jsem ze zdvořilosti k němu a zkřížil ruce na prsa a uklonil jsem se mu. “Buď vítán, šejku Uledťi Ayarských,” pravil jsem. “Když jsem byl včera večer tvým zajatým, nedopustila tvá hrdost, abys mne vyslechl. Proto jsem odešel z tvého tábora a vracím se k tobě nyní, abych tě požádal o rozmluvu.” šejk se mi rovněž uklonil, a odpověděl: “Zdravím tě. Slíbil jsi mi svobodný návrat a táži se, dostojíš-li svému slibu.” “Dostojím. Mťižeš se vrátit kdykoliv, neboť ti přináším mír.” “A zároveň hrozbu, abych zaplatil daně.” Ne “ne. “Že ne?” tázal se udiveně. “Což jste nevytáhli nepřátelsky proti nám, abyste nám zabrali vše, co nám po neúrodě a bídě z našich stád zbylo?” “Slíbili jste Mohamedovi es Sadok pašovi, že budete odvádět daň z hlav, ale nedodrželi jste smlouvu. Nevím, zda je jeho právem vzít vám násilím to, co mu po dobrém dát nechcete, a nic mi do toho není. Nejsem však vaším nepřítelem, nýbrž přítelem a proto jsem ti povím, jak daň zaplatíte, aniž vám ubude telete, jehněte nebo hříběte z prořídlých stád.” “Alláh je veliký a dobrosrdečný! Jsou-li tvá slova pravdivá, pak ovšem nejsi naším nepřítelem, nýbrž přítelem.” “Mluvím pravdu. Posaď se a uslyšíš, jaký návrh ti podám.” “Tvá řeč je jako balzám chorému tělu. Země, na kterou se posadíš, budiž také úlevou mým údťim.” Vojáci rychle přinesli dva koberce, na jeden se posadil šejk, na druhý já. Beduín jedná vždy rozvážně. Naše dťistojnost velela nejdříve, pomlčku. Zatím jsem se bystře rozhlížel prťismykem a studoval rozlohu, šejk však neodvracel ode mne oči a konečně promluvil: “Pán zástupťi mi včera o tobě vyprávěl. Zvěděl jsem, co jsi vykonal a co jsi zažil, ale zamlčel mi, že jsi také mistrem v kouzelnictví.” “O tom ti ovšem nic říci nemohl, neboť kouzelníkem nejsem. Jak mám rozumět tvému výroku? ” “Spoután a přivázán jsi ležel ve stanu, který jsem ti vykázal. Tvťij strážce vešel dvanáckrát za noc k tobě, ohmatal tvá pouta a přesvědčil se, že spíš. Naposled provedl prohlídku pout krátce před ranní modlitbou a nyní zde sedíš a mluvíš svobodný. Není to kouzelnictví?” Kouzlo bylo ovšem možné snadno vysvětlit. Spoutal jsem Apače a on zťistal trpělivě na mém místě. Když jsem se však ozval supím skřekem, jistě vyklouzl z provazťi a vyplížil se z ležení svým nevyrovnatelným zpťisobem. V této chvíli jistě již byl u první škadrony na severní straně prťismyku. Poněvadž jsem však neuznal za nutné dávat šejkovi podrobné vysvětlení, ponechal jsem ho ve víře v mé čarodějnictví a pravil jsem: “Zajisté nyní uznáváš, že bys byl učinil lépe, kdybys mne byl večer vyslechl. Byl snad někdo z tvých lidí poraněn nebo usmrcen střelbou pašových vojákťi? Na mou prosbu byl vydán rozkaz, aby se střílelo do vzduchu. Teprve kdyby naše vyjednávání nepřineslo výsledek, budou pušky vojákťi vysílat hrťizu smrti. Doufám však, že je nedonutíš, aby z vašich žen a dětí nadělali vdov a sirotkťi. Jaké jsou vaše styky s Uledy Ayunskými?” “Žijeme v krevní mstě s těmi psy.” “Kolik mužťi vám usmrtili? ” “Třináct. Alláh nechť pošle Ayuny do džeheny!” “Jsou bohatší než vy, nebo chudší?” “Bohatší. Již dříve byli bohatí, avšak nyní, když jsme následkem moru ili svá stáda, je rozdíl v bohatství mnohem větší než předtím. Neboť Ayunové neutrpěli škodu morem a chudou pastvou. Jejich stáda se pasou ve válí Siliana, kde nikdy vody nevyschnou.” “Jak se vlastně přihodilo, že jsi uzavřel smlouvu s kolarasim Kalafem?” “Nabídl mi ji sám, když jsme ho obklíčili.” “Nemohl se zachránit jinak?” “Mohl, a snadno. Jeho vojáci byli lépe ozbrojeni než my a mají také vojenský výcvik. Byli by se jistě prosekali, kdyby byli chtěli. Kolarasi však dal přednost obhájení zdravé kťiže a vzdal se. Smluvili jsme se, že zajmu vojáky, které měl u sebe a později i vojsko, které sem chtěl přivábit.” “A co za to žádal?” “Svobodu pro sebe a Pána zástupťi, kterého chtěl přinutit k velkému výkupnému. ” “Ani netušíš, s jakým ničemou jsi se spolčil.” “Je to Iškariot, pravý Jidáš podle našeho i vašeho náboženství. Řekl jsem ti to již.” “Je ještě něčím horším. Povím ti to později, nyní nám nezbývá čas, musíme jednat o věcech dťiležitějších. Rád bych s tebou uzavřel smlouvu, ale s podmínkami lepšími a mravnějšími, které tvé počínání neuvedou do rozporu se ctí a povinností., Zároveň jimi usmíříš pašu, aniž budou tvoji soukmenovci zkráceni.” “Nuže, mluv! Naslouchám tvým slovťim, effendi!” “Především vyslovím, co požaduji, totiž svobodu pro Pána zástupťi a pro Angličana, kteří jsou v tvém zajetí. Pak nám vydáš kolarasiho a konečně zaplatíš cenu daně z hlav, kterou vojáci přišli vymáhat.” “Effendi, tuto poslední podmínku splnit nemohu, naprosto nemohu.” “Mťižeš. Dovol mi, abych domluvil. Chci ti nyní říci, co dostaneš, přistoupíš-li na mé podmínky. Tvťij kmen obdrží čtrnáct set velbloudic nebo jejich směnnou cenu.” šejk na mne vyvalil své moudré oči, potřásl hlavou a vydechl: “Není možné, že bych byl dobře slyšel, effendina prosím tě, abys to řekl ještě jednou.” “Milerád. Tvťij kmen dostane čtrnáct set velbloudic nebo jejich směnnou cenu.” “Zač? Považ, effendi, že nemohu vznést žádné nároky.” “Tak jest. Chci však, abys poznal, že je lépe mít proti sobě nepřítele křesťana než muslima. Vysvětlím ti ještě, co se ti zdá nejasným. Ve vašem kmeni žije mladá žena, zvaná Elaté.” “Elaté! Ano! Je to miláček celého kmene. Alláh ji však zarmoutil zrakem jejího syna, který se narodil slepý. Vypravila se nedávno na zbožnou pouť Náš pane v prťivodu

ctihodného starce, aby na posvátném místě vyprosila pro svého syna zrak. Vrátí se již záhy.” “Je ubytována zatím u mne. Cestou upadla do rukou krvežíznivých Uledťi Ayunských, kteří starce zavraždili, ženu zahrabali až po krk do písku pouště a jejího synka položili bez ochrany vedle její hlavy.” “Alláh il Alláh! Opět vražda! Již čtrnáctá! Toto množství krve volá o pomstu k nebesťim. Hle, ti psové neušetří ani ženu, která putuje k posvátným místťim! To je rouhání Bohu! Jaká muka musela vytrpět, jaká smrt jí hrozila! Až po krk že byla zahrabána? Mohli se slétnout supové a vyklovat jí oči i mozek.” “Málem by se tak již stalo, Alláh se však nad ubohou smiloval. Vnukl mně myšlenku, abych v tu stranu pobídl koně. Nalezl jsem ženu a vyhrabal jsem ji ze země. Ale ještě jinou věc ti sdělím, nad níž zaplesá tvé srdce. Zajal jsem Farada el Asvad.” “Farada el Asvad? Kdo by se tak ještě jmenoval? Přece tím nemyslíš šejka Ayunťi.” “Proč ne?” “Protože by má duše tonula ve svrchované slasti, jaké nezasluhuje za své hříchy! Takových slastí není již pro mne na světě. A tento šejk není také mužem, který by se dal zajmout.” “Ty ho považuješ za hrdinu? Poznal jsem ho zcela jinak. Se mnou byli jen dva muži a přece jsme zajali Farada el Asvad ještě s třinácti Ayuny, aniž se kdo z nich odvážil se bránit, ačkoliv byli ozbrojeni a jeli na dobrých koních.” šejk otevřel ústa, zadíval se k nebi, pak vyskočil jako mladík a rozpřáhl ruce. “Alláh, Alláh! Jak ti mám děkovat?” zvolal. “Toto vyrovná vše staré! Má duše je uchvácena slastmi sedmého nebe, protože tito psi byli zajati, ale že jich čtrnáct bylo zajato třemi lidmi, to prodlouží mťij život o mnoho let! Jaká hanba pro ně! Vypravuj, vypravuj, vypravuj, effendi!

Především mi však řekni, co jsi jim udělal, když ti padli do rukou. Usmrtil jsi je?” “Křesťan neusmrcuje ani nejlítějšího nepřítele, neboť trest náleží jen Alláhovi. Ayunové žijí a jsou v mé moci.” “Žijí a jsou v tvé moci! Jak s nimi naložíš? Pověz mi to, pověz rychle!” šejk se chvěl rozčilením. “Vydám je do tvých rukou.” Sotva jsem dořekl, klesl starý muž na kolena, chytil mne za ruce a téměř křičel: “Je to pravda? Je tvým úmyslem to učinit?” “Ano. Vydám ti je, ale jen tehdy, pňstoupíš-li na podmínky smíru.” “Přistoupím, přistoupím. Všichni přistoupíme! Ó Alláh! Ó Muhamád! Dostaneme čtrnáct Ayunských a šejka mezi nimi. Mťižeme zacpat rozevřenou tlamu své pomsty jejich těly! Své životy nám vydají, jejich krev poteče, -” “Zadrž!” přerušil jsem jeho nadšení. “Život zajatých nesmí být ohrožen, tuto podmínku kladu na prvé místo.” “Jakže?” tázal se zaraženě stařec. “Máme pomstít čtrnáct vražd, dostaneme čtrnáct nepřátel a nesmíme nasytit svou pomstu? Nemožné! Něco obdobného se nestalo od nepamětných dob a všichni obyvatelé světa by se nám vysmáli a považovali nás za zbabělce, kteří se dají vraždit bez odvety.” “Mýlíš se. Nikdo nebude o vás tvrdit něco podobného, zvláště když se doví, jaké se vám dostalo odvety. Dokážete, že jste moudřejší než všichni ostatní, neboť přijmete místo krve nepřátel cenu jejich krve.” “Effendi, to je podmínka, na níž budu moci těžko přistoupit.” “Těžko? Pak vám Ayuny nevydám.” “Zapomínáš, že bych pak nedostál také ostatním podmínkám.” “Na nic nezapomínám, tys však zapomněl, že jsi v naší moci s veškerým ležením. Tři sta jezdcťi střeží východy z tohoto prťismyku. Nahoře na skalách je tři sta ostře nabitých karabin, čekajících na náš povel. Nemťižete odtud. Vaše kule nás nemohou zasáhnout, kdežto naše jediná salva promění toto klidné údolí v jatky lidského masa. Pozvednu jen ruku a čtyři sta ručnic vypálí. Pryč s pýchou, pryč se vzdorem a rozum do hrsti!” šejk se zadumal, přitiskl ctihodnou bradu k hrudi. “Nic, pranic! Žádná pomoc!” zalkal. “Byli jsme neprozřetelní, poslechli jsme zrádce. Bylo mou povinností vyrvat mu proradné srdce z těla.” “Chtěli jste nás sem vlákat a padli jste do vlastní nástrahy, z níž nevyjdete bez naší vťile. Nezbývá nám ostatně čas vyčkávat na vaše rozhodnutí. Mohu vám poskytnout jen pět minut na rozmyšlenou a proto si pamatuj: vydáš Angličana a Pána zástupťi i vše, co tito dva, jakož i já jsme měli při sobě. Kromě toho vyžaduji vydání Kalafa ben Urika. Za to vám vydám třináct Uledťi Ayunských a mimoto jejich šejka s podmínkou, že přistoupíš na krevní výkup. Pak vám dovolíme opustit tuto zrádnou propast a postaráme se o smír mezi vámi a tuniským pašou -” “kterému bychom musili zaplatit daň z hlav.” “Správně. Musíte mu přiznat toto jeho právo, jehož se vzdát nemťižete, neboť daň je podstatnou částí jeho příjmťi, z nichž přece musí být živ. Není svobodným Beduínem, který žije z výtěžku svých stád.” “Ale daň je pro nás ohromná. Naše stáda se ještě nevzpamatovala ze svých ztrát.” “Zapomínáš na krevní cenu čtrnácďset velbloudic, z nichž přece daň snadno zaplatíte.” “Alláh jest veliký! Čtrnáct set velbloudic! To je ovšem víc, než máme odvést pašovi. Ponechali bychom si značnou část těch zvířat k doplnění a rozmnožení svých stád.” “Snad nyní uznáš, že s vámi smýšlím poctivě. A poněvadž mladá žena, která se jmenuje Elaté, je miláčkem vašeho kmene, dostane se jí za strach a muka, jež musela snášet, náležitého odškodnění. Je chudobná, ale já jsem slíbil, že ji učiním bohatou. Ayunové budou nuceni dát jí sto padesát velbloudic.” “EfFendi, tvá dobrotivost je veliká a tvé ruce jsou požehnáním pro každého, koho se dotkneš! To by tedy bylo v celku patnáct set padesát velbloudic, to je ohromné číslo.” “Pro Ayunské nikoliv, neboť jsou bohatí.” “Ale taková oběť ztenčí nadmíru jejich bohatství.” “To právě chci. Ayunové utrpí ztrátu, kdežto Ayarové získají sílu a moc.” “Tak to je, a proto pochybuji, že by se odhodlali k tak značné oběti.” “Budou k ní donuceni, neboť mají volbu jen mezi smrtí a touto obětí, a kdož by neobětoval za svťij život všechno své jmění? Postavím se mezi ně a vás jako vyjednavatel, a mťižeš být ubezpečen, že jim neslevím jedinou ovci.” “Přikývnou na vše, ale nedostojí slibu.” “Jak jsi dospěl k tomuto úsudku, který není ničím odťivodněn? Ayunové nebudou dříve propuštění, dokud nebude zaplacená celá dijije -” “Neznáš ten lid. Bude prodlužovat platební lhťitu, zatím však budou pilně zbrojit a pak nás přepadnou, aby zajaté osvobodili a nezaplatili nic.” “To neudělají, neboť jim bude dobře známo, že by své zajaté neosvobodili. Ti budou ve vaší moci jako rukojmí, a vy byste je spíše usmrtili, než abyste se jich vzdali.” “To je pravda.” “Kromě toho uvažuj o jisté okolnosti, kterou patrně přehlížíš. Dopomohu vám k této neobyčejně značné ceně krve, abyste mohli zaplatit dlužnou daň. Neodtáhneme dříve s vojskem, dokud nebude zaplacena. Počkáme tedy, až Uledové Ayunští dijiji zaplatí. Do té doby jsme vašimi hosty, kteří podle potřeby za vás budou bojovat. Je v našem zájmu poskytnout Ayunťim jen kratičkou lhťitu, nezbude jim tedy čas, aby se připravili na loupežný vpád do vašich stanťi. A kdyby si přece počínali tak bláhově, bojovali by naši vojáci po vašem boku. Pak by byli Ayunové zničeni, nebo aspoň tak zeslabeni, že by nemohli dlouhá léta pomýšlet na odvetu.” “EfFendi, to, co mi navrhuješ, mi poskytuje jistotu, že s námi smýšlíš dobře a počestně, a že tato záležitost, pro nás tak dťiležitá, vyřídí se tak, jak pravíš.” “Přistupuješ tedy na mé podmínky?” “Pokud jde o mne, ano. Znáš však naše zvyky a mravy a víš tedy, že nemám tolik moci, abych tak velice dťiležitou věc vyřizoval sám. Svolám džemu, poradu starých. A což ty sám? Mťižeš právoplatně rozhodovat? Jsi přece cizincem v této zemi a toto je záležitost pašova.” “Pán zástupťi je pašovým zplnomocněncem, co učiní, bude schváleno, a jsem přesvědčen, že Kriiger bej nepozmění nic na mých podmínkách.” “Ctím tvou řeč, effendi, ale milejší by mi bylo, kdybych toto vše slyšel z úst Pána zástupťi.” “Dobrá. Stane se tak. Pošli ho ke mně, abych s ním pohovořil.” “Nechtěl bys raději jít se mnou k němu? Mohl bys mluvit nejen s ním, nýbrž i s naší džemou. Vysvětlíš-li všechno našim starcťim, vyvolá to mocnější dojem, než kdybych to řekl já. Vždyť jde o veliké věci, jimž sotva budou věřit.” “Dáš mi záruku, že se vrátím svobodně?” “Dám. Vždyť jsi mně ji dal také.” “A mohu se na tebe spolehnout, když víš, že jsem Frank?” “Nesmím být horší než ty. Přísahám ti při bradě prorokově, při své vlastní bradě, při blaženosti svých předkťi, že vejdeš a odejdeš svobodný.” “Věřím ti a doufám, že tvoji bojovníci budou mít v úctě tvou přísahu.” “Zaručuji se za ně.” “Mohl by mezi nimi být některý, který by se podle toho neřídil. Pro ten případ vezmi na vědomí, že při prvém výstřelu z vaší strany, nebo kdyby kdokoliv z vás proti mně nepřátelsky vztáhl ruku, dám znamení k boji. Tři sta výstřelťi je připraveno, aby mne pomstilo.” “Ubezpečuji tě, že se nic takového nestane.” Přesto jsem dal

rozkaz, aby vojáci, kdyby padla rána, okamžitě vrazili do prťismyku. Soudil jsem s jistotou, že na toto znamení vtrhne i první škadrona zezadu do ležení Ayarťi a že pak shora počne vražedná palba. Nato jsem se pustil s šejkem do “lví tlamy”. Když jsme došli do ležení mezi stany, byli jsme, vlastně jen já sám, vítáni zasmušilými pohledy. šejk si vyhlédl poblíž svého stanu zvýšené místo, odkud měl lepší přehled a volal: “Poslyšte, mužové, svobodní Uledové Ayarští, co vám poví váš šejk. Cizí effendi, Kára ben Nemsi, nám přináší záruku míru, přináší nám bohatství, přináší nám čest. Nabízí nám dary, nad nimiž se zaradujete jako jehňata vstupující na svěží pastvinu. Slíbil jsem mu svobodný prťivod a návrat, mťiže odejít kdykoliv, aniž ho kdo smí u nás zdržovat nebo obtěžovat. Ručím za něho, jako on se za mne zaručil. Jeho krev je mou krví, má čest je jeho ctí. Je v mé ochraně a tudíž také ve vaší. Nechť se shromáždí džema, aby se dozvěděla, jaká šťastná událost se přihodila.” šejkova řeč vyvolala dojem. Tváře zprvu zasmušilé a hrozivé se vyjasňovaly, nastal živý pohyb v celém táboře, jenž se stupňoval v hluk a hřmot rťizných dotazťi a odpovědí. Pojednou ze všeobecného zmatku vynikl hrozivý hlas: “Zadržte! Nepřijímám jednání ani vyjednavatele. Tento džaur byl naším zajatcem, který uprchl. Kdo mu smí slíbit volný odchod? Vyžaduji, aby byl spoután.” Mluvčího jsem ovšem hned poznal po hlase, ještě než se prodral skupinou mužťi, mne a šejka obklopující. Byl to kolarasi Kalaf ben Urik čili Tomáš Melton. Jeho silně nateklá tvář, plná zamodralých skvrn, poskytovala odporný pohled. Otok byl následkem včerejšího pádu na zem po vydatném kopnutí velkého Angličanova chodidla značný. Stanul těsně proti mně a osopil se na šejka: “Neřekl jsem ti snad, že tento muž náleží mně? ” “Hluché jsou mé uši pro to, co pravíš, říkáš a tvrdíš,” odpověděl chladně šejk. “Tento effendi je v mé ochraně.” Poněvadž jsem Meltona znal, byl jsem ovšem připraven na nějaký útok a držel jsem Apačovu stříbrnou pušku nenápadně sice, ale pevně v ruce. “V tvé ochraně?” opakoval Yankee. “Jak se stalo, že bereš do ochrany mého nepřítele? ” “Přináší nám štěstí a požehnání mírem, který uzavřeme s pašou Tunisu.” “Mír? Co bych z toho vytěžil? Kde zťistala má smlouva s tebou? ” “Je zrušena. Neplatí. Vidíš sám, že jsme úplně sevřeni.

Zbývá nám jen volba mezi smrtí a mírem.” “A vy zbabělci saháte ovšem po smíru. A tento pes vyklouzne tedy z mých drápťi?” “Je mnou chráněn.” “Chraň ho tedy, mťižeš-li!” Vytrhnul z opasku nťiž a vrhl se proti mně, ale jeho nťiž mne nezasáhl, neboť Melton narazil tak prudce bradou na pažbu Apačovy ručnice, kterou jsem mu nastrčil, že mu hlava klesla do týla. Vzápětí se jeho tělo zřítilo k zemi jako kámen a z úst se mu vyvalil proud krve. Všichni okolo stáli jako ztrnulí. První se vzpamatoval šejk. “Effendi, za tento hbitý odraz rány ti srdečně děkuji,” prohodil a oddychl si. “Odrazil jsi vpravdě smrtelnou ránu nejen od svého srdce, ale i od mého. Kdyby tě byl nťiž zasáhl, byla by zrušena má přísaha, kterou jsem ti slíbil bezpečnost a návrat. Byl bych se stal křivopřísežníkem a mou šedivou hlavu by poskvrnila věčná a nesmazatelná hanba… Je mrtev?” Dotaz platil ayarskému bojovníku, který se schýlil k Meltbnovi. “Nepohnul dosud ani svalem, ale mrtev snad není,” zněla odpověď. “Svažte mu pevně ruce i nohy, aby při svém procitnutí nenatropil škody. Ty však, effendi, vstup na okamžik do mého stanu, kde se shledáš s Pánem zástupťi.” Nedal jsem se dvakrát pobízet. Uvnitř jsem spatřil Kriigera beje přivázaného ke kťilu. “Vy zde? Vy sám?” zvolal radostně překvapen. “Myslel jsem, že jste právě tak spoután a přivázán jako já.” “Jak vidíte, jsem již svobodný a také vás hned zprostím pout.” “Bohudík. Jak se zdá, nelze vás vťibec považovat za zajatého.” “Byl jsem jím jako vy, ale utekl jsem.” Pověděl jsem mu co nejstručněji o svém útěku z ayarského tábora, o zatčení zrádného onbašiho a o nočním pochodu vojska proti prťismyku. Naslouchal a jeho napětí se téměř zdvojnásobilo, když jsem mu vyložil návrhy šejkovi učiněné. “Mašalláh! Jaký vy jste člověk!” zvolal, když jsem končil. “Jak to myslíte? Souhlasíte či nesouhlasíte?” “Ale to se rozumí, že souhlasím.” “Těší mne velice. Byl jsem ostatně úplně jist tím, že vedu vyjednávání zcela podle vaší chuti. Od Uledťi Ayarských nevyžadujete nic víc než já a poskytnete jim vše, co jsem slíbil?” “Ano a amen!” “Dobrá, pojdte se mnou! Venku sedí všichni notáblové pohromadě na mírové konferenci a čekají na vás.” “Dobrá! Promluvím s nimi, vždyť zastupuji pašu a mám plnou moc.” “Výborně. Vaše řeč zpťisobí větší dojem, posadíte-li se do džemy, protože jste diplomatem paši a muslimem. Ostatně se posadím vedle vás a budu napovídat, kdybyste uvázl.” Vyšli jsme ze stanu, před nímž seděli již starší kmene v kruhu. Nikdo neprojevil údiv nad tím, že jejich zajatec byl zbaven pout. Ustoupili nám, když jsme do kruhu vstupovali. Kolarasi Melton již zmizel. Ayarové vykonali šejkťiv rozkaz doslova. V tvářích Beduínťi bylo zřejmé napětí, vždyť na této poradě záviselo všecko: válka nebo mír, smrt nebo život. Kruh se sice sevřel, ale bojovníci se drželi v uctivé vzdálenosti. Ostatně u Beduínťi se prokazuje poradě starších největší úcta, a mnohý civilizovaný národ by se mohl od nich učit, jak se má zachovávat slušnost parlamentního jednání. Řeč Pána zástupťi byla mistrovským výkonem jako vždy, mluvil-li arabsky. Potvrdil vše, co jsem šejkovi slíbil a chtěl zase vejít do šejkova stanu, aby poskytl starším lhťitu k poradě, ale šejk rychle vstal a pravil: “Slova tvá, ó pane, byla jako vťině rťiží, která omlazuje srdce. Chceš odejít, abychom se mohli poradit? Není to třeba. Jaképak dlouhé porady, když navrhuješ podmínky, které již nelze zlepšit. Projevuji souhlas s každým tvým slovem a vybízím džemu, aby učinila totéž. Ať promluví svobodně každý, kdo by měl nějakou námitku.” Nikdo se neozval, proto šejk pokračoval: “Kdo souhlasí s tím, co zde řekl Pán zástupťi, nechť povstane!” Sedět nezťistal ani jediný. Všichni povstali. Nato se šejk postavil na vysoký kámen, odkud měl přehled po celém tábo řišti, a hlasitě oznamoval výsledek porady i slavnostní potvrzení míru. Po jeho řeči vypukl jásot. Pak šejk přistoupil ke mně, stiskl mi ruce a právě tak hlasitě potvrdil, že radostný výsledek porady je vlastně mou zásluhou. Všichni členové džemy se ke mně tlačili, tiskli mi ruce, div mne neudusili a ubezpečovali mne svým věčným přátelstvím. Tváře Beduínťi, prve tak zasmušilé, se kvapem vyjasňovaly. Především jsem ovšem dbal, abych Emeryho zbavil provazťi. Brit slyšel zvenčí směsici hlasťi a dovtípil se, že se přihodilo něco dťiležitého, ale nenapadlo ho, že by se byl uzavřel mír a že bude okamžitě propuštěn na svobodu. Tím větší byla jeho radost, když jsem vešel do stanu a poručil jeho strážci, aby “Franka” rozvázal. To byl první dťisledek míru, druhý byl, že jsme dostali své zbraně a vťibec vše, co nám bylo vzato z kapes, nechyběla nejmenší cetka. Pak jsem si dal ukázat stan kolarasiho Meltona. Dovlekli ho tam a pevně spoutali. Zadíval se na mne divoce, když j§em vešel, ale sklopil hned zrak a předstíral mdlobu, aby ušel posměšku. Dva zuby, které vyplivl, poskytovaly dťikaz, že rána pažbou nebyla příliš mírná. Jakmile jsem se přesvědčil, že nemťiže vyklouznout z pout, odešel jsem. Ujednali jsme, že Uledové Ayarští opustí prťismyk a rozloží se táborem v rovině před skalami. Bylo nutno uzavřít mír obvyklými obřadnostn”, což se nemohlo odbýt bez posvátné fathy a jiných modliteb. Stačila při tom přítomnost Krugera beje a Emeryho, já pak jsem uznal za dobré vzdálit se a spěchal jsem k našim dťistojníkťim, aby jim oznámil výsledek. Pak jsem vsedl na koně a projel poprvé prťismykem a táborem dosavadních našich nepřátel. Vojáci první škadrony se nadmíru divili, a přijali s jásotem zprávu, že válečné tažení je u konce bez boje. Byli sice přesvědčeni, že zvítězí, ale věděli také, že by se ta věc neobešla bez mnohých ran. Panovala tedy spokojenost na obou stranách. Zmínil jsem se již o své domněnce, že u první škadrony naleznu Apače, a bylo tomu opravdu tak. Než jsem ho mohl oslovit, přistoupil ke mně a tázal se: “Mťij bratr uzavřel mír s bojovníky Ayarskými?” “Ano. Dobře se to povedlo, nemohlo být lépe. Bez jediné krťipěje krve, a za to jsem vděčen tobě, svému nejlepšímu příteli a bratru. Odvážil jsi se mnoho, že jsi zaujal za mne místo ve stanu.” “Vinnetou nezasluhuje chvály, neboť mťij bratr šarlí by byl pro mne udělal totéž. A nebezpečí mi nehrozilo, vždyť jsem nebyl příliš svázán a mohl jsem každým okamžikem odejít. Kde však je Melton, vrah a zrádce?” “Leží spoután ve stanu. Uledové Ayarští vyjdou z prťismyku a rozloží se na rovině. Položíme se táborem vedle nich,

jakmile svoláme své škadrony.” Kolarasi této škadrony vyslal hned posly, a za pťil hodiny byla celá jízda pohromadě. Skadrona zajatá Beduíny dostala o něco později své koně a zbraně, seřadila se po vojensku a přidala se k nám. Do čtvrté hodiny poledne arabského času, čili do desáté hodiny dopolední podle našeho času byl skončen ceremoniál míru, pak vyjížděli Ayarové z prťismyku, majíce v čele šejka, vedle něhož jel Kriiger bej a Bothwell. Naše jízda vypálila na pozdrav tři salvy, což Beduíni opětovali, ale nepravidelně, jak už bylo jejich zvykem. Emery se staral hned, aby byl zrádný kolarasi pečlivě střežen a svázán. Prohlédl dťikladně jeho pouta. Melton, který už nemohl déle předstírat mdlobu, přijal jinou masku.Vyhlížel strašlivě. Co nedokázalo včerejší kopnutí Emeryho, o to se postarala pažba Apačovy pušky. Spodní vrahova čelist nebyla sice

roztříštěná, jak jsem se zprvu domníval, ale celá byla nateklá a jazyk sám byl poraněn, patrně kousnutím. šejk nám odevzdal zajatého bez prťitahťi. Jakmile Melton slyšel, kam je veden, obořil se na něho: “Jakže? Vydáváš mne těmto lidem?” “Ano. Zcela podle podmínek míru.” “Slíbil jsi mi svobodu!” blábolil Melton těžce. “Když jsem se ti vzdal i s vojskem, vymínil jsem si, že budu volný.

Takto jsi dostál slibu? Nedostojíš-li, jsi hanebným lhářem, bídným zrádcem, který svého spojence odměňuje nevděkem.” Vlastně měl pravdu, a šejk to asi uznával, poněvadž mlčel. Přesvědčil jsem se ostatně později, proč vlastně starý Beduín mlčel. Nyní mu vťibec nezbyl čas k odpovědi, neboť sotva Melton doblábolil, osopil se na něho Krťiger bej: “Odvažuješ se hovořit o zradě, sám zrádce?

Vytýkáš šejkovi, že se špatně zachoval vťiči svému spojenci? Čím jsem byl já tobě, pse? Snad tvým spojencem? Byl jsem ti příznivcem, dobrodincem, ochráncem, přítelem, jednal jsem s tebou lépe, než to tvťij otec dovedl. A jak jsi se mi odměnil? Vylákal jsi mne z Tunisu, abych byl zajat a oloupen!” “To je lež!” bránil se obviněný. “Pse! Chceš i mne vinit ze lži?” “Tebe ne, ale toho, kdo ti pověsil takovou lež na nos.” “Snad zde mého přítele Kára ben Nemsi? Toho nazýváš lhářem? Poslyš, ty synku, vnuku a pravnuku padoušských předkťi, kteří vesměs bydlí v pekle, kde se i pro tebe chystá pánev na smažení, to je bohaprázdnost, kterou naprosto nechápu. Celá tvá duše je upředena z lživého vlákna. Jak mohl Alláh dopustit, abych bral takového tvora do ochrany? Dám tě oběsit! Hej! Pryč s tím Jidášem!” “Zadrž, pane!” ozval jsem se rychle. “Považuješ-li ho za svého zajatého, dovoluji si připomenout, že mám na jeho osobu starší nároky.” “Nejsou větší, než mé vlastní!” “Možná. Dovol mi však vysvětlení. Především musím toho muže podrobit výslechu.” “Dobrá. Prosím tě proto, abys ho dal pevně spoutat a bedlivě střežit, aby nám nezmizel.” “Nestarej se.

Neunikne mi, o tom mťižeš být přesvědčen. Svažte ho pevně a připravte pro něho kťil!” Rozkaz se týkal starého Salláma, a caus si pospíšil, aby vťili svého velitele splnil. Zatímco Meltona znovu svazovali, promluvil šejk Murib ben Safa: “Pane, máš pravdu, srovnáváš-li tohoto psa s Iškariotem. Nazval jsem ho stejně.” “Měl jsi k tomu příčinu? Dopustil se také vťiči tobě zrady?” “Nemohl mne oklamat, ač nechci tvrdit, že by mne byl později neošálil. Zradil však tebe tím, že tě chtěl vydat do mé moci. Byl jsi mým nepřítelem, přišel jsi, abys nás válečně potřel, a proto jsem přistoupil na návrh, který mně tento zrádce učinil. Jeho návrh byl pro mne užitečný, což mi však nevadilo považovat ho za prokletého Jidáše a nenávidět ho zhloubi srdce. Však se zachoval i vťiči svému příteli právě tak špatně.” “Jakému příteli? ” “Svému prťivodci.” Teď jsem zakročil já. “To je právě,” zvolal jsem, “nač jsem se chtěl tázat. Znám ho a strachuji se, že jeho výprava do těchto míst mu byla osudná. Kde vlastně je?” “Kde? V prťismyku, v rokli.” “V rokli? Vždyť tam nezťistala živá noha! Byl by snad mrtev?” “Tak jest.” “Zavražděn?” “Ano.” ” Kolár asim?” “Ovšem!” “Jak se jmenoval?” “Jeho pravé jméno mi není známo. Kolarasi ho nazýval svým přítelem, oslovoval ho “mťij příteli.” “Vy jste mu však zajisté dali jméno.” “Dali. Zajisté víš, effendi, že jmenujeme cizince vždy podle některé zvláštnosti, která je buď na jeho těle nebo duchu. Dali jsme i tomu mladému cizinci jméno, a sice Abu tnaš sábi, Otec dvanácti prstťi.” “Proč? Měl snad na nohou po šesti prstech, jak tomu bývá u některých lidí?” “Měl. Obklíčili jsme vojáky u Magrahamských zřícenin, kde prýští zdravý pramen. Vojáci byli zajati, ale kolarasi a jeho přítel požívali úplné volnosti. Mladý cizinec pil z pramene a pak si omýval obličej, ruce i nohy, při čemž zpozorovali někteří naši bojovníci, že má na nohou po šesti prstech.” “Oh, to je zajímavé a velmi dťiležité. Povím nyní to, co dosud ani mťij přítel, Pán zástupťi, neví. Přišel jsem vlastně do Tunisu, a bych tohoto Otce dvanácti prstťi zachránil.” “Jakže?” zvolal Krťiger bej. “Ty jsi věděl, že se ukládá o jeho život?” “Nevěděl, ale tušil. Jednalo se o zločinný záměr, který byl prováděn právě tak obratně jako sveřepé. Slyšte mne pozorně!” Vyprávěl jsem, pokud možno stručně, ale zřetelně, co jsem věděl o miliónovém podvodu rodiny Meltonťi. Když jsem skončil, zvolal Krťiger bej: “Jaké skutky, jaká vypočítavost, jaká podlost! Kdybys byl promluvil dříve, byli bychom si pospíšili a dříve dorazili na místo. Otec dvanácti prstťi mohl být zachráněn.”

“Nevěř tomu. Chvátali jsme, jak jsme mohli. A kdybychom byli přece o den dříve dorazili na místo, není tím ještě řečeno, že by byl ubohý Smál Hunter zachován při životě.” “Mohl jsi mi dát aspoň vysvětlení, pokyn -” “Nemohl. Kdybych tě byl do záležitosti zasvětil, byl bych musel říci, že kolarasi je ničemou, vrahem., Je to pravda?” “Zajisté.” “On však byl tvým miláčkem. Rozpomínáš se na naši rozmluvu v Bar-do? Zmínil jsem se, zaťukal jsem jen zlehka, ale hned při prvním slově, jímž jsem chtěl otřást tvou dťivěrou v kolarasiho, osopil jsi se na mne a říkal jsi, že nedopustíš, aby byl kolarasi obviňován.” “Bylo tvou povinností přece jen mluvit. Jsi mým přítelem. Byl bych tě vyslechl.” “Pochybuji. Byl jsi hned velmi rozčilen, a kdybys mne byl i vyslechl, nebylo by se mi podařilo zviklat tvou dťivěru k němu. Ano, tvrdím, že bys mně byl i kladl překážky při stíhání toho zločince.” Kriiger bej svěsil hlavu, zamyslel se a za chvíli řekl: “Ano. Poctivost mi velí se přiznat, že bych ti byl bezpochyby připravoval překážky, protože jsem byl pro toho zrádce vskutku zaujat.” “Jsi tedy ochoten upokojit mé svědomí?” “Jsem. Na celé věci se nedalo nic změnit.” “Děkuji ti. A nyní nám, šejku, pověz, co je ti známo o smrti Otce dvanácti prstťi. Choval se k němu kolarasi hrubě?” “Vťibec ne. Jednal s ním přátelsky, vždyť jinak by byl sotva mohl provést svťij záměr. Staral se a pečoval o jeho pohodlí, aby získal jeho dťivěru. Rozbili jsme tábor v prťismyku. Předevčírem po večerní modlitbě vyšli oba ze stanu na místo, které bylo mezi koňmi a zajatými vojáky. Pojednou jsme zaslechli výstřel, nikoliv hlučný z pušky, nýbrž slabý, jaký vychází z malých cizozemských pistolí, které se otáčejí a mají šest kulek v jedné hlavni. Pak se kolarasi vrátil a oznamoval, že se jeho přítel právě zastřelil.” “Odťivodnil to nějak?” “Ano. Pravil, že jeho přítel to udělal z trudomyslnosti a zádumčivosti.” “Pozoroval jsi na něm nějaké známky trudomyslnosti?” “Ne! Po celou dobu, bylo to ovšem jen několik dní, co byl mezi námi -byl veselý, všímal si všech našich zvykťi, hovořil s našimi bojovníky a často je svými šprýmy rozveseloval.” “To ovšem nesouhlasí s trudomyslnosti.” “Kolarasi tvrdil, že měl jeho přítel již dávno dost života a že se již několikrát pokusil o sebevraždu, a to že je právě příčina, proč nad ním ustavičně bdí.” “A dále? Co se stalo, jak jsi se zachoval nebo co jsi učinil, když ti dal zprávu o cizincově sebevraždě?” “Dal jsem zažehnout několik pochodní z palmového lýčí, a šli jsme k místu, kde ležel mrtvý.” “Byl již mrtev? Přesvědčili jste se?” “Nikoliv. Naše víra nepřipouští, abychom se znečišťovali dotekem mrtvého cizího těla.

Kdyby byl patřil k nám, bylo by to něco zcela jiného, poněvadž však byl cizincem, neměli jsem příčinu ani povinnost, abychom své ruce špinili.” “Hm! Nebyl tedy pohřben?” “Byl. Kolarasi ho pohřbil sám.” “Pomáhal mu někdo?” “Nikdo. Nebyl by se k tomu stejně nikdo nabídl, ale kolarasi ani nežádal nikoho o přispění.” “Kdy se to stalo?” “Včera. Pamatuješ se přece, že přiběhl kolarasi, když jste

byli ke mně přivedeni jako zajatci. Přicházel právě od hrobu, nebyl ještě zcela hotov a dokončil práci až pozdě večer, kdy jste už byli dávno spoutáni a uloženi do stanťi.” “Viděl jsi ránu, kterou zpťisobila kule?” “Ano. Olovo vniklo do srdce. Považuješ takové nepatrné podrobnosti za dťiležité, že se po nich dotazuješ?” “Za velice dťiležité. Pťijdu hned ke hrobu, a žádám tě, abys mne doprovodil.” šejk projevil ochotu a provázel mne, když předtím udělil starším nutné rozkazy o zřízení nočního tábora. Kriiger bej, Vinnetou a Bothwell šli s námi. Cestou jsem se tázal šejka: “Z tvé dřívější řeči bylo patrné, že nevěříš v možnost sebevraždy v tomto případě.” “Pochybuji dosud, že by si byl Otec dvanácti prstťi sáhl na život. Nevyhlížel nijak sklíčeně ani malomyslné, nejednal jako omrzelec nebo zoufalec, jenž je životem přesycen. A mimoto je kolarasi člověk, jemuž nelze dťivěřovat. Vím, že je schopen všeho. Vždyť cizince hlídal a střežil, jako by byl vězněm.” Za tohoto hovoru jsme došli k prťismyku a prošli jeho větší část až k místu, kde včerejšího dne byli koně, a stanuli jsme na místě označeném šejkem. Tam prý byl hrob. Nedalo se ovšem mluvit o hrobu v pravém smyslu, neboť jáma tu žádná nebyla. Byla to jen hromada kamení, pod nímž byl mrtvý ukryt; Melton si práci všemožně ulehčil. Hromádka sama nebyla příliš značná. Rozhrabali jsme ji za několik minut. Pak jsme objevili mrtvého, a pohled na něho vyvolal takový dojem, jaký jsem očekával. “Heavens!” vykřikl Emery. “Jaká podobnost!” “Uff!” vyhrkl Vinnetou, aniž přidal jedinou slabiku. “Mašalláh! Divy boží!” zvolal Pán zástupťi. “To je přece muž, jehož jsi pozval v Tunisu na výpravu s námi!” “Nikdy bych byl nepovažoval něco podobného za možné.” “Skutečnost, že jsou si oba muži tak podobní, byla právě pohnutkou i příčinou zločinu a na ní také závisel výsledek nejhoršího záměru, jaký se kdy zrodil v hlavě člověka! Především prohledejme dťikladně jeho oblečení.” Viděl jsem již mnohého mrtvého, dosud jsem však nezažil tak zvláštní dojem, jako při pohledu na mrtvolu nešťastného mladého Američana, nejen snad pro zločinné okolnosti, za něž musel položit život, nýbrž i pro výraz, který si jeho tvář zachovala i po násilné smrti. Smál Hunter se usmíval přívětivě, spokojeně, blaženě, jako by jen dřímal a byl ve spánku obletován šťastnými sny. Byl tak málo podobný mrtvole, že jsem uznal za dobré přesvědčit se rukama, abych uvěřil, že nežije. V šatstvu i jeho kapsách jsme nenašli nic. Ale při dalším ohledávání mi bylo divné, že Hunterova levice byla obvázaná. “Co je to?” tázal jsem se šejka. “Víš snad, proč měl tento obvaz?” “Ano, vím to. Byl poraněn výstřelem. Když jsme obklíčili vaše jezdce, stalo se to tak rychle a dokonale a kolarasi tak málo dbal o svou obranu, že z naší strany padl jen jediný výstřel. A právě tímto výstřelem byl zasažen cizinec, který nebyl nepřátelského smýšlení proti nám a byl sám jen zrádcem vylákán. Kule mu ustřelila horní článek levého palce, takže roztříštěnou kost a zbytky masa s kťiží bylo nutno uříznout břitvou.” “Ah!, Na tu operaci se podívám.” Rozbalil jsem obvaz z roztrženého šátku, jímž si Beduíni ovazují hlavu, a přesvědčil jsem se, že chybí celý článek levého palce až po kloub. Vtom ke mně přistoupil Vinnetou, pohlédl na pahýl a pravil: “Nechť mťij bratr obnaží srdce.” Poslechl jsem ho. Ano, právě tam, kde bylo umístěno srdce, vnikla kule do těla, rychle a čistě, neboť jizva byla zcela okrouhlá a tak čistá, jako by byla vymytá. Ani na oděvu jsme nenašli krvavé skvrny. Vinnetou vnořil prst do rány, přitiskl ruku na hruď zabitého a tázal se: “Dovolí mťij bratr, abych pátral, kudy si kule razila cestu?” “Zajisté. Přiklekni blíže.” Uvolnil jsem Apačovi místo. Vinnetou vytáhl nťiž a začal smutnou práci, které jsem se poněkud štítil, i když bych ji byl také provedl. Věděl jsem však, nač myslel, naše myšlenky se shodovaly. Bylo nám řečeno, že Hunter spáchal sebevraždu, ale my jsme se právem domnívali, že něco takového provést nemohl, protože měl zraněnou ruku. šlo nám tedy o zjištění směru kulky, z čehož pak bylo možno bezpečně posoudit, zda byl výstřel proveden pravou rukou. Vinnetou byl ostatně od přírody zkušeným a velmi obratným ranhojičem a chirurgem. Svou obtížnou práci prováděl silným a nemotorným buvolím nožem tak jemně, že studovaný chirurg s nejjemnéjšími nástroji by to nebyl provedl lépe. šlo to sice zvolna, ale v pťilhodině jsme znali celou dráhu kule, vězela vzadu při posledním pravém žebru. Rána nemohla být zpťisobena pravou rukou zabitého. Vinnetou se vztyčil, ukázal nám kulku v štipce svých prstťi a pronesl jediné slovo: “Vražda!” “Well!” doložil Emery. “O sebevraždě nelze hovořit. Takovým směrem jde kule jen tehdy, když bylo vystřeleno vlastní levou rukou. Levou rukou ubohý Smál Hunter nemohl přece střílet, měl ji v obvazu.” “Melton je tedy vrahem,” prohlásil jsem určitě. “Myslel jsem si to ihned a nyní jste zajisté všichni téhož názoru. Je to smutná práce, kterou jsme zde museli vykonat. štítím se jí, ale vyhnout jsme se jí nemohli. Nyní je nutno stanovit, kdo vlastně byl a je tento mrtvý. Sejmeme mu střevíce a ohledáme nohy.” To se stalo. Ano: obě jeho nohy měly po šesti prstech a to po dvou malících, úplně stejně vyvinutých, jenže na posledním chyběly nehty. Jinak jsme neshledali na celém těle nic, z čeho by bylo možné zjistit totožnost osoby. Tím, abych se vyjádřil po evropsku, jsme úplně vykonali svou povinnost, pak nám nezbylo než mrtvého pohřbít, což bylo provedeno s větší péčí, než jak učinil Melton. Vyhrabali jsme jámu, vložili do ní mrtvolu, zasypali pískem a obložili kamením, vršek hromady jsme uspořádali po zpťisobu kříže, načež jsme krátkou modlitbou prosili Boha za spásu tohoto mrtvého, který se nepřipraven rozloučil se světem. Ale pak prohlásil šejk velice dťirazně, že je naší povinností, abychom se očistili. Vyhověli jsme mu, neboť očista byla velmi prostá. Odrhli jsme si ruce a tvář jemným pískem, při čemž bručel šejk nějakou krátkou modlitbu. Domodlil s,e a pravil: “Nyní jste očištění a nikdo se vás nemusí štítit. Vraťme se do tábora.” . “Počkej chvíli,” zadržel jsem ho. “Toto místo a zvláště hrob nalézají se v území, jehož držitelem je kmen Uledťi Ayarských, jehož jsi vrchním šejkem. Mťižeš nám slíbit, že bude hrob chován v úctě a že jej nikdo nepošpiní?” “Nejen slibuji, ale zavazuji se vám Alláhem, prorokem a svým vousem. Ale proč se staráš o hrob člověka, který ti byl cizí?” “Poněvadž je možné, že tento hrob bude znovu otevřen. Zajisté si všechno zapamatujete, co jste zde viděli?” “Ano.” “Vyhotovíme o tom spis na věčnou paměť, a to tak, aby měl v Americe platnost před zákonem. Podepíšeš jej jako šejk kmene, v jehož vlastnictví je tato pťida, my se podepíšeme jako očití svědkové, a podepíše-li tuto listinu také Pán zástupťi, stalo se vše, co se za daných okolností mohlo vykonat. Pro tuto chvíli mi zbývá již jen jediný dotaz, a žádám tě, Muribe ben Safa, abys jej zodpověděl: Kde jsou věci, které byly majetkem mrtvého?” “Jeho kťiň se pase společně s koňmi mého mužstva. Zbraně si vzal kolarasi, ale protože jsem ho dal spoutat, byly mně všechny jeho zbraně, které při sobě měl, přineseny do stanu. Ukáži ti je a mťižeš si je vzít.” “A ostatní majetek? Zavražděný jistě měl i jiné předměty, snad klenoty, hodinky, rťizné cestovní potřeby a zvláště ověřené prťivodní listiny. Patrně si je vzal kolarasi také.” “O tom nic nevím.” “Že ne?” tázal jsem se udiveně. “Proč to nevíš? Přece jsi mu vzal vše, co měl při sobě? ” “Mám jen jeho zbraně, neboť je nyní zajatcem a nesmí je mít, ale zťistalo mu vše, co měl v kapsách. Nařídil jsem přísně, že ho nikdo nesmí o nic zkrátit.” “Proč?” “Na základě vzájemné dohody, kterou jsme uzavřeli, než se nám vzdal. Slíbil jsem, že se jeho vlastnictví nikdo nedotkne.” “Patrně má tedy vše, co náleželo mrtvému, dosud v kapsách.” “Aspoň tak soudím, neboť vím, že nikdo z mých bojovníkťi se neodvážil zmocnit se něčeho z jeho majetku.” “Dobrá. Vykonáme prohlídku! Pojdme!” • “Ano, pojdine! Nestarám se o to, co provedete s kolarasim a jeho majetkem. Dostojím svému slibu a nevezmu mu nic, ale neslíbil jsem mu, že ho vezmu do ochrany proti vám. Od té chvíle, kdy jsem vám ho vydal, dělejte se s ním, co chcete. Nemám chuť se o něho starat ani s ním již nepromluvím.” A šejk se také podle toho rozumně zachoval. Když jsme vyjeli z prťismyku a dorazili do tábora, rozloučili jsme se s ním. Nedivili jsme se, že nemá chuť stýkat se s člověkem, který byl jeho spojencem proti nám. Poněvadž Kriiger bej byl zaměstnán vojenskými záležitostmi, odloučil se od nás také. Pustili jsme se tedy k Meltonovi jen my tři. Byl přísně střežen, dobře svázán a mimoto připoután k velikému kťilu. Dva vojáci se u něho střídali na stráži. Jakmile nás uviděl, obrátil hlavu stranou na

znamení, že nechce o nás nic vědět. “Master Melton!” oslovil jsem ho, “přišli jsme, abychom vám položili několik dotazťi. Myslím, že budete tak rozumný a zodpovíte je.” Melton nepromluvil a nepohlédl na nás, proto jsem pokračoval: “První má otázka zní: kdo byl cizinec, který vám byl po boku od prvého dne pochodu?” Melton tvrdošíjně mlčel, proto jsem řekl strážci: “Přiveď baštonadžiho, aby tomuto muži vrátil ztracenou řeč.” V tu chvíli se Melton rychle obrátil a vykřikl: “Opovaž se dát mne zbít. Nejsem tak bezmocný, jak myslíš! Pamatuj si: dnes mně, zítra tobě!” “Nesmysl! Bude vám velice zatěžko rozvinout pťisobnost, kterou mně vyhrožujete.

Ostatně nepovšiml jste si dosud muže, který stojí vedle mne?” Melton vynutil z hrdla ohyzdnou kletbu. “Zajisté jste již někdy slyšel o tomto velikém náčelníkovi Apačťi. Je to Vinnetou.”

Melton jen opakoval svou kletbu. “Když nás dva vidíte tak pěkně pohromadě, zajisté se rozpomenete na malý účet, který jste zapomněl vyrovnat před několika lety ve Spojených státech. Promluvíme si později o té záležitosti, nyní však vyžaduji zcela vážně, abyste odpovídal na mé otázky. Pohleďte, baštonadži již přichází se svými pomocníky. Ubezpečuji vás zcela zdvořile, že každé odepření odpovědi vám vynese deset ran přes nahé paty. Nuže, kdo byl cizinec, na kterého se ptám?” Upřel na mne dlouhý pohled, jako by chtěl proniknout mé myšlenky, a pak se tázal: “Proč se po něm ptáte?” “Zajímám se o něho.” “Chcete mne chytit do léčky! Znám vás! Kdož ví, jaké nekalé úmysly a záměry víří vaší lebkou.” “Milerád vám vysvětlím, oč mi jde. Mám nejpevnější úmysl dát vás zmrskat až na kost, nebudete-li odpovídat! Kdo byl onen cizinec?” Baštonadži tu stál připraven, takže Melton uznal za dobré poctít mne odpovědí: “Byl to mťij syn.” “Váš syn? Ah! To je prazvláštní!, Vždyť jste ho vydával vťiči Uledťim Ayarským za svého přítele.” “Nemťiže být syn mým přítelem? A bylo třeba Beduínťim říci vše podle pravdy?” “Hm, máte ovšem nepopiratelné právo nazývat svého syna, jak chcete. Ale váš syn náhle zmizel. Kde nyní vězí?” “Nepřetvařujte se! Víte přece, že zemřel. Beduíni vám to řekli.” “Ale proč napadlo toho nešťastníka sáhnout si na život?” “Proč? Z melancholie, z přepjatosti. Měl dost života.” “A k vťili sebevraždě přišel váš syn z Ameriky do Tunisu? Chtěl vám asi prokázat potěšení, abyste byl svědkem jeho smrti. Spudím z toho, že vás miloval s ohromnou něžností!” “Jen se vysmívejte! Mohu snad za to, že melancholikové mají tak zbrklé nápady?” “Vida, jak se zdá, neděláte si z toho těžkou hlavu, aspoň na vás nelze pozorovat zármutek. Já naopak cítím vřelé účastenství s tímto truchlivým případem. Bylo mi řečeno, že se zastřelil ve vaší přítomnosti.” “Ano. Použil svého revolveru.” “Nikoliv vašeho? ” “Zanechte hloupých šprýmťi! Nemám žádný revolver. Tuniský kolarasi a revolver!, Jste blázen!” “A jak však mohl váš syn zacházet s revolverem? Byl přece na ruce poraněn a nemohl vzít zbraň do ruky.” “Protože jste vždy a všude tak moudrý, mohl byste také vědět, že byla zraněna pouze levá ruka.” “Máte pravdu. Doufám však, že jste po zemřelém dědil?” Melton na mne znovu upřel pátravý pohled, kam že vlastně směřuji, a když jsem otázku opakoval, rozkřikl se: “To se rozumí, myslíte-li tím totiž, že jsem si vzal vše, co měl mťij syn při sobě.” “Těší mne, že se ty věci neztratily, neboť bych rád viděl jeho pozťistalost. Poněvadž si nemťižete sáhnout do kapes, ušetřím vám tu námahu a učiním tak za vás.” “Jak je libo.” Mluvil zuřivě, ale z jeho hlasu přece jen zaznívala zlomyslnost a škodolibost.

Vyprázdnil jsem mu kapsy a prohledal jeho oblek co nejdťikladněji. Nic mi nezťistalo utajeno, ale přece jsem nalezl jen předměty, které náležely vesměs jemu, zato však ani nejmenšího předmětu, který by byl majetkem zavražděného Smála Huntera. “Nejdražší sir! Jak se to tváříte,” usmál se Melton. “Kdybyste se teď podíval do zrcadla, zajisté byste přísahal, že jste nejduchaplnějším členem lidské společnosti. A já osel, považoval jsem vás vždy za největšího hlupáka. Vida, vida! Jak se mťiže člověk mýlit.” Ničema postřehl zklamání, které se zračilo v mé tváři. Sebral jsem tedy všechen svťij vtip, všecku energii a prohodil jsem klidně, takže mou mrzutost nemohl už pozorovat: “To je tedy vše, co jste měl a co náleželo vašemu synovi?” “Ano,” pokýval hlavou. “Pak ovšem lituji vás i jeho. Kolarasi v Tunisu by přece nebyl takovým chudákem, a váš syn, jak se zdá, také si mohl více ušetřit na vezdejších statcích.” “Ušetřit? Kde a z čeho?” “Ze svých příjmťi ve službách Smála Huntera.” “AU devils!” rozkřikl se, “Smál Hunter! Co je vám známo o Smalu Hunterovi? ” “Skoro nic. Jen tolik, že je to příjemný mladík, který se náruživě zamiloval do cestování po Východě.” “Po Východě!” “A také po jihu, libo-li vám. Ale necestoval sám! Měl druha, prťivodce, který byl rovněž tak roztomilým a zajímavým hochem. Nemýlím-li se, nazýval se ten pán Jonathan Melton.” “Nerozumím vám!” “Já vám také totiž nerozumím. Byl jsem toho náhledu, že oba, totiž Smál Hunter a Jonathan Melton se tou dobou potloukají někde po Egyptě, a zatím I se k svému velikému úžasu dovídám, že Jonathan Melton byl zde, v jižní oblasti ,: pašaliku tuniského a že se zastřelil před vašima očima.”

Melton si mne potřetí změřil pronikavým pohledem. Zdálo se, že se mu náhle rozsvítilo, že zde nejsem pouhou náhodou, ale že vím o jeho záměrech víc, než mu mohlo být příjemné a užitečné. “Mohl byste mi dát v tomto směru nějaké vysvětlení?” “Račte o tom laskavě přemýšlet sám,” odsekl zlostně. “Tohle mi radíte? Uposlechnu vaší rady. Jestliže vskutku o věci přemýšlím, docházím k závěru, který se vám bude zdát zvláštní, že jste se totiž v osobě vašeho syna zmýlil.” “Otec a zmýlit se v synovi!” “Proč se smějete? Proč by se to nemohlo stát? Jsou si velice podobní. Omyl přece není nemožný.” Darebák napjatě naslouchal, chvíli mlčel, potom vybuchl: “Prokleté budiž vaše zdržování, natahování, napínání. Máte něco za lubem. Chcete mi zasadit smrtelnou ránu ze zálohy.

Proč tedy váháte? Sem s tím! Zhurta!” “Smrtelnou ránu? Mýlíte se. Mluvím tak, jak mi velí vřelé účastenství s vámi. Nejlepší útěchou pro vás by ovšem byl dťikaz, že jste se zbytečně rmoutil nad smrtí svého syna, dťikaz, že ještě žije.” “I dejte mi pokoj s vašimi romány! Nechápu, odkud ustavičně sbíráte své smyšlenky.” “Chcete vědět příčinu? I to vám povím. Kolik prstťi má každý člověk?” • “Deset.” “A kolik jich má na nohou?” “Také deset,” zařval. “Patrně máte nějaké pochybnosti, mťižete-li se tak hloupě ptát!” Přízvuk jeho hlasu nasvědčoval, že nemá ani zdání o nepravidelnosti vzrťistu Hunterova chodidla, proto jsem také pokračoval oklikou: “Mé otázky nejsou tak zmatené, jak se vám zdají. Je přece všeobecně známo, že Smál Hunter má na každé noze šest prstťi, vlastně měl.” “Co, cože? šest prstťi?” tázal se Melton úplně zmaten, a nahlížel na mne s úžasem. Tato podrobnost se mu jevila náhle ohromně dťiležitou. “Ano, šest prstťi a to dva malíky. A protože byl vašemu Jonathanovi tak neobyčejně podoben a vy jste se mu díval jen do tváře a nikoli na bosou nohu, rmoutil jste se docela zbytečně nad smrtí svého syna. Pohřbíval jste mrtvého sám. Což vám skutečně uniklo, že měl na nohou po šesti prstech? ” Melton až zařičel. “Ano, je to zvláštní,” pokračoval jsem, “nevěděl jste o tom, ač jste jeho vlastním otcem. Je nepochopitelné, že by otec nevěděl o tom, že má jeho syn buď o kolečko v hlavě nebo o prst na noze víc.

Ale barbarťim, Uledťim Ayarským, naštěstí tento nadbytek prstťi neušel. Znali jej, věděli o něm a nenazývali mrtvého jinak než přezdívkou Abu tnaš sabi, čili Otec dvanácti prstťi.” Melton násilím potlačil projev úžasu, zlosti a vzteku, jímž se jeho rty pohybovaly a vyjádřil své pocity jen prudkým vrtěním hlavou. “Nezmýlil jste se však jenom v tom, co se týkalo osobnosti tohoto mladého muže, nýbrž i v příčině smrti. Je totiž vyloučeno, že by zemřel sebevraždou. Vyhrabali jsme mrtvolu a provedli jsme dťikladnou pitvu. Kule projela srdcem od levé strany k pravé a zakotvila v sedmém žebru právě v obratli páteře. Takovou střelnou ránu mohl vykonat sebevrah nikoli pravou, nýbrž jen a jen levou rukou. Levice Hunterova byla však zraněná takovým zpťisobem, že nemohla vťibec revolver držet, tím méně pak dát výstřelu tento směr. Z toho pak plyne, že se Hunter nezavraždil sám, nýbrž byl jiným člověkem

usmrcen, tedy, zavražděn.” “Kdo by ho byl zavraždil?” “Ten, kdo mu byl v tom okamžiku poblíž.” “Tím jsem byl já.” “Vy? Hm, master Melton, to na vás ovšem nevrhá příliš příznivé světlo.” “Nesmysl! Domníváte se, že bych byl s to, abych zavraždil svého syna, svého jediného syna?” “Zavražděný nebyl vaším synem.” “Ale já ho za svého syna považoval.” “Považoval? Skutečně? Patrně zase omylem. Ale i kdyby tomu tak bylo, nerozpakoval bych se prohlásit vás za schopného i vraždy vlastního syna. Vy mi však prohlašujete, že jste tento zločin nespáchal, a pak mi nezbývá, než se poohlédnout po jiném darebovi, který se té vraždy dopustil.

Mé podezření padá na pisatele dopisu, který byl vypraven z Tunisu do Egypta. V tom dopise byl Smál Hunter zván svým přítelem, advokátem Fredem Murphym, aby zavítal do Tunisu. O tomto dopisu vám není nic známo?” “Ne, a ne a není!” zařval. “A rovněž vám není nic známo o několika dopisech, adresovaných na židovského handlíře, který se jmenuje Musa Babuam? Snad ani neznáte tohoto žida?” “Ne, a ne, a neznám!” “Hm, pak asi neznáte ani druhého žida, koňského handlíře ve vsi Zaghuanu, který se jmenuje Bu Marama, u něhož se ubytoval váš syn, aby tam tajně vyčkával vašeho návratu?” Melton se vzepjal v poutech a řval zpěněný vztekem: “Pse, máš spolky se všemi ďábly! Vymýšlíš si a spřádáš celá pásma lží, abys mne mučil, ale já s tebou již nepromluvím a neodpovím ti, ani kdybys mn§ dal ubičovat k smrti. Táhni!” Poznal tedy, že je mi vše dokonale známo. Uznal to po svém zpťisobu, ale uznal to přece. Abych mu však zjednal úplnou jistotu, že víme naprosto vše, došel jsem pro jeho synka, který byl střežen našimi vojáky a dosud svého otce nespatřil. Dal jsem mu rozvázat nohy, aby mohl jít a vedl jsem ho do stanu, kde se Tomáš Meltou válel v poutech na zemi. Domníval jsem se právem, že překvapení donutí oba, nebo aspoň jednoho z nich k neprozřetelným výrokťim, ale v tom jsem se zklamal. Jakmile se spatřili, nepromluvil ani jeden jediného slťivka, jakoby se byli již předem smluvili. Jonathan Meltou, synáček hodný svého papínka, si patrně pomyslil, že bude asi předveden svému otci a měl tedy dost času vpravit se do situace. Hrál si dosud na Smála Huntera a věděl, že jeho tatík byl rozhodnut vydávat ho rovněž za zavražděného, odhodlán hrát tuto komedii až do posledního dechu, i když věděl, že jeho záměr je vyzrazen. Považoval patrně za méně nebezpečné trvat na svých lžích, než doznat pravdu. Pokud šlo o Tomáše Meltona, byl to darebák velmi zkušený, vychytralý, otužilý a na nesnáze zvyklý, takže se nedal překvapením strhnout k neprozřetelnosti, zvláště když z mého hovoru již vystihl, že jsem mohl mít styky s jeho synem. Zkrátka a moudře, oba ničemové se na sebe dívali udiveně, ale nikdo z nich nepromluvil. Po chvíli trapného ticha jsem se tázal: “Znáte se?” “Ovšem! Známe se!” zvolal Tomáš Melton a jeho strašně opuchlá tvář se stáhla posměškem. “Dobrá! Povězte mi tedy, kdo je tento mladý muž?” “To je přece Smál Hunter, s nímž mťij syn po nějakou dobu cestoval.” “Výborně. A vy, mladý muži, mťižete mi říci, kdo je tento zajatý?” “Myslím, že je to master Tomáš Melton, otec mého bývalého společníka na cestách,” ozval se Jonathan. “Výtečně. Tuto komedii jste oba sehráli dobře. Pokud jde o obratnost a zchytralost v zločinných záležitostech, mohu vám dát nejskvělejší vysvědčení s pochvalným uznáním. škoda jen, přeškoda pro vás oba, že zde mám maličkost, jejíž obsah uvádí vaši pevnost, obratnost, lstivost, promyšlenost, vaši lež i klam v pouhé nic!” “Co je to?” vyhrkl ze sebe starší Melton. Vytáhl jsem z kapsy Jonathanovu tobolku, ukázal jsem ji Meltonťim a prohodil: “Ještě se to dovíte, Tomáši Meltone. A vše, co jste si osvojil z majetku Smála Huntera, vám brzy také ukáži.” “Ukažte to hned!” zvolal. “Až to vypátrám.” “Hledejte tedy, dokud budete mít chuť. Mne však již nechtě na pokoji se svými hloupostmi.” Odvrátil se ode mne. Řekl jsem si, že je svrchovaně načase, abych ve výslechu udělal přestávku. Byl jsem, přiznávám se, rafinovaností obou darebťi popleten. Ale pohromadě zťistat nesměli, poněvadž by se byli jisté domluvili, a proto jsem nařídil, aby byl Jonathan odveden. Kapitola jedenáctá VE VÁDA BUDAVAS Bylo nade vši pochybnost jisté, že Tomáš Melton pozťistalost Smála Huntera někde ukryl a umínil jsem si tedy, že tu skrýš vypátrám. Především však bylo nutno sestavit úředně platný doklad o znaleckém nálezu na mrtvole Hunterově. Papír k tomu potřebný nám poskytla plukovníkova zavazadla. Spis byl pořízen anglicky i arabsky a podepsán všemi účastníky. Krťiger bej a šejk ověřili své podpisy pečetními prsteny, takže jsem mohl právem doufat, že listina bude úředně uznána i ve Spojených státech. Jakmile byl spis hotov, chtěl jsem se pustit do hledání Hunterovy pozťistalosti, ale šejk to nedopustil a zadržel mne. “Splnil jsem podmínky, jaké jste žádali,” pravil, “a dostojím všemu ostatnímu. Nyní však prosím, abyste učinili, jak jste slíbili.” “Co tím vlastně míníš?” tázal jsem se. “Abyste nám vydali zajaté Ayuny.” “Dostaneš je, ale s tou podmínkou, že budou zachováni při životě a že zaplatí výkupné podle znění koránu.” “Ano, budiž tak! Přiveďte je! Svolám džemu, ve které budou Ayunťim sděleny podmínky výkupu a naše i vaše požadavky.” Věděl jsem sice, že nás tedočekává těžká práce, ale byla přec jen mnohem těžší, než jsem si představoval. Ayunové shledávali požadavek plného sta velbloudic za život jednotlivce příliš, přespříliš vysoký, nesmyslně přemrštěný, trvali pevně na tom, abychom si je tak vysoko necenili, že jejich život nemá takovou cenu a teprve po dlouhé tahanici, když se konečně přesvědčili, že trváme neústupně na svém, a když šejk prohlásil, že jim zbývá k životu lhťita jen do pťilnoci, prohlásili, že jsou srozuměni. “Patnáct set padesát velbloudic! Mnoho, velmi mnoho!” naříkali, ani šejka Asvada nevyjímaje. Aby se zbytečně neplýtvalo časem, byli vysláni dva ayarští bojovníci k Ayunťim se zprávou, co se přihodilo a na čem se jsme se rozhodli. Nebezpečná jejich pouť nebyla. Poslové, přicházející, aby vyžadovali dijiji, jsou považováni všemi beduínskými kmeny za nedotknutelné. Pro Elaté vymohl jsem skutečně sto padesát velbloudic, tedy značné jmění. Krťiger bej slíbil, že se i násilím postará o to, aby bylo zaplaceno. Beduínka se tedy mohla těšit, že se jí dostane slíbeného odškodného a přišla se svým “pánem a velitelem” ke mně, aby mi poděkovala za svťij život i za bohatství spadlé do klína. Její muž byl opravdu chudák. Neměl nic než oděv, který nosil, a tento oděv sestával z dlouhé košile bez rukávťi a z polovičního turbanu, značně sešlého, přes to vše mne ubezpečoval s přízvukem mocného knížete: “Effendi, zachránil jsi mi syna, zachránil jsi mi ženu a tvou dobrotivostí vejde do mého stanu blahobyt a bohatství, které ovšem nyní nemám. Mé srdce překypuje vděčností. Vezmu tě do zvláštní ochrany, pokud pobudeš mezi námi.” Uzavřeli jsme s Uledy Ayarskými smír a měli jsme při sobě téměř pět set jezdcťi, nenahlížel jsem tedy, že by mě mohla být jeho “zvláštní ochrana” co platná, ale není božího tvora v širém světě a tím méně člověka tak nepatrného, slabého a bezmocného, že by bylo radno jeho lásku a pomoc zamítat. Po skončeném vyjednávání jsme ovšem mohli pátrat po Hunterově pozťistalosti, ale pro dnešek čas velice pokročil a mimoto jsme cítili únavu po probdělé noci. Nezbylo nám, než vyčkat jitra. Ostatně jsme neměli zítra žádný spěch a oba Meltonové byli dobře spoutaní a opatření stráží. Jonathan vězel mezi zajatými Ayuny, a jeho úctyhodný tatík dostal salvu kvardii, dva dragouny, kteří se střídali vždy za dvě hodiny. Pokud šlo o Tomáše Meltona, byl jeho osud zpečetěn. Krťiger bej se rozhodl, že ho dovleče v poutech do Tunisu a odevzdá ho vojenskému soudu jako zrádce ve válečném poli. Jakou smrtí skončí, záleželo na rozhodnutí pašově. Osud jeho syna ještě nebyl rozhodnut. Ale poněvadž byl spiklencem jako jeho otec a jeho vědomým spoluviníkem, propadl rovněž pašově pravomoci, ledaže by se ho byl ujal americký konzulát. Ten by ho ovšem vydal k potrestáním soudťim Spojených státu. Tak či onak, jeho budoucnost se nezdála být posypána rťižemi. Litoval jsem, že se mi nepodařilo zachránit Smála Huntera, ale poněvadž byli oba Meltonové nadále neškodní, mohl jsem být ubezpečen, že dědictví bude přiřknuto příslušníkťim rodiny Voglovy. Když jsem si pomyslil, jakou radost budou mít ti lidé, považoval jsern všechnu námahu v této záležitosti za nepatrnou. Zaneprázdněni vyjednáváním jsme si ani nepovšimli, jaké přípravy činili vojáci i Beduíni k slavnostní hostině na počest míru. Tato slavnost měla nastat se soumrakem. Že by se podobná událost skončila bez

náležité oslavy žaludkťi, se samozřejmě nedalo při afrických zvyklostech ani pomyslet. Naši vojáci měli slušnou zásobu sušených potravin, rýže, mouky, ovoce i masa. Ayarové měli v bezpečných úkrytech za horami na skrovné pastvině malé stádečko, které bylo přihnáno do ležení a určeno pro slavnostní hostinu, na které bylo všeho dost, i vody, té v Africe vzácné tekutiny. V prťismyku tekl totiž pramen, který byl právě příčinou, proč se tam Ayarové před naším příchodem uvelebili. Umělé osvětlení nebylo třeba, neboť srpek Měsíce vyšel záhy a stačil právě, aby bylo vidět z ruky do úst. Podrobnosti hostiny popisovat nechci. Beduíni jsou jinak střídmým národem, ale za zvláštních okolností a zvláště když je to nic nestojí, umějí hodovat přímo úžasně. šetřeno nebylo ničím, neboť se všeobecně vědělo, že hodování jde na účet zajatých Ayunťi, kteří občas ve svých poutech zabědovali. Veselý život, bez alkoholu, který zavládl v ležení, umlkal až teprve po pťilnoci. Pak uléhali přesycení hodovníci nedbale k spánku. Zvolna se rozhostil všude klid, takže jsem i já společně s Apačem odešel do stanu pro nás určeného. Než jsem ulehl, přesvědčil jsem se, jsou-li oba Meltonové v bezpečí. Našel jsem jejich stráže bdělé, myslel jsem tedy, že je zde další starostlivost zbytečná a vracel jsem se do stanu. Jakmile jsem k němu došel, spatřil jsem před vchodem Beduína, v němž jsem poznal manžela mladé Elaté. “Co zde tropíš?” tázal jsem se. “Hlídám, effendi,” pravil skromně. “Není třeba. Ulehni spokojeně a odpočin si.” “Effendi, spal jsem za bílého dne a mohu v noci bdít. Vzal jsem tě přece ve zvláštní ochranu -” “Není to třeba.” “Víš to? Jediný Alláh mťiže vědět! Jsem ti zavázán díkem, ale jsem takovým chuďasem, že ti ani nemohu nic dát na památku. Dovol mi tedy, abych za tebe bděl při tvém stanu a ostříhal tvťij spánek. Má bdělost, to je to jediné, čím ti mohu být prospěšný.” “Nuže, dobrá. Nechci tě zarmoutit odháněním. Alláh bud s tebou, mťij příteli a strážce.” Stiskl jsem mu ruku a vklouzl do stanu, kde Vinnetou již odpočíval. Byl unaven, jako já, vždyť předešlou noc také probděl. Usnuli jsme záhy a spali tvrdě, ale ke třetí hodině po pťilnoci, tedy po nedlouhém odpočinku, nás vzbudil pokřik, doléhající k nám zvenčí. Vyběhli jsme ven. Mťij přítel a strážce neseděl již před vchodem, nýbrž obcházel a naslouchal na všechny strany. Měsíc již zašel. “Co se děje?” tázal jsem se. ,,Bděl jsem při vchodu,” vyprávěl Beduín, “a pojednou jsem spatřil něco tmavého plížit se po zemi. Zavolal jsem a hle, ze země se zdvihl člověk, muž, a zmizel. Vyskočil jsem a chvátal za stan. Vtom jsem zahlédl druhého muže, který také ihned zmizel.” “Snad to byli pardálové.” “Kde by se tu vzali! Dva lidé, dva mužové to byli, kteří se k tobě chtěli vplížit ve zlém úmyslu.” “Nevěřím tomu. Vždyť jsou zde všude naši přátelé.” “Víš to jistě? Jediný Alláh mťiže vědět! Vejdi však a odpočiň si pokojně, protože já bdím!” Vešel jsem s Apačem do stanu, v nitru přesvědčen, že horlivost mého strážce měla čtyři oči, totiž dvě zbytečné. Vinnetou byl téhož názoru. Lépe by však bylo bývalo, kdybychom byli Beduínovi uvěřili. Usnuli jsme brzy, ale sotva za hodinu probudil nás přímo pohanský řev, jímž se rozechvívalo celé ležení. Chopili jsme se zbraní a běželi ven. Na východě vystupovaly právě první červánky, i bylo možno vidět na nejbližší okolí. První člověk, který se mi objevil před očima, byl sám Kriiger bej. Chvátal k našemu stanu a volal rozčileně a zmateně svou hroznou mateřštinou: “Zajatci jsou pryč a tři velbloudi také!” “Kteří?, Máme rťizné zajatce, Meltony, Ayuny, kteří tedy?” “Ayunové tu zťistali!” “Tedy Meltonové? U všech kozlťi! To je radost!, Rychle za nimi! Počkat! Vaši lidé tu běhají křížem krážem a ničí všecky stopy. Vydejte rozkaz, aby každý stanul na tom místě, kde je a nehýbal se!” Krťiger bej roztáhl nohy, ruce a ústa a zařval hromovým hlasem: “Stát na místě, komu život milý! Kdo se hne, dostane výprask!” Celý tábor zkameněl. Vojáci stáli jako přibití a Beduínové se krčili k zemi, neboť usoudili, že jim hrozná pohrťižka rozezleného Pána zástupťi patří především. Jediný, kdo se nelekl břitkého rozkazu, byl Emery, který k nám chvátal a oznamoval hlasitě: “Před deseti minutami se střídaly stráže. Dragouni, kteří měli vystřídat stráž před stanem kolarasi Meltona, našli ve stanu zavražděného hlídače s nožem v srdci, ale Melton, pryč!” “Zavražděný tam dosud leží?” tázal jsem se. “Ano.” “K němu!” Skutečně! Ležel tam, ten ubohý muž. Čepel mu projela srdcem. Zajisté nemohl ani vykřiknout, ani hnout rukama. Ale nejpodivnější bylo, že po tomto objevu jsme dostali zprávu, že také mladý Melton zmizel a s oběma uprchlíky i tři nejrychlejší velbloudi. Vinnetou nerozuměl sice jedinému slovu z ohromné směsice hlasťi, ale rozhlížel se pátravě, pozoroval situaci a tázavě na mne pohlížel. Vysvětlil jsem

mu, oč jde, načež Apač zavrtěl mrzutě hlavou, chvíli uvažoval a pak pravil: “Strážce je mrtev. Kde je druhý strážce?” “Také pryč,” odpověděl Kriiger bej, jemuž jsem Apačťiv dotaz přetlumočil. “Byl tedy druhý strážce domluven s Meltony,” pronesl Apač, “proto ti Tomáš Melton řekl, že není tak bezmocný, jak soudíš.” “Zcela správně,” přisvědčil jsem, “a my dva jsme unikli velikému nebezpečí jen bdělostí chudého beduína. Meltonové se plížili k našemu stanu, aby se nám pomstili, byli však zahnáni tím věrným člověkem.” “Pustíme se za nimi!” “Bez prťitahťi! Na neštěstí nám sebrali nejlepší velbloudy. Spokojíme se těmi, kteří zbyli.” Oznámil jsem Pánovi zástupťi naše rozhodnutí a žádal jsem ho, aby nám pťijčil tři nejrychlejší zvířata a zásobil nás na několik dní vodou a potravou. “Jen tři? Proč ne víc?” “Protože pojedeme jen my tři, Emery, Vinnetou a já.” “A já ne?” “Není možné. Zapovídá vám to vaše povinnost.

Jste přece velitelem vojska.” “Dám vám tedy prťivod, několik vojákťi a dťistojníka.” “Musím odmítnout. Hlavní věcí je rychlost. Mnoho prťivodcťi, mnoho zdržování. Kdybychom dostali nejrychlejší velbloudy, zťistali by druzí jezdci brzy za námi, nemohli by nám tedy prospět. Budiž při tom, jak jsem řekl: pojedeme sami. Rozkažte laskavě, aby si vaši lidé pospíšili.” Kriiger bej si dal říci a vydal rozkazy. Vinnetou zatím vyšel z ležení a pátral po stopě. Brzy se vrátil a zvěstoval: “Jeli na sever.” “Tedy do Tunisu,” pravil Kriiger bej. “Však jsem si to myslel.” “Ne!” pravil jsem. “Vsadil bych se o hrdlo, že tam nezabočili, poněvadž by to bylo kolarasimu nebezpečné. Tam ho znají. Kdyby loď nebyla ihned pohotově, byl by nucen čekat. Zatím by tam dorazili jeho pronásledovatelé, a myš by byla v pasti. Do takového nebezpečí se starý zákeřník z americké savany nevydá.” “Ale je přece všeobecně známo, že chtěl -

-” “Chtěl, pravda, nyní však nechce. Tehdy, když psal synovi, aby za ním přijel a opatřil mu loď, byly jiné poměry. Nyní, když ví, že jsou mu v patách Vinnetou, Emery Bothwell a Old Shatterhand, kteří se pověsí na jeho stopu, nepojede tam. Ostatně pustíme se tím směrem, kam nás povede jejich stopa. To Melton dobře ví, a kdyby loď v Tunisu nebyla ihned po ruce, dohonili bychom ho, a to ví také dobře. Myslím, že do Tunisu se nepustí, ale pospíší si, aby brzy dorazil do některého oživeného hammametského přístavu. To je nejbližší část moře odtud, kde je čilejší spojení s cizinou.” “Ale Vinnetou přece sám řekl, že zamířili na sever a tam leží Tunis.” “To mne nezmýlí. Melton žil delší dobu mezi lovci na americkém západě a zná jejich kličky, třebaže nebyl mistrem Západu. Chce nás klamat, svést ze své stopy, a proto zabočil nejdříve na sever, abychom se v tuto stranu za ním pustili. Pojede tím směrem tak dlouho, až dosáhne pťidy tak tvrdé, že v ní stopy jeho velbloudťi nebudou znatelné, potom zabočí na východ.” “A v Tunisu by se mohl opatřit penězi, kdežto v zálivu hammametském není živé duše, která by mu něco poskytla.” “Peníze nepotřebuje, neboť je má jeho syn. Poněvadž jsem netušil, že by věc dostala tak náhlý obrat, ponechal jsem mu je. A Smál Hunter měl asi u sebe také značný obnos -” “To není jisté. V kapsách nic neměl.” “Melton svťij lup uschoval dobře a jistě neodešel, dokud svou skrýš nevybral. Vidím však, že velbloudi jsou již osedláni. Mťižeme vyrazit.” “Kdy se vrátíte?” “Jakmile se zmocníme obou ničemťi.” “Nemluv s takovou určitostí. Považ, že Meltonové mají rychlejší zvířata a že mají značný náskok!” “Uvážil jsem to a ještě se zdržíme pátráním po stopě, kdežto Meltonové se poženou bez přestávky, ale buď ubezpečen, že se jich přece zmocníme! Nedohoníme-li je v Africe, padnou nám do ruky tím bezpečněji v Americe.” “Mašalláh! Budete je honit po celém světě?” “Zajisté. Pustíme se tak daleko, až je dohoníme.”

“Kdybyste je však nedohonili zde, přijdete do Tunisu, než vsednete na loď? ” “To ovšem nemohu slíbit. Velbloudy ti však vrátíme zcela jistě, o to se postarám.” “Ah, to je maličkost! Hlavní je, aby vám ti lotři neunikli. Znáš cestu odtud k hammametskému zálivu?” “Odtud nikoliv, ale najdeme ji, neboť budeme mít vodítko v zanechané stopě v písku a ta nás povede tam, kam Meltonové utíkají.” “Dám ti tedy aspoň několik pokynťi. Rovná čára odtud poběží přes vádí Budavas, přes zříceniny el Kima, přes džebel Ussalat a dále k moři. Beduínské kmeny, na něž narazíš, jsou předně Mešeerové, pak Ussalové a konečně Uledové Saidští, vesměs pokojní lidé, kteří vám nezpťisobí nesnáze, řeknete-li jiní, že jste mými přáteli.” Při jmenování těchto kmenťi zapomněl dobrý plukovník na nejdťiležitější, a to nám pak bylo osudným. Míním totiž Uledy Ayunské, od nichž jsme požadovali tak značnou cenu krve. Stáda Ayunských se často pasou až k vádí Budavas, kde sousedí s pastvinami Mešeerťi. Na to Pán zástupťi v té chvíli nemyslel a já jsem se tedy domníval, že se s tímto kmenem na cestě nesetkáme. Okolnosti nedovolovaly, abychom se zdržovali loučením. Po několika minutách, jakmile byli velbloudi pohotově, jsme již ujížděli. Ale Pán zástupťi se nehodlal jen tak zhola rozloučit, dal si osedlat koně a cválal s námi asi pťil hodiny. Hovořil a udílel nám pokyny a rady, my však, zaměstnáni pozorováním stopy, příliš jsme o něho nedbali. Stopa uprchlíkťi, zprvu v písku znatelná, později se nám ztrácela mezi balvany, kde ji mohly vidět pouze bystré oči stopařťi. Beduín by ji byl jistě nenašel. To konečně uznal i Kriiger bej, rozloučil se s námi, podal nám všem ruku do našich vysokých sedel a pak obrátil koně. Minuli jsme var a uprostřed písečné roviny jsme uviděli v nějaké vzdálenosti před sebou k našemu velkému údivu opěšalého člověka, který si, jak se zdálo, nevěděl rady. Také nás zahlédl, a rychle se obrátil, aby utekl, brzy však zjistil, že by to bylo marné, poněvadž jsme byli na velbloudech. Konečně stanul a očekával nás. Pěší chodec samoten v poušti, to bylo něco vzácného. Záhy se nám dostalo vysvětlení, neboť když jsme přijeli blíže, poznali jsme podle stejnokroje, že to je tuniský dragoun. “A, uprchlá stráž, Meltonťiv spojenec,” prohodil Emery. “Nepochybuji o tom,” přisvědčil jsem. “Ale proč zde stojí?” “Byl zrazen, oloupen a opuštěn. Musel bys Meltony znát. Aby se dostal na svobodu, slíbil mu asi starší Melton všechno možné a tak se mu podařilo chlapíka získat pro svťij záměr. Když mu však ziskuchtivec pomohl, vysmál se mu a odkopl ho.” “Pak ovšem běda vojákovi! Co si počne, co podnikne? ” “Uvidíme.” “Útěk ze stráže, osvobození zajatého zločince! Brr! Olovo nebo provaz! Anebo hlad a na konec lví chrup!

Pěkné vyhlídky. Chceš ho zachránit?” “To záleží na jeho chování a přiznání.” “Bude nám na obtíž.” “To ovšem připustit nemťižeme.” Brzy jsme dospěli k opuštěnci, který nás očekával vestoje, nyní se vrhl na kolena, zvedal ruce k nebi a volal naříkavě: “Smilování, effendi, smilování! Byl jsem již dost potrestán!” Chlap se obracel přímo na mne! Patrně mu neušlo, že jeho vrchní velitel se právě se mnou stýkal nejdťivěrněji. Protože však neprojevoval ani vzdor ani vzpurnost, nýbrž doznával kajícně svou vinu a prosil o milost, posoudil jsem ho mírně. Přesto však jsem se na něho zhurta osopil: “Dost potrestán? Ty, zrádce, zběh ve válce! Víš, jaký je na to trest?” “Smrt.” “A mimo to jsi vyprostil z pout zrádného zákeřníka. Za to se ti dostane několika set ran a potom budeš zastřelen.” “Vím to, effendi, ale tvá přímluva mnoho zmťiže u Pána zástupťi. Prosím tě pro všecko na světě, přimluv se za mne!” “Především pověz, jak byl proveden útěk z ležení.” “Přišla na mne řada k hlídce. Onbaši mne zavedl ke stanu zajatého kolarasiho, kde jsem se posadil, kdežto mťij druh chodil okolo stanu. Kdykoliv se poněkud vzdálil, oslovoval mne kolarasi.” “Co ti říkal?” “Žádal mne, abych vrátil balíček.” “Jaký balíček?” “Který mi svěřil do uschování.” “A kdy ti jej odevzdal?” “Když jste Uledy Ayunské v prťismyku obklíčili. Ležel jsem s ostatními zajatými druhy na zemi, ale nebyl jsem spoután, protože jsem kolarasimu posluhoval. Osvobodili jste zajaté druhy, potom se k vám šejk vypravil k vyjednávání. Pak jsme viděli, že se s tebou vrací a v tu chvíli pronesl kolarasi zlostně, že prý všechna naděje zmizela, protože prý cizinci šejka přemluví, aby byl vydán Pánu zástupťi. Dal mi rychle balíček, abych jej uschoval a pospíchal k šejkovi. Jeho moc byla však zlomena, on sám spoután a zavlečen do stanu. Spěchal jsem k němu, on však mi rozkázal, abych u něho neprodléval, obával se patrně prohlídky. Odešel jsem tedy a nosil jsem balíček stále při sobě.” “Proč?” “Abych mu jej vrátil, kdykoliv by mne požádal.” “Řekl ti, jaký je jeho obsah?” “Ano. Pravil, že je v balíčku útržek z pravého koránu z Mekky a několik třásní z posvátné knihy z hrobu Vaib, který je v mešitě Okba a Kairvanu.” “Hm! Náramně posvátné předměty.” “Ale nebyla to pravda!” “To se rozumí, že nebyla. Jak jsi se dověděl, že tě kolarasi přelhal?” “Řekl mi to sám, když jsem u něho seděl na stráži.

Pošeptal mi, že jsou v balíčku peníze, mnoho peněz a nabídl mi pět tisíc piastrťi, jestliže mu uvolním pouta.” “Nepotřeboval ti je nabízet, neboť jsi měl balíček se všemi penězi v kapse.” “Řekl mi, že bych těch peněz nemohl použít, poněvadž jsou papírové a cizozemské, které mťiže jen on sám odevzdat v Tunisu serafimu, směnárníkovi, který mu dá za ně jiné peníze. Přemlouval mne, abych s ním uprchl do Tunisu, kde ínně hned vyplatí, jakmile vymění papíry.” “A jeho nabídka tě oslepila.” “Ano, effendi! Jsem chudý voják. Dával mi pět tisíc piastrťi! Zapřísahal se mi při bradě prorokově a svatých kalifťi, že mi v Tunisu peníze ihned vyplatí.” “Tato přísaha u něho nic neznamenala, protože není vyznavačem islámu, nýbrž hříšný pohan, který nevěří v žádného boha.” “Kéž bych to byl věděl! Dťivěřoval jsem mu a prořízl jsem jeho pouta, načež mne požádal, abych mu pťijčil nťiž.” “A což tvťij druh, druhý strážce?” “Neviděl a netušil nic, neboť jsem s kolarasim smluvil, že nevyjde z ležení, dokud nebudu vystřídán. Slíbil mi zachovat se podle toho, ale nedostál slibu. Sotva měl nťiž v ruce, prořízl provazy, kterými měl spoutány nohy a odvázal se od kťilu, načež zťistal ležet, jako by byl spoután. O něco později posadil se mťij druh ke mně a kolarasi mu znenadání vrazil nťiž do srdce.” “Ďábel! A co jsi učinil?” “Chtěl jsem strhnout povyk, ale nemohl jsem zděšením vykřiknout. Upokojoval mne a začal mně i vyhrožovat. Co jsem mohl dělat? Vězeň byl volný a mťij nťiž trčel v druhově těle. Všecko svědčilo proti mně. Byl bych propadl hrdlem, kdybych byl setrval, a proto jsem se rozhodl, že prchnu.” “Neodešli jste však hned.” “Ne. Kolarasi poručil, abych na něho počkal u stanu, a odešel. Zanedlouho se vrátil s cizím mladým mužem, který také uprchl. Jak ho mohl osvobodit, aniž kdo co zpozoroval, nevím a nemohu si domyslet. Odešli jsme společně k velbloudťim, kde jsme vybrali tři nejrychlejší. Osedlali jsme je a odvedli z ležení na několik honťi cesty, kde jsem u nich zťistal. Kolarasi s cizincem se vrátili do ležení, aby se vplížili do tvého stanu.” “Jak to víš?” “Kolarasi mluvil o tom, že se ti pomstí.” “Ano, chtěli mne zavraždit, ale nepodařilo se jim to, neboť před mým stanem seděl věrný strážce.” “Myslel jsem si něco podobného, neboť jsem zaslechl několik výkřikťi, pak se objevil kolarasi s cizincem na kvapném útěku. Za hlasitého proklínání vsedli na velbloudy. Vsedl jsem na své zvíře, potom jsme uháněli k severu.” “Mluvili spolu arabsky?” “Zprvu arabsky, takže jsem zaslechl mnohé věci, které jsem vědět nemusel. Ale pak hovořili jazykem úplně neznámým.” “A víš, kam zamířili?” “Do Tunisu.” “Nevěřím tomu. Pojedou do Tunisu právě tak, jako ty se shledáš s pěti tisíci piastry.” “Ty již neuvidím! Oloupili mě o ně, podvedli mne hanebně! Nedaleko odtud sestoupili náhle z velbloudťi a vybídli mne, abych učinil totéž. Sotva jsem se však nohou dotkl pťidy, napadli mne, sebrali zbraně, takže jsem se jim nemohl bránit a pak na mne oba zamířili pistolemi. Nezbylo mi, než od nich utíkat, oni pak vyskočili do sedel, uchopili ohlávku mého velblouda a za hlučného smíchu ujížděli dále. O, effendi! Kéž bych byl kolarasimu tolik nedťivěřoval!” “Tvé přání je pochopitelné. Věř však, že nikoliv tvá dťivěřivost zavinila tvé neštěstí, nýbrž lakota, ziskuchtivost a nedostatek citu pro povinnost. Spíše bys měl naříkat: kéž bych byl zťistal věrný své povinnosti! Spáchal jsi dvojí zločin. Co chceš nyní podniknout? ” “Zajmeš mne?” tázal se ustrašen.

“Nechci. Nejsem tvým soudcem, ale nejsem také zřízencem bezpečnostní stráže. Jsi si, kam chceš, nebudeme tě zdržovat.” “Děkuji ti, ó, effendi! Tvá dobrota je větší než tato poušť, a milost tvá je vyšší než nebesa. Kam se však obrátím? Nemám vodu ani potravu, nemám peníze ani zbraně. Kdo se mne ujme? Jsem vojenským zběhem, a všichni, kteří uznávají tuniského pašu za svého ochránce, mne vyhodí ze svých stanťi a spíše mne vydají, než by mne podporovali. Kolarasi mne učinil psancem, -” “Vťibec ne kolarasi, ty sám jsi vším vinen. Ale mám s tebou soucit a mimoto jsi mi posloužil svým přiznáním. Poradím ti aspoň, vrať se k Pánu zástupťi!

Dám ti pro něho dopis, aby tě přijal na milost. Myslím, že tě potrestá mírně.” “Učiň tak, effendi, učiň tak! Tvá slova ulehčují mému srdci a občerstvují mou duši.” Vtom se ozval Emery anglicky: “Nesmysl. Buď mu nepomťižeme vťibec, nebo pomťižeme docela.

Chlapík, jak se zdá, není dareba, a trochu té ziskuchtivosti vězí v každém člověku, tím více v Arabovi. Vrátí-li se do tábora Krťigera beje, ujde snad smrtonosné kulce, ale budou mu při nejmenším uřezány uši a nos, nebo se mu dostane výprasku a vypovězení. Co si počne? Svou přímluvou ostatně uvedeš Pána zástupťi do značných rozpakťi, neboť vojenská kázeň platí pro všechny. Kvťili tobě promine provinilci zasloužený trest, ale jeho vojáci vědí, že to vlastně udělat nesmí. Vystavíš ho posměchu. Jak daleko je odtud k alžírským hranicím? ” “Kdyby nemusel vyhledávat studnice, mohl by tam dorazit brzy, ale po známých karavanních cestách, kde se občas vyskytuje voda a kde možno narazit na kočovníky, kteří dají poutníkovi potravu buď za dobré poděkování nebo za peníze, mohl by přestoupit hranice francouzské oblasti za dvacet hodin ostrého pochodu.” “Hm, tedy ve dvou dnech. A jak daleko je nejbližší francouzská posádka?” “V Tibesse. Myslím, že je to odtud asi dvacet osm nebo třicet hodin cesty.” “Raději pošli zběha do Tibessy.

Dám mu peníze na cestu, a v Tibesse ať vstoupí do francouzského osadního vojska.” Vytáhl svťij dlouhý kožený váček a hodil zběhovi několik tereziánských tolarťi, kterým v celé Africe říkají abu noktah. “Je ti známa cesta odtud do Lheis?” tázal jsem se. TP ” “je. “Pospěš tam. Tamodtud pťijdeš přes Zaufur, Taleh a Hydru do Keifu, a tato osada je již na pomezí Alžíru. Pak už není daleko do malé francouzské osady Tibessy, kde je posádka. Mťižeš se tam dát naverbovat k vojsku, nemáš-li chuť chopit se jiného řemesla. Kdo již byl vojákem, je Frankťim vítán. Odtud až do Tibessy je živá karavanní cesta, takže nebudeš strádat ani hladem ani žízní.” Mužova tvář se vyjasnila. Jeho ústa pronášela chvalozpěvy, jejichž koncťi jsme se však nedočkali, neboť jsme pobídli velbloudy k dalšímu klusu. Brzy nám zmizel nešťastný zběh z dohledu. Stopa uprchlíkťi byla velmi znatelná, brzy se však stáčela na západ. “Podivné!” bručel Emery. “Doufali jsme, že se ti lotři pustí na východ, kdežto oni právě naopak -” “Ne bez určitého záměru,” přerušil jsem ho. “Kolarasi tam patrně zná kamenitou pťidu, kde lze stopu zahladit. Tamodtud nám chce zmizet.” “Ale nepodaří se mu to!” “Myslím, že nepodaří. Jeďme klidně. Meltonové pádili na západ, aby zakryli svou stopu, potom zahnou na východ. Z toho plyne, že narazíme na jejich stopu i když pojedeme přímo.” “Well, a ušetříme čas a námahu.” Vinnetou jel o malý kus cesty před námi a neslyšel naši rozmluvu, ale znal jsem ho příliš dobře a věděl jsem, že smýšlí jako my. Zarazil velblouda, sestoupil a prohlížel dťikladně stopu, pak vyskočil do sedla a popohnal své zvíře rovněž kupředu, aniž se na nás ohlížel. Uhodl správně mou domněnku a nedal se mýlit zdánlivými okolnostmi. Jeli jsme zase dobrou hodinu a ještě déle. Emery již jevil netrpělivost a patrně se domníval, že jsme se přepočítali. Pak jsme zahlédli, jak Vinnetou, nyní již o značný kus cesty před námi, znovu seskočil na zem a pilně pozoroval pťidu.

Když jsme ho dohonili, uviděli jsme stopu tří velbloudťi, přicházející od západu a směřující rovnou čarou na východ. “Jsou to oni!” prohodil Apač. “Chtěli zmýlit Old Shatterhanda a Vinnetoua. Pshaw!” Bylo milé se dívat na jeho tvář, která zářila asi tak, jako když se profesorovi astronomie podaří vysvětlit výpočet o vzdálenosti Síria nebo Oriona negramotnému Tatarovi. Kromě toho mne velice těšilo, že si zvykl na jízdu na velbloudím hřbetě. Seděl pevně a bezpečně, pobízel zvíře jako zkušený Beduín, takže bych byl nad tím žasl, kdybych nevěděl, že se umí velice rychle vpravit do všeho, co vyžaduje tělesnou obratnost. Jakmile se znovu vyšvihl na velbloudí hřbet, aniž potřeboval zvíře donutit k pokleknutí, zahnuli jsme na východ, kam nás vedla čerstvá stopa. Jeli jsme celý den až do soumraku, takže jsme již stopu nerozeznávali. Zastavili jsme k přenocování v široké, málo travnaté poušti, a za prvního úsvitu jsme pokračovali v jízdě. Stopa nebyla již tak znatelná jako včera, ale Emery se domníval, že brzy narazíme na čerstvou stopu, jestliže uprchlíci v noci také odpočívali. V tomto ohledu jsem s ním však nesouhlasil. Meltonové se podle mého náhledu snažili docílit co největšího náskoku a zajisté pobízeli své velbloudy k pochodu po celou noc. Mohli to snadno udělat, neboť starší Meltou znal krajinu, ve které se jako voják potloukal několik let. “Proč by však stáli tak usilovně o tuto časovou výhodu?” namítal Angličan. “Vždyť nepotřebují tak velký náskok.” “Proč ne?” tázal jsem se. “Budou předpokládat, že nás zmýlili a že jsme se zdrželi pátráním po jejich stopě.” “A že snad dokonce pojedeme do Tunisu?” “Ano. Včera odbočili, aby stopu zahladili, a nyní se těší z toho, že nás oklamali.” “Snad se těší, ale docela si nedťivěřují. Tomáš Meltou zná Vinnetoua a mne také. Nepochybuje sice, že nás zmýlil, ale je také přesvědčen, že ne nadlouho. Rozpomene-li se na vše, co je nám o něm známo, jistě si řekne, že jeho lest nám sice připraví ztrátu několika hodin, že však jeho stopu zcela jistě opět nalezneme a pak si tím více pospíšíme. Ostatně se ani nebude příliš spoléhat na svťij dťivtip a svěří zdar svého podniku rychlosti velbloudích končetin.” “Hm, je možné, že si ani nemyslí, že bychom se za ním tak hnali.” “Oh, to si myslí zcela jistě. Kdyby si to nemyslel, nebyl by nás mátl oklikami, které ho zdržují. Mimoto jedeme již dost dlouho a byli bychom dávno již dojeli k jeho nočnímu ležení, kdyby ho napadlo odpočívat.” “Mťij bratr šarlí mluví pravdu,” hájil mne Vinnetou. “Meltonové se nezastavili a jsou daleko před námi, protože mají lepší běhouny a mohou jednoho z nich střídat.

Zdrželi jsme se odpočinkem a nezbývá nám, než si pospíšit.” Chudičká step se zatím změnila v úplnou písčitou poušť. Pak jsme spatřili přímo před sebou řadu nízkých, do dálky se táhnoucích pahrbkťi, na východě se zvedajících a směřujících od severu k jihu. “To je podle všech známek vádí Budavas,” pravil jsem, “za ním nedaleko jsou zříceniny el Kima, kterým se vyhneme. Zanecháváme je na jihu, sami se pak pustíme přes severní výběžky džebelu Ussalat.” “Myslím, abychom se drželi stopy,” prohodil Emery. “Ovšem. Meltonové se hnali toutéž cestou, protože je nejpohodlnějším spojením s pobřežím.” “Well!, Ale tam nalevo se objevují jezdci.” Ukazoval rukou k severovýchodu, kde se skutečně vynořilo několik pohyblivých bodťi. Tyto body se k nám rychle blížily. Brzy jsme rozeznali osm Beduínťi na koních. Spatřili nás ovšem také, popojeli k nám a zastavili se. Byli vesměs ozbrojeni, ale nejevili nepřátelské úmysly. Asi dvacet krokťi od nich jsme zastavili své velbloudy, a já jsem je oslovil: “Sallám! Rozkládá se za tam těmi návršími vádí Budavas?” “Tam je vádí Budavas. Sallám!” odpovídal přední jezdec, patrně vťidce. “Kterému kmeni náležíte?” “Jsme bojovníky mešeerskými a vypravili jsme se na lov gazel. Nezastihli jsem však nikde zvěř a vracíme se do vádí, kde se pasou naše stáda.” “Kdy jste se vypravili na lov?” “Dnešního jitra!” “Alláh požehná vašim zbraním a popřeje vám zdaru jindy. Chcete mi zodpovědět malý dotaz? ” “Mluv!” “Touto krajinou projeli před nedávném dva jezdci na výborných velbloudech. Viděli jste je?” “Ano.

Právě když jsme se dnes ráno řadili na lov.” “Odpočívali u vás?” “Tak jest. Pozvali jsme je k ohni, a jezdci vyhověli našemu pozvání, ačkoliv nás ubezpečovali, že velice spěchají.” “Jak dlouho pobyli?” “Napojili a nakrmili velbloudy, pojedli málo z našeho masa, potom odjeli.” “Seznámili jste se s nimi?” “Jistě. Starší jezdec je kolarasi v službách tuniského paši, což jsme poznali podle jeho oděvu, mladší byl bílý civilista.” “A kam odjeli?” “Do el Kairvanu, jak pravili. Kdo však jste vy?” “Znáš Krťigera beje, Pána zástupťi?” “Znám. Nechť mu Alláh popřeje tisíc rokťi života v radostech. Je naším ochráncem!” “Víš, kde nyní prodlévá?” “Jezdci nám vyprávěli, že

vytáhl proti Uledťim Ayarským, aby je zkrotil.” “Jaké jsou vaše styky s nimi?” “Žijeme s nimi v míru, nikoli však s Uledy Ayunskými, které nechť Alláh zničí!” “Jsou rovněž našimi nepřáteli. Přijíždíme od Krťigera beje, který Uledy Ayarské přemohl a pak s nimi uzavřel smlouvu o míru.” “Mašalláh! Přemohl nepřátele a smířil se s nimi? Jeho srdce je plno dobrotivosti a blahovťile! Přicházíte-li od něho, jistě se těšíte jeho zvláštní ochraně.” “Jsme jeho nejlepšími přáteli, jak sám tvrdil.” “Když tomu tak, jistě nám nezpťisobíte žalost tím, že byste se u nás nezdrželi. Ochutnáte z našich zásob a napijete se naší vody. Jste nám vítáni, jako by se Pán zástupťi sám u nás ubytoval.” “Jak se jmenuje váš šejk?” “Velad en Nari, jsem jím sám. “Tys šejkem udatných a pohostinných Mešeerú? Rádi vyhovíme tvému pozvání. Máme sice naspěch, než přece jen dost času, abychom naplnili své měchy čerstvou vodou, dovolíš-li.” “Dovolím a dám vám ochutnat masa gazely, kterou jsme včera ulovili. Prosím vás, abyste se mnou vešli do našeho bet es sijara, domu návštěvy!” šejk obrátil koně proti pahorkťim, my jsme se přidružili k němu, a jeho lidé se za námi seskupili. Již jsme nemluvili. Mrav a zvyk krajiny žádal, abychom počkali, až budeme osloveni. To však nám neukládalo za povinnost, abychom mlčeli mezi sebou.

Přeložil jsem Apačovi svou rozmluvu se šejkem. Viímetou se na Beduína bystře zadíval, potom s patrnou nedťivěrou řekl: “Tento muž se mému bratru líbí? ” “Hm, proč se ptáš?” “Hustý vous pokrývá jeho tvář, ale pro náčelníka Apačťi je vous řídkým závojem, skrze nějž Vinnetou dobře vidí.” “A co vidíš?” “Radost, že s ním jedeme.” “To je samozřejmé! Pozval nás a těší ho, že jsme mu vyhověli.” “Jeho radost je však příliš nápadná. Vinnetou nemá dťivěry k tomuto muži.” “Myslím naopak, že není příčina k obavám. Mešeerové jsou aspoň v tuto dobu v přátelské náladě.” “Nechť jim tedy mťij bratr dťivěřuje, Vinnetou však bude ostražitým.” Neměl jsem ani potuchy po nedťivěře, to však neznamenalo, že bych byl opatrnost pustil se zřetele. Zvykl jsem již dbát Apačových pokynťi a jeho výstraha nezťistala na mne bez účinku. Brzy jsme dorazili k pahorkťim a přejeli jejich hřebeny. K západu se jejich vrcholky skláněly dost prudce a tvořily údolí o šířce asi čtvrt hodiny jízdy. Zde tedy bylo vádí Budavas, o němž jsem slyšel, že je dlouhé několik mil.

Nahoře se skláněly pahrbky v sedlo, jehož svahy nebyly příkré, bylo možno sjet po něm do údolí. Bylo zřejmé, že v době dešťťi se mění vádí v řeku, nyní však tam bylo údolí šťavnatě zelené s četnými loužemi, kde se udržovala voda v jamkách hlubokých několik stop. Projeli jsme sedlem a zabočili okolo skalních výstupkťi. Odtud byl již výhled do údolí, v němž se nám objevil poutavý obraz pravého arabského života ve stanech volných pastevcťi. Vádí se zde rozšiřovalo v ohromný palouk, do daleka zelený a dost šťavnatý. Kam až náš zrak dohlédl, všude se pásla stáda skotu, bravu, koní a velbloudťi, jejichž počet šel do tisícťi. Mezi stády se proháněli pastevci, ale celkem jen málo jezdcťi, takže bylo podivné, jak mohli tak veliké množství zvířat udržet v pořádku. Bylo zde hojně stanťi, které náležely bohatším majitelťim stád, chudší Beduíni neměli stany, přebývali pod širým nebem. Pastýři, podle nichž jsme jeli, na nás pohlíželi uctivě a skláněli na pozdrav hlavy. To poněkud Apače upokojovalo, neboť jeho tvář, jak jsem pozoroval, se znenáhla vyjasňovala. Pak jsme se přiblížili ke skále, ve které se šklebila rozsedlina. šejk zabočil přímo k té rozsedlině, seskočil s koně na několik krokťi před ní a pravil, když předtím zkřížil ruce na prsa: “Buďte vítáni v našem vádí. Zde je náš bet es sijara, v němž bývají ubytováni naši hosté, neboť je tam chládek, jenž osvěžuje zemdlelé. Vstupte se mnou a nasyťte se pokrmem, který vám bude donesen.” Jeho prťivodci seskákali se sedel a odváděli koně. Sestoupili jsme z velbloudťi, ale nešli jsme hned do rozsedliny. Chtěli jsme se trochu rozhlédnout. Nad námi na mírném návrší ležela skupina velmi pěkných jízdních velbloudťi, jaké jsem dosud v Tunisu neviděl. Opodál byla hromada sedel s veškerým postrojem, a nedaleko odtud se pásli vysoce ušlechtilí hřebci, uzavření ve zvláštní ohradě. Místo jejich pastvy bylo totiž obehnáno kopími a píkami prostě do země zaraženými a spojenými mezi sebou provazy z palmového lýčí. Již sama okolnost, že tato zvířata byla od ostatních oddělena, ukazovala na jejich vzácnost, a znalec musel se zalíbením pohlížet na tyto hřebce, jejichž pťivod byl čistě arabský. Velmi ušlechtilý. Těsně u ohrady byl složen postroj těch koní: sedla, uzdy i čabraky. šejk, jakmile zpozoroval náš zájem o hřebce, pravil s hrdostí pravého koňaře: “Rodokmen těchto zvířat sahá až k zamilované klisně prorokově, a tito koně mají větší cenu, než všecka stáda našeho kmene.” A teď jsme tedy měli vejít do skalní rozsedliny, která byla “domem návštěvy”, ale jakým domem! Skála sama byla asi padesát loket vysoká, trhlina byla patrná od polovice dolťi, a rozšiřovala se při úpatí tak, že mohli vejít jen dva muži vedle sebe. Nedalo se tedy hovořit o rozsedlině, nýbrž o pouhém roztržení. Vedle trhliny sotva na dvanáct krokťi vyvěral ze země pramen čisté vody, jistě pitné a chutné. šejk ovšem pozoroval, že nás vstup do skalní trhliny příliš nevábí, proto nás vážně oslovil: “Toto je náš dťim návštěv, o němž jsem se vám zmínil. Rozsedlina se dovnitř rozšiřuje, tvoří pravou murabba, jizbu, v níž se mťiže pohodlně posadit deset mužťi. Vstupte za mnou!” “Dovol nám především, abychom obsloužili své velbloudy.” “Myslíš, že známe své povinnosti k hostťim tak málo, abychom vám ponechali podobnou práci? Nemějte obav: naši bojovníci nakrmí i napojí vaše velbloudy a naplní vaše měchy vodou.” Další zdráhání bylo nemožné, nechtěli-li jsme šejka urazit. A poněvadž kráčel do skály před námi, nebylo dťivodu, proč bychom za ním nešli. Kdyby na nás číhalo uvnitř nebezpečí, byl šejk při nás a mohli jsme ho donutit, aby sdílel nebezpečí s námi. “Dovnitř?” ozval se Vinnetou, když šejk zmizel v štěrbině. “Moji bratři hodlají vejít za ním?” “Jistě. Vždyť je s námi.” “Oklame-li nás?” “Máme své zbraně.” Hovořili jsme ovšem anglicky, a Bothwell rychle dodal: “Proč to otálení? Co si o nás šejk a jeho lid pomyslí? Nakonec nás ještě budou považovat za zbabělce. Pojďme!” Pustil se za šejkem a my za ním. Dokud jsem měl při sobě svou karabinu, nemusel jsem se obávat nepřátelského útoku, ale před útokem ze zálohy mne ovšem chránit nemohla. Napravo od štěrbiny ležel či spíše stál balvan a to prapodivným zpťisobem: na svém hrotu. Vyhlížel podivně, měl podobu ohromné, u hrdla rozbité láhve ohromných rozměrťi. Tato kamenná láhev vážila jistě aspoň dvacet centťi, měla tvar komolého kužele nebo jehlanu, který však nestál na základně, nýbrž na vrcholu. Mohla to být náhoda, aspoň jsem o tom nijak neuvažoval, poněvadž nikde nebyly známky nebezpečí. Uvnitř skály jsme skutečně spatřili, že štěrbina se dovnitř rozšiřuje víc, než bylo zvenčí vidět. Tvořila čtvercový prostor, na němž se mohlo usadit deset lidí. Pťida byla pokryta rohožemi z palmového lýka. uprostřed ležel menší koberec a na něm stála sufra, totiž nízký, sotva deset coulťi vysoký stolek, jaký často bývá v beduínských stanech. Vzrostlý muž mohl se však rovněž vzpřímit jen uprostřed tohoto prostoru, který se ke stěnám velmi příkře zužoval. A chládek zde byl podivuhodný, pravé občerstvení po slunečním úpalu, jemuž jsme byli vydáni za dlouhé jízdy. šejk se posadil na zkřížených nohou u stolku a vybídl nás, abychom učinili podobně. Sotva jsme se posadili, přinesl nám mladý pastýř tři malé, kokosové skořepiny naplněné vodou, druhý přinášel čtyři čibuky, tykvici s tabákem a malý uhemíček se žhavými dřevěnými uhlíky. šejk nacpal čibuky sám, zajisté řídký dťikaz zdvořilé uctivosti, vložil na každý po uhlíku, podal nám čibuky a řekl: “Pokuřte se mnou. Tabák vytváří obláčky vťině, která povznáší duši k nebesťim. Brzy budou přineseny i pokrmy.” Řídili jsme se jeho příkladem a kouřili jsme statečně jakousi zeleninu, která za daných okolností nevoněla právě nejhťiř, a poněvadž náš hostitel nemluvil, mlčeli jsme také. Snad považoval naši zamlklost za projev zdvořilosti k své hodnosti, snad nám tím také prokazoval úctu, kdo by se vyznal v těchto kočovnících! Nedokouřili jsme však dosud své čibuky, když pastýř vešel znovu a přinášel na hliněné míse či na pekáči chladný kuskus, kvašené velbloudí mléko. ,,A kde zťistala pečené?” tázal se šejk s nádechem údivu. “Přinesu ji hned,” odpovídal pastýř a pospíchal ven. “Přines ji rychle, -” zavolal za ním šejk, zarazil se, jakoby se rozpomínal a zvolal: “Selíme, Selíme, slyšíš?” Selím se neozval, proto šejk vyskočil a pospíchal do štěrbiny, aby Selimo-vi udělil nějaký rozkaz.

Neměli jsme žádné podezření, nechali jsme ho tedy odcházet. “Selíme, hej, Selíme!” volal šejk a udělal skok a zmizel. “Zpět! Musí dovnitř! ozval se Vinnetou, ačkoliv arabsky nerozuměl. Vyskočil a hnal se za šejkem, aby ho popadl a vtáhl dovnitř, ale nemohl již svťij úmysl provést, neboť nedošel ani na konec štěrbiny, když zvenčí zaduněl temný úder a skalní otvor zmizel Apačovi před nosem. Balvan, který stál u vchodu, byl převalen a zatarasil východ. “Heigh-ho!” vykřikl Emery, vyskočil a praštil čibukem. “Vinnetou správně tušil,” ozval se Apač, vrátil se a usedl na zem s takovým klidem, jako by se nebylo nic stalo. Nepromluvil jsem, zato však se zvenčí ozval jásavý pokřik mnoha hrdel. Před rozsedlinou bylo teď jisté více lidí, než jsme jich vťibec v celém údolí viděli. “Skoro se domnívám, že jsme v zajetí,” zuřil Angličan. Neodpovídal jsem. “Odpověz!” vybízel mne. “Myslím, že jsme zajati.” “Dobře nám tak.

Proč jsme neposlechli Vinnetoua.” “Well! Ale nebylo dťivodu k nedťivěře. Pán zástupťi nás přece ubezpečoval, že se Mešeerťi nemusíme obávat.” “Jsou to Mešeerové?” “Vždyť to šejk řekl.” “Obelhal nás. Kdyby náležel k Mešeerťim, nevím, proč by nás byl lákal do zálohy.” “Ke kterému kmeni tedy náleží?” “Podle všeho k Uledťim Ayunským.” “Hm, tohle by bylo pro nás poněkud fatální, ale přesto nechápu, proč nás zajal. Nezná nás, vždyť se ani netázal po našich jménech.” “Zná nás. Oba Meltonové sem dorazili před námi, jistě zde byli a snad zde dokonce dosud jsou.” “All devils!” “Nemýlím-li se znovu, jako se mi již několikrát přihodilo, setkali se oba Američané v těchto místech s Uledy Ayunskými a pověděli jim, co se přihodilo ve varu a v prťismyku. Upozornili je, že vrchní šejk Ayunťi je v zajetí se svou družinou a že se vykoupí jen za ohromnou cenu. A poněvadž byli přesvědčeni, že jsme jim v patách, poštvali Ayuny na nás. Pověděli patrně, že jsme hlavními viníky ayunského nezdaru, řekli jim naše jména a popsali naše osoby.

Ayunové na nás číhali, lstivě se vydávali za Mešeery a vlákali nás do této skalní díry.” “Za to ať jim poděkuje sám ďábel! Proto stál balvan tak hloupě před štěrbinou! Převalili jej a zatarasili nám východ. Patrně byl na nás nalíčen.” “Ne, kdyby tomu tak bylo, byli bychom poznali vlečnou dráhu, když ho převalovali. Byl bych hned čichal čertovinu a nebyl bych sem vlezl ani za pečeným bažantem

natož za gazelí pečení. Balvan tu stál již připraven delší dobu, a patrně tu byl již mnohý poutník lstivě zaskočen, oloupen a snad zbaven života.” “Darebáctví! Yes! A ten chlap, ten šejk, se tvářil tak ctihodně, pil s námi vodu, kouřil s námi tabák! Jsme jeho hosty, za které ručí svou ctí! Jak vysvětlíš jeho bezmeznou zákeřnost, takovou věrolomnost? ” “Zcela prostě tím, že zvěděl, že nejsme vyznavači islámu. Nevěřící je nevěřícím, jaképak s ním okolky?”

“Hm, mluvíš jako vykladač koránu, ale tím nám z bryndy nepomťižeš,” zlobil se Angličan. “Musíme si pomoci jinak. Milostpán Farada el Asvad, vrchní šejk Ayunťi, musel vyklopit slušnou krevní cenu, a tento padoušský Velad en Nari, který se nazývá také šejkem, z nás vyždíme řádné výkupné. Ale jak vysvětluješ rozpor v jejich šejkovství?” “Tím, že Velad en Nari je jen rodovým šejkem, šejkem jediné ferka, kdežto Farada el Asvad je vrchním šejkem všech Ayunťi. Anebo si dal ten pokrytec titul šejka sám a není ničím než starším bojovníkem u stád.” “Hm, zajímavá etnografická přednáška! Co však soudíš o naší situaci? Je nebezpečná?” “Záleží na tom, jsou-li Meltonové ještě zde či ne. Jsou-li, vynasnaží se, abychom byli usmrceni a dají nás neobyčejně přísně střežit, takže uniknout odtud bude opravdu uměleckým kouskem.” “Ale co se ti zdá pravděpodobnější? Jsou dosud zde, nebo už zmizeli?” “Asi odjeli, protože nemají času nazbyt. Zde jim hrozí ustavičně nebezpečí, neboť nevědí, kdo je pronásleduje, jak a v jakém počtu.

Především jim šlo o to, aby nás svedli z pravé stopy a nakladli nám na cestu překážky, za druhé a hlavně o to, aby byli co nejdříve v suchu, rozuměj v bezpečí, na lodi a na cestě do Spojených státťi, kde se mohou zmocnit velkého jmění.” “Well! Teď mluvíš rozumně. Mám stejný názor. Darebáci jsou tedy už daleko před námi, ale jak my se dostaneme z této díry? A pak, až se dostaneme ven, jak se dostaneme z této krajiny?” “Jak? Máme přece dobré společníky: výborné zbraně a dost odvahy. Prozatím klidné vyčkáme, jak se zachovají darebové, kteří nám zamkli dveře před nosem.” “Well! Obávat se jich nemusíme. Obě tvé pušky je udrží ve slušné vzdálenosti. Až dostanou několik ran, poženou se nazpět a podiví se, jak daleko donáší tvá těžká grizliriffle, medvědobijka.” “Pamatuj, že mnoho psťi, zajícova smrt! A i kdybych ti třeba dal zapravdu, dosud nevím, jak se dostaneme ven.” “Tudy, kudy jsme přišli. Balvan váží snad deset či dvanáct centťi, snad víc. Tři muži dovedou již takovou hračkou hnout. Čtyři centy na jednoho, nejvýš pět!” “Ano, jen kdyby bylo dost místa, abychom mohli rozvinout a soustředit všechnu svou sílu.” “Aspoň se pokusme.” Vinnetou sledoval hovor, aniž dosud promluvil, nyní se však ozval: “Kamenem nehneme. Ať se o to moji bratři ani nepokoušejí.” “Proč bychom se nepokusili?” namítal tvrdošíjně Emery. “Nesmíme přece opominout nic.” Nepochyboval jsem ani trochu, že bychom spojenými silami přemohli dvanácticentovou překážku, zde však bylo až příliš jasné, že balvanem nehneme. Bylo málo místa k rozvinutí síly a pťida byla písčitá, chyběla nám opora pro nohy. Přesto vyhověl Vinnetou pobídce Angličanově a já také. šli jsme k balvanu, kde se Vinnetou postavil zády k Emerymu, neboť jinak by se nebyli vešli do úzkého prostoru jeskyně, a já se postavil za ně. Apač a Angličan se opřeli o balvan rameny, já dlaněmi, tiskli jsme se kupředu, pokud dech stačil, ale celá naše námaha byla marná, neboť naše síla nezmohla ani tíhu kamene, ani jeho zaklínění do skály. Kámen se ani nehnul. “Nechme toho, popraskaly by nám zbytečně opasky,” vypravil ze sebe Eme-ry a těžce oddychoval. “Tento oblázek se nerozviklá.” A když zazněl v té chvíli posměšný hlahol zvenčí jako dťikaz, že naše námaha byla zpozorována, zahartusil Brit: “Slyšíte? Smějí se nám. Zpozorovali, o co se zde pokoušíme. Kdybych dostal některého z těchto smíškťi do hrstí, hned by mu smích přešel! Násilím však nepořídíme nic, to vidím. Nezbývá než utéci se k lsti. Ale jak?” “Prosím tě, ne tak příliš nakvap!” žádal jsem ho. “Raději přemýšlej a nech nás rovněž přemýšlet. Zralému uvážení následuje dobrý nápad.” “I často také ne. Jak zvítězíme lstí, vězíme-li zde a jsou-li ti chlapi venku?” “Ať mťij bratr počká, jak mu radí Old Shatterhand,” ozval se skromně Vinnetou. “Vinnetou již tuší, jak bychom odtud mohli vyváznout a zkusí, je-li ta věc možná.” “Jaká věc?” “Nepozoroval mťij bratr Emery vlhkost této rozsedliny?” “Vlhkost pťidy? Zajisté.” “Ale skály nejsou mokré.” “Nejsou. Jen pťida je vlhká,” pravil Angličan, sklonil se a pozvedl rohož. “Mťij bratr postřehl pramen, prýštící při skále zvenčí, a domyslel se již, odkud se bere tato vláha,” pokračoval Vinnetou. “Voda by nemohla proudit v takovém množství tvrdým skaliskem, nýbrž jen pískem a štěrkem nad vnitřní vrstvou hlíny. Pťida této rozsedliny je tedy více písčitá a štěrkovitá, a protože šířka rozsedliny pokračuje shora dolťi,

zajisté se rozšiřuje tím více pod povrchem v zemi, kde je vyplněna pískem až k čáře. na níž stojíme.” “Vida!” zvolal Emery a hned tiše doložil: “Balvan tedy nespočívá na skále, nýbrž na písku.” “Vinnetou se toho aspoň domýšlí. Vyhrabeme prťikop tak hluboký, aby do něho balvan zapadl, načež se uvolní jeho vrchol, takže budeme moci proklouznout.” “Chceme-li však podhrabávat jeho podklad, musíme si počínat opatrně,” namítl jsem, “podhrabeme-li jej příliš, zřítí se na nás a rozdrtí nás. Je-li domněnka mého rudého bratra vskutku správná, nutno nechat balvan na místě, zato však podhrabeme se pod ním jako hraboši dvěma děrami. Na této straně se podhrabeme a na druhé straně se vyhrabeme. Zkusme to.” Odhrnuli jsme rohože a stáhli je do pozadí rozsedliny. Pak jsme se pustili do práce. Použili jsme nože. Rozumí se, že jsme vydlabali jámu těsně za kamenem a k své veliké radosti jsme naráželi jen na hrubozrnný písek, řídce promísený s drobným štěrkem. Vyhrabaný písek a štěrk jsme házeli k zadní stěně svého vězení. Počínali jsme si při tom velmi opatrně, aby žádný šramot nepronikal ven. Příliš jsme nepospíchali, měli jsme dost času. Byla sotva hodina s poledne, a podkop, který jsme ryli, nesměl být hotov před noční tmou. Světla jsme měli dostatek, neboť kámen zahrazoval jen

spodní část rozsedliny. Jeho vršek se nedotýkal skal a tak vznikal malý otvor. Ten však nebyl dostatečný k prťilezu, leda pro útlé dítě. Čím hlouběji jsirie rýpali, tím bylo zřejmější, že stěny našeho podkopu se záhy zřítí na hromadu, poněvadž jim chyběla podpora. Naštěstí jsme zde měli koberce a rohože. Vycpávali jsme jimi písčité stěny prťikopu, a používali jsme za oporu i pušky. Náš výkop se již prohluboval na pět čtvrtí lokte, když jsme zaslechli zvenčí volání: “Kára ben Nemsi nechť se ozve. Chci s ním promluvit.” Mluvčím byl sám šejk. “Chceš se mu ozvat?” tázal se Emery. “Ano.” “Nedělal bych to. Ten zrádce nezaslouží, abychom s ním jednali. “Máš pravdu, ale to, co na něm vyzvím, se nám mťiže znamenitě hodit. Počkám však, až mne zavolá ještě jednou.” “Kára ben Nemsi!” zvolal šejk za chvíli znovu. Naše jména tedy znal. “Zde jsem!” ozval jsem se. “Balvan se zřítil. Proč jste jej ještě neodstranili? Přece víte, že spěcháme s odjezdem.” Mluvil jsem, jako bych předpokládal, že kámen spadl pouhou náhodou. Odpovědí mi však byl hlasitý výsměch. “Nezřítil se,” smál se šejk. “Povalili jsme jej úmyslně.” “Povalili? Proč jste to učinili?” “Proč? Neuhodneš? Kolarasi nám dal před odjezdem před vámi výstrahu. Pravil, abychom se měli před tebou na pozoru více než před ďáblem, neboť tvá lstivost je větší než tvá smělost a síla. Nyní snad již uhodneš, proč jsme povalili kámen.” “Nemohu si to domyslet. Pověz mi to!” Řekl jsem to opět úmyslně, aby se popletla jeho představa o mém dťivtipu. Čím méně se mohl obávat naší lstivosti, tím více jsem se mohl dozvědět.

Zkoušel jsem zkrátka, co se dalo. “Víš snad, kde vlastně jste?” “Ano, v skalní rozsedlině.” “Hlupče! Ale komu jste padli do rukou? ” “Myslím, že jsme v ležení Mešeerťi.” “Meššery nechť sežere šejtan. Patříme ke kmeni Uledťi Ayunských.” “Alláh, v alláh! Tys nás tedy oklamal?” “Přelstil jsem vás! Je to pravda, že jsi džaur?” “Jsem křesťan.” “A tvoji prťivodci také nejsou přívrženci prorokovými?” “Nejsou.” “Buďtež prokleti všichni tři, nevěřící synové nevěřících psťi! Budete v džeheně jezdit na ohnivých koních. Kolarasi nám řekl, že jste zajali našeho vrchního šejka s celým prťivodem. Pán zástupťi úmyslně vyslal dva posly z Uledťi Ayarských k Uledťim Ayunským pro výkupné, jehož nesmyslná cena mohla vzniknout jen v hlavě ztřeštěného. A tím ztřeštěným psem jsi byl ty! Je tomu tak?” “Tak!” pravil jsem naivně. “Kolarasi mluvil pravdivé, nechť ho Alláh požehná! Zavolej ho sem! Rád bych s ním promluvil!” “Není zde.” “Zavolej mi tedy jeho prťivodce!” “Ani ten zde není. Zdrželi se mezi námi oba jen tak dlouho, co si odpočinuli a sdělili nám události posledních dnťi. škoda, že zde nebyli též poslové Pána zástupťi, kteří se odebrali k jinému rodu našeho kmene. Vzkázal jsem tam, aby je ke mně poslali a sám jsem se vypravil vpřed, abych vás vyčíhal a vlákal do této rozsedliny. Nyní jste v naší moci a nebudete propuštěni dříve, dokud nesplníte mé podmínky.” “Jaké podmínky?” “Dovíš se je později, až sem přijdou oba poslové Pána zástupťi. Slíbil jsem kolarasimu, že vás usmrtím a měl bych to udělat, protože jste nevěřící a zajali jste nejen naše bojovníky, nýbrž i samého šejka, jehož jste dali zmrskat, ale přesto jsem ochoten s velikým sebezapřením darovat vám život i svobodu, učiníte-li, co budu požadovat. Neposlechnete-li, zťistanete vězet ve skále, zhynete hladem a žízní a všech devadesát devět miliónťi ďáblťi se bude rvát o kousek vaší duše!” “To jsou pěkné vyhlídky!” prohodil Emery chladnokrevně. Slyšel jsem, že šejk i jeho družina odcházejí, nemohl jsem však říci, nestojí-li venku stráž. Naslouchal jsem napjatě a slyšel jsem vskutku z tábořiště vzdálené zvuky lidské i zvířecí, avšak nepozoroval jsem nejmenší pohyb nebo zvuk, z něhož bych mohl usoudit, že venku před skálou někdo zťistal, aby nás střežil. Pustili jsme se znovu do práce. Ohromný, mnoho centťi vážící kámen, hluboko zarytý do písku, ztěžoval ukrutně náš podnik. Bylo třeba jej nadzvednout, opřít a udržet ve stálé poloze, ale sypká písčitá hmota, na níž spočíval a na které jsme stáli, neposkytovala žádnou oporu., Písek i štěrk se stále sesouvaly. Pracovali jsme již několik hodin, než nás napadlo, abychom vyhrabaný písek nevyhazovali z jámy, nýbrž pěchovali jej po bocích prťikopu, abychom tak získáli pevnější oporu. Stavěli jsme tedy jakousi hráz, ale naše práce nepostoupila ani do poloviny, když byla naše jména znovu venku vyvolávána. Ptal jsem se, kdo volá. “Já, šejk,” ozvala se odpověď. “Poslové Pána zástupťi přišli a prpto nyní vyslechněte mé podmínky. Opakuji s dťirazem: nepodrobíte li se jim, nic vás nezachrání od smrti hladem a žízní.” “Nemluv zbytečně a pověz rychle, co chceš.” “Zajali jsme vás, abychom získali rukojmí. Přihodí-li se cokoli našemu šejkovi a jeho bojovníkťim, dostane se vám od nás dvojnásob téhož. Budou-li usmrceni, zemřete i vy.” “Nebudou usmrceni, neboť zaplatí krevní cenu.” “Nezaplatí nic. Vyměníme vás za ně.” “Na to Uledové Ayarští nepřistoupí.” “Tím hťiře pro vás. Vydal jsi naše bojovníky Ayarťim. Zemřou-li, zemřete také. Jsi z těch cizozemských džaurťi, kteří nosí stále papír při sobě. Máš nějaký? ” “Mám.” “Umíš psát? ” “Trochu.” “Napíšeš tedy dopis Pánu zástupťi, ale nemáme zde ani kalem, brkové pero, ani hiber, inkoust.” “Není třeba. Umím psát bez pera, protože nosím při sobě rassas, tužku. Co mám psát? ” “Ze jste v našem zajetí a že ručíte svým životem za život našeho vrchního šejka jeho prťivodcťi. Požádáš, aby byli hned propuštěni.” “Dobrá, a co nám za to slibuješ?” “Život.” “Nic víc?, Hm!, A což svobodu?” “Pokud jde o mne, mohu vám ji slíbit, ale co učiní vrchní šejk, je jeho vlastní záležitost. Dali jste ho zmrskat, to je horší než smrt. Uloží vám přísnou pokutu, a patrně zaplatíte svou smělost životem.” “Jak to? A ty nám slibuješ život?” “Slibuji a dostojím svému slibu, neboť vám neublížím. Slibuji vám také svobodu a mluvím pravdu, neboť vás ze skály propustím. Pak ovšem nechť nad vámi rozhodne vrchní šejk sám.” “Nemá, o čem by rozhodoval a také rozhodovat nebude, neboť by dříve musel být na svobodě, a to se stane jen tehdy, budeme-li propuštěni. Pán zástupťi nepropustí dříve nikoho ze svých zajatcťi, dokud my nebudeme na svobodě a v bezpečí.” Trvalo značně dlouho, než se šejk zvenčí ozval, neboť se asi hluboce zamyslel. “Ha,” zvolal konečně. “Ty prý máš dvě pušky, z nichž jedna střílí jak dlouho chceš, třeba tisíc kulek i více, aniž ji musíš nabíjet?” “Správně.” “A druhou, která střílí do veliké dálky, třeba na celý den cesty a nikdy se nechybí cíle.” “Ano. Dodávám však, že kulky z první pušky také nikdy nechybí to, nač zamířím.” “A pak prý máte malé pušky, které se za střelby otáčejí a je možno z nich šestkrát vystřelit? ” “I to je pravda. Kdo ti to vyprávěl?” “Poslové Pána zástupťi, kterých jsem se vyptával, jakmile přišli. Vydáš mně malé i velké pušky. Pod balvanem, který uzavírá vchod, je dostatečná štěrbina. Podej sem své zbraně.” “Člověče, blázníš? Přeješ-li si podívat se na mé zbraně, dej odvalit kámen a vstup dovnitř. Pak se mťižeme dohodnout.” “Zdráháš-li se, donutím tě.” “To jsem zvědavý jak! Poněvadž jsi nás zrádně přelstil a uzavřel balvanem, odňal sis, myslím, možnost i příležitost pokusit se o donucovací prostředky.” šejk se znovu zamlčel na drahnou chvíli, zato však jsem zaslechl šepot rťizných hlasťi. Radil se patrně se svými lidmi. Pak se znovu hlasitě ozval: “Dovolil jsem poslťim Pána zástupťi, aby se vrátili. Chceš po nich poslat dopis?” “Ano.” “Budu ti předříkávat.” “Nemám, co bych proti tomu namítal, dříve se však musím přesvědčit, jsou-li ti lidé opravdu tady.” “Ubezpečuji tě, že jsou zde.” “Nevěřím ti, dokud je neuvidím. Nemohu dťivěřovat tvému jazyku, nýbrž jen svým očím. Lhal jsi nám drze, jakmile jsme se setkali, a kdo mne jednou přelže, tomu již nikdy nevěřím.” “Pse, chceš mne urážet?” “Říkám jen, co si myslím. Není-li ti to vhod, vzpomeň, že jsi také spáchal věci, které nám nejsou vhod.” “Napíšeš dopis, aniž uvidíš posly. Poroučím ti to!” “Poroučej si třeba rok! To je mi jedno.” “Nechť tě šejtan zadusí velbloudím trusem! Jsi pes, který nikdy neposlechne a vždy jen prosazuje svou vťili! Uvidíš posly, postaví-li se na toto místo?” “Po tvé levici je skalní výstupek, který odtud dobře vidím. Postaví-li se poslové k onomu výstupku, uvidím je.” “Nuže, přiveďte ayarské bojovníky, nechť se na ně podívá!” Zaslechl jsem vzdalující se kroky. Poslové byli pak přivedeni a postaveni k zmíněnému výstupku. Viděl jsem je, byli to vskutku poslové, kteří byli vypraveni z našeho tábora k Uledťim Ayunským. “Poznal jsi je?” tázal se šejk. “Poznal.” “Vidíš, že jsem mluvil pravdu. A teď, nazveš-li mne ještě jednou lhářem, dám tě zbičovat!” “Jsi přece jen lhářem a zťistaneš jím. Pravil jsi, že kolarasi a jeho prťivodce odešli, a já vím, že zde dosud jsou.” “Odjeli hned zrána.”

“Lžeš, pravím!, Rád bych věděl, kam? Vím zcela určitě, že prchali do těchto míst, aby byli přijati do ochrany Ayunských Uledťi.” “To není pravda. Jeli dále. Co jsem řekl, je správné. Vypravil jsem s nimi prťivodce, který zná kraj až k moři a který je dovede až do Hammametu. Dost však řečí. Chceš nyní psát nebo nechceš? ” “Chci.” “Odveďte posly!” rozkázal šejk, a znovu jsem zaslechl kroky vzdalujících se mužťi. Dosáhl jsem, co jsem chtěl, nyní jsem věděl, že Meltonové mezi Ayuny již nejsou a kam se odebrali. Byli jsme tedy na dobré stopě. Poslové byli odvedeni a šejk mi říkal do pera. Naše situace byla zvláštní, nepříjemná a přece směšná. Venku stál Beduín, který jistě psát neuměl, a číst sotva, a já měl psát, co mi diktoval. Jeho podmínky byly takové, že jsem jim naprosto nemohl vyhovět. šejk se všemožně snažil nasytit vlka a zachovat kozu při zdraví, čili zbavit se výkupného za cenu krve čtrnácti darebákťi svého kmene a při tom nám nedat záruky, že bychom získali svobodu. Jeho situace byla horší než naše a nasmáli jsme se dost a dost jeho naivní diplomacii. Jeho diktát byl směsicí rťizných hloupostí, které nebudu opakovat. Abych ho neklamal, psal jsem věrně slovo za slovem vše, co breptal, na jednu stránku vytrženou ze zápisníku. V přestávkách, když přemýšlel, jsem stručně vypisoval naši situaci, a žádal jsem Pána zástupťi, aby se o nás nestaral, protože se hodláme v noci osvobodit a pokračovat ve stíhání Meltonťi do Hammametu. “Jsi hotov?” tázal se konečně šejk. “Ano. Jsi-li ty, jsem také.” “Dej sem dopis.” Prostrčil jsem dopis štěrbinou, kterou jsem se dříve rozhlížel. Nastala pomlčka. šejk si prohlížel dopis shora dolťi a zdola vzhťiru, kroutil lístkem sem a tam, obracel jej všelijak a zvolal konečně: “Co to vlastně je? To se přece vťibec nedá číst!” “Pán zástupťi to přečte docela snadno.” Psal jsem totiž svou mateřštinou a písmem evropským, a také jsem diktát šejkťiv přeložil. šejk ustoupil, zmizel mi z dohledu, potom jsem slyšel dlouhé šeptání. Pak nastalo ticho, které konečně šejk přerušil: “Co to vlastně je? Jsou to zcela cizí písmena.” “To je písmo, jehož se užívá mezi Franky.” “A umí Pán zástupťi číst tvé cizozemské písmo?” “Zajisté, neboť se tomu naučil.” “Dobrá.

Nedovede-li to, bude ti to k tvé vlastní škodě. Poslové mu ten dopis doručí a povědí mu, kam má zaslat odpověď, neboť se zde nezdržíme déle než do zítřka. Jakmile dostanu jeho odpověď, dám vám přinést jídlo a vodu, dříve však ne, aby byla vaše touha po jeho odpovědi tím větší.” šejk odcházel s celou družinou. Rychle jsem se vyšplhal na balvan skalním komínem a strčil jsem hlavu do hořejšího otvoru, abych měl výhled. Právě tam, kde stál balvan a dotýkal se skalní stěny, rozšiřoval se otvor sotva na dvanáct coulťi. A tam jsem zpozoroval malou trhlinu ve hmotě balvanu. Zajel jsem nožem do této štěrbiny a odštípl jsem silnou vrstvu kamene, která se zřítila dolťi. Otvorem jsem teď mohl prostrčit hlavu, takže jsem měl výhled na všechny strany i na úpatí balvanu. Nikde poblíž nebyla stráž. Ayunové patrně považovali těžký balvan za dostatečného strážce, což mne velmi těšilo. Mohl jsem přehlédnout celou šířku údolí a viděl jsem také do dálky nalevo i napravo přes vádí. Všude bylo mnohem více lidí, než když jsme přijeli. Podle všeho se tehdy schovali, abychom k nim měli více dťivěry. šejk stál opodál proti poslťim Krťigera beje a horlivě s nimi mluvil. Viděl jsem, že jim odevzdává mťij dopis a provází je k velbloudťim, na něž Ayarští vsedli a rychle odjížděli. Přemítal jsem, zda se uskuteční naděje, kterou jsem v dopise vyslovil, že totiž budeme již v noci na svobodě. Nikdy neubíhá čas tak rychle, jako když ho člověk nejvíce potřebuje. Slunce se již sklonilo za vysoký západní břeh, a brzy nato jsme zaslechli modlitbu soumraku, po které následovala modlitba večerní. Pak vyšel Měsíc, ale jeho paprsky nevnikaly do našeho krásného “domu návštěv.” Vyšplhal jsem se znovu na balvan a rozhlížel se. Po celém údolí nebyl vidět oheň, poněvadž Měsíc jasně svítil. U balvanu dosud nebyla stráž. Bylo zřejmé, že Beduíni dťivěřují naprosto jeho tíze. Vrhli jsme se tedy do práce a vrtali jsme do země jako krtkové. Poněvadž jsme již neviděli, spolehli jsme se úplně na hmat. Vinnetou pracoval vpředu. Vyhrabal písek, házel jej pod břichem za sebe Emerymu a ten zase mně. V tu dobu stáli jsme již v hloubce téměř čtyř loket, takže jsem musel vyhazovat písek nad hlavu. Prťikop se táhl dva lokte kolmo dolťi a pokračoval směrem vodorovným tři lokte vpřed. Vinnetou byl nyní již pod balvanem a musel pracovat směrem vzhťiru, aby se dostal na povrch země. Nadešla pťilnoc, a podle mého odhadu mohl být prťikop za hodinu hotov. Náhle se přede mnou ozvalo temné zadunění. “Emery!” řekl jsem. “Co chceš?” odpovídal Angličan. “Co dělá Vinnetou?” “Odpočívá, leží natažen. Nu, házej písek dál!”

“Pro všecko na světě, chop se ho!” Minul okamžik strašné nejistoty, tu vykřikl Emery: “Je zasypán!” “Nebesa! Zcela?” “Ne. Nahmátl jsem jeho nohy. Stťij a nehni se! Netlač se na mne! Není zde místo!” Chtěl jsem ho totiž odstrčit. “Vytáhni ho, jinak se zadusí!” pobízel jsem Angličana úzkostlivě. Objal jsem ho pod pažemi a cítil jsem, jak napíná všecky svaly, aby Apače vytáhl z písečné záplavy. “Héé, rrup!” pomáhal si Brit. “Héé, rrup! Už má vzduch. Žije! Hej, Vinnetou, starý brachu, jak se ti daří?” chechtal se zběsile. Ke své nehorázné radosti slyšel jsem hlas Apače: “Byl svrchovaný čas. Již jsem se dusil. Podhrabali jsme se pod balvanem do písku a vrchní vrstvy se na mne zřítily. Nemohl jsem volat.” Plival, kašlal, odfrkoval a vytíral písek, který mu vnikl do úst, nosu a uší. Pak doložil: “Musíme začít znovu! Moji bratři nechť si pospíší, jinak nebudeme do úsvitu hotovi!” “Zřítila se veliká vrstva?” “Velmi veliká.” “Nuže, postav se teď dozadu. Namáhal jsi se dost. Budu hrabat v čele.” “Ne,” bránil se Emery. “Hezky po pořádku, jak jsme stáli a budeme se střídat. Teď budu v čele já, a Vinnetou pťijde dozadu.” Apač se musel podrobit. Zřícená vrstva byla vskutku velkou obtíží. Bylo třeba vyhrabat vše znovu a zpevňovat písek do hráze, proto, jak se zdálo, měl Vinnetou pravdu. Bylo sotva možno do rána práci dokončit a jen tehdy, neprihodí-li se nová nehoda, bylo možno provrtat se na povrch země. Tato okolnost byla našemu útěku velikou překážkou. Kdybychom nebyli včas hotovi, spatřili by Ayunové práci, kterou jsme ke své záchraně podnikli, stali by se ostražitějšími a nenechali by nás bez stráže. Pracovali jsme tedy, jako by náš život závisel na zdaru té práce, což ostatně bylo skoro pravda. Později jsem vystřídal Emeryho, takže jsem byl v čele a Vinnetou uprostřed. Nepomýšleli jsme již na postup času je-li časně či pozdě, hrabali, kopali a vrtali jsme bez přestávky dál. Po nějaké době jsem se již provrtával kolmo vzhťiru, minul jsem balvan a poklekl ve vodorovném prťikopu. Pojednou jsem pocítil na temeni prudkou ránu, která se mi svezla po pravém rameni. Strašná tíha mne tlačila zezadu vpřed, hrudí do písku, takže jsem nemohl ani vydechnout. Vydechnout, byl zde vťibec nějaký vzduch? Zmocnil se mne pocit, jako bych byl postaven do vývěvy, z níž je všechen vzduch vyčerpán. Zatlačil jsem mocně zadní překážku levicí a hmatal jsem do prťikopu, ale nahmátl jsem pevnou hmotu, něco tvrdého. Ano! Chodba podkopu byla zasypána, a já trčel v zemi, hluboko pod povrchem, a nemohl jsem ani kupředu ani dozadu. Jen mé nohy byly volné. “Vinnetou!” zvolal jsem, ale zvuk mého hlasu byl tak dutý, že jsem jej nepoznával. Odpovědi jsem se nedočkal. “Emery!” Týž dutý zvuk, bez ozvěny, totéž ticho a žádná odpověď. Od svých druhťi jsem tedy pomoc očekávat nemohl. Musel jsem se zachránit sám, nechtěl-li jsem se zadusit, jen v mých vlastních silách byla spása. Vzhťiru, kolmo vzhťiru! Vzduch! Vzduch! Vzduch! Hrabal jsem rukou i nožem, napomáhal jsem si lokty a koleny, hrudí i plecemi a nic jsem nedbal, že se na mne řítí písek a štěrk shora a že mi zacpává, jako prve Apačovi, nos i ústa, uši a oči. Vzhťiru, stále vzhťiru v strašném, šíleném tempu a zde, zde, ah! Konečně svěží vzduch do prázdných plic! Sál jsem jej plnými doušky, vytíral jsem si přitom písek z očí. Nad sebou jsem spatřil vybledlou oblohu, z které již mizely hvězdy. Prohrabal jsem se z hlubiny více než dvou loket na povrch, obklopen všude pískem a štěrkem. Mohl jsem nyní dýchat, rozvrtěl jsem se na všechny strany a za pomoci loktťi a kolen jsem vybředl ze strašné sypké záplavy. Teprve nyní jsem viděl, co zavinilo nehodu a vehnalo mne do nebezpečí mnohem většího, než jsem mohl tušit. Kdybych byl o několik coulťi více vzadu, byl bych ležel zadušen, rozdrcen, úplně zabit, neboť

balvan se zřítil do hlubiny celou svou tíhou. Provrtaný písek, na němž stál a jejž jsme pěchovali do hráze, neudržel tíhu balvanu a povolil. Balvan sám se ponořil o metr do země a zasáhl mne, mohu říci, jemně do hlavy a ramen, nezapadl z výšky kolmo, nýbrž poněkud šikmo vpřed a zanechal, byl bych málem hlasité zajásal, mezi svým vrcholkem a skalisky takový otvor, že jsem tudy snadno mohl prolézt zpět k svým druhťim. Moji druzi! Spravedlivé nebe! Nemyslel jsem na ně v prvé chvíli, myslel jsem jen na sebe.

Sobec, hnusný lidský sobec se ve mně probudil v okamžiku nebezpečí. Žijí dosud moji druzi, nebo vězí v hloubce pod balvanem? Vyšplhal jsme se k otvoru a naslouchal jsem. A hned v tu chvíli donesla ke mně ozvěna hluk zdola a známý hlas Angličanťiv: “Žádný písek?” “Skála, pouhá skála,” ozval se temný hlas Vinnetouťiv. “Vždyť tam byl písek, jímž se provrtával vpřed.” “Ano. Avšak balvan se zřítil do prťikopu.” “Mťij bože! Nelze tedy nic, naprosto nic dělat?” “Nic. Je buď rozdrcen nebo zadušen. Vinnetou by byl dal život za to, kdybych ho mohl zachránit, ale zde nepomťiže lidská síla. Slunce Apačovo zhaslo v daleké cizí zemi, hvězdy jeho…” “…blednou v záři přicházejícího dne, který vniká do rozsedliny nad vašimi hlavami,” přerušil jsem ho a naklonil se z balvanu, aby mne dole slyšeli. “šarlí!” zvolal, vlastně zařval Apač. “Vinnetou!” “On žije, žije, seskakuje z balvanu.” “Ba věru, žije, starý brach! Ten nám nahnal strachu. K němu, rychle k němu!” V příští chvíli vyskočili z výkopu a já seskočil z balvanu. Vinnetou mne popadl zpředu, Emery zezadu, cloumali mnou sem a tam, tlačili a dusili mne, div mi nebylo hťiře, než prve pod vrstvou písku. “šarlí, bratře!” pronesl Apač, ale přízvuk těch dvou slov byl výmluvnější, než sáhodlouhý chvalozpěv, než nejskvělejší řečnický výkon. Emery řekl více slov, ale o nic méně srdečných. “Prosím tě, kudy jsi vylezl?” tázal se konečně a upokojil se. “Považoval jsem tě za ztraceného, zadušeného v písku nebo rozdrceného balvanem, a nyní se sem dereš horem přes balvan? ” “Prohrabal jsem se uvolněnými vrstvami. Toto uvolnění nastalo již tehdy, když byl Vinnetou pod balvanem. První sesutí písku mně připravilo pťidu tak, že jsem se sebe snadno setřásl hořejší vrstvy. Jen tomu tedy děkuji za to, že jsem se nezadusil. Vystupte však z rozsedliny, abyste viděli, jak se vše přihodilo.” Teprve nyní zpozorovali, že shora vniká světlo mezi skaliska a spěchali z vězení ven. “Jeskyně se otevřela,” šeptal Emery. “Totéž nebezpečí, které nás ohrozilo, nám zjednalo svobodu. Jsme zachráněni!” “Ano,” přizvukoval Vinnetou a stále tiskl mou ruku. “Teď rychle dovnitř pro zbraně a pryč odtud. Času není nazbyt.” Vyšli jsme ozbrojeni a rozhlédli jsme se po okolí. Co za lidi byli tito Uledové Ayunští! Měli tři zajatce a přece všichni spali a nepostavili ani jediného strážce! Nalevo jsme spatřili jízdní velbloudy, a v ohradě leželi koně, které jsem včerejšího dne tak obdivoval. Pastevci leželi buď jednotlivě, nebo v hloučcích mezi ovcemi a jinými zvířaty, která spala anebo se dívala do nastávajícího dne. “Koně nebo velbloudy?” tázal se Vinnetou. “Koně!” pravil jsem. “Pojďte za mnou!” Položil jsem se na břicho a plížil jsem se přímo k ušlechtilým ořťim v ohradě, s Apačem i Angličanem v patách. Poblíž ohrady jsem zašeptal: “Posečkejte tady, až vám pokynu. Znepokojili bychom zvířata, kdybychom se k nim rázem všichni přiblížili. Nesmíme dopustit, aby koně funěli nebo frkali.” Opatrně jsem se rozhlédl. Ani jediný spáč se dosud nezvedl, nikdo se neprobudil. Napravo ode mne, asi na třicet krokťi byl velký stan, v němž kdosi hlasitě chrápal. Druhý stan byl o pětatřicet krokťi dál. Nesměl jsem se již plížit dále, abych koně nepoděsil, naopak odhodlal jsem se povstat a jít k nim vzpřímený. Blížil jsem se zvolna ke koním jako jejich dobrý známý. Nyní však nastával hlavní úkol. Každý ušlechtilý arabský kťiň má tak zvané tajemství, a každý majitel odříkává koni známé zvuky, aby si je kťiň zapamatoval. Zpravidla je k tomu použit některý verš koránu, který se šeptá koni do ucha. Ale protože se málokdy odříkává sum, aniž je před tím pronesena fatha, vstoupil jsem mezi dva koně, hladil je po hřívě, a polohlasně jsem odříkával začátek fathy. Koně moudře zastříhali ušima, připustili, abych je hladil a neprojevili ani známky nepokoje. Pak jsem došel pro sedla a postroj a počal vybrané tři koně sedlat, což trvalo hodně dlouho. Teď bylo také třeba rozhlédnout se po nějakém měchu vody a zásobě potravy. Rozhlížel jsem se, vtom však vystoupil ze zadního stanu Beduín, pohlédl k východu, rozepjal paže a hlasitě provolával: “Alláh il Alláh! Vzhťiru k modlitbě, věřící, neboť el isfirar, první žlutý záblesk dne se objevil!” Tábor pomalu ožíval. Spáči se zvedali a vycházeli před stany. Teď byla každá vteřina drahá. Prořízl jsem několik provazových pramenťi, jimiž byly svázány píky a kopí, vyšvihl jsem se do sedla, a v příštím okamžiku seděli již také Vinnetou a Emery. Pobídli jsme koně, vyrazili jsme z ohrady bez jediného hlesu a letěli údolím vzhťiru k severu. Beduíni, kteří si dosud mnuli ospalé oči, stáli strnule. Ani ty, podél nichž jsme tryskem uháněli, nenapadlo, aby se nám postavili do cesty. Potom však za námi vypukl vpravdě pekelný rámus. Slyšeli jsme výkřiky zděšení a vzteku, jaké má jen arabská a snad ještě maďarská mluvnice, ale ne nadlouho, protože ušlechtilí hřebci s námi letěli rychlostí šípu, takže celý táborový hřmot v necelé minutě za námi zanikl. Jakmile nám příkrý svah východního břehu poskytl vhodné místo k výstupu, popohnali jsme koně vzhťiru a když jsme dosáhli planiny, pustili jsme uzdy, takže se koně rozletěli k východu jako vichřice. Chtěli jsme být co nejdříve tak daleko, aby nás pronásledovatelé těžko rozeznali v ranním šeru. Kdo dosud neseděl na arabském koni

a to zajisté je valná většina všech lidí, i nejzkušenějších jezdcťi, ani netuší, jakou rychlostí se vyznačuje pravý, na volné stepi odchovaný a vycvičený arabský kťiň. Nechť tvrdí kdokoli co chce, tvrdím a vždy tvrdit budu, že z našich vyhlášených dostihových koní, anglické nevyjímaje, ani jediný se nevyrovná pravému arabovi. Jeli jsme vedle sebe v plném trysku s uvolněnými uzdami a přece jsme seděli v sedlech tak klidně a stejnoměrně, že bychom byli mohli psát krasopisnou předlohu bez jediného zkaženého tahu. Apačova tvář planula nadšením. “šarlí,” pravil, “vzpomínáš na Hatátitlá?” “A ty na svého Ilči?”

To byli dva pověstní indiánští hřebci, na nichž jsme prováděli své jízdy po savanách, dva výborní koně, odchovanci Vinnetouovi, ale přesto vše dokládal Apač nadšeně: “Deset takových Hatátitlá, deset takových Ilči za jediné z těchto zvířat. Zajisté ani sám Manitou na věčně zelených pláních nejezdí na lepších.” Pověstné zříceniny el Kima jsme bleskem minuli. Jeli jsme tryskem plnou hodinu, aniž se na hubách a srsti našich hřebcťi zjevila jediná známka pěny, aniž se jejich souměrné údy zaleskly potem. Zvolnili jsme jízdu, abychom šetřili sílu vzácných zvířat. O pťil hodiny později se Vinnetou ohlédl a zvolal: “Dva jezdci za námi. Pronásledovatelé.” Zarazil jsem svého hřebce a ohlédl jsem se. Jezdci byli daleko za námi a jeden z nich získal před druhým značný předstih. Byli to pronásledovatelé. “Do cvalu!” pravil jsem. “Nutno získat tolik času, aby tito dva byli od sebe co nejdále.” Uháněli jsme jako předtím. Poznal jsem záhy, že jsem vybral nejlepší běhouny, neboť pronásledovatelé se k nám blížili velmi zvolna, ačkoliv napínali všecku sílu svých koní. Vzdálenější beduín vykazoval rychlost jen takovou, jakou jsme uháněli sami, kdežto o prvním pronásledovateli se dalo říci, že nás dohoní asi za pťil hodiny. V té chvíli se vynořil na nejzápadnějším obzoru třetí jezdec. Beduíni nám tedy nebyli nebezpeční, neboť každý člen našeho trojlístku mohl snadno podstoupit zápas třeba s několika takto roztroušenými odpťirci.

Pťilhodina minula, aniž se pťida změnila, stále táž písečná planina s velice nízkou trávou. Nepovažovali jsme za užitečné se ohlížet, aby se jezdci za námi nedomnívali, že se jich snad bojíme. Pak jsme zaslechli za sebou vřískavý hlas, a nyní bylo na čase postarat se o toho, který se za námi hnal první. Zastavili jsme se. Ejhle! Sáni šejk, jenž nás zavedl do skalní rozsedliny. Vysoko vztyčen ve třmenech, mávaje hrozivě svou dlouhou puškou na křesací kámen, hnal se k nám za strašlivého řevu: ,, á lussus, iá haramijá, afrasi, afrasi, vy lupičové, zloději, mé koně, mé koně!” Přihnal se k nám tak blízko, že jsem nepotřeboval ani svou medvědobijku, mohl jsem ho zasáhnout docela dobře z opakovačky. Ačkoliv byl jeho vztek bezmezný, zarazil koně ihned, jakmile se mu hlaveň před

očima zkrátila v černé kolečko, zabočil nalevo, opsal pťilkruh a křičel: “Ukradli jste mi nejlepší koně, které si cením více než svťij život! Vraťte mi je!” “Pojď si pro ně!” pobídl jsem ho, “ale zadívej se nejdříve na ústí mé kouzelné ručnice, která mťiže vystřelit třeba tisíckrát, jak dobře víš, a pak se dovíme, ceníš-li si koně víc, než vlastní život.” Mé pobídce ovšem nevyhověl, ale řval, jako by ho nabírali na vidle: “Proč jste mne oloupili? Což u vás vznešení siziad, cizí pánové, kradou druhým lidem koně?” “Nemají to zapotřebí, protože u nás není prolhaných šejkťi, kteří kradou jiným lidem velbloudy.” “Dostanete své velbloudy se vším všudy. Vraťte se se mnou, dám vám je.” “Nemáme kdy a mimoto jsi lhář, jemuž nevěříme.” “Ijíl an daknak, proklet budiž tvťij vous! Vrátíš mi koně nebo nevrátíš?” “Nevrátím.” “Pak nastala tvá poslední chvíle,” zaječel a popadl ručnici. Namířil jsem znovu a pravil: “Jakmile se tvá ruka dotkne pažby, sedí ti má kulka v hlavě! Dolťi s tou hračkou!” Chlapíkovi sklesly obě ruce, ale jazyk mu přece nezdřevěněl. “Uznáš přece, že si nemťižeš tyto koně ponechat.” “Naopak, zjišťuji, že jich mohu docela dobře použít. Poslouží nám, abychom dohonili dvacet hodin, které jsme ztratili tvou zradou. Nevěděl jsi, že se ženeme za kolarasim? Odpouštíme ti, že jsi nás zajal a domníval se, že nás máš v bezpečí, neboť sokol opovrhuje mouchou, která mu chce překousnout perutě. Jste největší tenabil, hlupci, kteří žijí pod sluncem, a celému vašemu kmeni se nepodaří přemoci jednoho statečného džaura. Ztratili jsme však mnoho času a potřebujeme tvé koně, abychom toto zdržení vyrovnali rychlostí. Věděli jsme již, že budeme svobodní, když jsi diktoval dopis, a také jsem se o tom zmínil Pánu zástupťi.” “Ty jsi mu nepsal mé podmínky?” “Psal, ale jen proto, aby se měl čemu smát.” “Jeho poslové se tedy již nevrátí?” “Sami sotva! Zato přijde Pán zástupťi se čtyřmi škadronami dragounťi, aby dobýval krevní výkup .a potrestal tě za tvťij zločin, jehož jsi se na nás dopustil.” “Alláh, v Alláh! A já jsem k němu sám vypravil tvou zprávu!” “Ano. Ty sám a nikdo jiný. Zajisté nahlédneš, jakou moudrostí tě Alláh obdařil. Ale nyní dost! Nemťižeme se déle zdržovat. Alláh jakím mďak, Alláh buď s tebou!” Pohnul jsem tělem, jako bych chtěl koně pobídnout k cvalu. “Stťij! Ani se nehni!” zvolal šejk. “Vrať mi mé koně! Vidíš, že již nejsem sám.” Zatím se přiblížil jeho druh, ale neodvážil se na dostřel, rozumně a opatrně zajel obloukem k šejkovi a zarazil koně právě za ním, takže byl v úkrytu. I třetí jezdec, jehož jsme spatřili dříve na obzoru, dojížděl sem klusem a za ním se objevilo několik nových pronásledovatelťi. “Nemluv směšně!” zvolal jsem, “propouštím tě jen z milosti a pro své upokojení pamatuj, co ti řeknu: tři jízdní velbloudi, které jsi nám ukradl, nebyli naším vlastnictvím, nýbrž majetkem Pána zástupťi. Vyrovnej se s ním jak dovedeš, my však odevzdáme náhradou tyto tři hřebce do jeho stáje. Pak se s ním mťižeš dohodnout. Snad bude ochoten vyměnit je za své tři velbloudy.” “Dbej, abys to dokázal!” zavřískal šejk. Přiložil pušku a stiskl spoušť. Poněvadž jsem ho nemohl výstřelem předejít, strhl jsem koně ke skoku, a právě když jeho výstřel zahřměl, uháněl jsem již mocným obloukem proti němu. Vinnetou mne však předešel. Odvážný rudoch nepovažoval Beduína za hodná výstřelu a proto nepoužil zbraně, rozletěl se však na koni proti němu, přinutil koně k ohromnému skoku a srazil šejka i jeho koně neodolatelným útokem do písku. Mžikem se válela šejkova klisna i s pánem na zemi, a Vinnetou se hnal na druhého Beduína. V okamžiku mu vytrhl ručnici z ruky a roztříštil ji několika údery o zem. “Znamenitě!” pochvaloval Emery Apačťiv výkon. “Nyní však kupředu, abychom se zbavili toho obtížného hmyzu.” Angličan měl pravdu. Vyhověli jsme jeho pobídce a nedbali jsme pokřiku za sebou. Teprve za hodnou chvíli jsme se ohlédli a spatřili za sebou pět pronásledovatelťi. Jeli jsme nyní klusem. “Rychleji!” napomínal Emery. “Nebo nám některý z nich vpálí kulku do zad. Nebo jim snad chceš ukázat, jak daleko se smí některý z nich pustit?” “Hned,” pravil jsem. Zastavil jsem a vyčkával, až se jezdci přiblížili na doslech, pak jsem zvolal: “Zpátky!” “Na ně, na ně!” řval šejk, pobízeje své druhy. “Zpátky! Kdo neposlechne, zaplatí svou smělost nejprve puškou a pak životem! ” Nyní věděli, co jim hrozí, a já jsem pokračoval v jízdě. Po několika minutách jsem se znovu ohlédl a spatřil, že jsou za námi asi tisíc krokťi. šejk cválal v čele, maje pušku položenou napříč přes sedlo právě jako jeho jezdec, který mu byl nejblíže. Nechtěl jsem nikoho z nich vážně poranit, ale neznal jsem ještě svého koně do té míry, abych se tohoto nejistého výstřelu odvážil v sedle.

Hřebec asi ještě nebyl vycvičen stát klidně při střelbě. Sestoupil jsem tedy, strhl s ramene svou těžkou pušku, namířil jsem a vypálil obě rány z medvědobijky. Účinek výstřelťi byl takový, jaký jsem očekával. Poněvadž pušky mých protivníkťi ležely napříč přes sedlo a mé kule je zasáhly přímo do závěrťi, dostali jezdci strašnou ránu vlastními zbraněmi do břicha, takže se skáceli se sedel. ,, a mussiba, ia húza, ia saka, ó nehodo, ó smutku, ó bído!” slyšel jsem zmatené výkřiky. “To byla ručnice, která donáší za deset tisíc sáhťi. Zničil jim ručnice a nyní jde o život! Zpátky! Zpátky! Alláh nechce, aby dobrý věřící zemřel rukou nevěřícího kouzelníka!” šejk, který se dosud válel na zemi, povstal, vtlačil se mezi skupinu jezdcťi, mačkal oběma rukama břicho a svíjel se. Rána, kterou dostal, nebrala ohledu na jeho dťistojnost. Vyskočil jsem do sedla, dohonil jsem druhy a jeli jsme dále. Pronásledovatelé zanechali již dalšího postupu proti nám, stáli jako zkoprnělí na místě a brzy nám zmizeli v dálce. “Vrátí se domťi? ” tázal se Emery. “Pochybuji., Aspoň šejk ne. Takové koně neoželí žádný Beduín.” “Dbejme tedy, aby mu zmizela naše stopa.” “Plýtvali bychom příliš časem a nepomohli bychom si tím.” “Proč ne? Jakmile mu stopa zmizí, zbavíme se ho.” “Ani nápad. Přece jsi slyšel jeho zprávu, že kolarasi zamířil do Hammametu. šejk to ví a je mu známo i to, že se tam poženeme za ním. Pustí se rovněž do Hammametu bez ohledu na naši stopu a bude tam od nás koně vyžadovat.” Jeli jsme celý den, aniž jsme spatřili jen jediného pronásledovatele, ale právě tak jsme neviděli ani známku po těch, které jsme honili. Ostatně to bylo jedno, neboť jsme věděli, kam zamířili. Náskok, jejž získali, jsme bohužel již vyrovnat nemohli, a jedinou naší nadějí bylo, že Meltonové nezastihnou v malém Hammametu loď, s kterou by mohli okamžitě vyplout na širé moře. K večeru jsme minuli planinu a dorazili k Ussalatským pahorkťim, kde bylo dost vody a trávy pro naše koně.

Nám ovšem nezbývalo, než napít se vody, a poněvadž jsme neměli ani sousto, ulehli jsme dost hladoví, což nás ostatně příliš netrápilo, poněvadž jsme podobným zkouškám již dávno uvykli. Příštího dne jsme se setkali u zřícenin Nábanašských s tlupou Beduínťi ussalatských, kteří nás přátelsky přijali. Za několik stříbrňákťi dostali jsme tolik potravin, že nám úplně stačily až do Hammametu. Ještě tentýž den jsme dorazili do Mahuletu-Kasr, kde jsme přenocovali a druhého dne jsme uháněli přes zříceniny Zelumské, Kasr-Azeitské a Menarašské do Hammametu, kam jsme dojeli až večer. Hned jsem se odebral k přístavu a vyhledal rejisa el mina, přístavního kapitána, jemuž se také říká rejis el mersa. Za slušné zpropitné jsem se dozvěděl, že v posledních pěti dnech žádná loď, kromě malé plachetní bárky, neopustila přístav. “Komu patřila bárka?” “Tuniskému židovi, který se jmenuje Musa Babuam.” Byla to zvláštní šťastná náhoda pro uprchlíky, a byl jsem přesvědčen, že té příležitosti využili. Přesto jsem se ještě tázal: “Bárka měla jen náklad anebo také cestující?” “Také dva cestující.” “Kdo byli ti dva?” “Starší, strašně potlučený a oteklý muž, měl stejnokroj tuniského kolarasiho. Chvátal do Tunisu k pašovi, a mladší muž v arabském kroji pocházel z belad Hamjerika.” “Kdy bárka vytáhla kotvu?” “Dnes ráno s přílivem. Oba pocestní sem dorazili krátce předtím, prodali své velbloudy a chvátali na palubu. Za hodinu nato bárka vyplula.”

“Zastaví loď někde na cestě před Tunisem?” “Ne. Má plný náklad, určený do Tunisu.” “A jak dlouho tam bude plout?” “Při nynějším dobrém větru tři dny.” Ta zpráva zněla pro nás příznivě, protože jsme mohli ve dvou dnech dorazit do Tunisu na koních, tedy o celý dne dříve než bárka mořskou cestou. Nemysleli jsme si, že by se Meltonové odvážili vystoupit na břeh právě v Tunisu, ale jen tam

mohli nalézt příležitost vstoupit na palubu větší lodi. která by je přeplavila jinam, a zvláště Emery s tím počítal, takže se zeptal: “Pojedeme odtud hned ráno?” “Není-li ti to nepříjemné, ano. Máš snad ještě jiný návrh?” “Ano. Říkal jsi, že šejk se pustí za svými hřebci až sem. Mťiže sem dorazit dost brzy a zpťisobit nám obtíže, prťitahy a zmeškání. Nebylo by lepší vypravit se na cestu hned?” “Hm, pravda. Pojedine tedy hned, aspoň několik mil, abychom byli na cestě do Solimanu. Je nám přece lhostejné, kde budeme nocovat a jistě je nám milejší poušť, než nějaký špinavý menzil tohoto hnízda.” Opustili jsme tedy Hammamet ještě ten večer a přenocovali jsme v jednom olivovém lesíku za městem. Druhého dne jsme dorazili do Solimanu a třetího dne odpoledne do Tunisu, kde jsme netrpělivě očekávali připlutí židovy bárky. Své ušlechtilé koně jsme odevzdali v Bardo s podotknutím, že jsou majetkem Pána zástupťi, který se vrací z výpravy. Podle výpočtu přístavního kapitána nebude třeba dlouho čekat na příjezd bárky, ale přece minuly celé dva dni, než se objevila v golettském přístavu. Z lodi však nevystoupil žádný cestující. Na kapitána jsem se nemohl obrátit, byl ve službách žida a zajisté měl přesné instrukce, ale když bárka zakotvila a mťistek byl spuštěn, zaslechl jsem z paluby nářek a viděl jsem, jak se malému plavčíkovi uděluje řádný výprask a pak vyhazov. Kluk utíkal přes mťistek, hrozil nazpět zaťatými pěstmi a vyrážel z hrdla kletby, jimž jsem nerozuměl, protože jsem stál daleko. Pak chlapec zahnul do města a já šel za ním. Na hodinu vyhnaný plavčík byl jisté bez zaměstnání, což mu ale, jak se zdálo, nepťisobilo příliš starostí. O svou budoucnost se nestrachoval a patrně se již vyznal ve světě, protože když jsem ho doháněl, vyšel mi vstříc, natáhl raku a žádal mne o bakšiš.

Obdaroval jsem ho a tázal jsem se ho, proč byl spráskaný. Chlapec byl pěkné kvítko, prožil již dostatečnou školu ve svých čtrnácti letech, ale mořskou plavbu podnikl poprvé, a skončil ji výpraskem. “Měli jste na lodi jen náklad nebo také cestující?” “Jen dva.” “Ti dva vystoupili v Golettě na břeh? ” “Ne. Pluli jsme nejdříve k ostrovu Pantellania, kde vystoupili a koupili si oblek nevěřících Frankťi. Potom vstoupili na naši bárku a pak jsme křižovali tak dlouho, až přijel veliký parník, na který oba Frankové přestoupili.”

“Jak se jmenoval ten parník?” “Nevím.” “Odkud plul a kam?” “Nevím, protože reis pravil, že to nepotřebuji vědět.” Víc jsem se nedověděl. Kluk byl na moři poprvé a věděl o plavebních liniích příliš málo, než aby mi mohl dát spolehlivou zprávu. To nejhlavnější a nejnepříjemnější bylo však jisté; darebové nám uklouzli a plavili se teď vesele na velikém parníku dál. Je jasné, že bylo jejich úmyslem přeplavit se co nejdříve do Ameriky, a nám tedy nezbývalo, než pustit se za nimi nejkratší cestou, abychom je buď dohonili, nebo dokonce předešli, takže by nemohli dokonale provést chystaný podvodný záměr. Tuto situaci jsem vysvětlil svým přátelťim, kteří se zatím ubytovali v témž hotelu, v němž jsme bydleli hned po svém připlutí z Egypta. Oba prohlásili, že jsou ochotni vypravit se z Tunisu parníkem, který měl zítra vyplout do Marseille, kde bylo už snadné nalézt rychlý transatlantický parník. Odešli společně, aby se prošli po městě. Když jsem osaměl, zapisoval jsem stručné poznámky o výpravě za Meltony. Vtom se ozvaly zvenčí pádné kroky, kdosi zabušil na dveře a už také vrazil dovnitř. Vyskočil jsem a chystal jsem se, že vetřelce náležitě poučím o slušném společenském chování, ale spolkl jsem hned první slovo, neboť proti mně rozpínal náruč, mťij starý, dobrý Kriiger bej. Objal mne, tiskl, mačkal, tlačil, přímo dusil ze všech sil a křičel, až se okna zachvívala: “Vy již tady, tady, v Tunisu!, Nikdo by nesměl tušit dťivěru, že by taková prudká přítomnost byla možností.” Ubožák!, Samou radostí mlel zase svou strašlivou braniborštinou. “Ano, šlo to rychleji, než jsem si mohl myslet,” odpovídal jsem, potřásaje jeho mohutnou pravicí, “a vy přicházíte sám, abyste nás navštívil!

Odkud víte, že jsme již v Tunisu a bydlíme právě tady?, Asi vám v Bardo ukázali koně, které jsme přivedli?” “Ano, ano, a proto jsem si troufal domýšlet se, že jste sem již přikvapili.” “Zajisté, neboť koně sami od sebe by byli sotva běželi do Tunisu, to je úplně správné. Řekli vám také, kdo je vlastně přivedl. Jak se vám líbí?” “Ah, oh, převýborně, nadmíru výtečně, neobyčejně! Při úplné čistotě jejich-plemene nelze jich vlastně penězi zaplatit.” “Ano, jsou to vesměs plnokrevní arabové, za které nelze nabídnout určitou cenu, taková zvířata se neprodávají na trhu.” “A jak jste se, prosím vás, zmocnili těch hřebcťi?” “Povím vám to, ale především mi vy povězte, jak to, že jste již zde. Domníval jsem se, že pobudete déle mezi Uledy Ayarskými.” “Smýšlel jsem právě tak, ale zbavil jsem se té nutnosti rychlým jednáním a hbitým přepadem rozptýlených Uledťi Ayunských, takže neměli čas k obraně.” Pak vyprávěl v jediné dlouhé, strašlivě zamotané větě, že sice uvěřil mé poznámce v dopise, že se v noci osvobodíme, ale přesto že ihned nařídil kvapný pochod, aby mně a mým druhťim přispěl, kdyby mne naděje zklamala. Uledové Ayunští byli dosud ve vádí, z něhož jsme jim unikli. Byli sice již připraveni opustit pastviny, ale z toho sešlo, protože museli vyčkat šejkova návratu. Kriiger bej měl s sebou celou svou jízdu a mimoto ho doprovázel celý tábor Uledťi Ayarských, měl tedy nad A jamy ohromnou převahu a sevřel je v údolí Budavas takovým zpťisobem, že uznali za dobré se podrobit. Rychle se rozhodl a přepadl ještě dva jiné ayunské rody, a nyní byli chudáci donucení hned vyplatit veliký krevní výkup, což ovšem byla záležitost, která se mohla vléci několik dní. Při smlouvání a nastalých hádkách nebylo zapotřebí jeho přítomnosti. Zanechal na ochranu Uledťi Ayarských dvě škadrony a vrátil se kvapným pochodem do Tunisu, kde se dověděl po svém příjezdu, že jsme se již v Bardo hlásili s ukořistěnými koňmi. Rozpomenul se, že jsme se ubytovali ve známém hotelu, vypravil se za námi a zastihl nás ve zdraví, z čehož měl nehoráznou radost. Poněvadž jsme chtěli již příštího dne odplout do Evropy, bylo třeba zakročit u všech úřadťi k doplnění našich pasťi a ověření listin, týkajících se naší výpravy za Meltony a zvláště úkladného zavraždění Smála Huntera. Kriiger bej nasadil všecky páky, aby věc byla rychle vyřízená a především uznal za nutné svěřit naši záležitost samému Mohamedu es Sadok pašovi, tuniskému vladaři. Učinil tak bez prťitahťi, protože měl k němu vždy volný přístup, zatímco my jsme se odebrali na audienci ke konzulovi Spojených státťi. Než nastal večer, měli jsme v rukou doklady, které musely oba Meltony připravit o hrdlo, kdybychom je ovšem dopadli. Večer ztrávili jsme v Bardo u svého starého přítele. Byl by nás zdržel, ale sám uznával, že máme příliš nakvap a že nemťižeme vyhovět jeho přání. Slíbil jsem mu tedy, že ho brzy navštívím, jak jen to bude možné a pak že u něho zťistanu déle. Zrána byl oznámen příjezd očekávaného parníku. Dorazil do přístavu přesně podle jízdního řádu a vyplout měl zase před polednem. Krťiger bej nás doprovázel až na palubu, aby se přesvědčil, zda jsme dobře a pohodlně ubytováni, pak se s námi rozloučil, a brzy nato, když komín lodi vypustil mohutné kotouče dýmu, kýval na nás z kamenného mola na rozloučenou svým obrovským kapesníkem. Tak jsme nastoupili již třetí mořskou cestu po stopě zločinu.