KAREL MAY

Třemi díly světa 3.

RŮŽE PRALESA

Kapitola první V PRALESE

Jednoho teplého jarního večera se pohyboval pod staletými stromy amerického pralesa medvěd. Určitě to byl medvěd. Lezl tiše, opatrně, tak jak leze dravé zvíře. Zdálo se, že je velmi tlustý a dobře živený; občas tiše zabroukal. Jeho tmavou, chundelatou kožešinu bylo možné stěží rozeznat od okolí, v němž se pohyboval; bylo třeba velmi bystrého a noční temnotě uvyklého oka prérijního lovce, aby byl odhalen. Medvěd však není přítelem nočního putování, lovec ví, že se ubírá, jak se na poctivce sluší, na noc pěkně ke spaní, proto by se jeho noční toulka zdála zkušenému západníkovi velmi podivná.

Tento medvěd měl asi důvod, že jednal proti zvyku svého rodu. V myšlenkách se asi nadmíru usilovně zabýval cílem své noční toulky, neboť se častěji zastavoval a vždy udiveněji potřásal hlavou. Při tom bručel. Toto bručení bylo však stále tišší a tišší. Zdálo se, jako by mistr Macek větřil poblíž neplechu.

Právě se zastavil, začenichal, potřásl hlavou a pak si zabručel:

„Proklatě! Dám se sežrat, není-li zde cítit dým!“

Čenichal ještě chvíli a pokračoval v úvahách:

„Ano, je to kouř. Dým přichází z pravé strany, neboť při každém kroku tím směrem je silnější. Uvidíme!“

A šel dál.

Nebylo nic divného, že tento medvěd myslel a uvažoval o těchto faktech – to dokáže každý medvěd. Zvláštnější bylo, že v jeho dalších slovech se zračila úvaha jiného, podrobnějšího rázu.

Sotva ušel asi dvacet malých krůčků, zastavil se opět, ale rychle a náhle, s prudkým pohybem, jako ten, kdo se něčemu nesmírně diví.

„Co je to? Cítím dobře?“

Začal opět čichat, asi tak jako labužník ubírající se ulicí mimo otevřené okno kuchyně, u něhož se bezděky zastaví a nosem zkoumá, smaží-li se tam uvnitř vídeňský řízek, nebo připravuje-li se řízek dušený.

„Na mou věru!“ bručel dále. „To voní masem! Tady sedí někdo u ohně a připravuje si pečeni. Ale jakou? Tohle není maso z buvola, není to pekari, není to raccoon, ani jelen, ani srna, ani divoká slípka. Vždyť to není vůbec zvěřina! Je to maso nejkrotšího zvířete, a chci se dát sežrat i s chlupy, není-li to maso ovčí, jehož vůně mne lechtá v nose. Brr! Tady v pralese jíst skopové!“

Plížil se dál, stále směrem odkud se šířila vůně pečeně. Pak se zvláštním tichým způsobem zasmál:

„Hihihi! Starý syn mého otce dovede přece rozeznat tuto vůni. To je káva! Nu, kdo tady pije kávu, ten jistě není slavným indiánským náčelníkem. Nemyslím, že by – thunder storm!“

Při posledních slovech, jimiž svůj monolog tak náhle přerušil, udělal skok, jaký by při jeho tloušťce nikdo od něho neočekával, a skrčil se za silným kmenem tisíciletého buku.

Proč to udělal? Oh, tento medvěd věděl velmi dobře, co dělá!

Za několik okamžiků bylo slyšet tiché šumění, jako by lesem vanul vánek. Šustot se blížil a soustředil se přímo u buku, za nímž domnělý medvěd vězel. Pak kdosi zašeptal s typicky americkou výslovností:

„Teď je to cítit velmi jasně!“

„Yes!“ odpověděl druhý hlas. „Někdo si chystá pečeni.“

„Z čeho?“

„Je to zvláštní vůně. Myslím, že ji člověk může ucítit jen tam, kde se chovají jistá zvířata, o jejichž duševních schopnostech se mnoho nemluví.“

„Souhlasí! Skopec. Je to zvláštní a dost podezřelé, skopovina v pralese!“

„Ukradená ovce!“

„Nu, může to být také společnost greenhornů.“

Prérijní lovec nazývá greenhornem toho, kdo je nováčkem na Západě a ničemu nerozumí.

„To bych neřekl,“ mínil majitel druhého hlasu. „Greenhorni nehnízdívají zde na indiánském pomezí. Ten, kdo vězí tady v lese, není greenhornem. A kdy pojídá trapper nebo westman maso z krotkého zvířete?“

„Když nemá zvěřinu.“

„Nesmysl! Víš stejně dobře jako já, co myslím. Sáhli bychom jen tehdy po podobné potravě, kdybychom se báli střílet zvěř, aby výstřely neprozradily naši přítomnost. Brachu, máme před sebou lidi, kteří se štítí denního světla.“

„Jaképak světlo! Vždyť je tma jako v pytli. Ale pozor – cítíš? Mají kávu!“

„By Jove! Zdá se, že tu je blahobyt. – Pojďme tam!“

„Počkej! Musíme se nejdříve dozvědět, koho máme před sebou. Tak jen tiše!“

„Well! Ale neškodilo by, kdybychom se dali pozvat aspoň na hlt té voňavé tekutiny – u čerta! To je medvěd! Nože ven!“

Právě když chtěli obejít buk, vynořil se před nimi medvěd. Jak již řečeno, jen velmi bystrý, cvičený zrak mohl proniknout noční temnotu, jež byla ve stínu tohoto pralesa; tito dva muži však měli takové oči. Byli to jistě zkušení a ostřílení lovci, neboť ten, který první zpozoroval medvěda, mluvil přesto tiše. Nevykřikl. Oba muži jen uskočili o dva kroky a vytrhli své bowie knife. Vtom však k největšímu úžasu zaslechli vlídná slova, vycházející z medvědích úst:

„Good evening, Gentlemen! Nedělejte křik kvůli jednomu medvědu! Můžete svá párátka schovat. Má šunka není dost šťavnatá pro takové pány.“

„U kozla!“ řekl jeden z těch dvou. „Člověk! Jářku, mister, děkujte Bohu, že jsme nebyli o chlup rychlejší, jinak jste již mohl mít mezi žebry něco studeného. Co zde děláte?“

„To, co vy. Rád bych věděl, kdo zde pojídá jehněčí a připíjí kávu.“

„Jste trapper?“

„Ano. Vy dva nejspíš též?“

„Yes! Ale mluvme bez obalu. Nepatříte snad k milovníkům onoho hnědého odvaru, který čpí celým lesem?“

„Bůh uchovej! Tlustého Sama by nenapadlo, aby tak vzácnou vůni –“

Nedomluvil, neboť jeden z mužů ho uchopil za ruku a řekl:

„Zounds! Co jste řekl? Tlustý Sam?“

„Ovšem. To jsem já, jestli se nemýlím, nebo mám být raději Prorok Habakuk nebo císař Karel Tlustý?“

„Tlustý Sam! Jaké je to setkání! V noci, v pralese potkat Tlustého Sama! To nás těší, sir, přeohromně těší!“

„Well. Slyšeli jste o mně?“

„Stokrát, tisíckrát, sir, a vždy jen to nejlepší. Ale povězte nám, odkud přicházíte, kam jdete a co zde vlastně děláte!“

„Hm. To jsou hned tři otázky a trochu příliš zevrubné! Zkrátka, znáte mne. Povězte mně teď také svá jména, aby starý Sam věděl, na čem je. Hihihi.“

„Na našich jménech příliš nezáleží. Mně říkají Jim Snaker – –“

„Jim Snaker? Jste čertův, sir?“ ptal se Tlustý Sam udiveně.

„Čemu se divíte?“

„Nebyli jste kdysi v Black Hills s onou tlupou bláznivých trapperů, kteří ukradli Siouxům všechny koně a museli pak utíkat přes celé Státy, aby zachránili skalpy?“

„Ano.“

„Hihihi! To se vám tehdy povedlo znamenitě! Dám se sežrat, není-li toto váš bratr Tim Snaker, který je známý jako největší greenhorn mezi Mississippi a velkým mořem!“

„Greenhorna necháte stranou, sir, a nedělejte tolik cavyků! Jsme možná stejně dobří westmani jako vy.“

„Možná! Proto se velmi raduji, že jsem na vás narazil. Přál jsem si už dávno uvidět vás.“

„My také. Doufám, že budeme přáteli. Nebo ne?“

„Jistě! Tady je má ruka, jestli se nemýlím.“

Oba mu ji stiskli.

Nemyslete si, že tento hovor byl veden hlučně nebo aspoň hlasitě. Nikoliv. Tito tři muži věděli dobře, že jsou v pralese, kde na všech stranách a při každém kroku hrozí nebezpečí. Rovněž věděli, že se právě chystají vystopovat neznámé jedlíky skopoviny, a ovšem nesměli dopustit, aby sami byli slyšeni. Celá rozmluva byla proto od prvního slova vedena tak tiše, že ze vzdálenosti pěti kroků by nikdo netušil, že zde stojí tři muži, kteří se právě setkali poprvé v životě, a že dva z nich považovali třetího za medvěda, na něhož se chtěli vrhnout s bowieovými noži v rukou.

„Tak,“ řekl Sam. „Chceme být a budeme dobří kamarádi. Ale řečnění je teď zbytečné. Musíme především myslet na to, že jsou nablízku lidé, které chceme pozorovat. Později si promluvíme o sobě víc. Půjdeme společně vpřed, nebo to udělá jen jeden z nás?“

„Tři vidí lépe než jeden.“

„Souhlasím. Pojďme!“

Plížili se dál, druh za druhem. – Les měl vysokokmenné stromy, rostoucí v slušné vzdálenosti od sebe, proto bylo pro tři zkušené lovce snadné dostat se vpřed. Záhy probleskl mezi velikány pralesa odlesk světla, který se zjasňoval, čím víc se k němu přibližovali. Tlustý Sam kráčel napřed. Pojednou se zastavil, vtáhl vzduch a obrátil se s tichou otázkou:

„Cítíte?“

„Yes!“ mínil Jim Snaker. „Whisky.“

„Whisky? Ne! Dám se sežrat, není-li to rum, dobrý a pravý rum tam naproti z Jamajky, nebo z některé podobné krajiny. To zboží syn mé matky dobře zná.“

„Připravuje se tedy tam pod stromy grog.“

„Hihihi! Ti si tu žijí tak dobře, jako by dnes slavili svatbu a zároveň krtiny.“

Smích lovcův zazněl přidušeně, pak Sam kráčel dál a oba lovci za ním. Viděli jen zář ohně, nikoli oheň sám. Ten hořel v dlouhé, úzké a dost hluboké prohlubni, k jejímuž okraji zvědové právě dospěli. Byla to malá roklinka, zarostlá ostružinovými keři a kapradím. Dole tábořila společnost několika mužů, jejichž tváře byly různých barev, stejně jako se lišil od sebe jejich oděv a zbraně. Byli tu běloši, černoši, mulati, ba zdálo se, že je mezi nimi také Indián.

Lovci ulehli na měkkou půdu a plížili se po čtyřech dál, až dospěli hlavami k vrcholu svahu a mohli se podívat dolů.

„Damned!“ zašeptal Tim. „Ty tváře nevěstí nic dobrého.“

„Ne,“ přisvědčil Sam. „Přisámbůh, nevidím tu nic, než šibeniční tváře. Hlupáci! Takový oheň! Mohli by na něm péci celého buvola, jestli se nemýlím.“

„Domnívají se, že jsou v bezpečí,“ šeptal Jim. „Nerozestavili stráže a nemají zřejmě obavy, že by mohli být vyslechnuti. Hoho! Jen se nezadus, chlapíku!“

Ta slova se týkala jednoho z mužů, který si právě nabral do kožené nádoby horký grog z železného kotlíku, visícího nad ohněm a naráz nápoj vypil.

„Vidíte ten kotel?“ uvažoval Sam. „A soudek s rumem tam naproti?“

„Yes. Skopce mají tamhle pod kapradím. Jednoho už snědli. Válí se tam kůže.“

„Čemu nasvědčuje přítomnost těch věcí?“

„Že jim budou dobře chutnat.“

„Budiž! Myslím však na něco jiného a pro nás důležitějšího. Přece sem ti lidé nepřitáhli kotlík, soudek a skopce na hřbetech! Mají koně!“

„Nevidím je.“

„Chlapi mají ostruhy, to je stejné, jako byste již viděl koně. Zvířata jsou patrně přivázána v určité vzdálenosti odtud. Mějme se na pozoru, abychom se k nim nepřiblížili, nebo nás řičením prozradí. – Slyšte!“

V tom okamžiku začal dole u ohně velmi hlasitě mluvit muž, jehož tvář byla zarostlá hustým vousem. Zdálo se, že je vůdcem ostatních.

„Mohly by nám tu vyrůst kořeny,“ řekl nevrle. „Hoši tu mohli být již dávno. Za čtyři hodiny bych byl ve Wilkinsfieldu pohodlně, a oni vyrazili za svítání.“

„Quien sabe!“ prohodil jiný muž. „Snad se chtějí podívat starému Wilkinsovi do pokladny, aby nám řekli, kolik v ní má.“

„Nesmysl; vím to sám. Poslal jsem je na plantáž jen proto, abych se dozvěděl, zda je Wilkins doma. Odjíždí často do St. Louis nebo do New Orleansu; v tom případě by nám sklaplo.“

V dáli se ozvalo hlasité hvízdnutí.

„Přicházejí,“ řekl vůdce. „Konečně!“

Jeho lidé teď dali najevo, jak netrpělivě čekali na toto znamení. Obrátili se směrem, odkud se ozval hvizd, a mnozí vyskočili, aby příchozí uvítali.

Za několik okamžiků se ozvaly kroky dvou mužů, přicházející mezi stromy na protější straně rokliny. Zaznělo několik výkřiků.

„Oslové!“ mínil Tlustý Sam. „Nedbají ani nejmenší opatrnosti. Ti dva přišli s hlukem jako dva buvoli. Nezmoudří po celý svůj život. Hihihi!“

Dva muži, kteří sešli do rokliny, se posadili k ohni a vytáhli nože, jimi si uřízli velké kusy masa ze skopce nabodnutého na rožni.

„Tak co?“ tázal se jich muž s vousem. „Měli jste úspěch?“

„Znamenitý,“ zněla odpověď. „Obědvali jsme skvěle u Wilkinsů.“

„Hm. Za co jste se tam vydávali?“

„Za vystěhovalce od Východu. Přišli jsme, abychom se podívali na tuto zemi a případně zde koupili půdu.“

„Wilkins byl doma?“

„Byl. Příští týden však odjede.“

„A jeho dcera?“

„Mluvili jsme s ní. Jářku, je to miliónové děvče. Dozorce Adler je stále ještě na plantáži.“

„Ten pes! Před dvěma lety, když jsme poprvé tuto osadu navštívili, zastřelil mého bratra. Za to mu teď stáhnu kůži přes uši. Pozná, co to znamená, zastřelit bratra Rudého Burkese! Naučím toho psa výt –“

„Slyšte! Co to bylo?“ přerušil jeho pohrůžky jeden z mužů, který rychle sáhl po pušce a vyskočil.

„Co se stalo, Holme?“

„Tam shora sletěl kámen, a když jsem se ohlédl, zdálo se mi, jako bych tam spatřil pohyb ve větvích.“

„Cože? Kdo by tu mohl být? Podívejte se tam!“

Muž, který poplašil tábor tou zprávou, měl pravdu. Jim naklonil se poněkud přespříliš nad okraj rokliny, při tom se udrobil malý kamének a sletěl dolů.

„Damned!“ zašeptal Sam. „Rychle pryč, jinak nás tu za-stihnou! Tudy!“

Zvedl se a vedl své druhy obloukem na protilehlou stranu tábora a pak dál hustým lesem. Teprve po delším ústupu se Tim zastavil a starostlivě řekl:

„Chyba! Naleznou naši stopu?“

„Hihihi!“ zasmál se Sam. „Jak by ji zpozorovali? Vždyť je ani nenapadlo, aby vzali světlo. Běželi do tmy a při tom naši stopu zašlapou tak, že bychom to sami lépe nedovedli. Nejsou to žádní westmani, jestli se nemýlím. A ten vousatý ničema je Rudý Burkes! Slyšeli jste o něm?“

„Trochu. Je prý vůdcem roty bushheaderů, zabývajících se kradením koní a lupičstvím. Bohužel se ještě nikomu nepodařilo se jej zmocnit.“

„Podaří se to teď. Musíme do Wilkinsfieldu, hoši, abychom varovali haciendada. Štěstí, že jsme se o úkladu dozvěděli. Doufám, že půjdete se mnou?“

„To se rozumí.“

„Cestou si můžeme trochu promluvit o svých záležitostech. Čtyři hodiny prý potřebujeme, jak řekl vousáč, abychom se dostali k Wilkinsovi; zbývá nám tedy času dost. Půjdeme hned, ještě v noci, nebo počkáme do rána?“

„Proč bychom běhali pralesem v tmavé noci, když můžeme přijít také zítra včas?“ řekl Jim. „Navrhuji, abychom zůstali v lese.“

„Ale ne tady!“ varoval Tim. „Raději dál od té bandy bushheaderů.“

„Souhlasím,“ mínil Sam uvážlivě. „Ti darebové jsou sice daleko od toho, aby byli dobrými muži Západu, ale půjdou-li zrána náhodou kolem místa, kde jsme byli my, museli by být slepí, kdyby nezpozorovali, že tam někdo ležel. Připouštím, že můžeme vyrazit teprve zítra ráno, ale zůstat nablízku těch křováků není přece jen radno. Pojďme tedy a najděme si vhodné místo, kde si schrupneme. Snad si také rozděláme ohníček.“

„To bych nedoporučoval,“ řekl Jim. „Oheň by nás mohl prozradit.“

„Pshaw!“ zasmál se Sam. „My tři máme dobré svědomí a můžeme si poctivě hledět do očí; proč bychom tedy seděli potmě? Ostatně setkali jsme se dnes poprvé a já bych se vám přece jen rád podíval na nos. A to se může stát jen tehdy, když rozděláme ohníček. Nezkazíte přece tu radost starému Samovi?“

„Když jste si tak skálopevně umínil uvidět můj nos,“ zasmál se Tim Snaker, „popřeji vám rád tu radost. Máte dobré oči?“

„Tak tak.“

„Nu, pak jsem zvědav, najdete-li ho – totiž ten můj nos. Již mnohý se namáhal, aby jej spatřil a přece se mu to nepodařilo. Snad se vám to podaří lépe, což by mne srdečně těšilo. Půjdeme-li teď přímo na sever, vzpomínám si, že je tam řeka, u níž les je řidší. Jsou tam husté křoviny, jež ukryjí záři malého ohně. Můžeme se tam utábořit. Moskytů se nemusíme bát; zdržují se sice se zálibou poblíž vody, ale je časně zjara a není jich mnoho.“

Kráčel napřed, a oba jeho druhové za ním. Byla úplná tma; nemohli se vidět, ale Sam sledoval muže před sebou po sluchu. Nikdo z nich nenarazil na strom, ani neučinil chybný krok. Dlouholetým cvičením se zbystří westmanovy smysly tak, že v mnohém si nezadají se smysly divokého zvířete. K tomu se připojuje i jakási schopnost tušení, jakýsi pud, či instinkt, kterým nezřídka lovec již zdaleka větří nebezpečí. Je zvláštní, co takový obyvatel divočiny všechno dovede. Sám polodivoch, snad docela divoch ze tří čtvrtin, ubírá se pralesem jako průkopník civilizace. Život obklopený nebezpečím má pro něho cenu tak nepatrnou, že jej nasazuje pro nenápadnou věc – a přece jej umí hájit s takovou lstí a houževnatostí, s takovou bystrostí, zmužilostí a odvahou, o níž pokojný obyvatel města nemá tušení. Mnohý důstojník, který prodělal deset válečných tažení, nezažil snad tolik, co prostý, v hadrech pobíhající westman za půl roku.

Tři muži šli asi čtvrt hodiny tmou, když před sebou zaslechli šplíchání tekoucí vody.

„Řeka!“ řekl Tim. „Zabočme poněkud vpravo, abychom se dostali do křoví.“

Stromy záhy řídly. Jejich hustá, listnatá střecha se rozevřela, a na obloze se objevily hvězdy. Lovci stanuli uprostřed hustého křoví, za nímž se valily vlny.

„Vida,“ řekl Tim Snaker. „Tady leží strom, povalený vichřicí. Snad tu bude suché dříví. Podívejme se!“

Naděje ho nezklamala. Větve chráněné naspodu silného kmene před deštěm byly suché, a oba muži je začali hned svými noži odřezávat.

„Správně!“ bručel Sam. „Musíme být opatrní. Mám sice tomahawk, jímž by práce šla rychleji, ale bylo by to slyšet.“

„Od koho máte ten tomahawk?“ tázal se Tim. „Vyrostl ván na zahradě, nebo jste jej někde našel?“

„Člověče, blázníte? Myslíte, že Tlustý Sam je člověk, který si zastrčí indiánskou válečnou sekeru za opasek, aniž si ji poctivě zasloužil? Oho! Můj tomahawk je řádně vybojován. Byl majetkem jednoho komančského náčelníka. Dal jsem mu pažbou do hlavy, až samým údivem vypustil duši. Nechal jsem ho ležet, ale tomahawk jsem si vzal. Ba věru, kdo se seznámí s mou Lucy, s tím je amen.“

„S vaší Lucy?“

„Ano.“

„To je vaše žena?“

„Žena? Hihihihi!“ šklebil se Sam. „Lucy a žena! Nu, rozdělejme oheň, a pak vám svou Lucy představím.“

Záhy měli dostatek suchých větví a vnikli s nimi do hustých křovin. Tam našli malé, volné místečko, porostlé trávou, místečko, které stačilo právě k tomu, aby se rozložili u malého ohně. Zde si umínili strávit noc.

Za několik minut hořel oheň, ale přiložili jen málo dříví indiánským způsobem do kruhu, takže zář plamene byla nízká a nemohla proniknout křovím. Teď se trojice trapperů teprve mohla vzájemně seznámit. Podívali se na sebe a – bezděky se všichni tři rozesmáli. Vskutku také poskytovali obraz, který k smíchu přímo neodolatelně dráždil.

Sam byl malý, neobyčejně tlustý mužík. Jeho oděv sestával z jediné kožešiny šedého medvěda grizzlyho, kterou si patrně sám přiřízl a po indiánském způsobu sešil jeleními šlachami. Kalhoty, vesta i rukávy tvořily jediný celek. Rukávy byly utvořeny jednoduše z kožešiny předních medvědích pracek. Srst byla obrácena navrch. U ohromných bot, které si nepochybně také vlastnoručně vyrobil, tomu bylo obráceně, srst byla uvnitř. Na hlavě měl tlusťoch čepici z medvědí kůže, a tak bylo vskutku vysvětleno, že mohl být v noci považován za medvěda.

Kolem pasu měl mužík ovinuto dlouhé, pětkráte spletené laso, jež mu sloužilo za pás. Za ním vězel tomahawk a bowieův nůž a pak různé jiné věci: dýmka, kožené sáčky s broky, prachem a tabákem a několik dalších maličkostí, o nichž pozorovatel nemohl v první okamžiku říci, k čemu jsou určeny.

„?s death!“ zasmál se Tim Snaker. „Není divu, že jsme vás považovali za grizzlyho a chtěli se na vás vrhnout s noži.“

Grizzly je šedý americký medvěd, devět stop vysoký, postaví-li se na zadní nohy. Je to snad nejhroznější dravé zvíře na zemi.

„Já a grizzly, hihihi!“ smál se Sam. „Hoši, slyšel jsem o vás mnoho dobrého a považoval jsem vás za řádné chlapíky, aniž jsem vás kdy viděl, ale teď mluvíte jako nejhloupější greenhorni!“

„Oho, master!“

„Probůh, vždyť jsme tady nablízku Fort Smithe a dobrého města Van Burenu. Kde by se tady vzal šedý medvěd? To je přímo takový nesmysl, jako kdybyste vy měl na hlavě hnízdo s velrybími vejci!“

„Damned! Máte pravdu. Na to jsme také mohli pomyslet. Ale podobal jste se za tmy vskutku medvědímu náčelníku, který se v noci plíží pralesem na dostaveníčko se svou nejmilejší. Za světla ovšem působíte dojmem trochu jiným – tehdy jste k popukání!“

A Jim Snaker se upřímně rozesmál, povzbuzován v tom Šklebící se Timovou tváří. Malý trapper tím nebyl nijak uražen.

„Poslyšte, Jime Snakere,“ řekl, „zdá se, že se mi posmíváte, a já nemám nic proti tomu, neboť jsem veselý chlapík, tentokrát mne však veselost přechází, neboť kdo se na vás podívá, trpce by zaplakal.“

„Proč?“

„Ptáte se? Jářku, neviděl jste se nikdy v zrcadle?“

„Je tomu už asi dvanáct nebo patnáct let, co jsem naposled stál před takovou věcí.“

„Ale do vody jste se přece někdy podíval?“

„Nejen podíval, já jsem do ní několikrát spadl.“

„Neviděl jste při tom svůj obraz?“

„Viděl.“

„No, co tomu říkáte?“

„Nic.“

Sam několikrát smutně pokýval hlavou.

„Vidíte, vidíte! Řekl jsem vám již, že bych ze soucitu nad vámi plakal. Tak žalostnou postavu, jakou máte vy, jsem ještě nikdy neviděl. Podívejte se na mne! Nemám tlusté, plné a červené tváře jako jablíčka, nebo jako dvě uzené prasečí šunky, mezi nimiž se můj nos překrásně vyjímá?“

„Ano, to je pravda!“ smál se Jim.

„A teď se podívejte na sebe! Kde jsou vaše tváře? U čerta, buď vám vpadly dovnitř, nebo jste je z neopatrnosti spolkl! A kde máte nos, člověče? Hrome! Kde jste přišel o nos, master Jime?“

Ve vzdělaných kruzích je neslušné a nemožné posmívat se někomu tímto způsobem; na americkém Západě však mají muži povahy otužilé a tvrdé, a tak by se jemnému žertu ani nesmáli. Tam, kde je vše hrubé, nezazlívá se ani hrubý vtip, nevychází-li ovšem z úst člověka osobně nepříjemného. Člověk se zde rád zasměje s ostatními třeba sám sobě.

Podle tohoto Samova náhledu bylo Jimovo vzezření ovšem truchlivé. Byl nesmírně dlouhý a hubený, stejné jako jeho bratr. Na suchém, hubeném těle nesl široký vojenský svrchník amerického důstojníka. Koženky, které se pod tím kabátem objevovaly, byly patrně dole tak roztrhány, že jejich majitel uznal za nejlepší uříznout je nad kotníky. Proto měl nohy pod koleny holé; a byly to nohy snědé, kost a kůže, vězící dole v obrovských střevících.

Na hlavě měl tento Jim Snaker věc, která byla kdysi nejspíše plstěným kloboukem, ta věc však ztratila v bouřích času obrubu, takže se nyní podobala misce na tvaroh. Když si Jim sňal u ohníčku s hlavy tuto originální přikrývku, ukázala se hrozná věc: jeho hlava byla úplně hladká a holá, takže ani zvětšovacím sklem by nebylo možné nalézt na ní jediný osamělý chlup.

Nos Jim Snaker vůbec neměl, tento nedostatek však jistě nepocházel z dob jeho narození, neboť v místech, kde nos měl být, se jevily stopy násilí.

Jeho rodný bratr Tim byl, jak již bylo řečeno, rovněž vysoký a hubený, ale on nos měl, a jaký nos! Podobal se k nerozeznání supímu zobáku. Byl úzký a špičatý, ostrý a zahnutý, horkem, větrem a nepohodou vyschlý a vyuzený; zdálo se, že je vskutku z rohoviny jako zobák dravého ptáka.

Timův oděv byl skoro ještě podivnější než šaty dobrého Jima. Suché a kostnaté tělo totiž vězelo v černé říze, zděděné snad po nějakém pastorovi, a pod řízou nebylo vidět nic víc, než dolejší část obrovských bot z buvolí kůže. Podivuhodné bylo, že na hlavě měl Tim hasičskou přílbu, i když již otlučenou a sešlou.

Oba bratři byli stejně ozbrojeni, totiž puškami a noži.

Westman, muž Západu, ubírá se zpravidla dobře vyzbrojen do dark and bloody grounds, temných a krvavých území, jak se často nazývají divoké pomezní krajiny. Jeho oděv bývá však brzy zničen a rozedrán. Nemůže jej obnovit; nemá k tomu buď příležitost, nebo se mu nedostává peněz, či jiné věci na výměnu. Je tedy nucen sáhnout po tom, co má po ruce. A tak sestavuje svůj oděv z kusů, které našel, které odňal přemoženému nepříteli, nebo které docela i – sebral, to znamená – ukradl.

Tak tomu bylo u Jima a Tima. Tim však měl s sebou vyjma řízy ještě vzácnou saltillskou přikrývku, kterou by znalec jistě ocenil nejméně na pět set dolarů.

Když se Sam zmínil o Jimově nose, stáhlo se čelo jeho majitele do hlubokých vrásek, ne však hněvem nad urážkou, nýbrž proto, že si vzpomněl na událost, při níž byl zmíněné ozdoby a okrasy své tváře zbaven.

„Ošklivý příběh!“ procedil mezi zuby. „Věříte, master Same, že mně ho uřízli?“

„Jděte! A držel jste klidně?“

„Mohl byste se bránit, kdybyste ležel svázán a bez pohnutí jako špalek?“

„Hm. A když vás rozvázali, to jste asi vyváděl!“

„Co můžete vyvádět, když vás horečka drží celé týdny, než opět nabudete rozumu?“

„Byl jste asi raněn ještě jinak?“

„A jak! Rána do plic, zpředu do těla a vzadu ven, yes!“

„Máte štěstí,“ prohodil Sam suše. „Kdyby kule vzadu ne-vylétla, mohlo to dopadnout hůř.“

„Povídám vám, že to bylo i tak dost zlé. Kdyby mne nebyl Tim ošetřoval jako dítě, byl by se mnou konec.“

„Pshaw!“ řekl jeho bratr. „Člověk dělá svou povinnost.“

„Well. Musím vám ještě říci, master Same, že jsem byl zraněn v pustině, kde nebyl široko daleko příbytek ani člověk. Tim vystavěl chatu, byl mým lékařem, ošetřovatelem, živitelem a utěšitelem – ať jsem zatracen, jestli mu to kdy zapomenu!“

„A znáte toho Indiána, který vás tak zřídil?“

„Indiána? Myslíte, že to byl Indián?“

„Nu, běloch přece nebude bělochům uřezávat nosy!“

„Eh! Bučíte jako kráva, která ještě neměla neštovice. Největší lotři Západu mají bílou kůži – to je stará věc. Kdo nemůže zůstat na Východě, protože by ho čapla policie, vrhne se na Západ. Tak to je!“

„Hm. A znáte jména těch darebáků, kteří se k vám tak nekřesťansky zachovali?“

„Neznám.“

„Běda! Jak tedy chcete tuto mrzutou věc urovnat?“

„Nevím. Snad se urovná tehdy, až mi náhoda vydá toho ničemu do rukou. Pak bude ztracen.“

„Poznal byste ho?“

„Mezi tisíci jinými.“

„Pročpak vás vlastně tak nenáviděl?“

„Neměl k tomu vůbec důvod, ten lotr. Byl jsem s Timem na lovu bobrů. Udělali jsme dobré obchody, ukořistili jsme skvělé kůžičky. Tim odešel, aby někde něco střelil, a já čekal, až se vrátí; místo něho však přišel jiný lovec, který našel naši stopu. Posadil se u mne; uvítal jsem ho dobře, dal jsem mu jíst a pít a odpovídal jsem na jeho otázky, jak bylo mým zvykem. Náhle zvedl svou pušku a střelil do mne. Když jsem se probral z mrákot, klečel u mne Tim. Obvázal mne. Naše koně zmizeli, naše kožešiny byly pryč, můj nos zmizel. Uřízl mně ho.“

„Proklatě! A pronásledovat jste ho nemohli?“

„Ne. Museli jsme jej nechat uniknout. Vylízal jsem se z toho až po dlouhých týdnech. Tim zůstal u mne, jinak to nešlo. Ale zapomínáme při těch řečech, že jste nám chtěl něco vysvětlit.“

„Já vám?“

„Ovšem. Mluvil jste o jakési Lucy.“

„Ach, Lucy, pravda!“

„Je to vaše žena, sestra, nebo něco podobného?“

„Žena? Člověče, kde bych já vzal ženu?“

„Nu, šedivou medvědici!“ smál se Jim.

„Tu nechci! Ta, jejíž kožešinu nyní mám na sobě, mne dost rozehřála. Ale přece jste tak špatně nehádali; Lucy byla kdysi skutečně mou snoubenkou.“

„Aha! Tedy přece!“

„Ano. Ale je tomu už třicet a několik let. Byl jsem tehdy slušný mladík, chlapík jako krev a mléko, hezký, chytrý, rozumný a nanejvýš roztomilý.“

„Oho!“

„Na mou čest! Mohl bych to dokázat tisíci svědeckými přísahami. I když, jsou to dary boží, na něž člověk nesmí být pyšný. Tehdy děvčata na mne měla spadeno. Můžete si pomyslet, že jsem tehdy nosil nos vysoko.“

„Nějak vám od těch dob zapadl.“

„Ano, časem můj nos ustoupil skromně do pozadí. Tehdy jsem však byl velmi vybíravý. Chtěl jsem se vznešeně oženit.“

„A ono to nešlo?“

„Proč ne? Šel jsem jednou na posvícení do Rupperstgownu – a tam jsem viděl dívku, která byla přesně podle mé chuti. Její otec měl koně, čtyři krávy, tři prasata, dvě kozy, tucet slepic, šest kusů hus, dvě kachny, a jestli se nemýlím, měl i holuby, králíky a úl včel. Jeho bohatství mne bodalo do očí. Dcera měla sice v tváři několik důlků po neštovicích, ale ty jí dodávaly tak smutný lahodný a soucitný vzhled, že jsem si hned myslel: tu anebo žádnou. Jmenovala se Lucy.“

„Aha, už je tady!“ smál se Tim.

„Yes! Nezdráhala se, když jsem jí věnoval své láskyplné uctívání, a jednou jsem se jí zeptal, zdali ji smím doprovodit domů, dostal jsem odpověď, že bude šťastná, bude-li se moci ubírat po mém boku k otcovským domovním dveřím.“

„Vyjadřovala se nadmíru krásně!“

„Ano, Lucy měla ve své bytosti cosi poeticky dojemného, a já, to se ví, jsem to uměl pochopit. Vždy se mne zmocňuje hluboký žal, když vzpomenu na onen čas sladké naděje.“

„Vzmužte se, milý Same!“

„Už je to pryč. Tak tedy – jsem tehdy každého večera chodil za Lucy. Byla tak něžná a dobrá – zkrátka – hodili jsme se k sobě dobře. Nejvíc jsem se radoval z toho, že byla neobyčejně poetická. Co řekla, mělo vždy pravý švih, každé její slovo bylo, jako když kladivo zasáhne hřebík. Ale v tom zasáhl do naší lásky osud.“

„Ah! V podobě nevraživého tatíka, že?“

„Ne. V podobě mladého kandidáta učitelství.“

„Co to je?“

„Kandidát učitelství byl tehdy dvacetiletý, výpomocný učitel s ročním platem tři sta šedesáti stříbrných, kromě deseti grošů měsíčně za hru na varhany a pěti grošů za doprovod každé mrtvoly na hřbitov zpěvem. Měl také soukromé vyučování, hodinu za patnáct haléřů. Při takových příjmech se ohlíží kandidát na všechny strany, a ten, o kterém mluvíme, se ohlédl na Lucy.“

„To od něho nebylo hezké.“

„Ó, nejen že to nebylo hezké, bylo to docela rušivé, neboť jednoho krásného večera, když jsem přišel a chtěl vylézt na chlívek, na němž jsem si hrál na Romea, stál již on nahoře a podával jí prsty způsobem, který měl být – vlastně byl mým monopolem, neboť to byl můj vynález.“

„Co jste učinil, ha?“

„Co? Byl jsem zoufalý a ptal jsem se Lucy, kdo jí je milejší, on či já.“

„Chyba! To jste neměl dělat.“

„Neměl. Rozhodla se totiž pro kandidáta a Samuel prohrál. Lucy, jak jsem již řekl, byla nadmíru poetická, a tu není divu, že kandidát jí byl milejší než já.“

„Hm. Tak jste se tedy klidně vpravil do osudu?“

„Klidně? To ne! Šel jsem domů velice znepokojen. A druhého dne, byla to neděle, jsem vyhledal Lucy na cestě domů. Nemohl jsem jí nic vytýkat, ale řekl jsem jí ve svém nesmírném žalu, že odjedu do Ameriky, jestliže budu nucen se jí zříci. A tu se ukázalo, jaká to byla jemná a soucitná duše. Byla s tím srozuměna a nabídla mně dvacet čtyři tolary, které si ušetřila, na cestu. To mne velice potěšilo. Nazítří mně poslala peníze a já jí poslal lístek s veršíkem:

„Sbohem bud, má milovaná Lucy,

dík za peníze a za ty pusy.“

„To jste napsal sám?“ tázal se Jim.

„Ne. Vybásnil jsem si to, neboť mé žíly bývaly poetické. Ovšem v psaní jsem nikdy nebyl silákem; šel jsem proto ke kandidátu učitelství a dal jsem si ty dvě řádky napsat ozdobným krasopisem na arch papíru s obrázkovým okrajem. Dal jsem mu za to dvacetník.“

Oba lovci se vší silou přemáhali, aby nevybudili smíchem. Jim se tázal, kuckaje:

„To byl ten učitel, který hodil očkem po vaší Lucy?“

„Ten.“

„Proč zrovna u něho jste si to dal napsat?“

„Proč? Potřeboval jsem rým, a on potřeboval dvacetník. Za dva dny jsem odjel. Rodiče a příbuzné jsem neměl, jel jsem tedy v mezipalubí do Států. Jel jsem až do Cincinnati, kde jsem pracoval tři měsíce. Pak do St. Louis; tam jsem zůstal půl roku. Nato jsem vzal místo kočího při karavaně do Santa Fé a poznal jsem Západ a prérii a už se odtud nevrátím.“

Sam vypravoval tuto tragédii hlasem plným ironie. Pak se dal do tichého smíchu a dodal:

„Lucy byla má první a jediná láska. Abych na ni nezapomněl, dal jsem své pušce její jméno. I ona je ohnivá a žhavá, a také ona vždy zasáhne hřebík na pravém místě. Zde je má Lucy, podívejte se!“

Při těchto slovech jim podával svou pušku. Vypadala podivně. Snad ji Sam nečistil po celá desetiletí. Bušením byla pažba na různých místech otlučena, rozbitá místa nahrazena novými a tyto třísky byly spojeny železným pásem. Ten, kdo nezná poměry na Západě, by nepovažoval za možné, aby z takové pušky mohlo být vůbec stříleno, aniž se sám střelec ocitl v nebezpečí života. Ale prérijní lovec ví, co je taková zbraň, a bere ji do ruky dokonce s úctou, vzpomínaje na její historii.

Taková stará bouchačka byla snad kdysi nádhernou kentucky rifle. Nevyšla nikdy z rukou svého majitele, zachránila mu stokrát život, a v tisícerých nebezpečích, jež s ním prodělala, byla stejně jako on raněna, rozbita a poškozena, a vždy opět opravena a záplatována. Její majitel ji prostudoval, miluje ji, nechce mít jinou pušku; zná ji, je zasvěcen do jejích nejmenších vlastností, a kdykoli jí použije, udělá zpravidla mistrovskou ránu.

„Hm!“ zabručel Jim. „To je ona proslulá rifle Tlustého Sama, o němž se tolik vypravuje?“

„Ano, sir.“

„Jednou prý jste s ní usmrtil jediným výstřelem tři indsmany?“

„Nesmysl. Blbost, kdo to povídá. Přece to nepovažujete za možné?“

„Proč by to nebylo možné? Cíl musí být ovšem příhodně postaven. Prý jste s ní prostřelil tři hlavy za sebou?“

„Eh! Byl jsem na stráži, viděl jsem je, jak se plížili. Skrčil jsem se za křoví; lezli po zemi a zastavili se u příkopu, v němž tekla voda. Vystrčili hlavy, takže jejich čela tvořila přímou čáru k hlavni mé pušky. To se rozumí, že jsem střelil. Kule prorazila dvě hlavy a teprve v třetí se zarazila – tak se to povídá, ne?“

„Ano.“

„Povídačky, sir, hloupé povídačky, takových znám na tucty. Ale hlavní věc; najíme se.“

„Máte hlad?“

„Lovec má vždy hlad – když má co jíst; pamatujte si to. Co máte k jídlu?“

Bratři Snakerové vytáhli z kapes maso, sušené indiánským způsobem. Při jídle rozmluva přestala, takže i v nejbližším sousedství bylo hluboké ticho.

Sam náhle zvedl hlavu, jako by něčemu naslouchal.

„Co je?“ šeptal Jim. „Něco ve vodě?“

„Asi žába anebo ryba,“ řekl Tim.

„Vy sám jste žába, myslíte-li, že Tlustý Sam nerozezná skok ryby od mávnutí veslem.“

„Veslo?“

„Zcela jistě. Vsadil bych na to! Poslouchejte!“

Vzápětí se ozval pleskot, jako když voda hrčí přes kameny, ale zcela tiše.

„Tady je to,“ šeptal Sam. „Vlny se tříští o kormidlo anebo o veslo.“

„Člun tedy nepluje proti proudu?“

„Ne. Je to nad námi. Pojďte, musíme vědět, kdo to je.“

Přišlápli oheň, sebrali své věci, sáhli po puškách a co nejrychleji se plížili k břehu. Světlo hvězd plulo jako zářící fosfor ve vodě; stačilo, aby rozeznali bod, který se zvolna blížil. Byl to člun. Zatím co jej pozorovali, učinil člun lehký obrat po proudu.

„Stáhl vesla,“ prohodil Sam. „Je to indiánské kánoe z kůry; je ponořeno až po okraj a sedí v něm jediný člověk.“

Vtom se ozval praskot, a v kánoi se zableskl plamínek.

„Stáhl vesla, aby měl volné ruce!“ řekl Sam. „Zapaluje si doutník. Vidíte! Teď bylo vidět obličej.“

Vtom Sam ucítil, že Jimova pěst ho popadla za ruku a tak ji stiskla, že by byl málem vykřikl.

„U čerta! Co chcete?“ zašeptal.

„Ta tvář – ta prokletá tvář – vždyť já ji znám!“

„Kdo je to?“

„Hle! Zapaluje podruhé! První mu nestačila. Thunder-storm! Time, máme ho, máme ho!“

„Buď tiše a neřvi!“ varoval ho bratr.

„Kdo je to?“ ptal se Sam.

„Chlap, který mně uřízl nos.“

„Oho!“

„Je to on! Zcela jistě! Oh – kéž by přišel na břeh! Musí přijít! Master Same, rozumíte mi?“

„Jistě. Nebo myslíte, že mám v hlavě místo mozku pečetní vosk.“

„Zavolejte ho sem, přilákejte ho k ohni, rychle! Objevíme se pak v pravý okamžik.“

„Well! Kliďte se! Bude tady hned!“

Za několik okamžiků se octl člun přímo před Samem. Bylo vidět, že muž chce plout dál.

„Loď, ahoj!“ zavolal Sam nepříliš hlasitě, ale přece tak, aby byl slyšen mužem v člunu.

Plavec sebou trhl, sáhl k veslům a učinil několik pohybů, aby se dostal dál od břehu.

„Hola! Slyšel jste?“ opakoval Sam přitlumeně.

„Co je?“ ozval se nehlučný hlas z člunu.

„Přirazte ke břehu! Potřebuji vás tady.“

„Proč? Kdo jste?“

„Jsem lovec a chci do Van Burenu. Vezměte mne na loď!“

„Jděte si pěšky!“

„Vymknul jsem si nohu a nemohu dál.“

„Jak se jmenujete?“

„Říkají mi Tlustý Sam.“

Muž ve člunu chvíli mlčel, snad překvapením. Pak několikerým ponořením vesla přiblížil člun ke břehu a řekl:

„Jste onen Tlustý Sam s proslulou kentucky rifte?“

„Ano.“

„Behold! Jste tu sám?“

„Sám. Pomozte mi a vezměte mne s sebou.“

„Můžete za to zaplatit?“

Byla to velice zvláštní otázka. Westman si nedá nikdy zaplatit za úsluhu, jakou je pomoc v nouzi.

„Čím bych platil?“ ptal se Sam, chtěje prodloužením rozmluvy poskytnout Jimovi a Timovi čas, aby se připravili.

„Penězi, to se rozumí.“

„Nu, několik měďáků snad seženu.“

„Well. Zkusím to tedy s vámi!“

Zamířil s člunem blíž. Sam přitom řekl:

„Můžete se u mého ohně přesvědčit, že jsem docela sám.“

„Máte oheň? Nevidím jej!“

„Myslíte, že Tlustý Sam je tak hloupý, aby rozdělal oheň na pečení vola? To byste se mýlil!“

„Máte něco k jídlu?“

„Mnoho ne, ale pro dva to stačí.“

„To je dobře. Nejedl jsem od rána. Doveďte mne k ohni!“

Cizinec zatím přistál, vystoupil, přivázal kánoe a pozoroval Sama.

„Nu, poznáváte mne?“ ptal se tlustý.

„Ne. Ale vidím-li takového medvěda, jako jste vy, připouštím, že je to Tlustý Sam. Teď k ohni!“

„Pojďte.“

Sam se opíral o pušku a klopýtal napřed, jako by skutečně musel kulhat. Obával se, že muž u ohně pozná, že zde leželo více lidí; upokojil se však brzy, neboť shledal, že oba Snakerové své stopy zatím zahladili.

Cizinec se nedůvěřivě rozhlédl, ale pak, jak se zdálo, se uklidnil. Posadil se a prohodil:

„Divím se, jak si může muž tak zkušený způsobit tak hloupé zranění. Jak se to stalo?“

„Uvízl jsem nohou v kořenech a upadl jsem,“ odpověděl Sam a pohodlně se posadil. Usedaje položil nohu opravdu tak, jako by v ní cítil bolest.

„Chcete tedy do Van Burenu? Co tam?“

„To se rozumí, že vyléčit nohu. Potřebuji také náboje.“

„Odkud přicházíte?“

„Směrem od Black Hills. Byl jsem tam na lovu.“

„Bez koně?“

„Kůň mně byl ukraden za Ozarkským pohořím, když jsem přenocoval v malé, opuštěné tvrzi.“

„Čert vezmi zloděje koní. Copak tomu neřádstvu nebude nikdy konec?“

„Zdá se, že je to dnes horší než dříve.“

„Tam nahoře prý řádí jakýsi Rudý Burkes. Slyšel jste o něm?“

„Slyšel dost. Ale protože k jeho bandě nepatřím, nemohu vám sloužit podrobnostmi.“

„Nevadí. Znám ho sám dobře.“

„Opravdu?“

„Chtěl mne také kdysi okrást, a tehdy jsem s ním vyměnil několik kulí.“

„Velice zajímavé! Ale teď, master, víte, kdo jsem, odkud jdu a kam. Smím zvědět také vaše jméno?“

„Jmenuji se Walker.“

„Thank you. Žádný trapper, co?“

Cizinec měl šedý, skoro městský oblek, nehodící se do prérie. Bylo vidět, že se dlouho v lesích nepotloukal. Odpověděl lhostejným hlasem:

„Kdysi jsem jím býval, pak jsem toho nechal. Obchoduji.“

„S tabákem? S bavlnou?“

„Se vším, co přijde. Ale zapomněl jste, zdá se, že jste mi slíbil něco na zub.“

„Promiňte, sir, hned to bude.“

Sam sáhl do své kožené brašny a vytáhl kus tmavé hmoty.

„Co je to?“ tázal se cizinec.

„Medvědí šunka, sušená na vzduchu.“

„Vida! Ukažte!“

Uřízl si kus a začal jíst. Pušku, kterou si z kánoe přinesl, si položil napříč přes kolena. Zdálo se, že mu maso chutná. Žvýkaje, řekl:

„Za plavbu mi ovšem musíte zaplatit. Máte peníze nebo zlato?“

„Nejdříve povězte, kolik žádáte až do Van Burenu?“

„Dva dolary.“

„Nesmysl!“

„Jaký nesmysl?“

„Kdybych mohl chodit, byl bych tam za pět hodin. Vždyť nemusíte ani veslovat, člun pluje po proudu sám.“

„Zdá-li se vám to mnoho, zůstaňte si tady. Každá práce a každá služba musí být zaplaceny.“

„Pravda. Ten kus medvědí šunky například, který jste právě snědl, stojí pět dolarů.“

„Blázníte?“

„Proč bych bláznil? Vždyť jste sám řekl, že za vše nutno zaplatit.“

„Budiž, ale pět dolarů za tento kousek masa, který vás nestál ani penci?“

„A dva dolary za tak krátkou cestu?“

„Nezaplatím za maso nic!“

„Ba zaplatíte.“

„Ani mne nenapadne.“

Tlustý lovec se opovržlivě usmál.

„Znáte starého Sama příliš málo. Kdybyste mne znal, věděl byste, že co řeknu, platí.“

„A co tedy uděláte, budu-li se zdráhat zaplatit?“

„Zabavím vám něco, například – vaši pušku.“

„Zkuste to!“

Přitom vzal pušku do ruky a vstal. Sam však zůstal klidně sedět a usmívaje se rozmarně, řekl:

„Ano, jsem v nevýhodě. Jsem tlustší než vy a kromě toho mám chromou nohu; nemohl bych za vámi běžet, kdybyste utíkal. Ale vy neutečete.“

„Myslíte?“ tázal se Walker, rozhlížeje se neklidně.

„Ne,“ odpověděl Sam. „Neutečete mně. Ostatně vždyť mne s sebou vezmete do Van Burenu.“

„Ďábla vezmu, ne vás. Ani mne nenapadne! Žádal jsem dva dolary, vy jste chtěl pět, musel bych vám tedy tři dolary doplatit a ještě vám udělat místo v kánoi. To je špatný obchod.“

Sam viděl, že se oba Snakerové prodírají křovím za cizincem, a to tak tiše, že to bylo až obdivuhodné. Sam si byl tedy svou věcí jist. Odpovídal klidně:

„Musíte mi tedy skutečně dát svou pušku.“

„Hloupost! Děkuji za večeři. Dobrou noc!“

A obrátil se k odchodu.

V příštím okamžiku zděšeně vykřikl. Puška mu byla vyrvána, padla na zem před Sama, a dvě tváře se zlověstnými úsměvy pozorovaly Walkera ze vzdálenosti necelých dvou kroků.

Walker ani nevěděl, jak se to stalo. Vědomí, že jednu z těch tváří poznává, způsobilo, že strnul. Jeho tvář se zachvěla, když konečně přemohl své zděšení. Uvažoval horečně, kde je spása. Jen v útěku. Nesměl se však pustit k svému člunu; tam by byl ztracen. I kdyby se mu podařilo dostat se k němu a vskočit do něho, kule těchto tří by ho jistě zasáhly.

„Co chcete?“ tázal se konečně s předstíraným úžasem. „Proč mne přepadáte? Nevím –“

„Oh! Víš to docela dobře. Znáš mne?“

„Odpusťte, master, nemám ani tušení, kdo jste a co ode mne chcete.“

„Vrahu!“ zahřměl na něho Jim.

„Co to znamená? Zdá se, že mne považujete za někoho jiného, který je mně snad poněkud podoben. To však není ještě důvod k tomu, abyste se mnou jednali takovým způsobem. Protestuji – –“

Jim Snaker se rezavě zasmál.

„Ničemo, nehraješ tuhle komedii špatně! Ale konec řečí! Sem ruce! Trochu ti je svážeme.“

A vztáhl po něm paže.

„To je mýlka!“ zvolal Walker, uhýbaje, náhle však skočil do křoví tak rychle, že to ani nestačili sledovat.

Křoví se za ním zavřelo. V nejbližším okamžiku Jim a Tim odhodili pušky, tasili své bowiáky a skočili za ním. Větve praskaly a lámaly se. Sam dosud klidně seděl. Nyní zvolna vstal a sebral ze země obě pušky. Zvedl i Walkerovu pušku, potřásal hlavou a řekl:

„Hloupost! Nesmysl! A to prý jsou westmani! To je bída, to je bída!“

Broukaje tyto a ještě jiné urážlivé poznámky, se Sam zvolna ubíral k vodě. Složil pušky do kánoe, vstoupil do něho a odrazil s ním od břehu. Drže se v určité vzdálenosti, čekal.

Na břehu hořel malý oheň, nyní opuštěný, ozařující klidně dál místo, na němž se před chvílí odehrál pohnutý výjev. Proti světlu ohně mohl Sam velmi dobře pozorovat vše, co by se na břehu hnulo, a to podle jeho názoru bylo teď to nejlepší, co mohl udělat.

V pralese bylo ticho, jen občas ojedinělé zapraskání větve nasvědčovalo, že jsou v křovinách živé bytosti. Při každém zvuku Sam zhluboka zabručel a pokračoval pak v opovržlivých poznámkách, v nichž se nejčastěji vyskytovala slova „greenhorn“ a „greenhorni“.

Konečně byla trpělivost maličkého lovce odměněna. V křovinách znovu zapraskalo a zjevila se dlouhá postava s helmicí na hlavě. Byl to Tim Snaker. Zůstal stát na břehu nedaleko místa, kde před tím byla uvázána lodice; dlouhán poznal na první pohled, že od břehu zmizela. Vzápětí ji uzřel opodál v proudu a překvapeně si zabručel:

„Lack a day! Tam sedí lotr ve své kánoi a čeká, aby se nám vysmál! Počkej, chlapče, provrtám ti kůži!“

Rozhodil ruce, jako by se chtěl chopit pušky, ale v rozčilení úplně zapomněl, že ji vůbec nemá. Spustil tedy ruce a mrzutě pokračoval:

„Proklatě! Vždyť jsem pušku odhodil. Hned si ji přinesu a pak – good look! Vždyť to není ten ničema, nýbrž Sam, ten medvěd! Štěstí, že nemám pušku, byl bych mu skutečně prostřelil hlavu. Ale kde je Jim?“

Nemusel se dvakrát ptát, neboť odpovědi se mu dostalo ihned. Zapraskalo křoví a vyšel Jim, oddychující rychlým během, snad i rozčilením a hněvem.

„Time, jsi tady?“ ptal se. „Viděl jsi ho, nebo snad – heavens! Darebák sedí v člunu!“

„Ne! Gentleman, který je tam zakotven, je master Sam,“ upozornil ho Tim.

„Skutečně? Co ho to napadlo?“

Jeho bratr mu již neodpověděl, neboť Sam se tázal z kánoe:

„Nu tak, jste již hotovi se svým rozumováním? Doufám aspoň, že mne nepovažujete za lumpa, který vám unikl?“

„Proč jste tam venku na řece, Same?“ zvolal Jim. „Přibil vás tam někdo hřebíkem? Pojďte sem!“

„Well, sir! Bude mi potěšením.“

Sam se přiblížil s člunem ku břehu, vystoupil a kánoe opět uvázal.

Tim nevrle řekl:

„O potěšení nemluvte, master Same. My aspoň jsme pramálo nadšeni vaším jednáním.“

„Že nejste? Proč to?“

„Proč? Místo toho abyste se tady houpal na vodě, měl jste se s námi pustit za uprchlíkem.“

„Myslíte?“ zasmál se tlustý. „Hoši, na to je starý Sam příliš chytrý brach. Ostatně vždyť nemohu běhat, byl jsem chromý.“

„Nesmysl! Řekněte přímo, že jste byl příliš pohodlný.“

„Nu vysvětlím vám to. V noci neběhám za uprchlíkem. Nemohu ho vidět. A chci-li ho slyšet, musím se zastavit a poslouchat. Zatím unikne tak daleko, že ho jistě nedohoním. Uteče-li mně někdo v noci, nechám ho klidně běžet a počkám do zítřka; pak se vrhnu na jeho stopu a mohu jít za ním, jak dlouho chci. Vy však jste běželi za tímto Walkerem a rozdupali jste jeho stopu, takže nelze ani pomyslet na to, že byste ji ještě našli.“

„Hm! Snad máte pravdu. Ale proč jste se posadil do člunu?“

„Nevíte? Kdo pluje v kánoi, může v něm něco zanechat, ne?“

„Bylo v něm něco?“

„Ano. Toto.“

Sam se sklonil do člunu, vyňal temný předmět a podal jej Jimovi.

„Brašna,“ řekl Jim Snaker. „A těžká. Co je v ní?“

„Prohlédl jsem si ji. Jsou v ní náboje, a kromě nich několik závitků peněz – jak se zdá – dolarů.“

„Nic víc? Žádné papíry nebo něco podobného?“

„Ne. Spokojte se s penězi. Chudý trapper je může vždycky potřebovat.“

„Chlap sám by mně byl přece milejší, než jeho peníze. Svatý Bože! Když na to pomyslím! Máme ho před sebou, přímo v hrsti, a dopustíme, aby unikl! Time, co tomu říkáš?“

„Co – neptej se mne! Po léta bažíme po tom, abychom se s chlapem jednou setkali, a když nám padne přímo do rukou, neumíme ho udržet. Musíme se stydět!“

„To je pravda,“ řekl Sam. „Styďte se trochu! Ale to můžete dělat také u ohně.“

„Pojďme tam. Máme tam ještě pušky.“

„Nemusíte. Račte si je laskavě vzít zde z kánoe.“

„Jsou zde? Proč jste je bral do člunu, Same?“

„Nechápete?“

„Ne.“

„To je podivné!“ zasmál se tlustý. „Chtěl jsem zabránit, aby se nestalo neštěstí. Vždyť byste mohli ubožáka zastřelit!“

„Kéž by se tak bylo stalo!“

„Eh! Nechte ho běžet! Co z toho budete mít, usmrtíte-li ho? Vůbec nic. Pojďte! Vyspíme se a ráno se pak podíváme po jeho stopě. Sledovat ji však nebudu. Chceme do Lebanonu, kde nás očekávají, a strávíme-li půl věčnosti běháním po stopách jakéhosi človíčka, můžeme přijít pozdě.“

Přitom kráčel k ohni. Oba Snakerové byli jako vyjevení; nerozuměli, co vlastně Sam svými slovy míní. Nechat Walkera běžet? Jít do Lebanonu, o němž nebylo dosud ani řeči? Tuto záhadu jim musel starý trapper vysvětlit, a protože odcházel k ohni, vzali své pušky a šli za ním.

Když došli k ohni, tázal se Jim:

„Starý, co jste vlastně mínil –“

„Tiše!“ přerušil ho Sam rychle. „Posaďte se a čekejte!“

Skrčil se, zalezl do nejbližšího křoví. Slyšeli, že obchází okolí – pak se vrátil a posadil se k nim.

„Mluvte tak tiše, abychom se slyšeli jen my!“ řekl.

„Myslíte, že ten ničema je ještě tady?“

„Nemyslím, vím to. Na jeho místě bych jednal právě tak. Byl bych se svalil za nejbližší keř a nechal vás běžet mimo. Pak bych počkal, až se trochu upokojíte, a uprchl bych v kánoi.“

„K ďasu, myslíte, že chlap přišel na tutéž myšlenku?“

„Ano. Nezdálo se mi, že by byl na hlavu padlý: měl prohnanou tvář. Ostatně v člunu byla jeho brašna s penězi. Již proto se musel vrátit.“

„Same, máte otevřenou hlavu. Musíme vám složit svou poklonu!“

„Well. Ale poklona dvou chytráků, kteří běhají za třetím tam, kde ho vůbec nelze nalézt, nestojí za mnoho. Pravím vám, že chlapík by byl již dávno odplul v kánoi, kdybych se byl do ní neposadil.“

„Unikne tedy teď!“

„Ano.“

„Ale to se nesmí stát, to nedopustíme!“

„Gentlemen, je mi vás upřímně líto! Cítím s vámi vskutku srdečnou soustrast.“

Sam potřásl hlavou a díval se na ně svýma malýma očkama tak potměšile, že se Tim dopálil.

„Ďas aby vám rozuměl, sir! Mluvte jasně a nechte těch vzájemně si odporujících řečí. Jde přece o vážnou věc.“

„Zcela správně. Budu mluvit jasně, vždyť vidím, že potřebujete poučení. Nuže, dejme tomu, že onen Walker je ještě v naší blízkosti. Znáte místo, kde je?“

„Ne,“ odpověděl Tim.

„Nebo myslíte snad, že to místo najdete?“

„Ve tmě je to sotva možné.“

„Jak ho tedy chcete chytit?“

„Snadno. Pokusí se podle vašich slov odplout ve člunu. Ukryjeme se tedy v blízkosti člunu, na chlapa počkáme a chytíme ho.“

„Běda! Tak ho nedostanete!“

„Proč?“

„Protože on sám je již někde nablízku kánoe, aby čekal na vhodný okamžik. Viděl by vás přicházet a okamžitě by zmizel.“

Sam při této tiché rozmluvě občas zvedal hlavu, jako by něčemu naslouchal. Tim odpověděl:

„Unikne-li nám však lodí, bude také pryč!“

„Pshaw! Ze světa nezmizí, a ani jeho člun nemůže plout vzduchem. Ráno půjdeme podél řeky. Kde člun přistane, tam vystoupil, a musela by to být opravdu smůla, kdyby ho nenalezli tři westmani jako jsme my.“

„A co když nepoužije člun a uprchne po souši? V tom případě bude nadobro pryč.“

„Co by? Za tři hodiny bude světlo. Stopy ještě nezmizely a najdeme je zcela jistě.“

„Z vás aby byl ďas moudrý, Same! Když jsme stáli u vody, považoval jste za nemožné, nalézt jeho stopu.“

„Řekl jsem to?“ zašklebil se Sam. „Velice lituji, že mne tak špatně chápete. Myslíte, že jsem tak hloupý, abych vykřikoval svůj pravý úmysl a názor do světa, když jsem skoro přesvědčen, že ten, na něhož mám spadeno, je nablízku a naslouchá!“

„Ah – proto jste mluvil tak podivně! Vlastně – máte docela pravdu master. Zachováme se podle vaší rady. Myslíte tedy, abychom tady zůstali klidně ležet?“

„Ne. Myslím, abyste teď šli se mnou k člunu.“

Tim mu pohlédl s úžasem do obličeje.

„Jste čerchmant, sir? Vždyť jste před malou chvílí řekl, abychom se o kánoe vůbec nestarali, a teď zas že k němu máme jít! Jářku, zdá se mi, že přece jen poněkud třeštíte!“

„Neřekl bych. Což jste nic neslyšeli?“

„Co jsme měli slyšet?“

Sam hlasitě vzdychl.

„Pojďte se mnou!“ řekl a vstal.

Ubírali se k řece.

„Nuže? Kde je kánoe?“ tázal se maličký trapper, když sešli k vodě.

„All devils! Pryč!“

„Podívejte se! Tam pluje,“ ukazoval Sam na již dost vzdálený černý obrys člunu. „Půjdeme za ním?“

„Ano a tisíckrát ano! Jakmile se rozední, pustíme se po proudu. Musíme najít člun, a tam, kde jej najdeme, bude i chlapík.“

„Vida!“ usmál se Sam. „Pojednou jste si tím tak jist. Ale nebude to snadné. Nevíme, na kterém břehu vystoupí, a musíme se tedy rozdělit. Nutno hledat na obou stranách.“

„To je pravda. Uděláme vor, a jeden z nás se přeplaví na druhou stranu.

„To budu já. Půjdeme po obou březích, a protože řeka není široká, můžeme se z obou břehů vidět a dávat si znamení. Nutno ovšem počítat i s možností, že chlapík někde vystoupí a kánoi pustí po vodě prázdnou.“

„To by bylo zlé!“

„Ne tak, jak se zdá. Musí rozhodně zanechat stopu tam, kde vystoupí. Za světla zde někde najdeme stopu jeho nohy, prohlédneme si ji podrobně, a podle toho se budeme řídit. Všimli jste si? Měl nové boty. Zdá se mi, že přišel po proudu z Fort Gibsonu, kde si je snad koupil. Takovou stopu zde snadno rozeznáme od jiných. Teď se však, gent?s, pokusme o trošku spánku. Zítra bude dost práce. Chceme chytit vašeho ptáčka a pak jít k haciendadovi Wilkinsovi, jehož je nutno varovat před zlodějskou cháskou. Budu spát. Good night!

Kapitola druhá NA PLANTÁŽI

Nad Wilkinsfieldem vyšlo slunné, jarní jitro. Sluneční světlo se třpytilo na vlnách řeky a odráželo se v krůpějích rosy, jež pokrývaly listy i květy pobřeží. Byla to doba, kdy černoši a černošky hlučně odcházeli na bavlníková pole. Také v panském domě, v hospodářských budovách a na zahradě začala již práce. Jen dole u řeky bylo ještě ticho. Nebylo tu ani človíčka.

A přece! Shora po proudu plulo indiánské kánoe, v němž seděl jediný muž. Měl zřejmě v úmyslu zde přistát, neučinil to však, aniž užil náležitou opatrnost. Zkoumal několikrát břeh a přistál teprve u velikých kamenů, od nichž se rozbíhalo několik cest k plantážím. Vyskočil na břeh, protáhl si údy a zamumlal:

„Tak, tady jsem. Kdybych se byl nesetkal s těmi chlapy, mohl jsem zde vystoupit zcela veřejně a bez obav. Oni však půjdou za mnou, a najdou-li mne, bude zle. Hochu, musíme jednat tajně, alespoň pro první čas. Ten tlusťoch mne vylákal na břeh – jak se vůbec dozvěděl, kdo jsem? Hm! To nerozluštím!“

Potřásl hlavou, podíval se pátravě vzhůru proti proudu a uvažoval:

„Budou zcela jistě hledat kánoe. Budou čekat, že jsem vystoupil tam, kde naleznou člun. Eh! Pustím kánoe dál, a aby hned tak nepřistálo, obtěžkám je kamením.“

Vložil do kánoe několik balvanů, takže bylo ponořeno tak hluboko, jako by v něm seděl člověk. Pak muž kopl do člunu, jenž vyplul do hlubší vody a byl rychle proudem uchvácen a unášen dolů. Díval se za ním, náhle se však prudkým pohybem obrátil ke břehu, odkud byl ze svého pozorování vyrušen pronikavým ženským výkřikem:

„Jesus, Jesus! Uplave!“

Ze zahrady usedlosti přicházely dvě černošky, a právě ve chvíli, kdy člun odrazil, objevily se na vyvýšeném břehu. Přinášely obrovský košík prádla, a jedna z nich vykřikla leknutím.

Zdálo se, že toto setkání je plavci nadmíru nepříjemné, nedal to však najevo. Obrátil se se širokým úsměvem k oběma černoškám, pokrčil rameny a řekl:

„Pryč! Uplavalo mi. Zapomněl jsem je uvázat.“

„Rychle, massa, honem! Tam dole být člun našeho massa. Pospíší-li si massa, může člun ještě dostihnout.“

„Nepotřebuji jej, ať běží! Jakpak se jmenujete, vy dvě?“

Černé dívky vycenily na něho s rozpačitými úsměvy své bílé zuby, a starší odpověděla:

„Jsme My a Ty.“

My a Ty jsou zkratky běžných jmen Mary a Tony. Američané často užívají takových zkratek. Jména bratří Snakerů, Jim a Tim, jsou rovněž zkráceniny jmen James a Timothy.

„My a Ty!“ opakoval muž. „Která je My?“

„Já být,“ odpověděla starší, škubajíc rozpačitě bílý šátek na prsou.

„Tak – tak! U koho sloužíš, My?“

„U massa Wilkinse. Pracovat u něho v kuchyni.“

„Je váš massa hodný?“

„Velmi hodný, velmi velice hodný být, massa!“

„A co jeho dcera, mladá miss Wilkinsová?“

„Ó, ta být ještě mnohem hodnější, ještě mnohem více hodná!“

„Je master Wilkins doma?“

„Ano. Massa pije čaj a miss čokoládu.“

„To je hezké. Je dobře, když je všichni máte v lásce.“

„V lásce, massa, ve velmi největší lásce.“

„Hm! Není tu jistě nikdo, kdo by nebyl spokojen s tak hodným panstvem.“

„Nikdo, massa!“

Vtom zvolala mladší černoška:

„Ó, jeden tu být, kdo nemít massa rád!“

„Kdo je to?“

„Bommy, zlý Bommy.“

„Černoch? Sluha?“

„Ne sluha, ne černoch, ale proklatý nigger, ubohý nigger to být.“

Nigger je urážlivý, potupný tvar slova negr – černoch. Takové označení zní ovšem z úst černošky podivně.

„Kdepak bydlí ten zlý Bommy?“ ptal se muž, který se Tlustému Samovi představil jménem Walker.

„Mezi touto a nejbližší plantáží bydlet, rovně za zahradou, naproti přes cukrové pole, tam je vidět na kraji lesa jeho dům, v němž on nalévat gin a whisky.“

„Ah. Je krčmářem?“

„Tak, massa. Bommy být propuštěn na svobodu a dostat darem chatrč. On však nechtít pracovat, dát přivézt kořalku a prodávat ji. Náš massa zakázat pít kořalku od Bommy; proto se Bommy hněvat.“

„To je vskutku špatný člověk,“ mínil Walker. „Kdo by to byl řekl. Zůstanete tady dlouho?“

„Mnoho hodin, massa. My a Ty prát prádlo.“

„Řeknu vám něco. Viděly jste mne?“

„Ano, massa.“

„Ne, neviděly jste mne. Rozumíte?“

Otevřely na něho ústa nanejvýš udiveny.

„Jesus, Jesus!“ řekla My. „Vždyť my vidět massa stát zde!“

„Dobře. Ale snad tudy půjdou lidé, kteří se vás budou na mne ptát. Řeknete jim, že jsem plul ve svém indiánském kánoi stále dál, dolů po proudu. Rozuměly jste mně?“

„Ano, ano!“ přisvědčily.

„Máte rády výprask, My a Ty?“

„Jesus, Jesus! My nerady bití!“

„Vězte tedy, že dostanete veliký výprask, jestli někomu řeknete, že jsem tu byl.“

„O, massa my raději o vás mlčet.“

„Dobrá! Řekněte, že jsem plul mimo. Nezapomeňte na to!“

Walker jim pokynul a vystoupil na dosti příkrý břeh a ubíral se stezkou, vedoucí do zahrady.

Byl to vlastně divoký park, který bujná vegetace jihu proměnila téměř v divočinu. Bylo tu možno jít pod stromy, aniž se chodec musel obávat, že by ho někdo spatřil. Neviděn kráčel Walker stále dál a dál, vyhýbaje se všem volným prostranstvím, na něž narazil.

Panský dům působil velmi malebně. Byl zbudován jistě značným nákladem jako zámek ve slohu pozdější renesance, přizpůsobené jižnímu podnebí. Zdobil jej vzdušný balkón a veranda.

„Krásná usedlost!“ řekl si Walker po chvíli tichého pozorování a přetřel si rukou čelo. „Škoda, že tu nemohu vystupovat otevřeně. Nu, musím počkat, až co ti tři lovci proti mně podniknou. Až pomine nebezpečí, uvidím, co se dá dělat. Teď se podívejme k počestnému massa Bommymu, černému krčmáři. Snad v něm získám spojence.“

Šel dále a dostal se šťastně ze zahrady, aniž byl kým spatřen.

Obě černošky, My a Ty, praly zatím přes dvě hodiny prádlo. Všechny ženy a zvláště černošky rády rozmlouvají a ještě raději se smějí. Černým pradlenám poskytuje nejmenší maličkost příležitost, aby se s chutí vysmály; proto se jim nezdál čas nijak dlouhý. Smály se a žvatlaly, a nemálo se podivily, když zpozorovaly, jak malou část práce dosud vykonaly.

Polekaly se a s nenadálou horlivostí se pustily do prádla. Spatřily muže, který přicházel podél břehu, teprve když je pozdravil:

„Good morning, ladies!“

Obě černošky zvedly hlavy od vody, otočily se a vykřikly hrůzou.

„Jesus! Jesus!“ zaječela My.

„Medvěd!“ křičela Ty.

Spráskly ruce, a kdyby byly již neklečely, byly by jistě padly na kolena.

„Pojďme pryč! Utečme!“ volala Ty.

„Kam – ale kam?“ hořekovala My.

Měla pravdu. Za nimi byla řeka a před nimi domnělý medvěd.

„Nekřičte tak, ženské!“ zasmál se Tlustý Sam. „Nevidíte snad, že mám lidskou tvář a mluvím lidskou řečí?“

Vlídné oslovení trochu černošky uklidnilo. Prohlédly si Sama lépe a spatřily kulatý, plný obličej, z něhož zářila dobro-myslnost. To jim sice vrátilo odvahu, nikoli však dobrou náladu. My zvedla ruce a zabědovala.

„Ó, jaké leknutí! Prasknout mně punčochy!“

Hodná dívka patrně zapomněla, že již byly dříve roztrhány.

„Já být mrtvá!“ lkala Ty. „Ztratit leknutím řeč.“

„Pozoruji!“ zasmál se Sam. „Ale povězte mně, mademoiselle, což vypadám opravdu tak hrozně?“

„Oh, tak hrozně! Vaše srst být hrozná!“

„Srst! Aha! Myslíte, že mně přirostla k tělu? Podívejte se!“

Sňal čepici a černošky spatřily jeho obnaženou hlavu. Zdála se jim asi hrozně k smíchu, neboť začaly vesele vřeštět a obskakovaly lovce, aby si ho dobře prohlédly. Usmíval se a pak řekl:

„Nuže, poznáváte, že jsem člověk?“

„Ano,“ odpověděla My. „Vy býti muž, monsieur, krásný, hezký, žertovný massa.“

„Žertovný? To se divím. Ale povězte mi teď, kdo je vaším pánem?“

„Massa Wilkins.“

„Je doma, co?“

„Yes. Massa pít už čaj.“

Chytrá My zapomněla, že jsou na břehu téměř již tři hodiny a že massa nyní asi čaj píti nebude.

„Jak dlouho zde perete?“

My se podívala do košíku s prádlem a viděla, že práce je hotovo velmi málo. Odpověděla tedy:

„Několik malých, docela malých minutek.“

Sam věděl, že taková černoška nemá zhola žádného smyslu pro čas, proto se dál neptal. Přistoupil blíž a prohlížel stopy, jež bosé nohy dívek zanechaly v měkkém pobřežním písku. Nakonec řekl:

„Jak se jmenuješ?“

„My. A tato zde být Ty.“

„Pak, má milá My, ty být velmi veliká lhářka!“

„My že lhářka? Ó, massa, massa! My nelhat!“

„Lhala jsi. Řekla jsi, že jste zde teprve několik malých minut a zatím jste zde jistě několik hodin.“

„Ó, několik malých hodinek, ano, ale mnoho ne!“

Sam s úsměvem přisvědčil a pak se tázal:

„A co vám vlastně povídal?“

„Kdo?“

„Nu, muž, který zde vystoupil z indiánského kánoe.“

My i Ty otevřely ústa, jak nejlépe uměly.

„Nuže, odpovězte!“ naléhal Tlustý Sam.

Černošky na sebe zaraženě pohlížely. První massa jim hrozil bitím, tento však měl na sobě medvědí srst a v ruce pušku. Byl jistě hroznějším nepřítelem než ten první. My byla chytrá. Měla říci, že muž v kánoi plul dál a měla zamlčet, že šel do zahrady. Rozhodla tedy důvtipně, že bude moudrá a uvede zakázané a nařízené do rovnováhy. Proto srdnatě odpověděla, ukazujíc rukou k plantáži:

„On přijít sem a plout na svém kánoi do zahrady.“

Sam se podivil.

„Co to mluvíš, My? Vždyť v zahradě není voda. Ten muž zde vystoupil, viď?“

„Ano,“ přiznala.

„Kánoe plula po vodě dál?“

„Ano, massa.“

„A muž vesloval na svých nohou do zahrady?“

„Velmi vesloval!“ přisvědčila.

„Řekl vám, abyste to nikomu neříkaly?“

„On nám hrozit výpraskem, massa.“

„Nemějte strach. Výprask dostane on, na to se můžete spolehnout.“

Toto ujištění vzbudilo v dívkách důvěru. Po několika dalších otázkách se Sam dozvěděl každé slovo, jež promluvily s Walkerem. Černošky mu řekly i to, že o něco níže je přivázán člun.

„Umíte veslovat?“ ptal se jich.

„Veslovat?“ tázala se My pohrdavě. „Já veslovat každý den na vodě s naší miss.“

„Podívejte se! Ne sem, ale tam naproti na druhý břeh. Vidíte ty dva muže?“

Černošky si zastínily oči svýma černýma, tlustýma rukama a přisvědčily. Řeka nebyla příliš široká, takže dlouhé a suché postavy obou Snakerů bylo možné dobře rozeznat. Ty řekla:

„Tam stát massa farář s vojenskou hlavou a massa voják s kněžskou čepičkou.“

„Ano. Ti dva massa jsou moji dobří přátelé. Rádi by sem přišli, ale nemají loďku. Dopraví-li k nim jedna z vás člun, dostane ode mne tento nádherný obraz, na němž uvidí, jaký klobouk si nyní musí koupit. Takový – jako tento – je nyní v módě.“

Rozepjal svou medvědí kožešinu a vytáhl kus složeného papíru. Byl to list vytržený ze starého ilustrovaného časopisu. Lovec v prériích mívá zřídkakdy u sebe kus papíru, přitom je papír vždy věcí velmi potřebnou. Sam měl do tohoto útržku zabaleny již staré věci. Bylo na něm takové množství skvrn, mastných, černých i špinavých, že papír byl skoro průsvitný, a tištěné písmo pronikalo obráceně ze strany na stranu. Přesto vše bylo možné ještě rozeznat dřevorytinu. Představovala dívčí hlavu s mongolskou tváří; na té hlavě byl čínský klobouk ze sítiny, s okrajem, jehož objem by stačil za rodinný deštník pro deset osob. Pod hlavou byla slova: „Čínská krasavice z dob císaře Fung-Lu-Ču, pět set let před narozením Krista.“

Sam pečlivě uhladil papír a ukázal oběma černoškám obrázek. Černošky, jak známo, jsou neobyčejně marnivé. Milují nápadné tvary a křiklavé barvy. Když My a Ty spatřily hlavu s takovým kloboukem, spráskly ruce a daly se do smíchu, takže jim bylo vidět až do hrdla. My vykřikla:

„Ciel! Co je to za klobouk! Ó, Jesus, Jesus! Jaká je to krása! Kdo je tato vznešená lady?“

„Černošská královna z New Yorku. Má jmění tři sta miliónů dolarů a nosí vždycky nejnovější klobouky.“

„A ten obraz být můj?“

„Bude toho, kdo dopraví člun na druhý břeh.“

„Já to udělat!“

„Ne, já!“ zvolala Ty.

Nastala hádka, kdo má veslovat a kdo bude majitelem obrazu. Sam rozhodl spor prohlášením, že rozřízne obraz na dva díly, z nichž každá obdrží jeden; ta však, jež dostane pravou polovici klobouku, přeplaví se na druhý břeh.

Obě s tím byly srozuměny. Ty dostala pravou polovici vzácného obrazu a chvátala k člunu. My zatím držela svou polovici vysoko v ruce, tančila rozkoší a vyrážela při tom z hrdla všemožné výkřiky a vzlyky, takže ten, kdo by ji zdaleka slyšel, se musel domnívat, že ji štípla tarantule.

Sam nechal My třeštit. Zkoumal s obvyklou pečlivostí půdu, a ne nadarmo. Na břehu ovšem nenalezl nic, protože tam Walker své stopy zničil. Zato na kraji zahrady zpozorovalo bystré oko Samovo několik čerstvě zlomených stébel. Toto znamení opakovalo se v pravidelných, na krok dlouhých vzdálenostech, takže nemohlo být pochybnosti, že tudy kdosi dnes ráno kráčel.

Ty dorazila zatím k druhému břehu. Jim a Tim vstoupili, a protože byli obratnější v řízení člunu než černoška, trvalo jen krátkou chvíli, než přistáli a vystoupili.

„Volal jste nás, Same?“ řekl Jim. „Máte stopu?“

„Ano,“ odpověděl tlusťoch. „Myslím, že ho brzy dostaneme.“

A obraceje se k černoškám, hovořil:

„Slyšte, děti, mám ještě jeden nádherný obraz. Je mnohem krásnější, než tento. Dostanete jej, uděláte-li, co vám řeknu.“

„Teď já se zase přeplavit přes vodu, massa!“ zvolala My dychtivě.

„Ne. Chci něco jiného. Přijde-li muž, který zde vystoupil, a bude-li se vás ptát, zdali jsme tu byli, nesmíte mu to říci.“

„Ó nikoliv, massa. My říci, že massa bez nosu, massa s nosem a massa medvěd se tady ani neukázat.“

„Nesmysl. Nesmíte nás popisovat, jinak by poznal, že jsme tu byli. Když jste nás neviděly, nemůžete také vědět, jak vyhlížíme.“

„Ó! A nesmíme mu ukázat tento krásný obraz, massa?“

„Ukážete-li mu jej, jistě vám jej vezme.“

„Massa, to raději odejdeme a budeme prát na jiném místě.“

„Well! To je první chytrá myšlenka, kterou jste v životě měly. Jsem přesvědčen, že byste mu vypravovaly dopodrobna všechno, kdyby přišel, tak jako jste všechno řekly mně, ačkoli vám to zakázal. Kliďte se odtud, černé kůže, a to hodně daleko!“

„A druhý obraz, massa?“

„Ten vám přinesu.“

Černošky sebraly prádlo a spěchaly po proudu o kus cesty níže.

Sam vedl své druhy k zahradě, ukázal jim stopu a řekl, co se od černošek dozvěděl. Jim položil zamyšleně prst na místo, kde kdysi býval jeho nos, a tázal se:

„Myslíte, abychom se ubírali za touto stopou, Same?“

„Ano, pokud bude zřetelná.“

„To by asi byla hloupost, co?“

„Stěží. Proč?“

„Stopa je aspoň dvě hodiny stará. Za tu dobu mohl ten chlapík svou věc na haciendě vyřídit a místo opustit. Je však snadno možné, že se sem opět vrátí, zatím co my půjdeme po stopě, ukradne člun a zmizí.

„Tak, tak,“ přisvědčil Tim.

„Nikoli, tak tomu není,“ odpověděl Sam přesvědčivě. „Mohu to snadno dokázat. Přijel sem v indiánské kánoi. Co z toho vyplývá?“

„Že přichází zdaleka, patrně z hor,“ odpověděl Jim.

„Dobře. A dál: Jistě věděl, že ho budeme hledat, a přece zde přistál tak blízko místa, odkud nám unikl. Stalo se to náhodou?“

„Sotva. Patrně sem měl zamířeno již dříve.“

„Jistě. Z toho lze usoudit, že tu zůstane. Kromě toho pustil kánoe po proudu. Učinil tak proto, aby nás přivedl na myšlenku, že pluje po vodě dál; jinak by se musel strachovat, že nám vběhne do rukou. Jsem spíše přesvědčen, že přichází do Wilkinsfieldu za záležitostí, která ho delší čas zdrží. Dnes a zítra sotva půjde dál. Domnívá se asi, že zatím zanecháme pronásledování. Proto můžeme nechat člun klidně na vodě. Ostatně, co jinak s ním?“

„Mohli bychom jej vytáhnout z vody a uschovat do křoví v zahradě.“

„Tím bychom mu jen prozradili svou přítomnost. On ví o člunu. Nenajde jej a bude jej hledat. Místo člunu najde černošky, a ty ani neumějí nic moudřejšího, než všechno vybreptat. Ne, pustíme se za stopou. Jsem přesvědčen, že nemůžeme udělat nic lepšího.“

Sam kráčel s hlavou sklopenou napřed, dva bratři šli za ním.

Po chvíli se zastavil a řekl:

„Stop! Nebo zkazíte stopu!“

Skrčil se k zemi a prohlížel půdu s velikou pozorností.

„Hm!“ bručel. „Pod tímto stromem se zastavil. Stál zde delší čas, obrácen špičkami nohou vpravo. Jeho tvář byla obrácena naproti k vile. – Počkejte zde! Domnívám se, že ho vede na tuto plantáž jistý úmysl. Nešel přímo, rozhlížel se dříve po okolí, plížil se tajně za stromy; jeho úmysl tedy není dobrý, ani chvalitebný. Možná, že zašel k haciendadovi, zatímco ho hledáme. Ano, je zcela možné, že je už u něho.“

Aniž dal bratřím pokyn, jak si mají počínat, sám kráčel rychle k budově. V tom okamžiku se otevřely dveře verandy a z nich vyšla mladá, sličná dívka, která spatřivši lovce leknutím přitlumeně vykřikla. Patrně i ona ho považovala v prvním okamžiku za medvěda.

Sam se přiblížil rychle a učinil hlubokou poklonu. Podle jeho mínění nemohl skvělejší a elegantnější poklonu dámě složit ani nejjemnější gentleman. Protože však dobrý Sam nebyl ceremoniářem ani dvořanem a protože byl v medvědí kůži, dopadla jeho poklona tak podivně, že dívka přitiskla na rty kapesník, aby zadržela smích.

„Prosím za odpuštění!“ řekl Sam. „Zajisté miss Wilkinsová?“

„Ano,“ přikývlo děvče.

„Velká čest, znamenitě velká čest,“ ukláněl se Sam. „Poznal jsem to hned. Hned jsem si řekl: Dáma tak sličná, tak jemná, dáma tak vzdělaná a slušná jistě nemůže být nikdo jiný, než miss Wilkinsová.“

Díval se na ni s obdivem tak upřímným, že miss Wilkinsová málem upadla v rozpaky. A Sam pokračoval s důrazem:

„Však také já jsem slušný člověk, jemný gentleman. Ano, miss, jsem, a to docela nesmírně, ačkoli se vám neobjevuji ve fraku a klaku. Přicházím jako váš velmi dobrý přítel. To vám brzy dokáži.“

Nyní se oplátkou uklonila miss Wilkinsová.

„Přišel jsem vlastně,“ hovořil Sam dále, „abych se optal, mohu-li mluvit s panem Wilkinsem.“

„Nyní ne. Má návštěvu. Je u něho náš soused mr Leflor.“

„Tak časně zrána! To je zvláštní!“

„Vy přicházíte také časně.“

„Je to tak; ale já s ním chci promluvit o něčem nesmírně důležitém. Jsem nucen vašeho papá vyrušit.“

„Když je tomu tak, obraťte se, prosím, k přednímu průčelí. Tam je vchod a sluha vás ohlásí. Nesmíte však zapomenout, tak jako zde, říci své jméno.“

„Promiňte, miss! Ale když se na vás podívám, zapomínám na svůj křestní list a očkovací vysvědčení. Jsem Sam, Tlustý Sam, zaměstnáním poběhlík savanou.“

Dívka postoupila o krok k němu, zvedla překvapeně hlavu a tázala se:

„Sam? Tlustý Sam?“

Slovo „tlustý“ jí nechtělo se rtů. Sam však vážně přisvědčil: „Ano. Sam Tlustý. Tak se jmenuji.“

„Ah! Četla jsem o vás mnoho.“

„Cože? Četla? O mně?“

„Ano, již několikrát.“

„To je nemožné, milá miss,“ odpověděl Sam, vytahujíc prsty z kapsy a zamyšleně ji pozoroval. „Nevím, co byste o mně četla; tyto mé ruce nenapsaly nic, co by vám mohlo přijít na oči.“

Dívka se dala do smíchu a její hlas zněl jako stříbrný zvonek.

„O tom se s vámi nechci přít. Jste-li však skutečně Tlustý Sam, lovec z prérie, pak jsem o vás četla v novinách.“

„V novinách?“ zvolal Sam, zapomínaje zděšením zavřít ústa. „Ano, sir.“

„By devil! Snad v nich nebyla popsána má osoba?“

„Ano. A přesně tak, sir, poznala bych vás určitě, kdyby mne nebyla vaše medvědí kůže tolik polekala.“

Sam zvedl ruku jako k přísaze.

„Miss, mé svědomí je čisté jako vypraná náprsenka; ale z nedopatření může být vydán zatykač i na nejpoctivějšího chlapíka. Jsem nevinen! Nedopustil jsem se žádného zločinu.“

„Zatykač? O zatykači nebylo ani řeči.“

„Vskutku? Bohudíky! Mé srdce je opět veliké jako krok gentlemana, který nemá na botách podrážky. Ale proč tedy noviny uveřejnily můj popis?“

„Jak se zdá, nevíte, že jste proslavená osobnost.“

„Ó, prosím! Osobností jsem, a proslavený jsem kdysi také býval ve své otčině. Znali mne tam ve všech ulicích a na všech rozích. Tedy žádný zatykač?“

„Ne! Píší o vás – jen tak. Lidé, kteří přicházejí na Východ, vypravují v městech, co zažili i co slyšeli. Při tom se ovšem zmiňují o vynikajících lovcích v prériích. K těm náležíte i vy. A co vypravují, bývá velmi brzy tištěno.“

„Aha! Ti darebáci mne tedy tiskli?“

„Vás ne, jen o vás.“

„All right! Kdyby mne tiskli, to znamená, kdyby mne zavřeli do tiskařského stroje, utrpěla by má postava asi malou změnu. A byla by z toho nejvýš nepříjemná tisková chyba. Ale co o mně vlastně vytiskli?“

„Psali o vašich činech. Neprovázel jste kdysi se šesti jinými lovci karavanu, určenou do Santa Fé?“

„Ano. Tehdy nám Komančové notně zatápěli, ale nakonec to nestálo za řeč.“

„Nezachránil jste jednou celou osadu před Siouxy?“

„Už se ani nepamatuji. Ale počkejte – už vím. Nu, to hrdinství nebylo příliš veliké. Byla nás hromada proti osmdesáti indsmanům; potom už je možné všelicos udělat.“

„To a ještě jiné věci jsem o vás četla. Proto se raduji, že vás vidím. Velice by mne těšilo, kdybyste zde nějaký čas zůstal.“

„Ano, mne také. Když se dívám do vašich očí, miss, zdá se mi, že bych se mohl rvát pro vás se všemi Indiány na světě. Nuže, snad zde zůstanu den nebo dva; rozhodne se to velice brzy. Především musím mluvit s vaším otcem.“

„Jdete tedy okolo domu, jak jsem vám již řekla.“

„Well! Bylo by mně milé, kdybych se tam s vámi mohl také setkat.“

Sam udělal opět poklonu, podle jeho názoru nanejvýš obratnou a šel. Při tom spokojeně bručel:

„Jsem to chlapík! Pěkně jsem jí to řekl, moc pěkně! Nejjemnější kavalír by to neuměl lépe udělat! Ale je to děvče! Jako růže!“

Obešel budovu a dostal se k přednímu průčelí. Před vysokým, širokým portálem stál sluha v lehkém, jižnímu podnebí přiměřeném oděvu. Udiveně Sama pozoroval a tázal se ho, koho hledá. Když vyslechl odpověď, řekl:

„Musíte počkat, človíčku! Pán teď nemá kdy.“

„Aj, to se mně znamenitě hodí,“ odtušil Sam. „Já také nemám kdy, odbudeme si to tedy hned.“

A vstoupil.

Sluha jen taktak, že ho chytil za chlupatý rukáv a řekl přísně:

„Doufám, že jste rozuměl, co jsem vám řekl, master!“

„A já doufám, že jsem mluvil dost jasně!“ zachmuřil se Sam.

„Zajisté. Ale opakuji, že musíte počkat.“

„Synu, mějte se na pozoru! Už to slovo neopakujte! Jděte hned k svému pánovi a povězte mu, že Tlustý Sam s ním chce promluvit ve velice nutné záležitosti.“

„Lituji, ale nejde to. Počkejte, až –“

V tom se sluha zarazil, ustoupil a udělal hlubokou poklonu. Na chodbě se otevřely dveře a z nich vyšla miss Wilkinsová. Obrátila se, vlídně se usmívajíc k Samovi:

„Poněvadž jste si přál uvidět mne i z této strany, šla jsem sama k pa, abych vás ohlásila. Prosím, pojďte!“

Pohled, jímž tlustý lovec sluhu změřil, byl zničující; asi tak se dívá polní maršálek na dezertéra. Zanechal jej stát s otevřenými ústy a pak kráčel Sam za dívkou, která ho vedla dlouhou předsíní, až s ním vstoupila do místnosti, v níž byli dva muži.

První byl ještě silný muž asi na sklonku padesátky. Měl zevnějšek dokonalého sebevědomého gentlemana a při tom přece dobrotivého pohledu. Vrásky, jež se mu dělily u obou očí směrem k spánkům, svědčily o tom, že život tohoto muže neuplynul bez duševního namáhání.

Druhý muž byl asi třicetiletý. Byl dlouhý, hubený a poněkud vpřed nahnutý; jeho oděv byl jemný a bezvadný, obličej hladce vyholený. Když tento muž spatřil vstupujícího Sama, svraštil oči a ohrnul pysk. To způsobilo, že jeho obličej nabyl nepříjemného výrazu.

„Zde, pa, je master Sam, který chce s tebou promluvit,“ řekla dívka. „Myslím, že je ti vítán!“

„Ovšem, milá Almo. Vítám vás, sir!“

Wilkins podal maličkému trapperovi ruku. Sam ji uchopil a stiskl tak srdečně, jak jen uměl.

„Těší mne, sir, že se na mne nehněváte. Snad mám za to děkovat jenom miss Almě.“

„Nejen jí,“ poznamenal plantážník, „nýbrž také pověsti, která vás předchází.“

„A která zajisté lichotí více, než je třeba.“

Tato slova pronesl Wilkinsův host, jeho soused Leflor, který pohlédl na Sama trochu ironicky. Tlustý muž se k němu obrátil a odpověděl:

„To tak již pověsti mají ve zvyku, sir! Máte také nějakou?“

„Pověst? Já – ne!“

Sam se zašklebil.

„Žádnou pověst? Hm! Škoda! Měl byste se postarat, aby lidé mohli o vás vypravovat něco dobrého!“

Toto intermezzo bylo hostiteli zřejmě nepříjemné. Chtěl tuto zábavu, jejíž tón byl poněkud nabroušený, přerušit, ale mr Leflor ho předešel. Dal se do zvučného smíchu a odpověděl:

„Dobře řečeno, master! Lovec musí mít vždy na jazyku pádnou odpověď, právě tak jako jeho puška má být vždy ostře nabita. Ale, probůh, co to máte v ruce? Tato bouchačka – ach, jaká je to zbraň!“

Vzal Samovi pušku z ruky a se smíchem ji ukazoval Wilkinsovi, který ho marně pohledem varoval. Malé, bystré Samovy oči zpozorovaly Wilkinsův pokyn. Řekl:

„Nechte toho mrkání, drahý sir! Je to zbytečné. Starý Sam už ví, na čem je. Nepoloží-li tento muž mou pušku okamžitě na stůl, bude mít se mnou co dělat. Tlustý Sam je dobrý kulich, ale šašky ze sebe tropit nedovolí.“

„Člověče!“ zvolal Leflor.

„Kluku!“

Sam pronesl to slovo klidně, skoro tiše, a přece v něm bylo tolik důrazu, že Wilkins uznal za nutné zakročit. Vzal zbraň z Leflorovy ruky, podal ji Samovi a řekl:

„Prosím, dost! Jste oba hosty v mém domě, vzájemně se ani neznáte, proto nevím, z jakého důvodu byste zde rozváděli spor. Bude vám snad milé, master Same, jestliže se vás otáži po příčině vaší návštěvy.“

Leflor mlčky ustoupil, jeho oči se však podrážděně leskly. Alma Wilkinsová od nich rovněž odstoupila. Její tvář byla chladná a neproniknutelná. Sam se tvářil zcela lhostejně, když odpovídal na plantážníkovu otázku:

„Dokonce velice milé, sir. Nemám totiž mnoho času. Přicházím, abych se vás zeptal, znáte-li snad muže, který se jmenuje Walker.“

„Walker? Toto jméno není vzácné. Slyšel jsem je dost často, ale nemám žádného známého, který by se tak nazýval.“

„Nebyl u vás dnes ráno člověk toho jména?“

„Ne.“

„Dovolte ještě otázku: jaké návštěvy jste dnes vlastně přijal?“

„Žádné. Pan Leflor je první osobou, s níž jsem dnes mluvil.“

„Děkuji vám! Smím teď s vámi promluvit o samotě?“

„Zajisté. Týká se ta záležitost vás?“

„Ne, nýbrž vás.“

„Nuže, můžete mluvit zde. Před svou dcerou nemám tajnosti, a mr Leflor je můj soused, který nás může rovněž vyslechnout.“

„Mám mluvit upřímně?“

„Zajisté.“

„Nuže – před miss Wilkinsovou vám svou záležitost přednést nemíním, protože se mi její tvář velice líbí, a před tímto pánem mluvit nehodlám z důvodu zcela opačného – jeho tvář se mi totiž vůbec nelíbí.“

„Ten člověk mne uráží, Wilkinsi!“ vykřikl Leflor, přistupuje opět blíž. „Slyšíte? Nemohu a nesmím strpět –“

Tlustý Sam proti němu vztáhl ruku, opovržlivě hvízdl a pravil:

„Zvolna, zvolna vážený sir, my si spolu promluvíme jinde. Přišel jsem sem v dobrém úmyslu a byl jsem vámi přijat způsobem, na který jsem si nezvykl a také si zvykat nebudu. Jsem muž savany a jednám podle jejích nepsaných pravidel. V těch stojí, že odpovědí na urážku je buď kulka, nebo nůž. Tu odpověď jsem vám zůstal dlužen ze zdvořilosti k mr Wilkinsovi a miss Wilkinsové, ale to právo si nedám vzít, říci ve vší poctivosti, že se mně váš obličej nelíbí. Uráží-li vás to, jsme vyrovnáni – urážka za urážku! A teď prosím, master Wilkinsi, na slovíčko!“

Miss Wilkinsová nepronesla dosud ani slovo. Nyní se však obrátila k Samovi:

„Řekl jste, že ani já nesmím vyslechnout vaše sdělení. Opravdu nesmím?“

„Hm! Zatím ještě ne; však se dozvíte o všem ještě včas. Ostatně – povězte mně, miss, umíte-li mlčet.“

„Ovšem.“

„Chci vám věřit, ačkoliv mám se ženami špatné zkušenosti, hihihi! Prosím – buďte si tedy při tom, je-li vám libo. Kde si promluvíme, master Wilkinsi, aniž nás kdo uslyší?“

„Nu, pojďte sem vedle, nedáte-li jinak,“ řekl haciendado trochu mrzutě.

Leflor učinil krok ke dveřím.

„Kvůli mně nemusíte odcházet, Wilkinsi. Jsem-li nehoden důvěry, mohu odejít. Sejdu zatím do salónu, a prosím, abyste mně dal zavolat sluhou, jakmile budete hotov s tím člověkem. Nerad bych odešel, dokud neuslyším vaše rozhodnutí v mé záležitosti.“

Odešel.

Wilkins zvedl ukazováček a řekl varovným hlasem:

„Master Same, máte o nepřítele víc. Bylo to zapotřebí?“

„Hm! Ať ano, nebo ne, mně to nevadí. O nepřítele víc nebo méně – co na tom záleží starému Samovi?“

„Zdá se mi, že posuzujete lidi příliš rychle!“

„Ano, vím co chcete říci. Zdá se vám, že jsem příliš ukvapený, já však vám říkám, že se mi tvář toho muže opravdu nezamlouvá. Je to tvář taškáře. Ten mr Leflor je snad zámožný osadník; to však nemá v mých očích cenu. U čerta, ať se pokusí být trapperem! Za čtrnáct dní neshledá svých šestnáct set kostí ani s tisíci svítilnami. Opravdu, nemohl jsem jednat jinak. Urazí-li mne takový chlapík, zahvízdám mu do uší, až se mu bude v hlavě blýskat všech pět set komet. Ostatně tady jsem ho potřebovat nemohl. Nechtěl jsem, aby slyšel to, co vám povím, mr Wilkinsi.“

„Nevím, proč vám na tom tak záleží. Uvažte, že je to můj soused a že v takové odlehlé krajině, jako je naše, si svěřují sousedé i věci nejdůvěrnější.“

„Možná věci; já však tomu člověku přece nedůvěřuji. Ale přikročme již k naší záležitosti.“

„Prosím. Jsem zvědav, zda je skutečně tak důležitá, za jakou ji považujete.“

„Dozvíte se hned, zač ji považuji. Je vám známo jméno Rudý Burkes?“

Haciendado prudce vstal.

„Ovšem,“ odpověděl. „To jméno znám až příliš dobře a toho člověka rovněž. Co je s ním?“

„Chce vás tak trochu navštívit.“

„Cože? Rudý Burkes? Víte, co mluvíte?“

„Zajisté! Přijde dnes v noci.“

„Nebesa! Jaká je to zpráva!“

Wilkins se rozběhl napříč pokojem, hned se však vrátil, udělal několik kroků k Samovi a ptal se rozechvěně:

„Odkud to víte, sir? Jak to vůbec můžete vědět? Je to zaručená zpráva?“

„Naprosto zaručená, neboť mi ji Rudý Burkes sám řekl. Vyslechl jsem ho.“

„Tajně jste mu naslouchal? Kdy? Kde?“

„Včera večer, v pralese, čtyři hodiny cesty odtud.“

Haciendado si přetřel rukou čelo.

„To je zlá zpráva,“ řekl, „velmi zlá. Znám jeho tlupu a vím, co dovede. Jsme v nebezpečí – v hrozném nebezpečí –“

Jeho dcera k němu přistoupila a položila mu ruku na rameno.

„Upokoj se, pa!“ řekla klidně. „Bylo by hrozné, kdybychom měli ztrácet hlavu. Víme-li o nebezpečí, můžeme učinit opatření, abychom je odvrátili. Adler jistě udělá vše, co bude moci, tak jako tehdy a povíme-li dobrému panu Samovi několik vlídných slov, snad zůstane i on zde, aby nám propůjčil své zkušenosti a svou proslulou pušku. Že mám pravdu, master?“

Samova tvář roztála v širokém úsměvu, když odpovídal:

„Miss, což jsem vám neřekl, že bych se pro vás bil se všemi indsmany na světě? Zapomněla jste na to?“

„Zde nejde o indsmany, sir!“

„Lotr zůstane lotrem, ať je bílý nebo rudý, zelený, modrý nebo žlutý – to je lhostejné. Zůstanu u vás. A nebudu zde sám, neboť přišli se mnou dva jiní chlapíci, kteří se také dobře vyznají v tlačenici. Nebylo snad také v těch novinách, jež jste četla, něco o Jimovi a Timovi Snakerových?“

„Ovšem. To jsou dva bratři, viďte?“

„Ano, jsou zde!“

„Jaké překvapení! Kde jste je nechal?“

„Stojí venku v zahradě.“

„Proč nepřišli s vámi?“

„Venku je jich více zapotřebí; ostatně můžeme je zavolat. Slyšel jsem, že na plantáži je bílý dozorce. Jaký je to člověk?“

„Můžeme se na něho ve všem spolehnout,“ odpověděl Wilkins.

„Dobře. Rád bych s ním později promluvil, neboť ho budeme potřebovat. Tedy dovolte, abych vám vypravoval podrobněji, master Wilkinsi.“

Sam stručně vylíčil vše, co se přihodilo včerejšího večera, a zmínil se také o Walkerovi a o tom, že vystoupil z člunu poblíž usedlosti. Když Sam domluvil, poznamenal Wilkins:

„Walker že se jmenuje? Neznám to jméno. Co by tu mohl chtít?“

„Přivádí ho sem jistě nějaký určitý úmysl. Snad vás navštíví. Bylo by mi milé, kdybyste ho v tom případě zadržel, než se vrátím.“

„Slibuji vám to. Ale kam chcete jít?“

„Podívat se po jeho stopě. Snakerové ho chtějí mít stůj co stůj pro sebe.“

„Zde nemůžete pátrat po stopě. Nenajdete ji.“

„Pak půjdu k Bommymu.“

„K Bommymu? Znáte ho?“

„Ne. Kdo je ten černoch?“

„Nevděčný ničema, bezcharakterní a sobecký. Můj bratr, nechtěje se s ním již zlobit, propustil ho na svobodu a daroval mu malý pozemek. Myslel, že Bommy jako svobodný člověk se bude chovat lépe. Ale chlap byl příliš líný, aby se živil prací; začal obchodovat s kořalkou. Aby mi neotravoval černochy, zakázal jsem jim od něho kupovat. Od té doby se ten dareba pokouší škodit mně všemožným způsobem. Myslíte, že Walker šel k němu?“

„Přísahal bych na to. Ptal se dvou vašich černošek na někoho, kdo o vás smýšlí nepřátelsky, a My a Ty mu jmenovaly Bommyho. Šel-li k němu, bude to důkaz, že ho sem přivedl úmysl vám nepřátelský.“

„Není snad ten Walker zvědem Rudého Burkese?“

„Sotva. Spíše se domnívám, že ti dva o sobě nevědí. Nu – půjdu opět k svým druhům, abych s nimi milého Bommyho navštívil. Good bye!“

„Kdy se vrátíte?“

„Co nejdříve. Prosím, neříkejte zatím nikomu ani slova o nebezpečí, jež usedlosti hrozí. Černoši jsou žvatlaví tvorové. Kdyby se o tom dozvěděli, spustili by pohanský křik, a pak by Burkes možná brzy poznal, že ho očekáváme.“

„Můj soused Leflor by se snad o tom všem mohl dozvědět. Požádám ho, aby přišel s několika svými lidmi a pomohl nám.“

„Prosím, nedělejte to! Mám jakési tušení, že s tímto Leflorem není vše zrovna v nejlepším pořádku. Ostatně promluvíme si o tom, až se vrátím; pak vám povím, bude-li třeba přibrat cizí pomoc. Zatím čekejte!“

Sam zanechal haciendada a jeho dceru ve velmi stísněné náladě. Trvalo dost dlouho, než se Wilkins vzpamatoval aspoň tak, aby mohl usednout a přinutit svou tvář, aby opět jevila klid. Ale vnitřní rozčilení ho dosud neopustilo. Mnul si čelo a setrval velmi dlouho v zamyšlení, z něhož ho vyrušil teprve jemný dotek jeho dcery.

„Otče, neměj starosti,“ řekla tiše. „Důvěřuji tomu lovci a vím, že vše nakonec dobře dopadne. Proto jsem klidná.“

Wilkins se slabě usmál a uchopil ji za ruku.

„Milé dítě, je to najednou pro mne příliš mnoho těžkého rozhodování. Událost stíhá událost, a já – prosím, posaď se, musím ti říci ještě něco jiného, velmi důležitého.“

Učinila tak, a Wilkins si znovu rukou zvolna hladil čelo jako by mu bylo těžko nalézt začátek řeči. Tu Alma sama promluvila, tiše a klidným hlasem:

„Vím, co mně chceš říci, otče.“

Wilkins vzhlédl s němou otázkou.

„Ano, vím. A vím také, jak je pro tebe těžké mluvit o té záležitosti, ale já bych si přála, abys je pojímal lehčeji, tak lehce, jako já.“

„Milé dítě, nevíš, co mám na mysli. Mluvíš o nebezpečí přepadení. Vskutku, to mně působí méně starostí než –“

„Než mé vdavky?“

Wilkins na ni pohlédl s úžasem.

„Ty to víš, Almo?“

„Oh! Pan Leflor měl již delší čas to slovo na jazyku. Jeho dnešní návštěva vypadala tak, jako by s tebou chtěl promluvit o vážných úmyslech.“

„Vskutku, udělal to,“ odpověděl plantážník s patrným ulehčením.

„A co jsi mu odpověděl, otče?“

„Zatím nic. Musím přece nejdříve promluvit s tebou. Nikomu na světě bych tvou ruku neslíbil bez tvého svolení, má milá.“

„Proto tedy mister Leflor ještě neodešel, proto čeká v salóně. Chce hned odpověď?“

„Ano.“

„Dám mu ji sama.“

Usmála se při tom, takže její otec tím byl poněkud zmaten.

„Co mu chceš říci, Almo? Sama mu chceš dát svou odpověď? Bude kladná?“

„Uvidíš. Pojď!“

Vstala, avšak otec jí uchopil za ruku a řekl velmi vážně:

„Počkej ještě okamžik, Almo. Ta věc není tak prostá, a já myslím, že si musíš velmi dobře rozvážit, zda je té odpovědi Leflor vskutku hoden.“

Jeho hlas zněl tak úzkostlivě, nebo aspoň starostlivě, že se dívka rozesmála, a odpověděla, živě blýskajíc očima:

„Je hoden, pa, zajisté že je.“

Otec potřásl hlavou. V jeho mírné tváři se na okamžik zračilo jakoby zklamání.

„Nerozumím ti,“ řekl. „Je přece pravda, že vy ženy jste naprosto nevyzpytatelné. Domníval jsem se, že tě dobře znám, a teď vidím, že jsem se mýlil.“

„Ano, mýlil jsi se, pa, ale nenechme pana Leflora dlouho čekat. Pojď!“

Vzala ho za ruku, a za okamžik nato vešla s ním do místnosti, kde Leflor, čekaje, stál u okna. Snad myslel dosud na Sama, neboť jeho čelo bylo pokryto hrozivými vráskami. Rychle se tedy otočil, a když spatřil dívku, přicházející po otcově boku, objevil se v jeho tváři výraz radosti.

„Už?“ řekl. „Dovoluji si to ovšem považovat za šťastné znamení.“

„Má dcera,“ řekl plantážník vážně, „prohlásila, že vám dá odpověď sama a hned, jak jste si přál. I já myslím, že je to šťastné znamení.“

„Jaké štěstí! Almo – smím tedy doufat?“

Přistoupil k ní, chtěje ji vzít za ruku; dívka však ustoupila a tázala se s bezstarostným úsměvem:

„V co chcete doufat, pane?“

„Že jste se rozhodla splnit nejvřelejší přání mého srdce.“

Stále se usmívajíc, se dívka lehce uklonila a odpověděla:

„Děkuji vám. A prosím, abyste se svého přání v tomto ohledu laskavě vzdal.“

„Prosím?“

„Je to nemožné.“

Leflor strnul. Díval se na ni s výrazem pochybnosti. Jako by nevěřil svému sluchu.

„Slyším dobře?“ tázal se pak. „Viďte, je to jen žert?“

„Žert? Pokládáte mne za tak svévolnou, že bych mohla v takové věci žertovat? Mluvila jsem vážně.“

„Tedy ne?“

„Určitě ne.“

Leflor se znovu odmlčel. Byl si tak jist, že bude vyslyšen, že se téměř ani nemohl vpravit do postavení, jež se mu zdálo dříve nemožné. Wilkins živě pociťoval nepříjemnost této situace, a sám překvapen odpovědí své dcery, se ptal naléhavým tónem:

„Almo, skutečně nežertuješ? Rozmysli si vše dobře, mé dítě!“

„Nemusím se rozmýšlet, otče. Nebylo o tom pro mne od počátku nijaké pochybnosti.“

V tváři Wilkinsově se jevily velké rozpaky. Přisvědčil však pokynem hlavy a obrátil se k Leflorovi:

„Tady to máte, sir! Jak vidíte, nelze nic dělat. Mohu se vám jen omluvit a prosit vás, abyste nám přesto všechno zachoval své přátelství.“

Leflorova tvář měnila barvu. Jeho líce jako by zapadly, čelo mu zrudlo, kostnaté pěsti se nervózně zatínaly. Sevřel zuby a ptal se sípavě:

„O přátelství si ještě promluvíme, Wilkinsi. Jen bych chtěl vědět, zdali si vzpomínáte na to, co jsem vám před chvílí řekl?“

Haciendado svraštil čelo.

„Ovšem,“ řekl, a učinil pohyb, jako by se k té odpovědi musel přinutit násilím.

„Měl jste to na zřeteli při odpovědi své dcery?“

„To s tím nemá co dělat, sousede. Slíbil jsem vám sice, že se u ní za vás přimluvím, ale uznáte snad, že nutit ji k ničemu nemohu. Nemělo by to smysl.“

„Dobře tedy. Ani já vám nemohu říci nic jiného, než že budete dnešního dne velice litovat! Oba! K čertu – mohl jsem mít tuto cestu ušetřenou!“

Obrátil se a odešel, aniž pozdravil.

Nikdo ho nenásledoval. Otec a dcera zůstali stát, nepromluvivše ani slova, až se dole ozval koňský dusot.

„Odjíždí!“ řekl Wilkins s povzdechem, o němž nebylo možné říci, zda znamená ulehčení či starost.

„Trápíš se proto, pa?“

„Oh ne… Ale před pěti minutami jsem nevěřil, že vše takto skončí!“

„Řekl, že jsi mně chtěl domlouvat –“

„Ano, slíbil jsem mu to.“

„Jak jsi to mohl slíbit! Vždyť ho nikdo nemá rád! Vždyť ten muž vyvolává v každém takový protivný, odporný pocit – i ten tlustý lovec to cítil. Ty ne?“

„Vím to, mé dítě. Ani já ho nemám rád. Bylo mně úzko při pomyšlení na spojení s ním, on mne však tak dlouho nutil –“

Alma k němu vzhlédla s úžasem.

„Jak by tě on mohl nutit, pa?“

„Nu – není to snad správné slovo, ale ty přece víš, že jsem byl při válce odpadlíků přívržencem severských států. Zdejší statkáři jsou ještě dnes zuřiví přívrženci Jihu. Kdo je výjimkou, může být snadno různými obchodními pletichami a uskoky zničen. Přinesl jsem kdysi ve své horlivosti mnoho obětí federaci a učinil jsem mnoho, co zde nesmí nikdo vědět. Leflor to na mne může říci a tím mi hodně uškodí.“

„Hrozil tím?“

„Ano.“

„Ničema. To je nejpádnější důkaz jeho podlosti, zlovůle a bezedné špatnosti. Raději být žebračkou, než ženou takového ničemy.“

Haciendado vzdychl.

„Almo, ty nevíš, co je chudoba.“

„Dovedla bych ji snést, otče. Ale neštěstí, být ženou takového ničemy, bych nesnesla. Ostatně my nejsme chudí, pa!“

Wilkins mlčel a potřásal hlavou. Měl na srdci něco těžkého, velmi těžkého. Může to říci? Smí mluvit o tajemství, jež ho olupovalo o spánek, jež hlodalo na jeho duši a hrozilo mu vysušit kosti? Ne, ještě – aspoň teď ne – tak si myslel. A přece přijde čas, kdy bude nucen promluvit. Co potom? Setřásl tu myšlenku, neboť se cítil příliš sláb, aby ji sám sobě mohl zodpovědět.

Alma ho objala, přitiskla hlavu na jeho prsa a ptala se rozmarně:

„Jsi asi se mnou velice nespokojen, pa?“

„Ne, co si myslíš!“ odpověděl a nutil se k úsměvu.

„Jednala jsem tedy správně?“

„Zcela správně, mé dítě.“

„Tak odhodlanou mne spatříš i dnes večer. Vezmu sama pušku, kdybychom se museli hájit proti bushheaderům. Ví již o tom Adler?“

„Ne. Ještě jsem ho dnes nespatřil. Pošli ho ke mně, až ho uvidíš. Musím se s ním poradit o nutných opatřeních.“

Kapitola třetí NEGROVA CHÝŠE

Tlustý Sam se rozloučil s haciendadem a jeho dcerou a vyhledal především Jima a Tima. Stáli tam, kde je opustil. První na něho vyčítavé zabručel:

„Kde vězíte, starý? Čekáme na vás celé dvě věčnosti. Zakoukal jste se patrně do seňority, s níž jste tam naproti mluvil, co?“

„All right! Šlo to jako na drátku. Viděli jsme se, zamilovali se, vyznali si lásku, a zasnoubili se – všechno jedním tahem. Seňorita půjde jako moje squaw se mnou na Západ a bude medvědicí.“

„Behold! To bude mladých medvíďat! A starý medvěd se bude pilně starat o zvěřinu a o jahody.“

„Zajisté! To všechno bude dělat, a vy se budete dívat a utírat si hubu. Nedostanete nic. Zkrátka: upozornil jsem majitele plantáže na to, co se chystá dnes večer. Vrátíme se k němu později, abychom se dohodli o dalším. Nyní především vyhledáme našeho dobrého přítele Walkera. Go on.“

Sam šel napřed a pátral po Walkerově stopě. Než se nadál, nalezl ji a poměrně snadno se jí držel. Určil dokonce přibližně i stáří stopy, kterou hledaný zanechal na veřejné cestě. Odhadl časový rozdíl na dvě hodiny. Sledujíce stopu, dostali se ze zahrady na cukrovou plantáž, kterou cesta rozdělovala na dvě části. V dálce na obzoru se prostíral les, před ním pak několik osamělých křovin. Opodál bylo stavení, jež mohli tři chodci právem pokládat za Bommyho chatu.

Sam se zastavil a rozhlížel se po krajině. Potřásl několikrát zamyšleně hlavou a pak řekl:

„Nepochybně to je ona negrova chata, a tato cesta vede přímo k ní. Půjdeme-li po ní, uvidí nás z té boudy zdaleka, a velectěný pan Walker práskne do bot. Musíme se připlížit nepozorovaně. Nejlépe snad, obejdeme-li cukrovou plantáž. Je obklopena křovinami; ukryjeme-li se v nich, nebudeme předčasně zpozorováni. Pojďme!“

Postupujíce podle Samovy rady, octli se asi za čtvrt hodiny v hustém křoví, odkud bylo možné dobře přehlédnout zadní část stavení a dostřelit k němu. Chata byla od nich vzdálena asi osmdesát kroků. Dělilo je od ní několik hustých keřů a skupiny akácií.

„Zůstaňte zde!“ řekl Sam. „Já se připlížím ještě víc a pokusím se dostat pod křoviska, jež stojí proti dveřím.“

„Neměli bychom raději hned vrazit dovnitř?“ tázal se netrpělivě Jim Snaker.

„Ne, staroušku. Nejdříve chci vědět, na čem jsme. Nejkratší cesta nebývá vždycky nejlepší. Čekání často vede rychleji k cíli než útok s bubnem.“

Vylezl ze svého úkrytu a plazil se po zemi k nejbližšímu křovisku. Skákaje od houštiny k houštině dospěl ke křoví, které stálo nejvýš šest kroků od dveří. Byl to keř šeříku, opletený divokým vínem. Keř tvořil i za dne dostatečnou skrýš pro toho, kdo se umí náležitě ukrýt. Sam zalezl přes svou tloušťku pohodlně pod větve a uměl se v nich tak chytře zařídit a zakrýt se listím, že by bylo třeba velmi zkušeného zraku tomu, kdo by ho chtěl odhalit.

Stavení bylo zbudováno ze silných neotesaných kmenů, také střecha byla podobně sroubena. Na všech čtyřech stranách dřevěné stavby byl malý otvor, sloužící za okno. Dveře vedoucí dovnitř byly na zadní straně – tak tomu bývá u většiny těchto chat na Západě. Neotvírají se dovnitř, nýbrž ven, stejně jako okenice, zhotovené ze silných, dvojnásobně křížem sbitých prken.

To vše si Sam velmi podrobně prohlédl. Náhle se bezděky přikrčil, neboť se dveře chaty otevřely. Vystoupil z nich černoch a rozhlížel se opatrně a nanejvýš pozorně na všechny strany a obešel chatu. Když se z druhé strany opět vrátil ke dveřím, řekl:

„Nablízku nikdo není. Pojď ven, Danieli!“

Ze dveří vyšel druhý černoch, oděný v modře pruhovaný kalikový oděv, bos, beze zbraně a bez pokrývky hlavy. Zastavil se a také se rozhlédl. Když nic nezpozoroval, co by vzbudilo jeho obavy, řekl:

„Koho to tam vlastně máš? Proč jsi nechtěl, abych mluvil?“

„Pst! Je to jeden z mých přátel, ale bylo by úplně zbytečné zasvěcovat ho do vašich plánů.“

„Kde je ukrytý?“

„Nebuď tak zvědavý! Poselství jsi mně vyřídil; půjdu s vámi. A co ještě třeba říci, pověz teď. Ten uvnitř nás neuslyší.“

„Bude u tebe ještě dnes večer?“

„Nemyslím.“

„Dobře. Nepotřebujeme svědky. Měli jsme původně jiný plán, ale zdá se, že se tu potloukají cizinci, kteří nás potají vyslechli. Náčelník tomu sice nevěří, ale jistota je jistota. Protože jsi nám prokázal již jiné služby, byl jsem k tobě poslán, abych se tě zeptal. Přes řeku jsem se dostal na kupě rákosí. Přijdeme v devět hodin. Kdo to začne, bude rozhodnuto podle okolností; určí to sám Burkes. Máš dost whisky?“

„Víc než vypijete.“

„Well! Pošli pryč tam toho uvnitř, abychom byli večer sami.“

Muž odešel k lesu. Bommy – hostinský, zůstal ještě chvíli stát před chatou a pak vešel dovnitř. Sam nepovažoval za nutné, aby šel za ním sám. Bylo zbytečné vydávat se v nebezpečí. Proto, když ještě nějaký čas čekal, vylezl ze svého úkrytu, obešel chatrč, naslouchaje ostražitě, zda uslyší nějaký hlas, nějaký zrádný zvuk; ale nic se neozvalo. Vrátil se tedy opět ke dveřím a pokynul do míst, kde zůstali oba Snakerové. Dal jim posunky znamení, aby přišli oklikou, co možno nepozorovaně; ale Tim buď neporozuměl, nebo pokládal opatrnost za zbytečnou, neboť řekl Jimovi:

„Volá nás, pojďme! Vrazíme dovnitř, a vše, co tam je bude naše.“

„Počkej! Sam ukazuje, abychom šli oklikou.“

„Pshaw! Nadělá s tím příliš okolků. Škoda času. A proč? Válí se půl hodiny v křoví, aby viděl starého negra. Pojď!“

Opustil svůj úkryt a ubíral se přímo k chatě; Jim za ním. Nedostali se ještě k Samovi, když dveře stavení, které byly jen přivřeny, s hlomozem zapadly, a zevnitř cvakla závora. Sam, který to zaslechl, tiše zaklel. Posunky přivolal oba bratry, a když se u něho octli, nevrle šeptal:

„Co vás to napadlo, že jste se přihnali tak otevřeně? Myslíte snad, že jen vy máte v hlavě oči? Domníváte se, že do tohoto hnízda udělali čtyři okenní otvory jen proto, abyste se vy mohli dívat dovnitř, a ne jeho obyvatelé ven? Všechno jste pokazili.“

„Tim jinak nechtěl,“ omlouval se Jim.

„Když Tim vyvede hloupost, nesmí při tom scházet Jim, to se rozumí! To jste westmani? Namlouvejte to někomu jinému, ne mně! Jste greenhorni a dost. Kdo chce chytit ptáčka, nesmí se přihnat jako bouřka!“

„Nu, ptáček, kterého chceme mít, nám přece neujde. Zbytečně se rozčilujete, starý.“

Sam však jevil malou náklonnost, aby omluvil jejich neprozřetelnost. Byl zcela vážně pohněván. Jeho obličej, i jindy dost červený, byl nyní hněvem rudý. Odpověděl:

„Tak? Myslíte, že je uvnitř? Co když tomu tak není?“

„Pak teprve není příčiny, abyste nás peskoval.“

„A je-li uvnitř?“

„Pak k tomu rovněž není důvod. V tom případě nám přece nemůže uniknout.“

„Ano, máte chytrou hlavu, velice chytrou. A jak se ho chcete zmocnit?“

„Jak? Půjdeme jednoduše dovnitř a vyvedeme ho.“

„Výborně! Udělej to, synu!“

Sam ukázal na dveře. Rozhovor byl veden tiše, nikdo v chatě mu nemohl rozumět. Jim se přikradl ke dveřím a pokoušel se je otevřít.

„Damned!“ zabručel zklamaně. „Jsou zevnitř zavřeny. Patrně na závoru.“

„Vida!“ zahučel rozmrzele Sam. „Dříve byly otevřeny. Když jste se sem tak divoce hnali, jako byste chtěli negra prosit za kmotra, ovšem je co nejrychleji zavřeli.“

„Zaklepejme!“

„Nonsense! Budou opatrní a neotevřou.“

„Opřeme se tedy o dveře a vylomíme je!“

„Jaká chytrost! Dveře, které se otvírají zvenčí, vyrazit vzepřením dovnitř, zvlášť když jsou zhotoveny z tak silných, dvojitých prken!“

„Vypáčím je tedy!“

„Nemám nic proti tomu, chcete-li dostat kuli do hlavy.“

„Čerta! Negr se neodváží střílet!“

„Proč by se neodvážil? Neměl bych mu to nijak za zlé. Je majitelem domu a může použít svého domovního práva. Otevře jen tomu, kdo je mu vítán a smí odrazit zbraní každého, kdo by si chtěl vynutit vstup proti jeho vůli.“

„Nigger! Co si myslíte?“

„Byl propuštěn na svobodu a chata je jeho. Má totéž právo jako běloch, aby hájil svůj majetek. Na tom nic nezměníme.“

„Čert ho vem, i toho, kdo mu dal svobodu!“

„Kdybyste zachovali náležitou opatrnost, nebyly by dveře zavřeny, a mohli jsme teď již stát uvnitř a mít rybičku na udici.“

„Kdo byl ten černoch, jenž vyšel z domu? Snad některý Wilkinsův sluha?“

„Láry fáry! Byl to jeden z Burkesových bushheaderů, které jsme včera pozorovali v lese.“

„Cože?“

„Poznal jsem ho hned podle pruhovaných hadrů, do nichž byl oblečen. A i kdyby tomu tak nebylo, přece bych věděl, na čem jsem. Mluvil s Bommym o Burkesovi. Jistě, kdyby věděli, že tlustý Sam je za nimi v křoví, byli by drželi jazyk za zuby, hihihi!“

Bratří Snakerové vyslovili svůj údiv nad tím, že Rudý Burkes změnil svůj původní plán, a projevili při tom radost, že Sam se o tom dozvěděl. Tlustý mužík mínil:

„Nesmíme teď ničím dát najevo, že jeden z nás je vyslechl, jinak by mohli plán změnit potřetí. Říkám to proto, poněvadž nejste tak chytří, jak byste měli být. Člověk by skoro věřil, že jste se jen nazvali jmény Jim a Tim, aniž jimi ve skutečnosti jste. Co myslíte, viděli mne oba chlapi, kteří jsou v této boudě, tak dobře jako vás?“

„Snad ne.“

„To se rozumí, že ne! Nepověsím jim přece na nos, že jsem tady. To by byla největší hloupost, jakou lze vymyslet. Zaklepejte tedy na dveře a nepovede-li to k cíli, veřejně odejděte, jak jste přišli, aby zevnitř mohli váš odchod pozorovat. Doufejme, že se někdo vydá za vámi, aby se přesvědčil, zdali skutečně odcházíte. V tom případě vklouznu do chaty a budu pánem domu. Vy zatím poběžíte tak daleko, až bude možné soudit, že jste se vzdali obléhání chaty, pak se tajně vraťte do křoví, v němž jste byli prve ukryti. Budete snad tak moudří, abyste poznali, kde jsem a jak se mně daří. Ostatní je vaší věcí. Rozhodně budete moci ze svého úkrytu zasáhnout kulemi chatu a poslat několik uncí olova Walkerovi, kdyby se odvážil vystoupit ze dveří, nebo odtud úplně prchnout.“

Jim přisvědčil a řekl:

„Same, vy jste skutečně chytrá hlava. Štěstí, že jsme vás potkali.“

„Myslíte? Ano je vskutku třeba, abych aspoň já sebral rozum dohromady, když vy jej ztrácíte. Zaklepejte tedy. Nedejte však na sobě znát, že víte, kde je Walker. Musíme zapudit všechnu jejich nedůvěru.“

? ? ?

Muž, o kterého tři trappeři jevili takový zájem, se ubíral před několika hodinami skutečně cestou, na níž Tlustý Sam později našel jeho stopy.

Cesta ho vedla cukrovou plantáží přímo k malému háji platanů, u něhož stála chata černocha Bommyho. Osamělý, opatrně se rozhlížející chodec nespatřil nablízku nikoho, koho by se musel strachovat.

Dostal se nepozorovaně k domku, jehož dveře byly otevřeny dokořán. Bylo tomu tak stále. Zloději zde nebyli, protože bujná a štědrá příroda poskytovala v jižních krajinách skoro bez námahy i nejchudšímu vše, co potřebuje k ukojení hladu a žízně.

Černý obyvatel domku seděl ve stínu dveří na špalku, který byl patrně jeho oblíbeným sedátkem. Kouřil z dřevěné dýmky, jejíž troubel, věčně okusovaný, se již povážlivě zkrátil. Kouřil tabák, jež si sám vypěstoval, a jehož vůně, či spíše zápach mohl přivolat mdloby i na silné zvíře. Ale černochovy nervy byly patrně ze železa.

Zvedl k cizinci veliké oči, jejichž bělmo se odráželo od tmavého obličeje, zůstal sedět a nepronesl slovo na uvítanou. Zdálo se, že stačilo, aby vstupujícího změřil od hlavy k patě ostrým pohledem, aby si mohl říci, co od něho lze očekávat.

„Morning!“ pozdravil Walker.

Bommy neodpověděl. Bělochův pozdrav černochovi byl v otrokářské Americe tak nezvyklý, že vzbudil nedůvěru.

„Dobré jitro, řekl jsem!“ opakoval host trochu podrážděně. „Slyšíte?“

Černoch lhostejně pokývl.

„Proč neodpovíte? Nemůžete aspoň poděkovat na pozdrav?“

„Ne.“

„Proč ne?“

„Protože není míněn upřímně!“

„Proč myslíte?“

„Pozdravil jste mne napřed. To běloch udělá jen tehdy, když s černochem smýšlí špatně.“

„Já to snad dělám proto, že s vámi smýšlím lépe než tisíce jiných. Jmenujete se Bommy, pravda?“

„Ano.“

„Dejte mi sklenici brandy.“

„Nemám.“

„Jak to? Myslím, že jste krčmář.“

„Ano, jsem.“

„Musíte tedy mít lihoviny.“

„Ne pro každého.“

Bommy dosud seděl na svém špalku; neudělal jiný pohyb, než ten, který potřeboval, aby vytáhl ze své ukousané dýmky kouř a odfoukl jej. Byl to muž široké postavy s neobyčejně dlouhými údy, jak bývá u černochů pravidlem. Jeho obličej, jinak souměrný, měl trochu potutelný výraz. Dodávaly mu jej hlavně oči, mírně vyboulené, tak jako oči divokých bizonů v prériích.

Walker před ním stál rozkročen a rozmlouval s ním až dosud s úsměvem. Nyní se ušklíbl a řekl nevrle:

„Tak ani jeden malý doušek pro gentlemana?“

„Ne.“

„Proč to?“

„Neznám vás.“

„Hm! Bude třeba, starý, abychom se co nejrychleji seznámili. Co říkáte?“

„Nemám na to čas.“

„Udělejte si jej! Chci s vámi pít gin, brandy nebo whisky, a protože pijete jen se známými, zůstanu tady, dokud se nepoznáme.“

V chatě byly do země zaraženy kůly a na ně byla položena prkna: byly to primitivní stoly a lavice, jež tvořily celé zařízení krčmy. Walker se posadil na jednu z těch lavic a položil si pohodlně nohy na stůl. Černoch se na něho několik okamžiků klidně díval, pak se pomalu zvedl a řekl lenivě:

„Jak dlouho zde zamýšlíte zůstat, mylorde?“

„Tak dlouho, dokud se neseznámíme, jak jsem už řekl.“

„Dávám vám dvě minuty času. Nezmizíte-li do té doby, vyletíte ze dveří!“

„Hloupost! Tomu nevěřím.“

„Až poletíte, uvěříte. A především; dejte ty nohy se stolu, nebo vám pomohu!“

Černý Bommy se chystal popadnout Walkera za nohy, ten je však rychle k sobě přitáhl a se smíchem zvolal:

„Vskutku, ten chlapík mluví vážně! To se mně líbí! To vidím z toho, že je to muž plný síly, kterého lze potřebovat. Jářku, Bommy, nevydělal byste si rád dva zlaťáky, nebo tři?“

Černochovy oči se zaleskly.

„O zlaťácích lze vždycky mluvit,“ řekl. „A vydělám raději tři než dva, a raději deset než tři.“

„Vidíte! Může jich být třeba sto, poznám-li ve vás užitečného člověka.“

„Sto? Mylorde, dejte si nohy opět na stůl. Můžete si je položit, kam se vám jen líbí. Co jste si ode mne přál?“

„Především sklenici brandy.“

Černoch svraštil čelo a odpověděl:

„Proklatá kořalka! Nemůžete pít něco jiného?“

„Co prosím vás? Potřebuji něco ostrého! Musím dát žaludku dobré jitro.“

„Neposlal vás sem master Wilkins, abyste čenichal u mé zásoby ginu?“

„Cože! Nejsem špeh!“

„To řekne i ten, kdo jím je.“

„Myslím, že se mastera Wilkinse trochu bojíte.“

„Pshaw!“

Černoch nadzvedl rameno, a z jeho obličeje vysvítalo ne-změřitelné opovržení. Walker prohodil:

„Proč se po něm ptáte, když se nebojíte?“

„Protože rád zachovávám dobré sousedství.“

„Nesmíte asi dát svůj jed, komu chcete?“

„Proč ne, když se mi to líbí? Wilkins zakázal svým lidem, aby u mne kupovali a třebaže se ho nebojím, může mně přece škodit, kdybych se aspoň naoko neřídil jeho vůlí.“

„Nuže, já nejsem přítelem vašeho mastera Wilkinse. Můžete se mnou mluvit bez obalu. Přišel jsem, abych se od vás něco o něm dozvěděl.“

„Ode mne se nedozvíte nic.“

„Oho! Zaplatím dobře za vaše zprávy!“

„Obraťte se na někoho jiného!“

„Není tu nikdo. Ten Wilkins, jak se zdá, je u svých lidí dost oblíben. Všichni k němu lnou jako lopucha na šaty. To nemohu potřebovat. Chci muže, který má jasnou hlavu a nedá si nic namluvit.“

„Hm! To jsem já,“ ušklíbl se Bommy.

„Vidíte! Snad vás bude zajímat, že bych se váženému panu Wilkinsovi rád dostal na kůži.“

Negr učinil posunek vyjadřující pochybnost a řekl:

„To bude těžké! A vůbec – mluvíte pravdu?“

„Jsem ochoten to odpřisáhnout všemi přísahami na světě.“

„A proč vlastně jste proti němu? Udělal vám něco?“

„To sem teď nepatří. Chci jen vědět, půjdete-li se mnou, kdyby šlo o to, abychom mu zahráli pěkný kousek.“

Černoch se zašklebil.

„Kousek! Bommy ví, že mezi kouskem a kouskem je veliký rozdíl. Veselý kousek je k smíchu – nějaký žert, klukovina, nebo něco takového. Ale mně by byl mnohem víc k smíchu jiný kousek.“

Walker vstal a položil černochovi ruku na rameno.

„Vám to řeknu, Bommy, protože vy mne nezradíte. Kousek, který chci já zahrát Wilkinsovi, bude podle vaší chuti. Půjde v něm o život, o čest a o peníze. O všechno, Bommy, rozumíte! A především o plantáž!“

Negr uchopil Walkera křečovitě za rukáv a přitáhl jej k sobě, a pak se mu zahleděl dychtivě do očí. Walker se zasmál.

„Můžete tomu věřit, Bommy. Myslím to vážně, krvavě vážně. Pomůžete-li mně, změní plantáž svého majitele, Wilkins odtud zmizí! Nuže?“

Černochova tvář nabyla opět klidu. Pustil Walkera a od-dechnuv si zhluboka, pravil rozvážně:

„Řekl jste, že dobře zaplatíte, ne?“

„Zaplatím, jak jsem už řekl.“

„Mluvte tedy, co chcete?“

„Zavřete nejdříve dveře, Bommy, abychom nebyli překvapeni. Nikdo mne u vás nesmí spatřit.“

„Proč ne?“ ptal se černoch, zavíraje dveře závorou.

„To vám povím, až mně dáte něco k pití.“

Bommy odešel do rohu místnosti, zvedl dřevěný příklop, pod nímž se objevil čtyřhranný otvor, vedoucí do sklepa. Vyňal odtud láhev a dvě číše a posadil se proti bělochovi.

Walker se zatím rozhlédl po místnosti. Zabírala celý půdorys chaty. Dva stoly a čtyři lavice, zhotovené způsobem již uvedeným, špalek, na němž černoch seděl, krb s dvěma hrnci a pánvemi, díra s několika láhvemi a sklenicemi, sekera, několik nožů na druhém stole, starý deštník, v koutě lůžko z listí a v druhém koutě hromada dříví k topení – to bylo vše, co spatřil.

Krb stál u okna, jímž měl unikat kouř; komín zde však nebyl, kouř unikal otvorem ve střeše. Podlahou byla upěchovaná země. Černoch viděl, že si host prohlíží místnost a ptal se:

„Líbí se vám můj palác?“

„Vůbec ne,“ odpověděl Walker.

„Skutečně, nejsem zařízen jako v New Yorku nebo v New Orleansu.“

„Nebylo by toho ani třeba. Ale něco byste tu mohl mít i při vší jednoduchosti, něco, co může občas potřebovat člověk jako já a vy.“

„Mám všechno, co potřebuji,“ řekl černoch.

„Ba ne! Jak vidím, nemáte tu nikde místo, kam by se člověk mohl skrýt, aby ho každý neviděl.“

„Hm! Neřekl jsem vám, že mám všechno, co potřebuji?“

„Tak tak! Zdá se tedy, že takový úkryt vůbec nepotřebujete!“

Černoch se lstivě ušklíbl, vycenil zuby a řekl:

„Pro sebe ovšem ne, pro své hosty však dost často.“

„Behold! Máte tedy nějakou skrýš?“

„Ovšem, sir!“

Walker se znovu pátravě rozhlížel, pak zavrtěl hlavou a řekl:

„Ale ne zde v chatě!“

„Myslíte? Jak jste přišel k tak zvláštnímu názoru?“

„Nu, bylo by zde přece vidět stopy po takové skrýši.“

Černoch se zasmál.

„Hoho! Vidět stopy! To by byl pěkný úkryt, aby jeho stopu našel každý cizinec za pět minut! Jsem snad blázen nebo hlupák?“

„Hm! Mám dost bystré oči. Zpozoroval bych to, kdyby zde nějaký úkryt byl. Bude patrně mimo chatrč!“

„Směšné, sir! Dejme tomu, že bychom zde seděli a někdo by přicházel zvenčí, komu byste se nerad ukázal. Zaklepal by na dveře. Mohl bych vás odtud dostat, abych vás ukryl?“

„Zajisté ne.“

„Potřebuji úkryt uvnitř, rozumíte!“

„Ale kde? Pod listím tohoto lůžka?“

„Nesmysl!“

„Tam pod tím dřívím?“

„Hloupost! Právě na těch dvou místech by nejdřív hledali.“

„Kde tedy jinde?“

„Příliš mnoho se ptáte. Jste zde několik okamžiků a já vás neznám. Přece nechcete, abych vám hned odhalil všechna svá tajemství.“

„Hm! Opravdu mne to zajímá. Čtyři holé zdi a holá střecha! A je prý zde úkryt!“

Prohlížel si znovu vnitřek chatrče, a to velice podrobně; nahlédl pod lůžko a hromadu dříví a sáhl rukou i do sklepní díry, sotva tři stopy hluboké. I ke krbu přistoupil a hrabal v popelu – nadarmo.

Negr se na něho samolibě díval a pak řekl:

„Bommy je chytrý, pravda?“

„Neobyčejně, jestliže tu skutečně takové místo je.“

„Je, a nikdo je nenajde.“

„Poslyšte, Bommy, musím vám říci, že mne snad budete nucen na krátký čas skrýt. Kam mne skryjete?“

„Před kým se chcete skrývat?“

„Hm! Musíte to vědět?“

„Ne. Ale pak ani vy se nedozvíte, kde je úkryt.“

„Nuže, budu k vám tedy upřímný, ačkoli jinak nerad vypravuji o svých záležitostech.“

Nalil si do sklenice brandy, vypil je chvatně a naplnil i černochovu sklenici. Negr se napil a pobídl hosta, který seděl, zdánlivé zahloubán v přemítání:

„Mluvte tedy, mylorde. Jsem zvědav.“

Historka, kterou si Walker pro černocha vymýšlel, byla již patrně hotova.

„Master Wilkins měl bratra, viďte,“ řekl.

„Ano, staršího bratra.“

„Znal jste ho?“

„Byl jsem jeho osobním sluhou. Pozoroval jste již asi, že se lépe vyjadřuji než černoši. To proto, že jsem byl vždy s pánem a poblíž něho. Zemřel a v poslední své vůli nařídil, abych byl propuštěn a aby mně byla tato chata darována.“

„Výborně!“ řekl Walker. „Znáte tedy dobře poměry Wilkinsovy rodiny?“

„Tak dobře, jak jen je možné. Člověk vidí ve službě mnohé věci!“

„Neměl starší Wilkins děti?“

„Jediného syna.“

„Žije ještě?“

„Nevím. Vydal se na cesty a dosud se nevrátil.“

„Jak jste se s ním snášel?“

„Oh, dost špatně. Ten chlapec mne nemohl ani cítit. Dostal jsem od něho mnoho ran. Říkal, že jsem se stal velice drzým následkem dobrotivosti jeho otce.“

„V tom se asi mýlil, ne?“ tázal se Walker, usmívaje se.

Černoch se zašklebil celou tváří a odpověděl:

„Zazlíval svému otci, když ten již byl v hrobě, že mně dal svobodu.“

„A zazlívá mu to patrně ještě dnes. Co byste tomu řekl, že sem nedávno poslal tři své nejlepší přátele na návštěvu.“

„Kdo?“

„Nu, mladý Wilkins ovšem!“

„Co říkáte, mylorde? A koho že sem posílá?“

„Tři lovce: Tlustého Sama a oba –“

„Tlustého Sama?“ přerušil ho černoch.

„Ano. Znáte ho?“

„Slyšel jsem o něm.“

„Tedy toho a pak dva bratry Snakerovy. Vím, že sem přicházejí na přání mladého Wilkinse za jistým cílem. Vědí, že jsem tu také, abych jejich záměry zmařil, a počítám, že mne zde budou hledat.“

Černoch naslouchal s napjatou pozorností.

„Nesmějí však ani tušit, jakým způsobem proti nim vystoupím. Proto se tak zajímám o váš dobrý úkryt, Bommy.“

„Ano, ale –“

Bommy se zarazil a zamyšleně se zahleděl do země. To, co mu Walker řekl, mu nebylo dost jasné. Walker to sám dobře vycítil. Věděl, že musí svůj výmysl – a nic jiného to nebylo než výmysl – podepřít pádnějším důvodem a více přesvědčujícím. Bez dalšího uvažování sáhl do kapsy a vytáhl tobolku.

„Zde, milý Bommy, něco předem za to, že budete mým spojencem.“

Černoch natáhl ruku po penězích, běloch však ještě rychleji sevřel ruku v pěst.

„Ještě jste mně neodpověděl,“ řekl.

„Co mám říci? Ano, pomohu vám!“

„Poskytnete mně svůj úkryt, budu-li jej potřebovat?“

„Ovšem!“

Walker rozevřel pěst a při tom mu podával ruku. Černoch mu uhodil do dlaně a popadl peníze. Přidržel je před očima a mumlal:

„Zlato, dobré zlato. To Bommy rád.“

„Dostaneš mnohem víc, pomůžeš-li mně.“

„Ó, Bommy je věrný, velice věrný. Bude pro vás bojovat, ano, učiní pro vás vše! To je samé zlato, v té tobolce?“

„Ano! A mám jej mnohem víc!“

„Víc? Kde? Kde?“

Negrovy oči se chtivě leskly; bylo vidět, že je otrokem tohoto lesklého kovu, za který by dal duši.

„V bance,“ řekl suše Walker. „Ale mohu si je kdykoliv vyzvednout.“

„Kdy si je vyzvednete?“

„Až je budu potřebovat – snad za několik dní!“

„Jste bohatý, viďte, mylorde?“

„Dost bohatý, abych tě mohl hojně odměnit, a také tě odměním – stop! Tiše co to bylo?“

Venku se v té chvíli ozval koňský dusot. Před stavením zazněl hlasitěji a pak náhle ustal. Kdosi zabušil bičem na okraj okna.

„Hej, Bommy, starý krkavče! Jsi tady?“ zazněl mužský hlas.

„Kdo je to?“ zašeptal Walker. „Přijde dovnitř?“

„Ne. Je to massa Leflor. Jezdí tudy téměř každý den, ale zřídkakdy vejde.“

Přistoupil k oknu a odpověděl:

„Ano, massa, Bommy je tady!“

„Přines mně sklenici ginu, ale rychle!“

Černoch naplnil sklenici a vyšel s ní ze stavení. Walker se zvedl z lavice a popošel k okennímu otvoru. Uzřel jezdce a slyšel, co s černochem mluví.

„Massa patrně jede k masteru Wilkinsovi?“ ptal se černoch nasládlým tónem.

„Co je ti po tom, Bommy?“

„Mně? Nic, massa, dočista nic.“

„Tak proč se ptáš? Zdá se mi, že máš něco za lubem. Chceš mi něco říci?“

„Teď ne, teď ne, massa!“

„Nu a kdy?“

„Až – hm, až massa promluví s massa Wilkinsem, pak snad.“

„Čert tě vezmi! K vůli tobě si sem zajíždět nebudu. Jsi darebák, Bommy. Lstivý pes!“

„Ó, Bommy je velmi dobrý černoch. Massa to velice dobře ví. Snad massa přece přijede!“

„Uvidím! Tady máš. Sbohem, Bommy!“

A odjel. Negr se vrátil do chaty.

„Kdo byl ten muž?“ ptal se Walker.

„Massa Leflor. Je to plantážník, náš nejbližší soused. Slyšel jste, co jsem s ním mluvil?“

„Mluvili jste tak hlasitě, že jsem vás musel slyšet i kdybych nechtěl. Ale nerozuměl jsem tomu. O co šlo?“

„Tento massa Leflor je zamilován do dcery mastera Wilkinse,“ řekl černoch. „On nyní jede, aby se ucházel o její ruku.“

„Víš, jakou odpověď dostane?“

„Vím,“ zasmál se Bommy.

„Nuže?“

„I kdyby Wilkins řekl ano, řekne miss ne, neboť má ráda jiného.“

„Koho?“

„Ušlechtilého pana Adlera, správce Wilkinsovy plantáže. Všichni o tom vědí, jen Wilkins a Leflor ne. Massa Leflor se bude vztekat, až dostane košem; bude velice zuřit.“

Walker se zamyslel, pohlížel chvíli před sebe a pak se tázal:

„Ten Leflor je bohatý člověk, že?“

„Ano.“

„Něco mne napadá. Zdalipak se ti při svém návratu přizná, že byl odmrštěn?“

„Proč ne, mylorde?“

„K prohrám u žen se muži neradi přiznávají.“

„Ó, provedli jsme spolu již mnohý dobrý kousek, massa Leflor a já! Dobře si rozumíme. A nyní si budeme rozumět ještě lépe, až promluví miss Alma.“

„Poslyš, Bommy. Zavolej toho muže dovnitř, pojede-li tudy zpět, ovšem jen v tom případě, že bude odmrštěn. Rád bych s ním promluvil.“

V tom okamžiku zaklepal kdosi na dveře, které Bommy zavřel závorou.

„K ďasu! Zas je tu někdo,“ zašeptal zděšeně Walker. „Nevpouštěj ho, Bommy!“

Černoch přistoupil ke dveřím. Byla v nich malá skulina, kterou mohl vyhlédnout.

„Ah, to jsi ty, Dane?“ řekl. „Počkej! Otevřu hned, jen co poklidím za dveřmi.“

Obrátil se k Walkerovi a řekl šeptem: „Je to Dan, černoch, jeden můj známý.“

„Nesmí mne vidět. Kde je tvůj úkryt?“

„Pojďte, mylorde!“

Přistoupil ke krbu. Sestával z dlouhé a široké kamenné desky, jež byla zadní stranou zasazena do zdi a na třech ostatních stranách spočívala na dubových špalcích, položených vodorovně na podlahu. Špalky byly hrubě osekány z celého kmene a byly silnější než lidské tělo. Černoch odstrčil jeden z těch špalků na levou stranu a řekl:

„To vás jistě nenapadlo?“

Prostor pod krbem byla dutý a tak hluboký, že dospělý člověk se tu mohl volně posadit. Vzduchu k dýchání tu bylo dost.

„Znamenitě!“ zašeptal Walker. „To je úkryt, že lepší být nemůže!“

„Tedy rychle. Dan je netrpělivý.“

Walker se vtlačil do prostoru. Černoch otočil špalek na dřívější místo a přesvědčil se, že nezanechal stopy. Nato se obrátil ke dveřím, přehodil několik polen, pak otevřel a vpustil černocha Daniela.

Otvíraje mu, položil prst na ústa na znamení, aby nehovořil. Posadil se s ním do nejvzdálenějšího kouta od krbu a rozmlouval s ním chvíli šeptem. Pak ho vyprovodil před chatu, kde rozmluvu dokončili, aniž z ní Walker mohl zaslechnout jediné slovo.

Když černoch Dan, zvěd Rudého Burkese, odešel, vrátil se Bommy do chaty a spěchal hned k ohništi, aby propustil Walkera z jeho dobrovolného vězení. Ve spěchu, když vstupoval do chaty, zapomněl dveře zavřít na závoru, a tak se stalo, že Tlustý Sam, obcházeje chatu, spatřil dveře pootevřené. Trapper ovšem nepoužil této příležitosti, aby vnikl dovnitř, neboť ztratil čas přivoláváním svých druhů, Jima a Tima. Vzápětí nato již byla příležitost zmařena. Jakmile Walker opustil svou skrýš, padl jeho pohled na dveře, jež byly jen přivřeny.

„Proč jsi – –“

Zarazil se celý poděšený. Polovice otázky zůstala mu na jazyku, neboť spatřil skulinou ve dveřích oba Snakery, přicházející přímo k domu.

„Co se děje?“ ptal se černoch.

„Tiše! Proboha, tiše!“

Walker skočil ke dveřím, přitáhl je a zastrčil závoru, silnou jako jeho rameno. Černoch hned pochopil, že nablízku je někdo nevítaný, a běžel k oknu. Přišel právě včas, aby spatřil oba Snakery při jejich posledních krocích.

„Kdo jsou ti lidé?“ šeptal.

„Jim a Tim Snakerové. Tlustý Sam nebude také asi daleko.“

„Hledají vás?“

„Ano. Nepouštěj je sem!“

Darebák pocítil v té chvíli opravdovou úzkost. Věděl, že by byl ztracen, kdyby padl lovcům do rukou. Skrčil se u malé skuliny, díval se ven a pak se obrátil šeptaje:

„Podívej se! Tady stojí Sam, tlustý trapper. Zdá se, že Snakerům něco vyčítá.“

„Jak mohou vědět, že jste tady?“

„Asi našli mou stopu.“

„Kdyby tomu tak bylo, je s vámi zle. I kdybych je nevpustil, dostanou vás. Mohou se položit někde nablízku a budou číhat. Bude to obležení, z něhož nevyváznete.“

„Proklatě! Co radíš, Bommy?“

„Vstupte zas do krbu.“

V tom dopadly na dveře dva údery.

„Rychle!“ naléhal černoch. „Skočte tam!“

„Nezradíš mne?“

„Ani mne nenapadne.“

Ale Walker nedůvěřoval. Vyndal ještě tři zlaťáky, podal je Bommymu a šeptal:

„Nenajdou-li mne, dostaneš jich ještě padesát, jakmile peníze vyzvednu z banky.“

„Dobře! Jen rychle!“

„Vy tam! Otevřte!“ ozval se zvenčí hlas dlouhého Jima.

Walker již byl pod krbem, proto černoch přistoupil ke dveřím a ptal se:

„Kdo tluče?“

„Hosté.“

„Kolik je vás?“

„Dva.“

„Jak to? Vždyť jste tři!“

Nastalo ticho. Venku se ozýval kvapný šepot, pak řekl Jim:

„Kolik nás je, může být vlastně docela lhostejné. Jen otevři, muži!“

„Kdo jste?“

„Jdi k šípku se svou zvědavostí! Co je to za způsoby, vyptávat se počestných lidí za zavřenými dveřmi! Chceme se napít, rozumíte? Otevři, nebo ti přivážeme duši na nos.“

„Vstupte, gentlemen!“

Bommy odstrčil závoru. Vstoupili tři lovci, neboť Samův úmysl, zůstat nepozorován, se stal zbytečným. Nemyslel, že může být zevnitř spatřen.

Vstoupit a rozhlédnout se jediným pohledem, to byl pro tři muže vlastně jediný úkon. Kromě Bommyho nespatřili živou duši. Posadili se tedy ke stolu, a bratři Snakerové ponechali Samovi úlohu vyšetřujícího soudce.

„Dej nám doušek k snídani, černý hochu!“ řekl tlustý lovec. „Snad budeš mít něco, co by zahřálo žaludek starého trappera, co? Ach, sklep je plný, jak vidím!“

Sam přistoupil k otevřené díře, podíval se do ní, pak poklekl a tvářil se, jako by si prohlížel nápisy na lahvích, při tom však bystře ohledával rukama všechny čtyři stěny i dno díry. Krátký posunek pak upozornil Snakery, že nic nenašel. Vrátil se tedy na své místo a chopil se sklenice.

„Napij se s námi, černý brachu! Ne? Jdou dobře obchody?“

„Tak tak.“

„Je to vidět! Kdo dostává zlaťáky, nemá příčinu naříkat si na zlé časy.“

Bommy, dosud klidný, sebou trhl. Před chvílí položil na stůl peníze, jež dostal od Walkera, aby měl obě ruce volné při odstraňování dubového špalku. Dosud tam ležely. Teď se snažil předstírat lhostejnost, připil si se Samem, sebral peníze, vpustil je do kapsy a odpověděl:

„Hoho! Kdyby to byl můj dnešní příjem; každého dne tři zlaťáky, to by měl Bommy život.“

„Přeji ti je. Měl jsi dnes hosty?“

„Ano.“

„Kolik?“

„Do sta jich schází mnoho!“ zasmál se černoch.

„To ti věřím i bez přísahy. Ale prokaž nám laskavost a pověz, které osoby byly dnes u tebe?“

„Především massa Leflor.“

„Kdo ještě?“

„Víc nikdo.“

„Hm! Nevyšel jsi snad na okamžik ze stavení?“

„Proč?“

„Myslel jsem, že se někdo za tvé nepřítomnosti mohl do chaty vplížit a bez tvého vědomí se zde ukrýt.“

„To je nemožné. Kde by se zde člověk schoval?“

„Snad pod lůžkem, kdo ví?“

„Podívejte se tam.“

„Nebo pod dřívím.“

„To bych nikomu neradil. Ostatně, podívejte se tam také.“

„Ovšem. Podíváme se, není-li to náhodou pravda.“

Tři lovci velmi podrobně prohledali lůžko a půdu pod dřevěnými poleny ale nenašli nic. Černoch se na ně klidně díval a šklebil se.

Po chvíli popadl náruč klestí, hodil je do krbu, zapálil a vyšel s hrncem ven, aby přinesl vodu.

„Damned!“ řekl Jim. „Kde vězí ten chlap? Musí zde být!“

Sam mu pokynul, aby mlčel, a odpověděl:

„Vždyť jsem vám hned říkal, že vůbec není ve Wilkinsfieldu. Byli bychom museli nalézt kánoe. Jisté je, že vesloval po proudu dál. A my, hlupáci, jsme tady promeškali drahocenný čas, který těžko nahradíme. Až se černoch vrátí, zaplatíme mu a odejdeme!“

Bommy vešel a postavil na oheň hrnec s vodou. Pak roznítil plamen, takže klestí zapraskalo; udělal to proto, aby snad nebylo slyšet Walkerovo zakašlání nebo chrchlání. Nato se obrátil s vlídným úšklebkem k Samovi:

„Uvařím grog. Doufám, že gentlemeni u mne pobudou, aby vypili sklenici.“

„Děkuji ti, černochu! Pospíšíme si raději, abychom tvou učouzenou boudu měli za sebou.“

Sam s mrzutým výrazem zaplatil za všechny. Pak vyšli z chaty a vydali se k lesu. Zastavili se za prvním křovím, kde již nemohli být z chaty spatřeni.

„Pokynul jste nám,“ řekl Tím. „Myslíte, že tam je?“

„Zcela jistě!“

„Ale kde?“

„To ví ďas. Někde v té boudě je nějaká díra, ale neviděl jsem ji. Podlaha byla pevně udupána, nikde ani stopy. A přece sázím hlavu, že ty zlaťáky byly od Walkera; nemůže být jinak. Nuže! Dva z nás si lehnou zde do křovin. Třetí pospíší k Wilkinsovi se vzkazem, aby poslal do Van Burenu pro vojsko. Ďas by v tom musel být, abychom ptáčka nedostali!“

Bommy se díval za trojicí trapperů, a když mu zmizeli s očí, zavřel dveře na závoru. Pak pustil Walkera z úkrytu. Muž vystoupil pokryt potem a těžce oddychoval.

„Bohudík, že jsem venku!“ řekl. „Bylo mi hrozně. Nejdříve strach, že mne najdou, a pak to horko!“

Černoch se usmál.

„Horko bylo jen ze strachu. Oheň nevydával příliš žáru. Teplo vystupuje nahoru a kamenná deska je tak silná, že by se při tak malém ohníčku teprve za několik hodin rozpálila. Nu, již odešli.“

„Sotva. Nevěřím tomu.“

„Vždyť jsem je viděl odcházet!“

„Ovšem. Tvářili se tak. Ale Tlustý Sam je chytrý chlapík a já mu rozumím. Když jsi byl pro vodu, řekl nahlas, že pojedou dál po proudu řeky.“

„Tak vidíte!“

„Ano, vidím. Ale jen to, že mne chce zmást. Ví, že jsem tady a řekl to jen proto, aby mne spletl. Vsadím se, že teď číhají někde nablízku a čekají, až vyjdu.“

„Pak zde musíte zůstat do večera. Přes noc však ne.“

„Proč ne?“

„Nemohu přece nechat svůj příbytek obléhat půl věčnosti? Mám také jinou práci, než abych jen seděl u vrat a hlídal vás. Dnes večer dostanu návštěvníky, kteří vás nesmějí spatřit.“

„Chceš mne vydat těm slídilům, Bommy?“

„Ne, upokojte se. Posloužím vám dobře! Myslím, že do večera najdeme cestu, po níž byste se bez nebezpečí odtud dostal.“

Opět se venku ozval dusot koňských kopyt a vzápětí Leflorův hlas:

„Bommy, hallo, Bommy!“

Černoch přiskočil k oknu.

„Zde jsem, massa.“

„Sklenici ginu, ale pořádnou!“

„Hned massa. Byl massa spokojen s massa Wilkinsem?

„K čertu s ním! Neptej se na toho lotra!“

„Mám pro massa Leflor dobrou zprávu. Nechce massa vstoupit do mé chaty?“

Leflor zabručel, ale pobídl koně kolem domu.

Před chatou byl zaražen kůl, u něhož uvázal koně, když seskočil. Pak vstoupil, a Bommy za ním opět zavřel na závoru.

Plantážníkova tvář byla mrzutá, jeho chování jevilo podrážděnost. Když vstoupil a zahlédl Walkera, zkrabatil zachmuřené čelo ještě víc a ptal se:

„Koho tady máš, černochu? Proč jsi mne volal?“

Walker se zvedl a odpověděl místo černocha:

„Promiňte, master, požádal jsem Bommyho sám, aby vás přivolal. Doufám, že naše náhodné setkání nám bude prospěšné. Jmenuji se Walker.“

„Aha,“ řekl Leflor. „To jste vy! Tam venku vás hledají, víte o tom?“

„Kdo mne hledá?“

„Tlusťoch jménem Sam, který má u sebe dva čahouny, nějaké Snakery.“

„Vím o nich. Ale jak to víte vy?“

„Ten tlustý ničema byl u Wilkinse. Domníval se, že vás u něho najde.“

„Kdy?“

„Asi před hodinou.“

„Hm! A pak šli sem. Vědí tedy dobře, že tu jsem, a budou na mne čekat.“

„Co vám chtějí?“

„Musíme spolu vyřídit jednu maličkost. Říká se tomu krevní msta.“

„Tak, tak! Pozvete mne na pohřeb, milý sir! Tlustý Sam je prý nejlepší stopař v tomto kraji. Určil vám kuli, co?“

„Sotva něco jiného. Právě tu byl, ale nenašel mne. Doufám, že mně poskytnete ochranu.“

„Nevěděl bych proč! Tlusťoch je sice protivný patron, ale co vy s ním máte, je mně lhostejné.“

„Dokáži vám, že vám to lhostejné není!“

„Jak?“

„Odpusťte, sir, položím-li vám otázku, která se vám snad bude zdát dotěrná. Patří však k věci.“

„Jen se ptejte.“

„Ucházel jste se o miss Wilkinsovou, a ona vás odmítla?“

„All, devils! Ten černý ničema Bommy zase žvanil!“

„Ano. Ale odpusťte mu, neboť to udělal jen ve váš prospěch.“

„Vysvětlete mi to!“

„S radostí. Prosím, posaďte se! Bommy bude hlídat, abychom nebyli rušeni.“

S lahví ginu se posadili ke stolu a sestrčili hlavy k sobě. Bommy seděl na svém špalku, zapálil si dýmku a skulinami ve dveřích pozoroval křoviny na pokraji lesa. Nemohl rozumět, co si oba muži tiše povídají, a jak se zdálo, příliš o to ani nestál.

Walker zahájil rozmluvu poznámkou:

„Kdybych se ucházel o ruku dívky a byl odmrštěn, bylo by mým prvním pocitem, že se na mně spáchala ničemnost. Smím se domnívat, že je tomu u vás podobně?“

„Hm! Nejsem jiný než vy. Přiznám se, aniž znám vás a vaše úmysly, že velmi uvažuji o odplatě.“

„Máte již nějaký plán?“

„Zatím ne. A to je právě věc, která mne nesmírně mrzí.“

„Upokojte se. Mám v rukou prostředek, který vám umožní zcela neobyčejnou pomstu.“

„Jak tomu mám rozumět? Znáte Wilkinse?“

„Nikoliv, ale zato mnohem lépe znám jeho synovce, Arthura Wilkinse.“

„Cože? Vy znáte Arthura? Kde jste ho viděl? Žije ještě vůbec ten hoch?“

„Počkat! To je několik otázek najednou. Dovolte, abych je zodpověděl později. Především bych se chtěl zeptat, znáte-li poměry na Wilkinsfieldu?“

„Ovšem. Wilkins je můj nejbližší soused.“

„Komu patří plantáž?“

„Rozumí se, že Wilkinsovi.“

„Nemýlíte se?“

„Jak bych – Komu by náležela?“

„Komu? Ptáte se, komu? Komu jinému, než mně!“

Leflor vyskočil.

„Vám? Jste blázen, člověče?“

„Nekřičte tak! Černoch to nemusí slyšet!“

A pak Walker začal šeptat, jako by šlo o věc nejvyšší důležitosti. Posléze vytáhl z kapsy tobolku a vyňal z ní několik listin, jež Leflorovi předložil. Zdálo se, že to jsou vesměs úřední listiny.

Leflor si je velmi pečlivě prohlížel, držel je proti světlu a četl vše co nejdůkladněji.

„To je zvláštní, opravdu zvláštní!“ řekl. „Kdo by si to byl pomyslel? Ach! Máte pravdu, mr Walkere. Tohle je granát, jenž se hodí do hlavně mé pomsty. Kdy chcete uplatnit své nároky?“

„Rozumí se, že co nejrychleji. Nuže, jste přesvědčen, že jsou to právoplatné listiny?“

„Ano. Ani nejkovanější advokát nemohl by proti nim něco podniknout. Přál bych si, aby ta práva patřila mně!“

„Hm!“ zabručel zamyšleně Walker.

„Nechtěl byste je prodat?“

„Ne, sir! Musel bych je stejně dříve prokazovat, než bych vám je prodal, a pak bych již neměl chuť se jich vzdávat.“

„Mýlíte se. Koupím je od vás hned.“

„Za několik dolarů, ne? Ani mne nenapadne vyhodit je lacino.“

„Kdo mluví o několika dolarech? Ale uvažujte trochu! Vaše práva jsou nezvratná, ale Wilkins se přece bude hájit. Bude z toho soud. Máte dost peněz, abyste se mohl soudit?“

„Hm! Mnoho mně toho ovšem již nezbývá. Obětoval jsem celé jmění, abych získal tyto listiny.“

„Radím vám tedy, abyste své nároky prodal. Nedostanete ovšem plný obnos, ale jistě jste jej ani vy plně nezaplatil. Já bych s vámi příliš nesmlouval. Rozmyslete, si to!“

„Prodal bych jen za hotové peníze, ihned splatné.“

„Vidíte, tu podmínku mohu splnit. Řeknu vám upřímně, že mně na tom záleží, abych ty listiny dostal do svých rukou. Chci sám vést osudnou ránu proti Wilkinsovi. Chci to být já, kdo toho člověka vyhodí z domu. Ukázal mně dveře a mou pomstou bude, že před něho teď předstoupím jako majitel jeho plantáže.“

„Nuže, kolik nabízíte?“

„To nelze jen tak říci. Musím trochu počítat – a – slíbil jste snad již někomu svou přítomnost v této krajině?“

„Ne. Vždyť tu neznám živou duši.“

„Chcete být mým hostem?“

„Přijímám pozvání bez rozmýšlení.“

„Výborně! Budete u mne, a já pošlu posla do Van Burenu, aby přivolal notáře. Ten nechť prozkoumá listiny a pak sepíše smlouvu, které bude třeba k postoupení vašich práv do mého majetku. Však my se dohodneme.“

„Doufám.“

„Považuji za nejlepší, abychom šli hned. Pojďme!“

„Zapomínáte, že jsem zde obléhán, sir.“

„Ah! Máte pravdu. Doufám, že se také dozvím, proč jste se vlastně srazil s těmi třemi lovci?“

„Budu vám to vypravovat. Není mou vinou, že si nejsem v tuto chvíli jist svým životem.“

„Usilují tedy o váš život! Radil bych vám, abyste se obrátil k šerifovi, který je povinen vás ochránit.“

„To také udělám. Setkal jsem se s těmi dareby teprve dnes, a to v pralese, kde ovšem není šerif ani policejní ochrana. Chlapi by mne zastřelili a prostě by utekli. Jakmile se budu moci dovolat zákona, zatočím s nimi jinak.“

„Ostatně i Wilkins by je mohl dát svými lidmi zahnat; ale zdá se, že s tím tlusťochem drží. Musíme se uchýlit ke lsti. – Behold! Mám myšlenku, master Walker!“

„Sem s ní!“

„Musíme ovšem najisto vědět, kde ti tři chlapi jsou.“

„Jsem dost obeznámen se zvyky prérijních lovců, abych mohl zodpovědět tu otázku. Obléhají dům jistě na té straně, kde jsou dveře.“

Oba mluvili nyní hlasitěji, takže je černoch slyšel. Nyní se obrátil a řekl:

„Vím, kde jsou.“

„Opravdu? Kde?“

Při těch slovech se zvedli i oba muži a přistoupili ke dveřím. Bommy ukazoval:

„Tam naproti, přímo proti dveřím, je vysoký, hustý mezquitový keř; v tom jsou ukryti. Sice jsem je neviděl, ale spatřil jsem pohyby větví a listí; to nemohl být vítr.“

„Podívám se.“

Dříve než mu v tom mohli zabránit, otevřel Leflor dveře a vyšel z chaty. S rukama v kapsách se rozhlížel jako by něco hledal, pak odvázal koně a na oko nečinně se s ním ubíral dál, stále blíž k naznačenému křoví, nikoli však přímo, nýbrž oklikou a jakoby náhodou.

Nedaleko křoví se zastavil a usedl do trávy, držíc koně na dlouho, aby se mohl pást. Opřel si obličej o ruku, tvářil se jako by zde chtěl dlouho sedět; při tom se však díval pod rukávem bystře do křoví. Náhle vyskočil, podrbal se na noze a zvolal:

„Proklatí mravenci! Čert aby je vzal! Počkáš na pastvu až doma. Pojedeme hned.“

Nato se vracel k chatě, a když přehodil uzdu na kůl, vešel. Walker ho uvítal slovy:

„Trvalo vám to dlouho! Jsou tam?“

„Ano, všichni tři! Ale člověk o nich musí napřed vědět, jinak by je neviděl, jak se dobře schovali. Jsou to prohnaní chlapi. My je však dostaneme způsobem, který je uzlobí k smrti.“

„Jsem zvědav, jak to chcete udělat.“

Jednoduše. Máme skoro stejné postavy. Svlékneme se a vy-měníme si obleky. Posadíte se na mého koně a odjedete. Budou vás považovat za mne a nebudou vám překážet v odjezdu.“

„Výborně! Sir, zavazujete si mne k největšímu díku.“

„Pshaw! Ruka ruku myje. Nuže, sir, neváhejme. Svlékněte se ze šatů. Já už začínám.“

Leflor se skutečně svlékl a Walker též. Za pět minut měli šaty vyměněny. Podívali se na sebe a dali se do smíchu.

Také Bommy se široce smál a řekl:

„Chtěl bych vidět tváře těch tří, až pochopí, co se stalo!“

„To přání se ti může splnit,“ mínil Leflor. „Prosím vás, sir, dejte mi tobolku z mého kabátu a vezměte si svou. Budete dříve na mé estancii, proto vám napíši několik řádek, aby o vás bylo postaráno a aby byl poslán posel do Van Burenu pro notáře. Nerad bych ztrácel čas.“

„Neznám k vám cestu, sir.“

„Není třeba. Pojedete cestou, kterou jste přišel z Wilkinsfieldu, stále přímo, lesem. Tam, kde končí les, začíná můj majetek. Pojedete-li stále dál, vjedete rovnou do vrat. Správci odevzdáte lístek, který teď napíši.“

„Dobře. Ale když pomyslím na vás, není mi příliš veselo, sir!“

„Proč?“

„Sám se octnete v nebezpečí.“

„Nemyslím.“

„Budou-li mne považovat za vás, budou patrně vás považovat za mne. Což kdyby některý z nich po vás střelil?“

„Nemějte starost. Půjdu zcela klidně a pohodlně k jejich úkrytu, neuteču jim a není tedy důvod, proč by stříleli. Až mne uvidí zblízka, poznají, koho mají.“

„Mohou se vám mstít.“

„Pshaw! Tento druh lidí je příliš svědomitý. Mějte se jen sám na pozoru, aby vás nepoznali. Bommy, přiveď mého koně až sem ke dveřím. Vy, sir, vsedněte na něho tak, abyste byl obrácen zády k slídičům. Tak je nejjistěji oklamete.“

Krátce se rozloučili, a Walker vyšel.

Vše, co se nyní i předtím dělo před chatou, bylo ovšem Tlustým Samem a jeho kamarády sledováno s napjatou pozorností. Již Leflorův zdánlivě bezúčelný výlet s koněm na trávník vzbudil jejich podezření, a pak zejména jeho nenadálý návrat zpět do chaty vyvolal rozmanité úvahy tří pozorovatelů.

„Podivný chlapík, ten Leflor,“ mínil Jim. „Chtěl zde pást koně. A pak najednou, že půjde raději domů!“

„Pást koně?“ mínil Sam. „To mu ani nenapadlo.“

„Nu, vždyť jste viděl, že se tady posadil.“

„Udělal to, ale jen naoko. Ten muž měl jiný úmysl. Patrně tušil, že jsme zde a chtěl se o tom přesvědčit.“

„To by mohla být pravda.“

„To si myslím! A jestliže nás skutečně zpozorovali, vymyslí si něco, aby pomohl Walkerovi z chaty.“

„Ah! To se mu nepodaří!“

„Ne, jinak bude mít co dělat se mnou, s Tlustým Samem, který nikomu bez trestu nedovolí dělat si z něho šašky. Dáme si pozor. Hle! Negr vyšel z boudy! Kam běží?“

„Přivádí koně. Leflor tedy odjede. To je vše.“

„Hoši, nedejte se oklamat,“ řekl Sam. „Tuším, co zamýšlí. Vida, staví koně až ke dveřím. Leflor na něho vsedne a zvolna odjede. Za koněm poběží Walker, aby nám unikl, chráněn tělem koně a jezdce.“

„Thunder storm. To by mohla být pravda,“ přisvědčil Jim. „Jistě nezamýšlejí nic jiného. Time, připrav si pušku. Neuvidíme sice nic než Walkerovy nohy, ale aspoň do těch vletí naše kule a zabrání mu v další procházce. Have care!“

Bratři Snakerové namířili pušky, připravení k výstřelu. Sam, který neměl, co by s Walkerem tímto způsobem vyrovnával, nechal pušku stranou.

„Teď!“ šeptal Tim. „Už vychází Leflor. Walker půjde za ním.“

Ale všichni tři byli zklamáni. Domnělý Leflor vsedl na koně, obrácen k nim zády, podal černochovi ruku, promluvil ještě několik slov a pak odjel.

„Jak to?“ řekl Jim. „Odjíždí sám. Walker je tedy ještě uvnitř.“

Sam potřásal hlavou zvolna a uvážlivě. Nezdálo se mu že, je vše v pořádku. Bručel:

„Čert, aby spral celou tuhle historii! Nejsem z ní moudrý. Proč vlekl ten Leflor svého koně sem do trávy, aby pak docela pohodlně odjel? Působí mně to bolení hlavy. Bez úmyslu jistě k nám nepřišel a bez úmyslu také nedal koně přivést až ke dveřím. Mohl stejně dobře vsednout tam, kde stál kůň. V tom je nějaká čertovina na to se můžete spolehnout, hoši!“

„Ale jaká?“

„Však se to dozvíme!“

„Největší čertovina by byla, kdybychom ještě déle leželi před tímto starým wigwamem a Walker v něm již vůbec nebyl. To by stačilo, aby člověk zlostí pukl!“

„Je uvnitř. Slyšel jsem zcela jasně, že to Bommy řekl černému Danielovi. Ven dosud nevyšel, je tedy uvnitř.“

„Jářku, Same, nebylo by přece jen lépe, kdybychom ještě jednou vstoupili dovnitř a vše podrobně znovu prohlédli? Snad bychom přece našli stopu.“

„Hm. Teď mne napadá proklatá myšlenka: Neviděli jste uvnitř sekeru?“

„Ano, byla tam.“

„Nuže, což kdyby na protější straně vyrazili trám a zřídili otvor, kterým by Walker mohl vylézt?“

„Vyrazit takový těžký a silný trám?“

„Kdo ví! Bude skutečně nejlepší, vstoupíme-li ještě jednou dovnitř. Ale jinak než dřív! Nepůjdeme otevřeně, nýbrž připlížíme se k chatě. Pojďme!“

Vylezli z křoví, a skrývajíce se, plížili se k domu, přímo k rohu, takže nemohli být z žádného okna viděni. Pak se zastavili, aby naslouchali.

„Dveře jsou otevřeny!“ šeptal Jim.

„Jsou tam dva. Slyšíte je mluvit?“ tázal se Tim.

„Měl jsem tedy přece pravdu,“ řekl Sam. „Dostaneme ho.“

V příštím okamžiku se Jim chopil dveří a otevřel je dokořán. Vysoké postavy obou bratří na chvíli zastínily vchod, a mezi nimi se objevila kulatá tvář Tlustého Sama, nahlížejícího dovnitř.

Viděli muže zády obráceného ke vchodu; nad ním stál Bommy opřen o stůl a promluvil k němu ještě několik slov. Pak se černoch otočil.

„Good morning podruhé, černý brachu!“ řekl Jim Snaker. „Nuže, tvůj chráněnec již vylezl z díry?“

„Kdo?“ tázal se černoch.

„Nu, dobrý massa Walker.“

„Neznám žádného Walkera.“

„Well, my boy. Poznáš ho tedy. Ukáži ti ho!“

Jim odstrčil černocha a sledován Timem přistoupil zezadu k sedícímu muži, zaklepal mu na rameno a řekl nevlídně:

„Konečně se shledáváme, master! Kde jste byl od včerejšího večera?“

Muž se nedal vyrušit. Chopil se sklenice, před ním stojící, zvedl ji k ústům, vypil klidně do dna, a teprve pak se zvolna otočil.

„All devils!“ řekl. „Který klacek se odvažuje mnou lomcovat? To nedělejte, sir, rozumíte?“

Nelze popsat zklamání, jež se objevilo v obličejích obou Snakerů. Leflor se jim zasmál do očí a přitom zvolal:

„Heavens! Co je to za maškary? Kdo jste vy dva? A tady –ah – to je Tlustý Sam, chlapík, který nemůže snést mou tvář! Nu, můj malý, tlustý sir, vaše tvář není dnes příliš duchaplná! Čím to?“

Bylo zapotřebí jen tento posměch, aby tlustý lovec nabyl zas úplného klidu. Zatvářil se rázem zcela jinak, potřásl udiveně hlavou a řekl:

„Master Walker, kdo je ve vašem postavení, neměl by se smát. Myslíte-li, že máme pochopení pro vaše žertíky, velice se mýlíte!“

„Nejsem Walker!“ zasmál se plantážník. „Copak jste oslepl od chvíle, kdy jsme se viděli, že mne již nepoznáváte?“

„Působí-li vám žert, považovat mne za osla, nemohu proti tomu nic namítat, ale my s vámi žertovat nebudeme, to ještě uvidíte, Walkere!“

Sam se zatvářil tak přísně, že Leflor pocítil mrazení.

„Doufám, že mne ještě znáte?“ ptal se.

„Hloupá řeč. Takové otázky si můžete ušetřit. – Víme přece, za kým jdeme.“

„Nerozumím vám. Před krátkou dobou jste mne viděl u Wilkinse – –“

„Tam jsem viděl jiného muže, nějakého Leflora.“

„To jsem já.“

„Vy?“

Sam se dal do veselého smíchu a obrátil se k oběma Snakerům:

„Viděli jste již někdy takového chlapíka? Tváří se jako pštros v bajce. Myslí si, že když nikoho nevidí, že také sám není viděn. Směšný patron, hihihi!“

Jim a Tim považovali zpočátku Samovo počínání za nesmyslné, nyní však již poznali, že má za lubem jistý úmysl. Jim, který první pochopil Samovu hru, řekl:

„Pošetilé řeči! Jednejme zkrátka!“

Leflorovi se zazdálo jeho postavení kritické. Ujišťoval velice důrazně:

„Gentlemani, mé jméno je Leflor, jsem majitelem jedné z nejbližších plantáží. Každý to dosvědčí!“

„Láry fáry!“ odpověděl Sam. „Nebuďte dětina. Haciendado Leflor právě před okamžikem odejel na svém koni. Viděli jsme ho.“

„To byl někdo jiný.“

„Pshaw! Znám toho muže; vždyť jsem s ním před malou chvílí mluvil. Jste vrah a zloděj Walker! Vaše nesmyslné výmluvy vám nic nepomohou.“

„Jste blázen, či co? Říkám vám –“

„Tiše!“ zahromoval Sam. „Ze mne si nebudete tropit maškary. Nemám chuť pořádat tady šibřinky. Master Jime, řemen sem, svážeme tomu chlapíkovi trochu ruce.“

„Protestuji!“ vykřikl hněvivě Leflor. „Ptejte se černocha! Dosvědčí vám, že nejsem žádný Walker.“

„Ten? Ten nás už před chvílí obelhal. Museli bychom být drobet hloupější, abychom mu věřili.“

Vtom Bommy přistoupil a řekl:

„Tento massa je massa Leflor, sir –!

„Mlč, darebo!“ zahřměl na něho Sam. „S tebou nikdo nemluví!“

„Ale, sir, pravím vám, že –“

Bommy se ve svém ujišťování dál nedostal. Sam ho udeřil zaťatou pěstí do žaludku tak prudce, že muž odletěl jako pytel do kouta.

„Za toto násilí vás budu volat k odpovědnosti!“ zvolal Leflor. „Tady není žádný Divoký západ, rozumíte?“

„Západ nebo ne, to je lhostejné. Na celém světě každý sklidí, co zasel, ne-li tím, tedy jiným způsobem. Ruce sem!“

Leflor zaťal pěsti a rozkročil se:

„Chlapi, opovažte se na mne vztáhnout ruce! – Ukáži vám – –“

„Well! Jen nám to ukaž!“

A s takovou silou; jakou by v tomto napohled nepatrném mužíkovi nikdo nehledal, popadl Leflora v pase, zvedl ho do výše a srazil ho tak prudce do židle, že v něm kosti až zapraskaly.

„Řemeny sem! Zabalíme oba chlapíky, že je nikdo nerozezná od jablečného závinu.“

Po tomto důkazu obrovské síly malého lovce netroufal si již Leflor odporovat. Zato tím víc protestoval slovy.

„Ticho!“ okřikl ho Sam. „Není mi vhod, abych dal na sebe celou věčnost štěkat. Teď vás zatím položíme. Nebudete-li zticha, dostanete výprask!“

Sam vzal nejdříve bělocha a hodil ho na černochovo lůžko, pak položil Bommyho jako pytel vedle něho. Oba byli tak pevně svázáni lasy, že se nemohli hnout. A již dával Sam svým druhům tuto instrukci:

„Teď odejdu, abych se postaral o převezení těchto darebů. Zůstanete u nich. Zavřete zevnitř dveře a nikoho nevpouštějte. Bude-li třeba, užijte zbraní. Budou-li zajatci dělat hluk, dejte jim pěstí do nosu, to je nejlepší prostředek.“

Sam odešel a slyšel, jak dveře za ním jsou zavírány na závoru. Měl v úmyslu vrátit se do haciendy, ale nemálo se zaradoval, když za krátkou dobu chůze spatřil bělocha, který od Wilkinsfieldu přijížděl na koni. Chvátal mu vstříc a volal:

„Sir, doufám, že náležíte k obyvatelům Wilkinsfieldu?“

„Ano, master,“ odpověděl muž. „Jmenuji se Adler a jsem zde správcem. Nemýlím-li se, vy jste trapper Sam?“

„Ano. A vy jste muž, kterého zrovna potřebuji. Odjel již posel do Van Burenu?“

„Již dávno.“

„Potřebuji, aby byl vyslán ještě jeden posel, ale musí to být chytrý chlapík.“

„Kam má jít?“

„Na Leflorovy plantáže.“

„Chyba! Jsme s mr Leflorem od dnešního jitra trochu pohněváni.“

„Nevadí. Hledám totiž jistého muže, jménem Walker; byl ukryt v Bommyho chatě, kterou jsme obléhali. Pak přišel master Leflor a chlapíka se ujal. Dal mu svůj oděv a pomohl mu k útěku. Byli jsme vskutku tak hloupí, že jsme považovali Walkera za Leflora a nechali ho odjet. Patrně jel do Leflorova domu, a rád bych měl o tom jistotu. Posel by mohl zjistit, jestli a na jak dlouho se tam ubytoval.“

„Leflor že si vyměnil šaty s nějakým darebou? Hm, to se Leflorovi dost podobá. Víte co, master? Tím poslem budu sám.“

„Excellently! Ale bylo by dobře, kdyby se Leflor později nedozvěděl, že jsme se vyptávali.“

„Nemějte starost. Jeho správce je mým přítelem. Řekne mi vše a nezradí mne.“

„Kdy se vrátíte?“

„Věc nesnese odkladu?“

„Ano.“

„Pojedu tedy tryskem.“

„Very Well! Poslyšte, není snad v haciendě otevřený vůz? Potřeboval bych jej.“

„Nač?“

„Chci od Bommyho něco odvézt.“

„Dejte si zapřáhnout koně do káry na bavlnu. Kde vás najdu, až se vrátím?“

„V panském domě.“

Potom se rozloučili. Správce jel dál a Sam běžel k Wilkinsfieldu. Přesto, že jeho tělo mělo značný objem, dostal se tam velice rychle. Zapotil se sice důkladně, ale měl štěstí: potkal před dvorem několik vozíků, připravených vyjet na pole. Sam se mnoho neptal. Odstrčil černého vozku, chopil se biče a otěží a klusem odejel. Za dvě minuty se zastavil před Bommyho chatou. Zaklepal a bylo mu otevřeno. Oba zajatci leželi dosud tam, kam je položili. Sam popadl Leflora, zvedl ho a dal Jimovi znamení, aby vzal také černocha.

„Naložíme je!“

Odnesli oba zajatce na vozík, pak sebrali všichni tři veškeré listí z černochova lůžka a nasypali je přes ně. Nato se kára hnula, míříc k plantáži. Sam vedl spřežení, a jeho druhové se s ním ubírali vedle vozu.

„Co vlastně zamýšlíte, Same?“ tázal se Jim a přitočil se k tlustému lovci a hovořil tak tiše, aby to Leflor a černoch nemohli slyšet.

„To je otázka! Černoch nás obelhal a podvedl; plantážník nám provedl darebáctví. Dají si to líbit tři dobří lovci?“

„Ovšem že ne! Ale jak to skončí?“

„Dobře. Nikdo mně nemůže překážet, abych oba chlapy nepotrestal. Stane se jim po právu, nic víc a nic míň!“

Za nimi ozval se koňský dusot. Ohlédli se. Byl to správce Adler. Když je dohonil, chtěl Sama nahlas oslovit, ale dostal pokyn, aby mlčel. Tlustý lovec odevzdal vůz svým druhům a zůstal se správcem poněkud vzadu.

„Hotovo,“ řekl mladý muž. „Setkal jsem se s Leflorovým správcem ještě před plantáží. Walker přijel na koni v Leflorových šatech; zůstane prý delší čas v domě, kde dostal dva pokoje v prvním poschodí. Leflor po něm vzkázal, aby byl ihned vyslán do Van Burenu jízdní posel, který má přivést lawyera.“

„Advokáta? Proč? Patrně to souvisí s Walkerovou návštěvou.“

„Nevím. Ale proč k nám vezete to listí, master Same?“

„Dozvíte se to později. Bude to malé překvapení. Teď prosím jeďte rychle do panského domu a svolejte všechny, kdo jsou doma. Chci způsobit lidem radost.“

„Rád bych věděl – –“

„Ne, teď ne! Pospěšte si, aby se všichni sešli.“

Správce pokrčil rameny, ale nic již nenamítal. Odjel klusem, zatímco kára na svážení bavlny ho zvolna následovala.

Když po chvíli lovci dospěli k cíli, viděl Sam, že správce své poslání vykonal správně. Miss Alma se svým otcem stála na verandě. Před domem byli shromážděni snad všichni obyvatelé plantáže, pokud nebyli jinak zaměstnáni. Černoši byli neobyčejně hluční. Vyběhli vozu vstříc a obklopovali jej, aby viděli, co v něm je. Když kára zastavila uprostřed nádvoří, kruhem ji obstoupili; každý chtěl mít nejlepší místo.

Správce Adler byl zatím zavolán na verandu, kde se ho Wilkins ptal na náklad káry. Ale třebaže správce měl tušení, jaké překvapení tlustý lovec chystá, přece nepovažoval za vhodné, o tom mluvit. Řekl jen:

„Podle všeho, co se vypravuje o tomto statečném trapperovi, soudím, že jde o nějaký smělý a při tom humoristický kousek. Hned uvidíme.“

V tom se ozval Samův hlas:

„Velectěné bílé a černé ladies a gentlemen! Dovolím si vám předvést ukázku ze zvyků a zákonů savan a prérií, abyste poznali, jak si počínají slavní muži vzdáleného Severu a Západu. Jak se jmenuje onen tlustý černý sir tam naproti, s cylindrem na hlavě a s velikou šavlí po boku?“

„To je master Scipio, hlídač v černošských chatách,“ ozval se jeden hlas.

„Dekuji, mylorde! Nuže, můj drahý master Scipio, račte laskavě přistoupit blíž! Sem prosím! Tak. Výborně. A nyní mi račte říci, jestli máte nos?“

Hlídač noci, černý jako noc, vjel si rychle všemi deseti prsty do obličeje, zachvácen náhle pochybnostmi, zda v něm nalezne zmíněný předmět. Když nos ucítil na pravém místě, spokojeně přisvědčil, roztáhl široká ústa a odpověděl:

„Yes, master! Massa Scipio mít nos!“

Všichni se smáli, i miss Alma na verandě. Sam pokračoval:

„Kdo je ona černá lady tam, jež se opírá tak půvabně o strom?“

„To být miss Juno z kuchyně,“ odpověděla jiná černoška.

„Velice vám děkuji, madame! Nuže, vzácná miss Juno, řekněte nám, komu náleží nos, jejž má master Scipio na svém krásném obličeji?“

„To být nos massa Scipiona,“ odpověděla tázaná černoška nanejvýš hrdá tím, že byla poctěna tou otázkou.

Massa Scipio si opět sáhl na nos, přisvědčil velmi důrazně hlavou a řekl:

„Yes! To můj nos! Massa Scipiona být.“

„A teď mně povězte, master Scipio, zdali vám smí některý cizí muž vzít nos?“

„Ó! No! Nikomu nedovolit mně ho vzíti.“

„A kdyby vám někdo nos uřízl, co byste učinil, master?“

„Jemu jeho také uříznout.“

„Výborně! Velmi dobře! Takový je zákon! Co mně kdo vzal, vezmu mu také. A teď vidíte zde stát u vozu bílého gentlemana. Jmenuje se master Jim Snaker a je to proslulý muž Západu. Ukořistil kdysi velmi mnoho kožešin, které pro něho byly celým bohatstvím. Byl s kůžemi v prérii. Vtom byl přepaden a okraden. Byly mu odňaty kožešiny. Jeden z lupičů mu prostřelil také prsa kulí a pak mu ještě uřízl nos. Trvalo mnoho měsíců, než se rány vyléčily. Od té doby tento gentleman stále hledal muže, který mu ukradl jeho bobří kožešiny a jeho nos. Dnes ho konečně našel. Master Scipione, co musí nyní ten muž tomuto gentlemanovi dát?“

„Svůj nos.“

„Zcela správně! Svůj nos – a co ještě?“

„Kožešiny.“

„A když je nemá?“

„Pak nemůže dát nic.“

„Oho! Jednu kůži přece má, totiž svou. Co se s ní stane?“

„Musí ji dát: být mu stažena.“

„Velmi dobře! Master Scipio, jste moudrý muž! Jste zrozen za šerifa nebo za lordmajora.“

„Yes, sir, massa Scipio být tuze chytrý; být tuze neobyčejně chytrý!“ šklebil se černoch.

„Tedy poslouchejte! Lupič, který musí dát svou kůži a svůj nos, je na této káře. Skryl se u svého přítele, který ho chránil a nás obelhal, abychom zločince nemohli dopadnout. I tento spoluviník leží s ním na káře. Za trest, že odporoval spravedlnosti, bude odsouzen, aby na svém chráněnci vykonal přísný zákon savany. On mu uřízne nos, pak mu stáhne kůži a odevzdá ji tomuto gentlemanovi!“

Křik, který se ozval po těch slovech, nelze popsat. Všichni křičeli, smáli se a křepčili.

„Odříti kůži! Nos uříznouti! Ó, Jesus, Jesus! Velká slavnost být!“

Projevy veselí se ozývaly se všech stran. Jen miss Alma se odvrátila a ptala se poněkud postrašena:

„Pa, je to možné?“

„Oh ne,“ usmál se její otec. „Sam rozhodně nezamýšlí stáhnout nikomu kůži. Což vypadá tak krvežíznivě?“

Tlustý Sam se obrátil k bratřím Snakerům:

„Jime Snakere, ty jsi uražený. Tobě náleží, abys stáhl zmíněného zločincova pomocníka z vozu a dal mu svůj nůž, aby vykonal svou povinnost. Učiň tak!“

Dlouhý Jim se spokojeně a upřímně zachechtal, sáhl do listí a vytáhl Bommyho. Položiv ho na zem, rozvázal mu pouta a pak ho tak upřímně plácl, že černoch s hlasitým výkřikem vyskočil.

Všichni ho poznali.

„Bommy, ó, to Bommy! Bommy být spoluvinen! Bommy dříti kůži!“ ozývalo se kolkolem.

„A teď druhého!“ přikázal Sam. „Toho, jenž ukradl kožešinu a uřízl nos.“

Černí braši natahovali krky a vystrkovali hlavy, aby viděli provinilce, jemuž měla být nyní za trest stažena kůže. Jim Snaker sáhl znovu pod listí, vytáhl Leflora, shodil ho na zem a rozvázal mu pouta. Leflor zůstal ležet. Ne však slabostí! Hanba, nesmírná hanba ho držela při zemi, aby nebylo vidět do jeho tváře. Bylo to však marné počínání!

Jim Snaker ho popadl železnými pažemi a zvedl ho jako malé děcko. Leflor poskytoval vskutku žalostný pohled. Vlasy měl rozcuchané, prádlo a oděv v nepořádku. S počátku nikdo nechtěl věřit svému zraku, ale pak se ozvalo ze všech stran, zprvu jednotlivě a tiše, ale nakonec hromadně a hlasitě:

„Massa Leflor! To massa Leflor být! Jemu bude Bommy nos uřezat a kůži dřít!“

„Mýlíte se,“ zvolal Sam. „To není massa Leflor, nýbrž muž, který se nazývá Walker.“

„Ne, ne, je massa, je massa Leflor!“ křičeli kolkolem.

„Tiše! Klid! Kdo je ten ničema, musím přece já vědět lépe než vy! Já jsem ho chytil!“

Zajatec se teprve teď pohnul.

Sípavě vykřikl a pokoušel se Jimovi vytrhnout. Ale Tim hned po něm také sáhl, takže zajatec stál obejmut jejich svalnatými pažemi a nemohl se ani hnout. Jeho oči byly vytřeštěny vztekem.

Wilkins až dosud mlčel. Nyní popošel blíž a tázal se:

„Master Same, co to znamená? Proč toto násilí na panu Leflorovi?“

„Leflorovi?“ odpověděl Sam hlasem, z něhož zněl nelíčený údiv. „Odpusťte, pane, ale tento muž je jistý Walker, nikoli váš soused. Podívejte se na jeho oděv!“

„Jeho oděv by mne ovšem mohl zmást. Přece však je to master Leflor.“

„Není možná! My jsme tři lovci a máme šest znamenitých očí. Viděli jsme, jak master Leflor přijel na koni k Bommymu a pak odjel. Co tomu říká master Adler?“

„Že se mýlíte!“ odpověděl správce. „Je to pan Leflor, Same.“

„Vskutku? Podivná věc! Jsem teď sám na rozpacích. Kdyby to byl Walker, dopravili bychom ho do Van Burenu, aby byl souzen, jestliže je to však skutečně Leflor, musíme ho pustit na svobodu. Ať nám to řekne sám! Muži, odpovězte! Kdo jste?“

Leflor neodpověděl. Sam otázku opětoval, ale ani teď nedostal odpověď.

„Vidíte, že jsem měl přece pravdu,“ řekl Tlustý Sam. „Kdyby to byl master Leflor, odpověděl by.“

V tom zajatec vykřikl v nesmírném vzteku: „Jsem Leflor! Pusťte mne!“

Současně učinil marný pokus, aby se osvobodil z pevných rukou obou Snakerů.

„Ne tak zčerstva,“ řekl Sam. „Jste-li skutečně pan Leflor, mám právo dozvědět se, jak se stalo, že jsme vás museli považovat za zločince. Vysvětlete nám to.“

Leflor neodpověděl.

V tom přistoupil Wilkins na okraj verandy a řekl velitelsky:

„Master Same, nařizuji vám, abyste toho muže hned pustil!“

Tlustý Sam vzhlédl.

„Zajisté jen žertujete!“ řekl svým vlídným hlasem.

„Ne, myslím to vážně. Poroučím to.“

Dobromyslný tlouštíkův obličej nabyl náhle jiného výrazu. Jeho oči se zaleskly, postava se vztyčila, a malý lovec odpověděl:

„Promiňte, sir, nemohu-li při vší vážnosti k vám splnit vaše přání. O nějakém poroučení nemůže být mezi námi řeči. My tři jsme svobodní mužové, nezvyklí poslouchat nikoho, kromě zákona, jenž panuje v savaně. Kdyby tohoto zákona nebylo, zvedali by lidští netvorové hlavy, a hřích i zločin by vládly na Západě. Jednáme podle nepsaného práva – pomoc a spása každému, kdo je pomoci hoden, zkáza všem, kdo ubližují – to je heslo, kterého se nepustíme. Včera večer jsme zastihli darebáka po léta hledaného a on nám opět unikl. Následovali jsme jeho stopu, jež vedla posléze do chaty černocha Bommyho. Zde stojí ten, koho jsme našli v zločincově oděvu, na místě, ke kterému stopa zločince vedla. Říká, že je někdo jiný. Well. Chceme být milosrdní a vyslechnout jeho vysvětlení, jak a proč se oblékl do šatů darebáka. To můžeme a musíme žádat, a kdyby nám v tom chtěl někdo zabraňovat, udělám, jako že jsem živý, krátké řízení se vším a prostřelím mu lebku kulí. Jsem Tlustý Sam a nerozumím žertům, jde-li o bídného lotra!“

Sam sňal pušku z ramene, opřel se o ni a pak se vyčítavě rozhlédl.

Jeho dlouhá řeč zapůsobila neobyčejným dojmem. Nikdo se mu neodvážil odmlouvat. Wilkins věděl, že Sam by opravdu střílel, kdyby se mu někdo vměšoval do výkonu jeho zvláštní spravedlnosti. Alma se chvěla a přece nemohla odvrátit oči od toho děsného výjevu.

„Nuže, muži, co je?“ pokračoval Sam. „Neodpovíte-li, budu mít za to, že jste darebák Walker, a pak máte naposled ve svém životě ruce a nohy nespoutané. Nebudu čekat věčnost na vaši odpověď!“

„Jsem Leflor!“ procedil zajatec mezi zuby.

„Jak jste se dostal do šatů zločince?“

„Vyměnil jsem si s ním oblek.“

„Proč?“

Leflor s odpovědí váhal.

„Nebudete-li mluvit vy, budu já jednat!“

„Chtěl jsem ho zachránit.“

„Odjel na vašem koni, ve vašem obleku?“

„Ano.“

„Kam?“

„Nevím.“

„Jakže? Chcete být gentlemanem, vznešeným caballerem, bohatým majitelem plantáží a bojíte se mluvit pravdu? Eh! Jsem příliš dobrý, než abych s vámi dál jednal. Jste spojenec zloděje a vraha. Oblékl jste se do jeho šatů a pomohl jste mu k útěku. Chtěl jste se vysmát starému Samovi a podvést ho. – Dobře! Dostalo se vám poučení. Muž jako vy se musí mít na pozoru, aby se podruhé nedostal se mnou do sporu. Jděte si a opovažte se v budoucnosti vlézt mi do cesty!“

Jim a Tim pustili zajatce z rukou. Ten učinil několik rychlých kroků, aby se dostal z dosahu tolikerých pohledů, zastavil se však ještě, obrátil se, zvedl výhružně ruku a zvolal:

„Pamatujte si všichni, že se vrátím! A s tebou, ty tlustý pse, se vyrovnám!“

Pak chvátal dlouhými kroky pryč. Bommy chtěl jít za ním, ale Sam mu položil ruku na rameno.

„Stůj, černochu! S tebou chci také promluvit slovíčko.“

Ale Bommy měl již dlouho zaječí úmysly. Rychlým škubnutím se Samovi vytrhl a již pádil, co mu nohy stačily.

V příštím okamžiku zvedl tlustý lovec pušku k líci, aby vystřelil. Vtom se však Wilkins naklonil z verandy, uchopil pušku za hlaveň a nadzvedl ji.

„Zadržte, master. Střílet tu nedovolím.“

Sam zvedl hlavu a zadíval se vyčítavě na Wilkinse.

„Pshaw!“ řekl po chvíli mlčení. „Nebyl bych ho zastřelil, chtěl jsem s ním jen promluvit.“

„Proč? Závisí vaše štěstí tolik na tom, abyste s ním mluvil?“

„Moje ne, ale snad vaše, sir.“

„Nechte ho tedy! Nechci děkovat za své štěstí jeho krvi.“

„Hm. Není skutečně mou povinností a také ne libůstkou mluvit o něčem, co odporuje vašim citům, myslím však, že byste se od Bommyho mohl dozvědět velice mnoho o Walkerovi a Leflorovi.“

„Na Walkerovi mně vůbec nezáleží, a vše, co se týká Leflora, dozvím se i bez něho.“

„Snad teprve potom, až bude pozdě. Ostatně nejsem mínění, že vám po Walkerovi nic není, spíše myslím, že s ním budete mít ještě mnoho co dělat. Bez úmyslu sem nepřišel, a zdá se mi, že on je příčinou, proč Leflor tak rychle poslal pro lawyera. Bommy o tom musí vědět. Promluvím s ním přece jen dnes večer, až nám padne s bushheadery do rukou.“

„Ne. To se nestane, neboť pokud má vůle něco platí – a mám za to, že na tomto místě je směrodatná právě jen má vůle – nechci nic vědět a dozvědět se o Leflorovi. Bude-li Bommy chycen, ať se s ním jedná jako se spoluviníkem bushheaderů, od ostatního upouštím.“

„Poslal jste pro vojsko? Kdy přijede?“

„Jakmile nastane tma. Master Adler doporučoval, aby se dříve neukazovalo.“

„To byl velice moudrý nápad. Bushheadeři budou překvapeni. Doufám, že dnes mnoho z nich bude nuceno hryzat trávu.“

Wilkinsovo čelo se zachmuřilo.

„Já nedoufám. Chci je jen zahnat, o víc nestojím. Protiví se mi prolévání krve.“

„To zní sice velmi krásně, ale nic po tom není, věřte mi. Když mne blecha kousne, chytím ji a zabiji. A když přijde útočník, člověk, který baží po mé krvi a životě proto, aby mne připravil o majetek, zaslouží totéž co blecha, ano ještě víc, neboť blecha dostala od Prozřetelnosti právo, aby byla strávníkem gentlemanů a každé lady, ale člověk si má sám vydělávat svůj doušek a své sousto. Mám rád lidi, a srdce mi bije při každém utrpení v taktu dvacetijedné osminy, ale když člověk přestane být obrazem božím, když na mne útočí jako divoké zvíře, musím se bránit. Jinak to nejde. Kdo mně dnes večer přijde na mušku, musí tomu uvěřit. Ostatně je tím každý dobrý muž povinen svému kamarádovi. Ničema, kterého bych dnes z nepravého útlocitu ušetřil, zastřelí mi snad již zítra nejlepšího přítele, pozítří druhého a pak třeba mne. A má-li již někdo padnout, pak ať je to ten, kdo útočí a přepadá, kdo krade a loupí. Nemyslíte, sir?“

Wilkins učinil netrpělivý posuněk a řekl:

„Po tom, co jste právě řekl, vás musím naléhavě žádat, abyste se dnes večer boje vůbec nezúčastnil.“

„Myslíte to doopravdy?“ tázal se s úžasem Sam. „To je podivné. Doufám, že velitel oddílu bude smýšlet jinak. A doufám, že mně také pomůže dopadnout Walkera.“

„Jak by vám v tom měl pomáhat?“

„Tím, že chlapíka dá zatknout na Leflorově plantáži. Sami se tam odvážit nemůžeme, důstojník má však právo provést tam domovní prohlídku.“

„Ne, nepřeji si to! Chci, aby byl Leflor ponechán na pokoji.“

„Zvláštní, opravdu zvláštní! Začínám věřit, mylorde, že máte nějaký důvod, proč se Leflora strachujete.“

Plantážník zvedl hlavu, změřil Sama bystrým pohledem a řekl:

„Chcete mne urážet?“

„Ne, sir.“

„Ale váš hlas mi zní krajně nepříjemně.“

„Toho velice lituji!“

„Zdá se, že bude nejlíp, uslyšíme-li napříště o sobě co možná nejméně. Pokud pak jde o Walkera, přičiním se, aby se důstojník nestal vykonavatelem vaší soukromé msty!“

Wilkins pronesl tato slova velice ostře, ale také Sam již byl velmi rozhněván. Uměl se však lépe ovládat.

„Chcete tím říci, že přemluvíte velitele oddílu, aby Walkera nechal na pokoji?“ tázal se.

„Ano. A jsem přesvědčen, že můj vliv k tomu postačí.“

„Zajisté. Mylorde, jsem člověk prostý, a našinec bývá v boji se všemožnými nebezpečími a překážkami zkalen a otužen, ale přece se ho sem tam něco dotkne, co nemůže přenést přes srdce. Domníval jsem se, že vám přeji vše nejlepší; jestliže se však považujete za zkušenějšího a prozřetelnějšího, bylo by ode mne dotěrností, kdybych vás chtěl déle obtěžovat. Přeji vám, abyste nikdy nepotřeboval cizí rady a vyvaroval se nepříjemností. Vzpomeňte někdy na Tlustého Sama! Sbohem!“

Přehodil si pušku přes rameno, seskočil z verandy a šel přímo přes volné prostranství k lesu.

„Good bye,“ řekl náhle Jim Snaker a jedním skokem se octl dole a ubíral se za Tlustým Samem.

„Farewell!“ zabručel Tim Snaker mrzutě a pustil se za bratrem.

Wilkins zaraženě stanul. To ovšem neměl v úmyslu. Nechtěl, aby odešli a už vůbec ne tímto způsobem. Chápal, že je jim zavázán vděčností, vždyť přišli, aby ho varovali před bushheadery. Byli jeho ochránci, a on je nyní urazil, poslal je pryč. To se nesmělo stát.

„Master Same! Gentlemen, kam chcete jít?“ křičel za nimi. „Zůstaňte zde!“

Oni ho však neposlouchali; nikdo z nich se ani neohlédl. A již zmizel i Tim za stromy, protože byl v řadě poslední.

Plantážník sešel po schodech a běžel za nimi směrem, kudy odešli, aniž je však již spatřil. Ačkoli volal jejich jména, neozvali se mu. Wilkins neznal zvyky těchto volných a poctivých prérijních lovců. Odmítl je, a jim bylo jedno, zda tak učinil vážně či ukvapeně; trapper o tom nikdy neuvažuje. Měli jít, tak tedy šli. Že právě v tom okamžiku, kdy je Wilkins ztratil z dohledu, se obrátili vpravo, plantážník netušil. Běžel přímo, a nemohl je tedy dohonit.

Dvakrát prošel zahradou a posléze si vzpomněl na správce a šel ho vyhledat. Když ho po delší době našel, stěžoval si mu na zlý osud a řekl mu stručně obsah rozmluvy, která byla příčinou roztržky.

„Teď jsou pryč! Co tomu říkáte?“ končil svou zprávu.

Mladý správce plantáže pokrčil rameny.

„Když odešli, jsou pryč, mylorde. Marně bychom je hledali. Když takoví muži chtějí zmizet, nenajde nikdo jejich stopu.“

„Master Adlere, vy znáte každý kámen v okolí, umíte rozeznávat stopy, hledejte a jistě je naleznete.“

„Sotva, mylorde. Právě že znám zvyky takových mužů, vím, že je nenajdu. Snad se rozešli, aby se někde na místě předem určeném zase sešli. V nejpříznivějším případě bychom našli jen jednoho z nich, a ten by se s námi nevrátil.“

„Byl jsem velice rozčilen,“ omlouval se haciendado. „Jednal jsem nespravedlivě, opravdu nespravedlivě! Proto mne jejich odchod tak mrzí.“

„Rovněž toho lituji. Ale teď nelze opravdu nic dělat.“

„Což není žádné naděje, že bych mohl svou ukvapenost napravit?“

Správce chvilku přemýšlel a pak řekl:

„Je jedna cesta, na níž bychom je snad našli. Půjdou jistě za Walkerem, který je v Leflorově domě. Budou asi Leflorovu plantáž střežit tak přísně, aby Walker nemohl uniknout. Tam bychom je museli hledat.“

„Chcete se tam za nimi vydat?“

„Přejete-li si to, ano.“

„Velmi si to přeji. Prosím, vezměte koně, milý Adlere, abyste je brzy dohonil. Snad je najdete brzy.“

„Přál bych si to, ale pochybuji o tom.“

Za několik minut správce odjel. Když se vracel, nastal večer. Nespatřil ani jediného z trojice lovců.

Zatím dorazil na plantáž oddíl státního vojska, dragouni, vedení nadporučíkem. Přivedli s sebou několik koní bez jezdců, aby mohli případné zajatce dopravit do své posádky.

V domě byla odbývána válečná porada, a tehdy Wilkins dobře poznal, jakou cenu by měla rada Tlustého Sama. Správce Adler byl jediný, kdo svými znalostmi místního terénu mohl poradit a navrhnout plán, jak bandu útočníků potřít. Jeho rada byla také přijata.

Mladý muž byl stejně smělý, jako rozvážný. Sám se vydal za noci, chráněn tmou, do křovin nedaleko Bommyho srubu, a pozoroval odtamtud, jak bushheadeři znenáhla jednotlivě přicházejí, druh za druhem a mizejí v černochově chatě. Potom, když myslel, že jsou již všichni pohromadě, vrátil se k místu, kde tábořili dragouni, a vedl je k chatě širokým obloukem.

Zakrátko nato zaznělo tichou nocí několik temných ran. Před dveře a okenice Bommyho srubu byly do země zaraženy silné kůly, jež byly zvenčí pevně přibity na dveře a na okenice. Zevnitř se ozvalo hlučení a zmatený křik; pak vše utichlo. Za chvíli vzplanuly kolkolem chaty ohně, aby bylo možné vidět každého, kdo by si snad nějakým způsobem chtěl vynutit odchod. Za těmito ohni vyrostlo ze země cosi černého. Co to bylo, nemohli obléhaní bushheadeři rozeznat malými otvory, které si do okenic a do dveří navrtali. Když však svítalo jitro, ukázalo se, že kolem chaty byla zřízena z polenového dříví zeď, plná černých malých otvorů pro hlavně pušek. Daleko široko z celého okolí přicházeli staří i mladí, aby byli svědky zvláštní podívané, jak je obléhána rota bushheaderů v Bommyho chatrči.

Obléhaní brzy poznali, že odpor by byl marný. Uznali, že bojem by jen zhoršili svůj osud. Vzdají-li se, budou mít vždy naději, že jednotlivcům nebude nic dokázáno a že z osidel spravedlnosti většina z nich vykličkuje. V chatrči nebyla ostatně ani voda ani jídlo, a tak se stalo, že Bommyho pevnost navečer kapitulovala.

Byl to dobrý lov, nad nímž obyvatelé širokého okolí jásali.

Na dlouhý čas byla učiněna přítrž neplechám, a dlouho se mluvilo o konci loupeživé bandy, k jejímuž potření přispěl Tlustý Sam a bratří Snakerové.

Kapitola čtvrtá LEFLORŮV TRIUMF

V přízemí haciendy, v pokoji opatřeném železnými okenicemi, seděl haciendado Leflor s notářem z Van Burenu a s Walkerem. Bedlivě četli listiny, psali a počítali.

Ctihodný notář prohlásil, že obchod je pro kupce zcela bez nebezpečí, a tak byla k ránu kupní smlouva uzavřena. Walker dostal značnou částku, sestávající z bankovních poukázek a ze směnek vystavených na dobré domy.

„Teď můžete užít světa, sir,“ mínil notář, ukláněje se Walkerovi. „Ačkoli jste nedostal plnou cenu, přece jste udělal znamenitý obchod. Nás ovšem očekává spor, jehož konec bude pro nás nepochybně příznivý, ale ztráta času, kterou projednáváním utrpíme, přece jen musí být považována za velice nepříjemnou průvodní okolnost. Vy však můžete hned sáhnout do kapsy; o vaši budoucnost je postaráno.“

„Byl bych rád, kdyby tomu tak bylo,“ odtušil Walker.

„A proč by nebylo?“

„Venku stojí tři honicí psi, kteří jsou připraveni vrhnout se na mne, jakmile mne spatří.“

„Míníte trojici lovců, Sama, Jima a Tima? Domníváte se, že se dosud potulují po okolí?“

„Vím to zcela jistě.“

„Požádejte úřady o ochranu. Chcete-li, učiním tak za vás.“

„Ne, ne! To by mně neprospělo,“ odporoval Walker. Nemohl ovšem notáři říci, že úřady Spojených států mají velmi vážný důvod k tomu, aby zajistily jeho osobu, proto se snažil věc rychle zamluvit:

„Úřady by mne ovšem dopravily bezpečně z tohoto domu, ale ti tři darebové by tím byli nanovo na mne upozorněni a šli by za mnou až tam, kde mne úřad opustí a ponechá mne bez ochrany. Jsou to prérijní poběhlíci, ti tři tvrdohlavci, a takoví lidé jdou za svým člověkem pět let, deset let, krok za krokem, třeba kolem zeměkoule.“

„A jak se tedy chcete odtud dostat?“

„Nejspolehlivější by byl způsob, jenž by nebyl nápadný a nezanechal by stopy. Snad přestrojení.“

„Výborně. Mám báječnou myšlenku. Master Leflor, máte sluhu, který umí holit?“

„Ovšem.“

„Nuže, master Walker má tmavé vlasy. Ať mu je krátce přistřihne a zkudrnatí. Potom si pan Walker začerní ruce a obličej a odejde odtud jako černoch. To je nejjednodušší, nejlepší a nejoriginálnější odchod, jaký si lze představit.“

„Mé rysy nejsou černošské,“ namítal Walker.

„Co vadí? Přestrojte se tedy za černošku. Černé ladies mívají pravidelnější tváře než tmaví gentlemani. Nemáte spolehlivého negra, Leflore, který je vám bezpodmínečně věrný?“

„Dokonce několik!“

„Dejte tedy panu Walkerovi, až odtud půjde přestrojen za černošku, mužského průvodce, aby záležitost nebyla tak nápadná. Gentleman ať nese pytel a lady koš. Divil bych se, kdyby si slídiči všimli této dvojice.“

Byly asi tři hodiny po půlnoci. V ten čas vycházeli černí dělníci na plantáže, každý oddíl na vykázané místo. Zpočátku se ubírali v hustém zástupu. Ten se znenáhla dělil na skupiny; skupiny byly stále menší, až posléze se rozcházeli jen jednotlivci nebo dvojice za zvláštním posláním. Jedna taková dvojice kráčela zvolna podél rýžového pole k řece. Byl to černoch a černoška.

Černoch nesl v ruce obrovský prut s udicí, a černoška měla na kučeravé hlavě velký džbán. Hovořili spolu tiše, zatímco jejich oči se kradmo rozhlížely na všechny strany. Svítalo.

Když došli k řece, posadili se na břeh, a černoch upevnil vnadidlo na udici a vhodil je do vody. Černoška postavila džbán naplněný vodou vedle sebe a počala vázat věnec z lučních květin, jež v okolí natrhala; když byla hotova, posadila si jej marnivě na hlavu. Velkou nápaditost ten věnec neměl. Jak se zdálo, neměla černá dívka mnoho obratnosti pro tento druh práce.

Tiše rozmlouvali dál, a nejvíce mluvila černoška. Vtom opodál něco zašustilo v křoví. Objevil se muž. V jeho dlouhé postavě, zvláštním obleku a v opálené tváři poznáváme Tima Snakera, lovce kožešin.

Přiblížil se zvolna k černé dvojici a pozdravil:

„Good day, niggers! Copak tu děláte tak časně?“

„Niggers chytat ryby!“ odpověděl černoch. „Náš massa chtít jisti carps.“

„Který je to massa?“

„Massa Leflor chtít jíst velmi dobré, mnoho velké carps.“

„Patříte plantážníku Leflorovi?“

„Yes, massa.“

„Když chodíš na ryby, jsi asi zaměstnán v domě, co?“

„Yes! Býti Pluto, a Pluto pracuje v kuchyni.“

„To je tvá žena?“

„Žena? Ó, ne! To býti nová Molly, a Molly až jednou později býti žena od Pluto, až massa dovolí.“

„Aha! Je tedy tvou snoubenkou?“

„Yes, massa.“

„Patrně vaří v kuchyni?“

„Ó, yes! Molly péci dnes v kuchyni velice velké a tučné carps pro massa.“

„Víte-li pak, kdo bydlí v domě?“

„Massa Leflor bydlí v domě.“

„To se rozumí! Má hosty, ne?“

„Hosty? Pluto nevěděti, co býti hosti.“

„Myslím, že jsou v domě cizinci, pro něž musí Molly také vařit.“

„Ó, yes! Dva cizinci.“

„Kdo?“

„Massa notary a massa – massa –“

„Nu, jakpak se jmenuje ten druhý?“

„Pluto zapomněl.“

„Walker?“ zvolal Tim.

„Yes, Yes! Massa Walker.“

„A co dělá dobrý massa Walker?“

„Jí, spí, on chodit s massa Leflor. A dnes on jeti v cabu, ó ne, ale ve velikém krásném voze.“

„Kam?“

„Pluto nic nevěděti. Massa Walker jezditi s massa notáry.“

„Asi do Van Burenu?“

„Snad do Van Buren.“

„Kdy?“

„Už brzy zapřahat, massa!“

„Velmi dobře! Jsi chytrý hoch, Pluto! Přeji mnoho štěstí. Učiňte dobrý lov!“

„Díky, díky! Massa také chytit dobrý lov, veliké carps!“

Pluto to řekl s tváří tak srdečnou, že o jeho upřímnosti nemohl mít nikdo pochyby. Sotva však trapper odešel, změnila se úžasně jeho tvář, vyjadřovala posměch a škodolibost. Černoch byl rozený herec. Zamrkal lstivě na černošku a řekl:

„Tento bílý muž být velmi hloupý. On neučinit žádný lov; on jít, aby vyhledat oba ostatní a postavit se na cestu k Van Burenu. Massa již být v bezpečí. Já zřídit vor, a massa klidně plout na druhý břeh. Do večera být v bezpečí!“

? ? ?

Když se toho večera vracel černý Leflorův kočí, který odvážel notáře do Van Burenu, oznámil svému pánu, že byl cestou zadržen třemi ozbrojenými muži, dvěma dlouhými a jedním velice tlustým, který měl na sobě medvědí kožišinu. Podívali se dovnitř kočáru, propustili jej však bez obtíží a s mnohými omluvami, když se přesvědčili, že ve voze sedí jen notář.

Ještě několikrát se dozvěděl Leflor od svých lidí, že ti tři muži byli viděni v okolí plantáže, vždy však jen jednotlivě, nikdy pohromadě, až po několika dnech seděl opět u řeky černý Pluto s udicí a Tim Snaker se vynořil vedle něho jako duch. Černoch měl opět svou počestně upřímnou tvářnost, a také lovec ho oslovil přátelsky. Vyptával se ho zpočátku na různé všední věci, ale dostával jen krátké, mrzuté odpovědi.

„Jsi dnes nějak špatně naladěn, Pluto. Schází ti asi Molly, tvá snoubenka?“

„Molly? Ó, Pluto nechtít již nic vědět o Molly!“

„Proč? Snad tě neoklamala?“

„Ó, ona vůbec velice veliký klam a podvod. Massa Leflor být také podvod.“

„Jakže? Massa Leflor tě podvedl?“

„Yes, velmi!“

„Jak?“

„Massa dát mně Molly, on říci: Molly nově dnes na plantáži, Molly tvá nevěsta. Já s Molly poprvé chytat ryby – zde, tady.“

„To když jsem tu s vámi mluvil?“

„Yes, yes, massa! Já chtít Molly štípnout, Molly však dát mně do nosu a skočit do vody.“

„Behold! Než by si tě vzala, skočila do řeky. Takové jsou ženy. Nu, a co potom?“

„Molly plavat přes vodu. Na druhé straně svléci sukni, pod nimi kalhoty jako vy a já. Potom se umýti, být ani má nevěsta, ani ne Molly.“

Tim Snaker otevřel leknutím ústa a zapomněl je zavřít. To neočekával. Konečně vydechl:

„Nebyla to žena, když se umyla? Nebyla to Molly?“

„Ne – dívka ne – Molly – ne černoška.“

„U všech kozlů!“

„Ano. Černá kůže smyta pryč!“

„Poznal jsi, kdo to byl?“

„Velmi mnoho! Byla massa Walker.“

„Aby do toho devětadevadesát tisíc hromů! Viděl jsi dobře?“

„Yes! Pluto koukám velmi mnoho dobré oči.“

„Ten chlap nám unikl, unikl již před čtyřmi dny! K ďasu, k ďasu! Nevíš, kam se poděl?“

„Yes. Velice.“

„Nuže?“

„On křičeti na mne přes vodu: Kdyby někdo tázati se, máš říci, šel do Trippsdrille. Snad přijdou tři massa, dva dlouzí massa a jeden tlustý.“

„Thunder storm! A já tu u něho stojím, dívám se na něho, mohu ho oběma rukama a všemi desíti popadnout! Člověče, černochu, Pluto, ty černá opice jedna, copak jsi skutečně věřil, že je to děvče?“

„Pluto nejdříve věřit, pak prokouknout oči.“

„Ha! Myslil jsi, že je to černoška?“

„Černoška, yes!“

„A nedotkl jsi se jí tehdy ráno?“

„Yes, velice! Na ruce a na tvář.“

„Aha! Vidím, že jsi darebák! Musel jsi přece poznat, že černá barva není pravá. Ten chlap musel být načerněn a ty ses od něho začernil!“

„Očernil? Hana! Pluto dostat černé skvrny, kde?“

Černoch natáhl holé, jako smůla černé ruce k Timovi a zasmál se zplna hrdla. Tim zjistil, že řekl hloupost. Zlostně zabručel:

„Neškleb se, opičáku! Myslím dokonce, že se mně po-smíváš.“

„Proč Pluto nebýt veselý? Pluto rád býti svobodný muž, on dobře vědět, že Molly nebýt dívka. Hoho! Pluto sám pomalovati massa Walker a dopraviti přes řeku, Pluto ne opičák, ale massa Tim nesmírně mnoho osel a nejvíce mnoho hlupák!“

Dříve, než Tim Snaker mohl domyslet význam těch slov, vyskočil lstivý černoch, popadl udici a hrnek a hnal se odtud jako kůň.

Lovec stál ještě dlouhou dobu s otevřenými ústy na břehu a díval se směrem, jímž zrádný černoch zmizel.

? ? ?

Onoho dne, kdy Walker zmizel z Leflorovy plantáže, opustil i Leflor odpoledne svůj dům, nikoli však vozem, nýbrž pěšky. Ubíral se zvolna a zamyšleně směrem k Wilkinsfieldu, odkud byl včera tak ostudným způsobem vypuzen. Udělal okliku, aby nemusel jít kolem Bommyho srubu, v němž byli dosud obléháni bushheadeři. Leflor byl dnes oděn neméně pečlivě než včera, kdy se ucházel o ruku miss Wilkinsové. Stopy včerejší půtky a pohany, kterou mu způsobili tři lovci, zmizely; z plantážníkovy tváře dnes vyzařovalo opět sebevědomí, povýšenost, ba jistota vítězství.

Ubíral se pod stromy mimo cestu, až dospěl k pravé straně Wilkinsova domu, obehnaného plotem hustě zarostlým popínavými rostlinami. Veranda, která ústila do nádvoří, přiléhala jednou stranou těsně k mříži propletené divokým vínem. Když na ni Leflor bezděky pohlédl, spatřil miss Wilkinsovou. Seděla na lehké rákosové židli a držela v ruce knihu. Nečetla v ní však. Její oči se sice upíraly chvilkami na potištěné stránky, ale opět a opět se zvedaly a netrpělivě se obracely směrem do nádvoří.

Bylo až příliš zřejmé, že někoho netrpělivě očekává. A jak se zdálo, nikoli nadarmo.

Nádvořím, po němž se dívka netrpělivě rozhlížela, přicházel v té chvíli správce plantáží, Adler. Děvče se rychle zvedlo, přiskočilo k okraji verandy a zvolalo ještě dříve, než se správce přiblížil:

„Ach, jak jsem ráda, že už přicházíte! Jak je venku u Bommyho?“

„Vše v nejlepším pořádku, miss,“ odpověděl mladý muž, usmívaje se a smekaje na pozdrav své široké sombrero.

„Máte je? Odzbrojili jste je?“

„Zatím ne. Jsou však zavřeni v Bommyho srubu.“

„Dojde k boji?“

„Nemyslím.“

„Kéž by tomu tak bylo! Mám velikou starost.“

„Miss Wilkinsová, nemusíte se vskutku ničeho obávat. Vše se znamenitě daří.“

„Přesto se bojím.“

„Smím se zeptat, proč?“

„Nu, je tam – pa.“

„Kdyby vskutku došlo k boji, odejde. Postarám se o to.“

„Oh – on neodejde, znám ho.“

„Neodejde-li v případě nebezpečí, požádám důstojníka, jenž vojákům velí, aby odvolal všechny civilní osoby z okolí srubu. Jeho rozkazu se pak musí i váš otec podrobit.“

„Ó, chtěl byste to opravdu udělat?“

„Učiním to zcela jistě.“

„Děkuji vám, sir! Ale – vy jste také jen civilní osoba a žádný voják, tedy i vy odejdete?“

Mladý muž s úsměvem potřásl hlavou.

„Obávám se, že to není možné, miss Almo.“

„Proč by to nebylo možné?“

„Poněvadž jsem tak trochu zodpovědný za zdar toho celého podniku. Vše, co se stalo, stalo se na mé doporučení. Ovšem, co jsem dosud udělal, nebylo vůbec nebezpečné. Ale nesměl bych ustoupit ani tehdy, kdyby začalo hrozit nebezpečí. Byla by to zbabělost.“

„Ne, ne! Nikdo nesmí říci, že jste zbabělý! Ale sir – vždyť přece není třeba, abyste se postavil přímo na místo, kde hrozí nebezpečí!“

„Bohužel, to místo není předem nikomu známo,“ usmál se správce.

Miss Wilkinsová však hovořila dál hlasem neobyčejně starostlivým:

„Poznáte-li to místo později, opusťte je! Slibte mi, že je opustíte!“

„Proč si to tak naléhavě přejete, miss?“ ptal se mladý muž a náhle zvážněl.

„Proč? Nechci, abyste padl!“

„Já? Padl?“

„Ano,“ zvolala dívka s poněkud větším důrazem a vzrušením, než kolik chtěla dát najevo. „Zasáhne-li vás kule, padnete přece!“

„Co na tom?“

„Ptáte se, co na tom? Můj Bože! Ale pak – pak budete mrtev!“

Miss zbledla, a mladý muž se zasmál. Odpověděl bezstarostně, přece s jakýmsi zvláštním důrazem na každém slově:

„Zemřít není tak zlé!“

„Jakže? Tak málo si ceníte svůj život?“

„Dovolte otázku, proč a pro koho má život cenu?“

„Především pro vás, ovšem!“

Mladý muž učinil rukou posunek nesouhlasu a pak řekl:

„Život člověka má jen tehdy cenu, je-li cenný i pro jiné lidi, ať pro jednotlivce, ať pro celek, nikdy však jen pro toho, kdo jej žije.“

„Nerozumím, co tím chcete říci, sir.“

„Nuže, s životem je to jako s bohatstvím. Byl bych snad bohatý, kdybych měl milión, nebo několik miliónů?“

„Ovšem.“

„Ovšem, ale jenom tehdy, kdyby mé bohatství, mé milióny měly cenu i pro ostatní lidi. Dejme tomu, že bych měl milióny uloženy v pokladně nebo v bance, že bych z nich nic neutratil, že bych lakotil těmi penězi a nedopřál z nich nic ani sobě ani jinému do své smrti, takže by ležely ladem a bez užitku. Byl bych pak také bohatý?“

„Ne, naprosto ne, naopak byste byl velmi chudý a hodný politování.“

„Nuže, právě tak je tomu se životem. Život má pro mne tutéž cenu, kterou má pro jiné. Nemohu-li jej pro nic nasadit, za nic jej obětovat, je-li celkem všem lidem lhostejné, zda jsem či nejsem, pak mohu klidně zemřít, protože život mi nepřinese žádnou radost.“

Miss Alma vypadala pobouřeně.

„Nedovedu vás sledovat ve vašich názorech a ve vašem vysvětlování,“ řekla prudce. „Nechcete však přece říci, že by váš život neměl pro nikoho jiného cenu!“

„Pro koho jiného například?“ tázal se s úsměvem mladý muž.

„Nu, například pro mého pa.“

„Myslíte proto, že jsem jeho úředníkem? Kdyby neměl mne, dostane velmi snadno jiného správce.“

„Oh, master Adler, jak to mluvíte! Otec si vás přece váží a cení ne jako úředníka, ale jako přítele! A já – já sama –“

Hlas se jí zachvěl; zdálo se, že váhá mluvit dál, ale jeho pohled se na ni upíral tak tázavě a přece tak mírně, že větu dokončila.

„Ano,“ řekla statečně. „Já sama bych také byla velice ne-šťastná, kdyby se vám něco přihodilo.“

„Opravdu, miss?“

„Ano, zcela jistě.“

Oči mladého muže šťastně zazářily.

„Tím mně působíte radost, miss, takovou radost, že jsem nikdy nesnil o větší. Děkuji vám ze srdce, děkuji!“

S němou prosbou vztáhl k ní ruku, a ona mu podala svou. Na okamžik ji pevně zadržel ve své dlani.

„Směl bych s vámi promluvit později – zítra – tak jako dnes? Váš otec na mne čeká – – –“

Dívka vážně hleděla do jeho očí, dychtivě na ni upřených.

„Ano,“ splynulo jí posléze se rtů, tak tiše, že to mohl slyšet jen on.

Zvedl její ruku, políbil ji a rychle odcházel. Sledovala ho pohledem, dokud nezmizel a pak pozvedla oči jako k modlitbě. Tajný pozorovatel slyšel zřetelně vzdech, který jí vyklouzl ze rtů.

Leflor, který viděl celý ten výjev a vyslechl rozhovor obou mladých lidí s největší pozorností, se nyní tiše odplížil. Teprve když jeho kroky nemohla dívka na verandě zaslechnout, uvolnil zaťaté zuby a dlouze zasykl.

„Proklatě!“ šeptal. „Bommy je přece jen dobrý pozorovatel. Měl pravdu. Ta holka miluje ničemného správce, a on to ví a myslí na ni. Proč také ne? Je sličná a bohatá. Jak chytře si počíná, aby ji získal. Ale tak daleko ještě nejsme. Nejdřív se ještě ukáže, že master Wilkins nejen že není bohatý, ale že má kromě toho množství dluhů. Uvidíme, bude-li master Adler ještě potom toužit po dceři žebráka!“

Leflor vyšel na hlavní cestu a udělal okliku k druhému průčelí, aby se dostal zepředu k budově, kde byl vchod obvykle střežen černým sluhou.

Služební duchové, i když jim není nic přímo řečeno, vědí zpravidla přesně, co dělat s kterýmkoli návštěvníkem. Mají zvláštní pud, neobyčejný dar tušení, že uhodnou vše, co se návštěvníků týká.

Černoch, který stál dole u vrat, věděl velmi dobře, že Leflorova návštěva nebude na Wilkinsfieldu příliš vítaná. Neřekl mu to nikdo, ale věděl to. Podivil se, když viděl přicházet majitele sousední plantáže, postavil se do dveří tak, že Leflor nemohl projít, aniž o něho zavadil.

„Je pán doma?“ ptal se Leflor a zastavil se před černochem.

„Nevím,“ zněla lakonická odpověď, a černý strážce vrat se ani nepohnul.

„Chci s ním mluvit. Uhni! Běž mne ohlásit!“

Leflor jako běloch a pán černých otroků byl zvyklý, že s ním černoši jednají s velikou ponížeností. Černý sluha, ač Leflora znal, vycenil jen zuby a odpověděl:

„Koho mám ohlásit? Massa Wilkins chce vědět, kdo přicházet.“

„Hlupáku! Což mne neznáš?“

„No, massa. Stojím zde, a massa přichází. Kdo přichází, má říci, kdo být. Massa však nesáhl ani na klobouk.“

„Zbláznil ses, osle? Není daleko doba, kdy ti dám napravit hlavu.“

Leflor vrazil prudce do černocha a vstoupil do dveří. Černoch se popadl za bok, díval se za návštěvníkem hrozivě a při tom bručel:

„Ó, massa Leflor mne uhodit. Jenom zas přijít! Myslet si, že smí rýpat, protože býti běloch. Ale černoch také mít lokty, a více silné než běloch. Jenom zas přijít! Zůstanu tady. Nepůjdu odtud, až uvidět a ucítit, že mám také lokty.“

Leflor vyběhl po schodech nahoru, přešel předsíň, a aniž zaklepal, vstoupil do jemu známého mu pokoje, kde Wilkins přijímal návštěvy. Nebyl tam však nikdo. Prošel další místností, ale ani tam nikoho nenašel. Na verandu, kde seděla Alma, jít nechtěl, raději seběhl zas dolů po schodech a vyšel zadní brankou z domu do zahrady, aby se podíval, zdali Wilkins není v zahradní besídce. Byl tam.

Seděl se svým správcem v malém pavilónku, zabrán s ním do tichého rozhovoru. Oba byli velice udiveni, když spatřili Leflora. Mezitím, co Adler vstal, pokročil Wilkins příchozímu vstříc a řekl:

„Mister Leflor? Vy zde?“

„Jak vidíte!“

„Přicházíte tak náhle? Nikdo vás neohlásil.“

„Nevadí, ohlašuji se sám. Vám to snad není vhod?“

„Mám-li mluvit upřímně,“ řekl Wilkins krabatíc čelo – „není mi především vhod tón, jímž hovoříte… Nevím opravdu –“

„Drahý Wilkinsi, doba, kdy vám mohlo co být vhod či nevhod, je ta tam. Ale dovolte! Vidím, že mne nepozvete, abych se posadil – vezmu si tedy sedadlo sám. Tak. Usedněte rovněž, je-li libo.“

Leflor se při těch slovech posadil na jednu ze dvou židlí, jež stály v besídce. Správce Adler, jenž dosud stál, se zvolna obrátil k Wilkinsovi, přistoupil blíž a tázal se:

„Mr Wilkinsi, přejete si, abych zavolal sluhu?“

„Ne, zatím ne.“

„Patrně vám bude milejší, vyhodím-li tohoto pána sám?“

Dříve, než Wilkins mohl na otázku zodpovědět, řekl Leflor:

„Zanechte toho tlachání, muži! Dříve, než byste po mně vztáhl ruku, měl byste kuli v hlavě. Varuji vás! Pozor na jazyk a na to, co by mne urazilo. Chci s Wilkinsem mluvit, a to se stane za všech okolností.“

Přitom sáhl do kapsy pro revolver.

Ale jen sáhl. Rychlý krok, stejně rychlé sáhnutí, a správce vytrhl Leflorovi revolver z ruky, zastrčil jej do kapsy a vyšel z besídky.

Leflor se za ním vrhl a chtěl ho chytit za rameno, vykřikujíc nesrozumitelně – v tom však byl odražen tak prudkou ranou, že se zapotácel a klesl. Dvě černošky, přivolané pokřikem, zaječely jako na povel a daly se do hlučného smíchu. Leflor se rychle vzchopil a se zaťatými pěstmi se obrátil k Adlerovi, viděl však přibíhající služebnictvo, o jehož smýšlení a sympatiích neměl pochybnosti, přece jen se poněkud ovládl. Boj, do něhož se chtěl pustit, byl pro něho zřejmě ztracen; ostatně i Wilkins, jenž neměl dosud čas, aby zabránil srážce obou mužů, vskočil nyní mezi ně a nařídil:

„Zadržte! Nedovolím tu spory, ani rvačky. Master Leflore, opusťte můj dům!“

Leflor byl v prvním okamžiku tak zmaten, že ani neodpověděl. Vytáhl šátek, aby si utřel čelo a tvář, jež byla stažena bolestí a vztekem. Konečně vědomí, že je pozorován služebnictvem, které ho obklopovalo, způsobilo, že se ovládl, vztek ustoupil chladnějšímu uvažování, které dalo vystoupit pocitu zahanbení. Utržil již včera takovou porážku, že jiný by se neodvážil přijít znovu na plantáž, když byl odhalen jako spoluviník hamižného negra a ještě horšího – zločince Walkera, není tedy divu, že si nepřál být hrdinou nové podívané zvědavým černochům.

„Doveďte mne do domu!“ řekl Wilkinsovi chraptivým hlasem. „Musím s vámi mluvit.“

Adler pokrčil opovržlivě rameny, Wilkins však, který se obával nového vzplanutí boje, mu pokynul chlácholivě a řekl Leflorovi:

„Nemohu pochopit, master, že po tom všem, co se včera přihodilo, jste se rozhodl poctít mně novou návštěvou. Co mi chcete?“

„Budu mluvit až uvnitř. Mám ke své návštěvě dobrý důvod.“

„Mohl jste mně snad svůj důvod říci slušnějším způsobem.“

„Byl jste vy slušný včera ke mně?“

„Pokud jsem mohl, ano. Master Leflore, následujte mne, prosím. Vyslechnu, co mně chcete říci, ve svém pokoji. Děkuji vám, Adlere.“

„Oh,“ zvolal rychle Leflor, „váš správce nemusí odcházet! Co chci říci je určeno i pro něho, a jsem přesvědčen, že ho to bude zajímat.“

„Pojďte tedy s námi!“ řekl Wilkins mladému muži. „Prosím, zavolejte také miss,“ řekl Leflor, který opět nabýval odvahy.

„Myslíte mou dceru?“ ptal se Wilkins.

„Ano.“

„Nemohu si domyslet důvod, který by činil její přítomnost nutnou.“

„Takový důvod zde je a nežádám si její přítomnosti bez jistého úmyslu.“

Adler svraštil obočí. Co slyšel, ho zřejmě dráždilo, neboť vycitoval ve vetřelcově hlasu škodolibost a posměch. Wilkins mu však položil ruku na rameno a řekl:

„Tiše, master Adler. Pan Leflor chce se mnou mluvit, a já mám v úmyslu ho vyslechnout. Přeje si, aby má dcera byla přítomna. Splním i toto jeho přání, může-li je odůvodnit. Neučiní-li tak, poradím mu, aby raději odešel. Nuže, pane, váš důvod?“

Leflorovi byla tato otázka zřejmě nepříjemná; byl by si raději ponechal své překvapení pro chvíli, kdy by jím mohl překvapit všechny jako úderem hromu. Avšak Wilkins hovořil příliš určitě; odpověděl tedy:

„Přináším zprávu o osobě, která je miss Almě velice blízká.“

„O osobě jí velice blízké? Nevím, koho tím myslíte.“

„Uvažujte o tom.“

„Je vlastně jen jediná osoba, o níž lze říci, že by byla blízká mé dceři, a tou osobou jsem já.“

„A ještě někdo!“

Leflorův zrak byl na plantážníka upřen se škodolibým napětím.

„Kdo?“ tázal se Wilkins.

„Hm, podivná věc. Právě proto, že miss Alma nemá takřka příbuzné, neměl by být zapomenut její bratranec Arthur.“

Když Wilkins uslyšel to jméno, trhl sebou překvapením.

„Arthur! Svatý Bože! Co je s ním?“

„Pozoruji, že jste si přece jen vzpomněl na synovce, který má toto poetické jméno.“

„Ovšem. Ale už je nemá, nýbrž je měl. Zmizel.“

„Což vám ovšem způsobilo nelíčenou radost?“

„Co tím myslíte?“

„Nu, jsou okolnosti, kdy strýci může být velice milé, zmizí-li jeho synovec beze stopy.“

„Co říkáte, je drzá lež. Nikdy mi to nebylo milé, naopak, želel jsem vždy jeho zmizení. Ale mluvte! Co je s Arthurem?“

„Řekl jsem již, že přináším od něho pozdravy!“

„Není možné!“

„Je tomu tak! A nejen pozdravy od něho přináším, ale také jakési dopisy, nebo aspoň listiny, o něž se budete nadmíru zajímat – vy, vaše dcera i tento master Adler, který má nepochybně zvláštní zájem o všechno, co se týká miss –“

„Mé zájmy ponechte stranou!“ vybuchl mladý muž.

„Počkejte! Tiše!“ pravil Wilkins. „Jen žádné spory! Co zde slyším o svém synovci, mne tak zajímá, že vše ostatní je vedlejší. Přinášíte o něm opravdu zprávy, master Leflore?“

„Ano.“

„Bože! On je tedy živ?“

„To přesně nevím. Vím jen, že je autorem jistých spisů, jež se mi dostaly do rukou a jež jsou tak důležité, že považuji za svou povinnost vám je předložit.“

„Velmi dobře, sir. To mne s vámi smiřuje. Zde je má ruka. Zapomeňme na to, co se stalo!“

Bezelstně podával Leflorovi pravici, ten jí uchopil a odpověděl:

„Ano, zapomeňme na to, co se stalo, a vejděme do nových poměrů tak, jak se naskýtají. Podrobnosti bych vám rád sdělil v přítomnosti miss Wilkinsové.“

„Dobrá! Zavolám – přivedu ji hned.“

Obrátil se rychle a odcházel. Když otevřel dveře, aby vyšel z pokoje, ještě se rychle obrátil a řekl starostlivě:

„Prosím, pánové žádné půtky v mé nepřítomnosti!“

„Oh, nemějte obavy!“ odpověděl Leflor.

A když plantážník vyšel, přistoupil k oknu a díval se ven, obrácen k Adlerovi zády.

Netrvalo dlouho, a Wilkins se vrátil. Přiváděl Almu, na níž bylo vidět, Že jen nerada uposlechla vyzvání, aby byla rozmluvě přítomna. V její tváři se jevilo zřejmé pohrdání s nevítaným návštěvníkem.

„Nuže, zde je má dcera,“ pravil Wilkins. „Mluvte tedy, master Leflore!“

Na to vyzvání Leflor odpověděl, usmívaje se:

„Tak rychle a tak dobře, jak byste si snad přál, se nemohu vyjádřit. Řekl jste již miss, oč jde?“

„Ano. Ví, že přinášíte pozdravy od Arthura.“

„A – ví také, že váš synovec jí byl kdysi určen za manžela?“

„Jak – jak víte –?“

„Arthur?“ zvolala Alma. „To není pravda! Pa, to je jistě omyl. Vysvětli –“

„Tiše, dítě! Na tom, co praví mr Leflor, je něco pravdy, ale ta věc sem nepatří. Vysvětlím ti vše později, milá Almo. Dosud jsem měl důvod, abych ti to ještě zamlčel.“

„Vskutku – důvod jste měl,“ řekl Leflor a zasmál se.

Miss Wilkinsová se na něho nechápavě podívala, její otec se zamračil.

„Jak to myslíte, sir?“ tázal se.

„Oh, nemyslím vůbec nic. Promiňte, ale jen vaše zmínka o důvodech mne trochu rozesmála.“

„Tomu nerozumím. Vy přece nemůžete znát mé důvody.“

„Neznám-li je, mohu si je domyslet.“

„Nuže, abych předešel nesprávnému výkladu, řeknu vám to. Ano, Alma byla Arthurovi přislíbena. Byla ještě příliš malá, když se tak stalo, než aby pochopila, oč jde. Proto jsem jí nic neřekl, a později to již bylo zbytečné. Nepopírám, že jsem kdysi doufal, že bude svého bratrance sama milovat.“

„To by vám bylo sňalo s krku velikou starost, že?“

„Jaký účel má tato vaše otázka?“

„Nu, dejme tomu, že by byl váš synovec zůstal doma, místo aby nastupoval dalekou a nebezpečnou cestu. Co by se bylo stalo?“

„Kdo ví. Nemohu říci, jak by se události vyvíjely. Jisté však je, že by se nestal manželem mé dcery, kdyby si to ona nepřála.“

„A jeho majetek –“

Leflorův pohled se upřel při těch slovech pronikavě na Wilkinse. Kupodivu – plantážník o poznání zbledl a odpověděl:

„Co s tím má co dělat otázka týkající se jeho majetku?“

„Ten majetek přece nyní patří vám?“

„Ano.“

„Jakým právem?“

„Proč se ptáte? Arthur před lety zmizel beze stopy, a já, jako jeho jediný dědic, jsem se ujal jmění, jež tu zanechal.“

„Bylo to správné?“

„Ovšem! Každý ví, že jsem měl s bratrem tuto plantáž společně. Patřila mu z poloviny. Po jeho smrti přešla ta polovina do vlastnictví jeho jediného syna Arthura.“

„Ano, jak prostá je tato záležitost, anebo spíš, jak prostá se zdá být!“

„Ale nevím, proč vám vlastně toto všechno vypravuji,“ rozhorlil se náhle Wilkins. „Nemáte právo se mne vyptávat, ani posuzovat mé počínání. Povězte rychle, co chcete říci, chcete-li, abych vás dále poslouchal!“

„Můj příběh můžete a musíte vyslechnout, sir! Z lásky k vám vyslovím se tedy krátce. Zpozorujete již při prvních slovech, že mé vypravování je nanejvýš zajímavé. Poslouchejte! Byli jednou dva bratři, kteří měli stejný majetek. Koupili společně plantáž, a každý zaplatil polovici kupní ceny. Oba byli dobří muži, ale měli odlišné politické názory. Když v zemi vypukla občanská válka, byl jeden z nich přívržencem Severu, druhý Jihu.“

Vypravěč se odmlčel a upřel na Wilkinse ostrý pohled. Ten se velmi rozpačitě zavrtěl.

„Mezi bratry nebyl osobní rozpor pro politické přesvědčení, neboť se milovali. Ten, který byl nakloněn Severu, prodal svou polovici plantáže a podporoval penězi vládu v Severu. Obětoval všechno. Když válka skončila a Sever zvítězil, nikdo nepomyslel na oběti, jež přinesl ten dobrý muž, který byl příliš hrdý na to, aby přihlásil své nároky. Byl nyní chudým člověkem. Musel dát svému bratru černé na bílém, že plantáž je nyní jen jeho majetkem. Bratr však měl s ním útrpnost a řekl:

„Co je ztraceno, je ztraceno. Já sám mám ještě dost. Mám syna, ty máš dceru. Nechť se spolu ožení, a tak bude má polovice, jež nám ještě zbývá, i tobě na prospěch. Tak řekl onen dobrák, načež – umřel.“

Vypravěč se opět odmlčel. Wilkins opíral hlavu o lenoch židle. Byl na smrt bledý. Nyní se zvolna zvedl, upřel oči na Leflora a tázal se třesoucím se hlasem:

„Odkud to všechno víte, sir?“

„Myslel jste, že věc je tajemstvím?“

„Ano. Nikdo o tom nevěděl. Kromě mne, bratra a jeho syna. Z nás tří to nikdo nezradil.“

„Hm! O tom později! Zajímá vás tedy má povídka?“

„Netrapte mne! Kdo vám to vypravoval?“

„Povězte mně dříve, zdali přiznáváte, že vy sám jste oním bratrem, který promarnil svůj majetek!“

„Promarnil? Ne! Obětoval jsem jej za dobrou věc, za své přesvědčení!“

„Říkejte tomu, jak chcete. Nutno ještě dodat, že to nebyl jen váš podíl, jejž jste obětoval. Vydal jste také úpisy na svého bratra v ceně třiceti tisíc dolarů a on je vyplatil. Je tomu tak?“

Wilkins zatěkal pohledem po přítomných, pak se náhle vzmužil a odpověděl:

„Ano, je tomu tak. Můj bratr mi půjčil ty peníze. Nyní však chci vědět, jak jste se vše dozvěděl.“

„Zcela prostě: váš synovec to vypravoval.“

„To není pravda.“

„Oho! Sám jste řekl, Wilkinsi, že to bylo tajemství jen tří osob. Váš bratr zemřel a mrtví, jak známo, nemluví. Vy sám jste dosud s chvalitebnou zdrženlivostí mlčel. Kdo by to tedy mohl říci, kromě vašeho synovce?“

„Ne, nemohu tomu uvěřit!“

„Hm. Je mi tedy líto, že vás musím z vaší víry či nevíry nepříjemně vyrušit.“

Leflor se zvolna zvedl. Také Wilkins vstal. V jeho tváři nebyla barva. Věděl, že Leflor je nyní jeho nepřítelem a mohl si myslet, že to nebude nic dobrého, co nyní uslyší, zvláště když Leflor sám svou zprávu označil za nepříjemnou.

„Co chcete říci?“ tázal se.

„Nic víc, než to, že majitelem Wilkinsfieldu jsem nyní já!“

Leflor se při tom ironicky uklonil. Alma mlčela. Dívala se úzkostlivě na svého otce. Oči starého muže byly vytřeštěny, jeho rty se chvěly, ruce se třásly – chtěl mluvit, ale nemohl.

„Pa, milý pa, vzpamatuj se!“ prosila dcera, a přiskočivši rychle k němu, jej objala. Také Adler přispěchal, aby podepřel chvějící se Wilkinsovu postavu, ten je však oba odstrčil.

„Nechte mne. Buď jsem špatně rozuměl, nebo se jedná o omyl, který musí být vysvětlen.“

„Vysvětlení je zde,“ řekl Leflor, sáhl do kapsy a vytáhl náprsní tobolku. „Listiny, které zde mám, vám mohu ovšem dát do rukou jen tehdy, ujistíte-li mne čestným slovem, že mi je po přečtení ihned vrátíte.“

„Dávám vám své slovo.“

„Dobrá. Vím, že slovo nezrušíte. Zde tedy především přijměte tři poukázky, každou na deset tisíc dolarů, jež jste vystavil a jež zaplatil váš bratr.“

Wilkins uchopil papíry a pozorně je prohlížel.

„Ano, to jsou ony!“ řekl.

„Zde je vaše vlastní prohlášení a podpis, stvrzující, že váš bratr vám vyplatil váš podíl z plantáže a kromě toho ještě třicet tisíc dolarů; listina je notářsky ověřena a opatřena pečetí. Je správná?“

„Ano,“ přiznával Wilkins chvějícím se hlasem, když listinu prohlédl.

„Připouštíte, že plantáž náleží od chvíle vystavení těchto listin vašemu synovci Arthuru Wilkinsovi?“

„Jakožto poctivý muž musím přisvědčit.“

„Dosud jste jeho plantáž pouze spravoval, pravda?“

„Ano.“

„A jste mu dodnes dlužen třicet tisíc dolarů, ne? Nebo jste mu je snad vrátil?“

„Ne.“

„Dobrá! Váš synovec je plnoletý?“

„Ano, žije-li ještě.“

„Žije. A má právo prodat plantáž, komu se mu zachce!“

„To právo má; jsem však přesvědčen, že nikdy tento krok neudělá, aniž se o tom se mnou neporadí.“

„Mýlíte se. Udělal to bez vaší rady.“

„Ne, ne!“

„Nekřičte a vyslechněte mne. Váš synovec prodal v Santa Fé celou svou plantáž jistému Američanovi jménem Walker. Od toho jsem ji koupil já, hotově ji zaplatil.“

„Není možné! Vždyť jste nikdy nebyl v Santa Fé!“

„Walker byl včera u mne. Zde je kupní smlouva uzavřená v Santa Fé, prohlédněte si ji. Je v ní snad něco nesprávného?“

Plantážník se chopil listiny, dlouho, dlouho ji četl, zkoumal každý řádek, pak ji pustil na stůl, klesl do křesla a řekl:

„Je to pravda! Neuvěřitelná sice, ale přece pravda! Prodal farmu se vším, se vším všudy!“

„Nemýlíte se?“ tázal se Adler. „Nejde tu o nějaký podvod?“

„Ne. Koupě byla uzavřena před mayorem. Ten přesně zkoumal Arthurova práva a prohlásil je za nepopiratelná. Tak nepopiratelná jsou také nyní práva Walkerova.“

„Je to patrně týž Walker, kterého master Leflor včera zachránil a vzal s sebou domů?“ řekl Adler.

„Ano, ten!“ pokývl Leflor. „Odkoupil jsem od něho plantáž, a on hned odcestoval. Zde je kupní smlouva, kterou jsem s ním včera uzavřel.“

Wilkins zkoumal i tuto listinu. Byla sepsána přesně podle zákonných předpisů. Ani nejprohnanější advokát v ní nemohl nalézt nejnepatrnější chybičku, nebo nejmenší nejasnost.

Leflor uložil opět listiny do tobolky a pak se tázal:

„Co zamýšlíte dělat, Wilkinsi?“

„Já – já, ještě nevím. Nemohu vám odpovědět.“

„Nuže, připouštím, že vám tato záležitost přichází nevhod a že je pro vás snad i těžkou ranou. Nemůžete však nic dělat. Bude nejlépe, vpravíte-li se do osudu, který nelze odvrátit.“

„Pohovořím ovšem nejdříve s právníkem.“

„Dobrá. Dávám vám týden času. Neuznáte-li do té doby mé nároky, přihlásím je k soudnímu projednání. Snad do té doby pochopíte, že by bylo nesmyslem, kdybyste chtěl vést spor proti mým spravedlivým a zaplaceným nárokům. S touto záležitostí jsem hotov. Plantáž patří mně. Nyní je tu ještě otázka třiceti tisíců dolarů.“

„Co je s nimi? Jsem je dlužen svému synovci.“

„Již ne. On prodal i ten dluh.“

„Komu?“

„Témuž Walkerovi. A od něho jsem pohledávku koupil já. Přečtěte si tyto spisy.“

Wilkins četl. Když byl hotov, řekl skoro sténaje:

„Je tomu tak. Prodal i ten dluh!“

„To vše je vskutku neuvěřitelné,“ mínil Adler. „Mr Wilkinsi, pokud vím, byl jste přece vždy se svým synovcem v dobré shodě!“

„Ano, vždy a stále!“

„Rozloučil se snad s vámi v nevoli?“

„Ne, právě naopak!“

„Věc je tedy nepochopitelná. Lze uvěřit, že by prodal plantáž z důvodu nám neznámého, ale pro něho důležitého – snad potřeboval naléhavě peníze. Tento dluh však mohl prodat jen v úmyslu, aby vás naprosto zničil. To by vám, jako svému strýci přece neudělal!“

„Zde je jeho písmo!“

„Poznáváte je bezpečně?“

„Tak jako by to bylo mé vlastní písmo!“

„A já tomu přece nevěřím.“

Leflor se vmísil do rozmluvy:

„Čemu vy věříte či nevěříte, mladý muži, je zcela lhostejné! Vás se nikdo nebude ptát, a proto vám mohu radit, abyste nechal ústa zavřená.“

Adler klidně odpověděl:

„Patrně vám lahodí, master Leflore, že zde můžete takovým způsobem vystupovat. Domníváte se, že jste pánem Wilkinsfieldu a proto –“

„Proto budete vy první, kdo odtud vyletí!“ zvolal Leflor, jiskříc očima.

Mladý muž se rozvážně usmál.

„Nepochybuji, že byste si to přál, ale k tomu nedojde. Kdybyste sem měl vstoupit jako majitel, budu já již dávno odtud pryč.“

„To bude vaše štěstí, neboť jinak bych za vámi poslal několik dobrých psů.“

„Učiňte tak ve své fantazii, nepůjde-li to jinak.“

„Dosti těch řečí! Wilkinsi, vezměte na vědomí, že učiním ještě dnes kroky, abych dostal svou pohledávku třiceti tisíc. V Americe je naštěstí ještě vězení pro dlužníky. Budete sedět v žaláři, a sem posadím sekvestora, ale dříve odtud vyhodím tohoto vašeho správce. Jsem rozhodnut postupovat neúprosně, nenabudete-li ještě v posledním okamžiku rozumu a neuposlechnete-li rady, kterou vám chci dát. Dokazuji vám jen svou dobrou vůli, dám-li vám jednu dobrou radu.“

Wilkins byl takřka omámen tím, co slyšel. V uších mu hučelo a šumělo, před očima se mu dělaly mžitky. Slyšel vše, co Leflor mluvil, ale slova přicházela k němu jakoby zdálky, přerušována hukotem mořského přílivu. Když zaslechl poslední Leflorova slova, domníval se, že mu snad přece jen ještě kyne spása. Ptal se:

„Jakou radu mi chcete dát?“

„Radu opravdového přítele, a chci věřit, že se podle ní zachováte. Vždyť vám ostatně nic jiného nezbývá. Budete-li rozumný, můžete ještě plantáž zachránit. Vyhledejte pro miss Almu bohatého manžela, který by měl dost prostředků, aby plantáž vykoupil.“

„Byl byste ochoten ji prodat?“

„Já? Proč? Neprodám ji, pokud budu živ!“

„Nuže, jak tedy mohu provést váš návrh?“

„Nerozumíte? Musíte pro svou dceru zvolit jen jediného manžela, totiž toho, komu již plantáž náleží.“

„Ach! Myslíte sebe!“

„Ano. Tím by celá tato nepříjemná věc byla vyřízena k uspokojení všech. Nemyslíte?“

„Ano, myslím. Přicházíte a berete mně plantáž, k tomu mám vám přidat ještě třicet tisíc dolarů a svou dceru!“

Wilkins se trpce zasmál.

„Co chcete? Mám dost rozumu, abych poznal, jak zlá je pro vás celá ta záležitost. Ale máte-li jen trochu rozumu, uznáte, že má rada je nejlepší.“

Wilkins těžce vstal, obrátil se ke svému správci a ptal se:

„Co tomu říkáte, Adlere?“

Mladý muž zaťal pěsti.

„Jen jedno: vyhoďte toho chlapa!“

Wilkins smutně zavrtěl hlavou. Znal zemi a její poměry, věděl, že běloch bez prostředků nemá nejmenší naději na snesitelný život tam, kde všechny podřízenější práce jsou vykonávány černými otroky a otrokyněmi. Všemu tomu se mohl vyhnout, kdyby splnil Leflorův návrh. Schýlil hlavu a obrátil se ke své dceři.

„Mé dítě, odpověz za mne ty! Odpověz, jak chceš! Ale nečiň mi později výčitky, stane-li se něco jiného a horšího, než si myslíš.“

Sličná dívka zajiskřila očima.

„A nebudeš ani ty mně činit výčitky, pa, odpovím-li podle toho, co cítím?“

„Ne!“

„Pak pravím totéž, co master Adler. Ať tento muž opustí nás dům! Chci raději pracovat, až mně budou ruce krvácet, než bych mu náležela!“

Leflor vyrazil ze sebe sípavý zvuk, který zněl ostře jako hvízdnutí. Vzápětí pak vykřikl:

„To děvče je šílené! Vrhá se s otevřenýma očima do záhuby! Wilkinsi, jste vskutku tak špatný otec –“

Prudký dívčin pokyn ho přerušil.

„Dost! Řekla jsem již a platí to totéž, jako by vám odpověděl sám můj otec. Vaše přítomnost zde již nemá účel. Jděte!“

Alma tu stála, přes svou mladost, jako královna. Její ruka ukazovala ke dveřím, oči se jí leskly. Byla ve své hrdosti, ve svém hněvu, ve svém čistě ženském rozhořčení, krásná.

Leflor, hleděl na ni a zapomněl jít. Stál, upíraje na ni oči, jako by ji chtěl pohltit.

„Nuže?“ vykřikla.

Trhl sebou a sáhl po klobouku. V poslední chvíli se pokusil ještě uplatnit své vítězství.

„Ano, jdu – ačkoli tento dům a vše, co je v něm, patří mně! Přijdu však zas a pak –“

Nedomluvil. V tom okamžiku jej popadl Adler za prsa a hodil jej jako míč ke dveřím. Dveře se pod nárazem rozletěly, a Leflor vletěl do předsíně. Dříve než se mohl zvednout, chopil se ho mladý muž opět a vyhodil ho předními dveřmi.

Leflor dopadl na kamennou dlažbu předsíně. Stál tam černoch, ten, který viděl Leflora přicházet. Když ho spatřil v tomto stavu, přiskočil k němu a vykřikl:

„Ó, Jesus, Jesus! Kdo to zde létat? Massa Leflor plout vzduchem jako pták! On letět ještě dále!“

Zvedl bělocha se země, zatřásl jím, jako by mu chtěl všechny kosti zpřelámat, a vyhodil ho ze dveří nadobro. To vše následovalo tak rychle za sebou, že správce již v síni Leflora nespatřil. Rozhlížeje se po něm, ptal se černocha:

„Kde je?“

Černoch se zasmál celou tváří, takže ústa mu sahala od ucha k uchu. Pak ukázal ven na nádvoří a odpověděl:

„Tam leží massa! On cestovat velmi rychle a nyní letět ještě přes zahradu.“

Černoch chtěl za Leflorem vyjít, ale správce ho zadržel:

„Ne, můj milý! Dost! Nech ho!“

Mladý muž vyšel dole ze vrat, vystřílel do země všechny rány z revolveru a vyhodil zbraň za vyhozeným pánem; pak nařídil černochovi, aby ho již nevpouštěl do domu. Leflor si pádem neublížil, ale bylo mu tak, jako by vězel v bubnu, na který bubnuje tisíc bubeníků. Tiše drtíc kletby, sebral se země svůj revolver a belhal se odtud. Osud Wilkinsfieldu byl v jeho očích zpečetěn.

Kapitola pátá V PRÉRII

Proti proudu malého potoka, který stékal do prérie ze vzdálené výšiny, jel zvolna osamělý muž. Zdálo se, že ona výšina, jež byla výběžkem pohoří rozkládajícím se na slavné cestě z Kalifornie do Santa Fé, je jezdcovým cílem.

Nebyl to mladý muž, a jistě již překročil padesátku. Jeho obličej byl opálený a drsný, ale oči měly výraz jasný a svěží; pohlížely do dálky bystře a pronikavě.

A nejen do dálky! Zrak muže se snažil proniknout také křovinami nalevo i napravo. Občas jezdec nahnul hlavu na stranu, jako by naslouchal. V takových okamžicích vždy pevněji sevřel svou pušku, připravenou k výstřelu.

Tak jel zvolna dál. Jeho hubený kůň byl zřejmě vysílen, a jezdec sám, jak se zdálo, byl již také unaven. Právě přejížděl podél malého křoví, když tu se mu zdálo, že v něm zaslechl tichý zvuk. Zastavil koně a naslouchal – všude však bylo ticho. Pobídl tedy koně dál, náhle však sebou trhl leknutím.

„Pif, paf!“ ozvalo se z křoví, nikoli však z pušky; ten směšný zvuk vyšel z lidských úst.

Tak jako jezdec, poděsil se i jeho kůň. Muži dalo dost práce, než ho uklidnil, pak se tázal:

„Kdo je tam?“

„Já!“ zazněla duchaplná odpověď.

„Kdo?“

„Osel, mezek, darmošlap!“

„K ďasu! Tak se mi ukaž!“

„Hned, master!“

Větve křovin se rozhrnuly a objevila se zvláštní bytost. Kůň, když ji spatřil, postavil se na zadní nohy, takže jezdec měl co dělat, aby ho udržel. Zjev té bytosti byl všeho schopen, aby polekal člověka i zvíře. Malá, neobyčejně tlustá postava muže byla oděna v šaty z medvědí kožešiny, obrácené srstí ven; kožešina byla již tak vypelichaná, že muž se podobal spíše odřenému pudlovi, než lidské bytosti. Také mužova čepice byla taková. Jeho obličej byl však svěží, a jeho očka vesele pohlížela do udivené jezdcovy tváře.

„Good day!“ pozdravil tlustý muž.

„Dobrý den!“ odpověděl jezdec a vyvaloval na tlusťocha oči, jak mohl nejvíce.

„Nu tak! Ještě nejste hotov se svým obdivováním?“

„Poslyšte, master, vždyť vy otvíráte zobák, jako byste mne chtěl zaživa spolknout, jako žábu čáp!“

„Velice děkuji, sir! Vaše kůže a vaše srst nevypadají tak vábně, abych si na ně činil laskominy. Ale proč to, že si sám sobě zlořečíte do oslů a darmošlapů?“

„Oh, nejsem v udělování těch názvů nijak skoupý a mohu je stejně dobře udělit i vám.“

„Well! Ale proč?“

„Protože se zde zbůhdarma potloukáme na Západě, a přece by se nám mohlo dařit lépe.“

„Vám možná – ale – mně? Sotva.“

„Tak? Hm, hm!“

Tlusťoch si jezdce měřil bystrým zrakem, potřásal hlavou a ptal se:

„Kdepak jste nechal ten vůz?“

Jezdec učinil posunek překvapení a podíval se na tlustého pohledem, v němž byla zřejmá nedůvěra.

„Proč se ptáte na vůz, co?“ tázal se podezíravě.

„Protože vůz máte. Jedete před vozem, abyste vyhledal cestu a ukořistil pečeni, ne?“

„Damned! Mluvil jste s těmi ničemy?“

„Ne.“

„Ale znáte je? Víte, koho míním?“

„Vůbec ne.“

„Oho! Mluvte pravdu! Mluvíte o nich tak jistě, jako byste k nim přímo patřil.“

„Nevím vůbec, o koho jde.“

„Nesmysl! Odpovězte, nebo vám otevřu hubu!“

„Hihihi! Tak, jako byla vaše, když jste mne spatřil, co? Zkuste to, kamaráde!“

„Proč ne? Tady je můj lamač zubů!“

Jezdec ukázal svou pušku.

„Já jsem svou břízu také doma nezapomněl.“

Tlusťoch vyhodil do vzduchu svou pušku a v letu ji obratně zas chytil.

Jezdec se na ni podíval s odporem, opovržlivě se ušklíbl a řekl:

„Krásná Meluzina! Kde jste sebral ten klacek, člověče?“

„Meluzina? To bude mýlka. Ten klacek se nejmenuje Meluzina, nýbrž Lucy.“

„Jářku, muži, nemyslete, že s vámi žertuji. Zdá se mi, že jste podezřelé individuum. Ptal jste se mne na vůz, to je nápadné. Popíráte, že jste viděl ty lotry, ale rovněž jste o nich mluvil. Žádám upřímnou odpověď!“

„A nedám-li ji?“

„Umím vás přinutit. Nesmíte si myslet, že se muž Západu ptá ze žertu.“

Tlustý se podíval na jezdce ještě jednou, vesele se zasmál a řekl:

„Muž Západu? To máte být vy? Pshaw! Podívejme se na tu opovážlivost. Víte, čím asi budete?“

„Nuže?“

„Počestným evropským hajným, neboli lesníkem, který chytil ve svém revíru zloděje dříví a vyslýchá ho.“

„K ďasu – co to žvaníte? Ale jářku – nemáte špatné oči. Co víte o těch hajných tam na druhé straně.“

„Snad víc než vy. Mohl byste být opravdu – hm, vaše angličtina má věru potašovou příchuť. Bylo by opravdu možné, že jste ochutnal svůj první dudlík někde za mořem?“

„To jste uhodl.“

„Jakže? Žádný Yankee ani Mexičan? To se mi líbí. Tady je má ruka. Vítám vás v prérii, sousede!“

A podával mu pravici.

Jezdec však hned nepřijal nabízenou ruku. Prohlížel si malého cizince s nedůvěrou a odpověděl:

„Stop! Tak rychle to nejde. Dříve se musím přesvědčit, že opravdu nevíte nic o těch darebácích, kteří mne okradli.“

„By Jove! Poznal jsem už dost darebáků, ale dám se sežrat i s kůží, mohu-li říci, který z nich vás právě nabodl na hůl. Kdy se to stalo?“

„Před čtyřmi dny.“

„Kde?“

„Tam vzadu, odkud přicházím.“

Tlustý lovec se rozlítil.

„Muži, odpovídáte tak chytře, že se člověk ani nemusí ptát. To vím sám, že jste byl obrán tam, odkud přicházíte, a ne tam, kam teprve chcete. Označte místo, kde se to stalo.“

„Byla to krajina plná skal, hladkých jako stůl.“

„Hm! Znám takový kraj, ten však není odtud vzdálen čtyři dni cesty, nejvýš něco přes den.“

„Tam to bylo. Cestovali jsme velice zvolna. Jsme čtyři.“

„To není důvod, abyste se loudali.“

„Jaké loudání? My čtyři máme jen jediného koně, totiž tohoto.“

„Aha! Připadá tedy na jednu osobu jedna koňská noha, a pak ovšem jezdíte pomalu. Probůh! A to se nazýváte mužem Západu?“

Jezdec se zasmál.

„Snad aspoň připustíte, že jsem muž, ne?“

„To ano. Za krtka vás nepovažuji.“

„A cestujeme po Západě. V důsledku toho jsem mužem Západu.“

„Hlouposti! Něco vám povím. Sedíte na koni a jste unaven. Sestupte a dopřejte zvířeti klidu a několik zelených stébel. Dva rozumní lidé, kteří se setkají v prérii, si mohou čtvrt hodinky pohovořit.“

„To je pravda. Mohu vám však důvěřovat?“

„All devils! Copak vypadám jako šibeničník?“

„Ne, ale stal jsem se zde opatrným – – –“

„Proti tomu nic nemám. Musíme býti všichni opatrní, buďte také. Nuže, posaďte se, a já si sednu šest kroků od vás. Pušku mějte pohotově připravenou k výstřelu a udělám-li něco, co by vás přimělo k obavám, směle mne zastřelte.“

„Hoho! To snad nebude třeba! Máte pravdu, jsem příliš nedůvěřivý, ale vy máte tak poctivou tvář – – –“

„Hm! Radím vám, abyste nedůvěřoval ani lidem s poctivými tvářemi. Snadno se zmýlíte. Ale snad jste již slyšel mé jméno? Nazývají mne Tlustý Sam.“

„Tlustý Sam! Opravdu, o tom jsem slyšel. A vy – ano, souhlasí! Chodíte v medvědí kůži. Sir, jsem rád, že potkávám tak proslulého lovce. Octl jsem se se svými druhy v proklatě špatném postavení.“

„Well! Neopustil jsem ještě nikdy nikoho, kdo by potřeboval pomoc. Mohu-li vám prospět, udělám to. Skočte tedy ve jménu božím s té herky!“

Jezdec seskočil s koně, pustil ho, aby se mohl pást a posadil se do trávy vedle Sama. Ten se bez okolků tázal:

„Kdo jsou ti tři, kteří s vámi cestují?“

„Má žena, můj syn a má švagrová.“

„Ale! Dvě ženské! Co ty hledají na Západě?“

„Řeknu ván to. Považoval jste mne za lesníka, a já jím ve skutečnosti opravdu jsem. Byl jsem ve službě na lesním panství, v krásné, výnosné službě tam za vodou, kde se ještě žije počestně a po starodávnu. Panství náleželo jisté rodině Eaglenestů, slušným a hodným lidem. Ale najednou pány stihlo dosud nevysvětlené neštěstí, a jejich majetek přešel do cizích rukou. Nastaly mi neshody s novým majitelem. Byl jsem v právu, držel jsem se svých smluv a starých zvyklostí a to nebylo pánovi po chuti. Jednoho dne jsme se spolu popadli. Pán se zapomněl, vztáhl na mne ruku, a ve mně, to se rozumí, vzkypěla krev; bránil jsem se a udeřil jsem ho. Samozřejmě, že jsem byl propuštěn. A nové místo nikde. Ne a ne sehnat slušné zaměstnání. Čekal jsem, běhal jsem, namáhal jsem se; podával jsem žádosti – všechno marně. Rozzlobil jsem se. Můj syn blouznil už dávno o Americe – a tak jsem se jednoho dne zkrátka rozhodl. Sebrali jsme se a jeli jsme.“

„A rovnou na Západ, že? To bylo dost odvážné.“

„Teď si to také myslím. Představoval jsem si všechno jinak a snadněji. Chtěli jsme se dostat napříč do Kalifornie, koupili jsme si vůz, koně a voly k tahu. Naložili jsme, co jsme měli, a dostali se do Santa Fé. Zde jsme se připojili k družině, která také chtěla do Kalifornie. Byl volen vůdce. Výprava měla jistý vojenský řád, neboť jsme procházeli nebezpečným krajem. Před čtyřmi dny jsme se dostali do skal, o nichž jsem se již zmínil. Toho dne se ukázalo, že jsem někde ztratil celý balík přikrývek z vozu. Jel jsem nazpátek a za několik hodin jsem přikrývky našel, zatím však nastal večer. Když jsem se vrátil do ležení, byla karavana pryč – zůstala jen žena, syn a švagrová – svázáni na zemi. Když jsem je rozvázal, vypravovali mně, že krátce po mém odjezdu je vyhostili z karavany; chystali se to udělat již dávno. Můj vůz vzali ovšem s sebou.“

„To se rozumí, že jste se za karavanou pustil?“

„Ano. Ale už jsem ji nespatřil.“

„Nenašel jste stopu?“

„Na skalnaté půdě?“

Sam se zasmál.

„Ejhle, lesník, nimrod a lovec! Když není stopa veverky tak veliká jako stopa slona, a když není kolej vozu tak široká jako Labe, nenajde nic! Neuvažoval jste o tom, kam asi ti lidé s vaším vozem jeli?“

„Mohl jsem nanejvýš předpokládat, že se dali cestou do Kalifornie.“

„Pshaw! Kalifornie je veliká a cest tam vede hodně. Myslím, že ti lidé byli hned od počátku odhodláni vás okrást. Vedli vás podle svého. A když pak provedli svou a zbavili se vás, pustili se zcela jiným směrem. Vy jste ovšem běžel přímo za nosem. Ztratili jste všechno?“

„Všechno, kromě toho, co máme na těle.“

„Peníze také?“

„Ano. Byly ve voze.“

„Kolik?“

„V New Yorku jsme směnili americkou valutu. Dostal jsem patnáct set dolarů, má švagrová osm tisíc.“

„Jistě? To je bohatá lady!“

„Je – totiž byla, bohužel.“

„Doufám, že opět bude.“

„Myslíte?“

„Myslím. Vezmeme ničemům peníze a vrátíme jí je.“

„Říkáte to tak, jako by to bylo kdovíjak snadné.“

„Snadné, nesnadné, uděláme to! Pojedeme na místo, kde byl čin spáchán. Najdu stopy a pustíme se po nich.“

„Cože? Stopy? Po čtyřech dnech?“ tázal se muž s nemalým úžasem. „Nenajdete nic.“

„Nesmysl! Kdyby tam byla travnatá půda, byla by se pošlapaná tráva snad zvedla a nebylo by vidět nic. Protože je tam však kamenitá půda, lze očekávat, že stopy najdeme. Těžká kára, tažená voly, zanechá všude stopy. Čtyři dny nebyl větší vítr ani déšť, stopy tedy nebyly odváty ani smyty.“

„Hm. Myslím – i když je dohoníme, že od nich nic nedostaneme.“

„Jak to? Mluvíte jako nevinné, čerstvě narozené nemluvně! Kolik vozů měli?“

„Tři, i s mým vozem.“

„A kolik mužů?“

„Dvanáct.“

„Co je to! Takový mizerný tucet zlodějů si vezmu na starost sám. Já jim ukážu! Ale jak zní vlastně vaše milé a libozvučné jméno, sir?“

„Jmenuji se Roth.“

V té chvíli si Sam povšiml, že se muž se zájmem dívá na jeho pušku. Podal mu ji a ptal se:

„Rozumíte zbraním, milý sir?“

„Takovým ne, ačkoliv jsem jinak dobrým střelcem. Střílíte opravdu z této pušky?“

„Z čeho jiného bych střílel? Snad ne z nosu? Nejsilnější rýma by nepostačila, aby mi ukýchala buvola či medvěda.“

„Rád věřím. Ale tato zbraň – – víte – – dost to nechápu. Nazýváte ji tedy Lucy?“

„Ano, Lucy. Pěkné jméno, ne?“

„Zvláštní jméno pro pušku. Lucy se nazývá také má švagrová.“

Sam otevřel ústa, jako by chtěl polknout závratnou myšlenku, která ho v té chvíli osvítila.

„Roth – – master Roth!“ zamumlal. „Divná věc! Jakpak se nazývá ta vaše paní švagrová? Musím přece vědět, jak jí mám říkat, když s ní budu mluvit.“

„Také Rothová. Byla totiž ženou mého zesnulého bratra učitele – –“

„Uč – – – uč – – učitele! Učitel Roth!“

Sam vyskočil a strnule pohlížel na muže před sebou, jako by viděl strašidlo.

„Zdá se mi, že vaše nervy nejsou v pořádku. Pročpak se lekáte?“

„Copak – – se lekám? Nelekám se. Bůh uchovej!“

„Ale vaše nervy –“

„Lovec v savaně a nervy! Muži, člověče, příteli, můžete si představit, aby krokodýlova prabába měla kuří oka?“

„Nemohu.“

„Tak vidíte. Mé nervy jsou all right. Ale ta vaše švagrová! – Tak tedy její muž byl vaším bratrem? Kdopak byli její rodiče?“

„Už ani nevím. Myslím, že měli nějaké hospodářství. Švagrová byla provdána jen tři léta, bez dětí, pak bratr zemřel. Již se neprovdala a velice se trápila, že zapudila svého prvního nápadníka. Prý odjel do Ameriky.“

„Tak? Jak se jmenoval a odkud byl ten chlapík?“

„Jak se jmenoval nevím, a myslím, že vám na tom ani příliš nezáleží. A odkud byl? Rozumí se, že jako ona – z Rupperstgownu.

„– Rup – Rup – Rupperstgown!“ vykřikl Sam.

„Co se stalo? Proč se rozčilujete?“

„Nerozčiluji se. A poslyšte, ta vaše švagrová Lucy zdá se být docela dobrou a hodnou ženou, co?“

„Nu, má ještě dost dobrou povahu. Ubožák! Teď přišla o všechno a octla se v cizí zemi bez prostředků. Dokonce v divočině. To je zlé, velice zlé!“

„Nevadí, vůbec nevadí. Peníze opět dostane. Teď se jí zvlášť ujmu, když je z Rupperstgownu. Víte, já si na tom místě velice zakládám.“

„Proč?“

„Protože – protože, nu, protože se mně to jméno líbí. Představuji si, že to je pěkná a čistá vesnička, jako ze škatulky. Ale teď toho nechrne! Pojedeme hned. Jsou vaši příbuzní daleko za vámi?“

„Jedou po mé stopě. Myslím, že bychom je za hodinu potkali, vrátíme-li se. Zvlášť, když musíte jít pešky.“

„Pěšky? Hm! Dejte pozor!“

Sam si vstrčil do úst dva prsty a pronikavě zapískal. Vzápětí se ozvalo zařehtání, a pak přiklusali dva koně, indiánsky osedlaní.

„Jakže?“ zvolal Roth. „Vy máte koně?“

„Jak vidíte. Leželi zde za křovím a čekali, až na ně zahvízdám.“

„Ale k čemu jsou dva?“

„Řeknu vám to hned. Trapper loví dvojím způsobem: pěšky a koňmo. Pěšky běhá v pralese, koňmo v prérii. V poslední době jsem lovil se dvěma dobrými přáteli na severu v lesích, a brzy se s nimi opět setkám v této krajině, u tohoto potoka. Rozešli jsme se před několika měsíci. Odtud se chceme pustit do prérie a k tomu je třeba dobré koně. Přivedl jsem tedy hned dva, kdyby se některému z mých partnerů nepoštěstilo koně přivést. Tak je to. Vzhůru tedy! Brzy nastane večer, musíme si pospíšit.“

Oba mužové vsedli na koně a jeli zpět týmž směrem, odkud jeden z nich přijel. Cestou pravil lesník Roth:

„Musíte prominout, že jsem k vám byl z počátku nedůvěřivý. Dosud nechápu, jak jste mohl vědět, že jsem měl vůz.“

„Kdybyste žil delší dobu v prérii, neptal byste se. Máte za pasem proplétaný bič. Ten používá jen ten, kdo jede se spřežením. A kdo jede, má vůz, ne?“

Jeli na východ a měli v zádech zapadající slunce, před sebou rozsáhlou, křovinatými ostrůvky porostlou savanu. Tlustý Sam se cestou zabral do podivných myšlenek. Měl se zde v prérii, vskutku setkat s Lucy, s první a jedinou láskou svého života? Jaká by to byla náhoda. Ne, jaký zázrak! Ale copak život netvoří zázraky? Jaký Sam byl – nemyslel na léta, jež zatím uplynula a na změny, jež sebou přinesla. Stará láska, dřímající v jeho srdci, procitla. Neuvědomil si, jak bude jeho někdejší Lucy dnes vypadat. A on?

Nemyslel na to, že se stal tlustým a kulatým, že ho slunce opálilo a nepohoda i vítr způsobily, že jeho kůže zkornatěla. Ano, kdokoli si vzpomene na svou mladost, sám je mlád, a jeho oči vidí znovu růžovými skly šťastné doby mladosti.

Tak jel tlustý lovec mlčky dál; po pravé straně měl lesníka, po levé soumara. Nemyslel, že by bylo třeba zvláštní obezřelosti, neboť nepředpokládal, že by se v tomto okolí mohli vyskytnout Indiáni. Proto také vykřikl hlasitě překvapením, když náhle náhodou vlevo spatřil dva jezdce, kteří také již viděli jeho i jeho druha, neboť pobídli své koně do trysku a hnali se přímým směrem k nim.

„Podívejme se,“ řekl Tlustý Sam, „tady se nám naskýtá jakési dobrodružství. Počkat! Nechte toho! Neopovažte se ani dotknout pušky!“

„Proč? Vždyť to jsou Indiáni! Musíme přece pomýšlet na obranu,“ hovořil chvatně Roth.

„Ano, jsou to Indiáni, a to, jak se zdá, ukrutní Komančové.“

„Běda! A říkáte, že se nemám ani dotknout pušky?“

„Je to tak. Vidíte ty orlí pera na jejich hlavách? Jsou to odznaky náčelníků. Kde je náčelník, tam je zpravidla i větší oddíl bojovníků. Náčelníci nejezdí sami po prérii, a protože jsou zde dva, lze se domnívat, že jde o jakési důležité tažení a že někde nablízku bude větší počet redmanů. Obávat se jich zatím ještě nemusíme. Ale sestoupíme s koní. Udělejte totéž, co udělám já.“

Sam zastavil koně, seskočil a postavil se za zvíře. Pak si nenápadně připravil pušku a čekal, až se rudoši ještě více přiblíží. Mohl na ně střelit, kryt svým koněm, aniž by sám mohl být zasažen kulkou. Jeho druh se zachoval podle jeho příkladu, kryjíc se svým koněm zase z druhé strany.

Indiáni, jak se zdálo, nevěnovali pozornost tomuto obrannému postavení. Zakroužili kolem nich a zastavili koně sotva dvacet kroků od bělochů.

„Rudí muži přicházejí v míru?“ zvolal k nim Sam, zvedaje paži.

Dva rudí jezdci tiše k sobě promluvili, pak odpověděl jeden z nich směsicí řeči indiánské, anglické a španělské, kterou se v těchto krajích dorozumívají Indiáni s bílými trappery.

„Obávají se nás bledé tváře?“

„My vás? Ne!“ odpovídal Sam.

„Proč se tedy ukrýváte? Vystupte, abychom s vámi mohli promluvit.“

„Dřív ne, dokud se nedozvíme, odkud přicházíte.“

„Odtud.“ Rudoch ukazoval při tom vlevo.

„To bych nevěděl, kdybys mně to neřekl. A kam chtějí rudí muži?“

„Tam.“ Indián ukazoval kupředu.

„Jeďte tedy!“

„Proč je k nám tlustý bílý muž tak nezdvořilý? Ať k nám jde blíž, chceme se s ním poradit.“

„O čem? Jaká jsou vaše jména?“

„Řekneme ti je, až usedneme proti sobě.“

„Povězte je hned, jinak usedneme opět na koně a pojedeme dál.“

„Uděláte-li tak, půjdeme po vaší stopě.“

„Říkám jen jedno: ochutnáte naše kule, budete-li nás znepokojovat více, než můžeme strpět.“

„Prérie patří všem lidem. Každý může jet, kam chce.“

„Co s nimi mluvíte?“ tázal se netrpělivě Roth. „Nerozumím té hatlanině.“

Sam mu stručně vysvětlil obsah rozmluvy, a pak lesník řekl:

„Mají jistě nepřátelské úmysly. Co uděláme?“

„Hm. Není mně to samotnému dosud jasné. Jak nyní vidím, Komančové to nejsou.“

„A kdo tedy?“

„Pawneeové také ne, Siouxové rovněž ne, neboť ti nyní nepřijdou tak daleko na jih. Pomalovali si tváře, ale barvy buď vůbec neznám, nebo je úmyslně změnili.“

„Nechme je být a jeďme dál!“

„Půjdou za námi. Každý muž savany jde za stopou, kterou najde. Tito rudoši nevědí, jestli náležíme k větší společnosti. Budou nás stopovat, aby se to dozvěděli.“

„Pak by mohli objevit mou rodinu!“

„Jistě! A proto nelze vědět, co se stane.“

„Zůstaňme tedy a promluvte s nimi.“

„Považuji to vskutku za nejlepší. Aspoň se dozvíme, co od nás chtějí. Nevím opravdu, co si mám myslet. Mají s sebou ještě dva osedlané volné koně. Ty by přece náčelníci s sebou nevodili. Nuže!“

Sam zvolna vyšel z úkrytu za koněm a kráčel klidně k Indiánům, následován svým druhem. Rudoši sestoupili a šli mu vstříc s puškami v rukou. Ve vzdálenosti pěti kroků od sebe se obě dvojice zastavily.

„Přišli jste, abyste s námi vykouřili dýmku míru?“ tázal se Tlustý Sam.

„Možná ji s bílým mužem vykouříme!“ odpověděl mu rudoch, který již dříve mluvil. „Chceš se k nám posadit?“

„Ano.“

Všichni čtyři se posadili, dva a dva proti sobě, jak přikazují zvyky při poradě. Pátravě se na sebe zadívali.

Oba náčelníci byli stejné postavy, vysocí a hubení, svalnatých končetin. Byli oblečeni do buvolí kůže a vlasy měli svázány do chocholů, do nichž byla zatknuta péra. Rysy jejich tváří nebylo možné rozeznat, protože obličeje byly pomalovány silnou vrstvou barvy.

„Nuže,“ ozval se Sam po chvíli mlčení. „Proč jste nás zastavili v jízdě?“

„Chceme znát vaše jména, tlustá bledá tváři.“

„Neřekli jste nám dosud, jak se vy jmenujete.“

„Jsme náčelníci velkých kmenů. Řekneme svá jména teprve tehdy, až nám bledá tvář odpoví.“

„I my jsme náčelníci bledých tváří!“ prohlásil Sam s neochvějným klidem.

„Dokaž to! Hle, máme péra, odznaky vůdců. Co však máte vy?“

„Myslíte, že běloch má také nosit péra?“

„Ne, ale bledé tváře mají své odznaky, jež nosí na prsou nebo ramenou a podle nich lze poznat, kdo je náčelníkem.“

„Takové odznaky nosíme jen ve válce. Nyní je však čas míru, jsme pokojní lovci. Není mým povoláním vést s rudými muži válku. Mám je rád a jsem jejich přítelem!“

„Nazýváš se naším přítelem a přece se zdráháš říci své jméno.“

„Nuže, abych vám dokázal své přátelství, povím vám je. Jmenuji se Daniel Willers a můj druh zde je Izák Walten.“

„A já jsem Sedící Býk,“ řekl mu náčelník vážně a důstojně.

„A já,“ mínil jeho druh stejně pyšně, „jsem Tančící Medvěd.“

„Nesmysl,“ řekl Sam. „To nejsou vaše pravá jména.“

„A vaše také ne. Nelovíte asi dlouho v těchto krajinách.“

„Ne, přesto však dobře známe tuto prérii.“

„Nesetkali jste se zde náhodou s bílým lovcem, který se nazývá Tlustý Sam?“

„Ne.“

„Nebo s dvěma jinými, dlouhými a vychrtlými lovci jako stanové tyče? Nevím, jak se jmenují, jsou však přáteli onoho prvního.“

„Jim a Tim.“

„Ano. Vidím, že je znáš. Jsou ti tři lovci vašimi přáteli?“

„Proč se ptáš?“

„Protože bychom vás zabili, kdyby tomu tak bylo.“

„Oh! To by nebylo tak snadné. Ale pověz mi, je Tlustý Sam opravdu vaším nepřítelem?“

„Ano.“

„Proč?“

„Usmrtil několik našich bratrů.“

„Ke kterému kmeni náležíte?“

„Ke kmeni Pawneeů.“

„Pak se velice mýlíte. Tlustý Sam nikdy neublížil jedinému Pawneeovi. Řekl mně to.“

„Kdy a kde jsi ho viděl?“

„Před několika měsíci v Black Hills.“

„Souhlasí. Byl v Černých horách. Měl s sebou dva dlouhé druhy. Rozloučil se tam s nimi a řekl, že se opět setkají v těchto končinách.“

„Jak to vše víte?“

„Dva dlouzí lovci nám to řekli.“

Tlustý lovec stáhl zasmušile obočí, ale jen na okamžik; byl dost chytrý, aby zakryl své myšlenky. Nedal ani mrknutím najevo, že oba rudochy velmi bystře pozoruje.

„Hledáte tedy onoho Tlustého Sama?“ pokračoval v hovoru klidnou otázkou.

„Ano. Mysleli jsme hned, že jsi ho viděl.“

„Neviděl jsem ho, ale snad ho viděl můj druh. Je delší čas v této krajině. Zeptám se ho.“

„Zeptáme se ho sami.“

„Nedovede mluvit naší řečí.“

„Ptej se ho tedy sám!“

To právě Sam chtěl, aby mohl promluvit se svým druhem, aniž vzbudí nedůvěru Indiánů. Tvářil se co možno klidně, když se obrátil k Rothovi.

„Opanujte se a nedávejte najevo své obavy. Jsme ve velkém nebezpečí. Tvařte se zamyšleně, jako byste si chtěl na něco vzpomenout. Dívejte se na tyto chlapce úplně vlídně, ačkoliv máme dobrý důvod si přát, aby byli u všech čertů.“

„Co chtějí?“

„Hledají mne. Zdá se, že zabili mé dva nejlepší přátele. Jsou příliš chytří, než aby mně to řekli, ale teď jsem teprve poznal, že obě pušky, které drží, patřily mým druhům; vzali jim je.“

„Čert je za to vezmi!“

Při tom se však Roth nezapomněl dívat na indsmany vlídně a přátelsky na ně kýval hlavou.

„Jsou to Pawneeové. Ukáži jim, co to znamená, zabít přátele Tlustého Sama. Ale možná jim pušky jen ukradli, ta naděje mi ještě zbývá. Dejte na mne pozor. Až řeknu „teď“, zmocním se pušky jednoho z nich; vy v tom okamžiku popadnete ručnici druhého. Vyskočíme, odstoupíme od nich a namíříme na ně. Musí se to stát rychle a pro ně neočekávaně. Pak budou mít jen nože, s nimiž proti nám nic nesvedou. Důvěřujete si, že to vše uděláte bez chyby?“

„Ano.“

„Dobrá! Pozor tedy!“

Sam se obrátil k oběma náčelníkům.

Ti zatím mezi sebou šeptali, pak jeden z nich řekl:

„Nuže? Ptal jsi se svého druha?“

„Ano. Viděl muže, na něhož se ptáte.“

„Kde? V okolí nejsou jiné stopy, než vaše a naše.“

„Mýlíte se. Stopa Tlustého Sama je nedaleko.“

„Nerozumím ti.“

„Pochopíš hned.“

A Sam se obrátil k Rothovi a řekl osudné slovo.

Oba současně sáhli po puškách Indiánů, vyrvali jim je, odskočili několik kroků a namířili na rudochy. Ti zůstali kupodivu klidně a pohodlně sedět a tvářili se, jako by se jich věc nijak netýkala…

„Tak, hoši! Teď vás máme!“ zvolal Sam, dávaje zaznít svému vzteku v hlase, jenž se chvěl rozčilením.

„A my tebe!“ odpověděl jeden z náčelníků klidně.

„Vstaňte, darebáci! Ruce sem!“

Rudoši se však ani nepohnuli.

„Bledá tvář dosud neví,“ řekl jeden z nich, „že za námi v tomto houští stojí zástup rudých bojovníků. Mohu jen zdvihnout ruku, a jejich koule vás skolí.“

„Proklatě!“ mínil Sam, šilhaje na zmíněné křoví.

„Odložte pušky!“ nařídil rudoch zkrátka.

Sam spustil pušku.

„Ty sám jsi Tlustý Sam, znám tě!“ pokračoval Indián přísně. „Ale nejen to, jsi ještě něco horšího.“

„Co?“

„Veliký hlupák. Nemáš oči ani uši. Jsi slepý a hluchý. Myslíš, že rudí muži nerozumějí řeči bledých tváří? Slyšeli jsme, co jsi mluvil se svým druhem.“

Sam se zatvářil nesmírně zaraženě.

„Thunder storm!“ zabručel tiše. „Tohle se mi ještě nestalo. Poslyšte, Rothe – –“

„Mlč! Zakazuji ti mluvit se svým druhem! Odpovídej jen mně! Neslyšel jsi ještě nikdy naše hlasy? Neznáš nás?“

„Ne,“ odpovídal Sam mrzutě.

„Ještě nikdy jsi nás neviděl?“

„Ne.“

„Jsi vskutku nesmírný hlupák, pravý mezek. Jářku, člověče, copak jsi nepoznal ani naše pušky?“

Poslední větu pronesl Indián hlasem zcela jiným, a ten hlas byl náhle dobrému Samovi až příliš dobře znám.

„Všichni svatí!“ vykřikl. „Co je to? U všech kozlů, nakonec – na mou věru, už je to tak! Co je to za maškarádu! Jste to opravdu vy, vy bohaprázdní dříči? Kam jsem dal oči!“

A odhodil pušku, skočil k domnělým Indiánům. Zacloumal jimi a otáčeje je na všechny strany, si je prohlížel s nesmírným údivem. Při tom hlasitě pokřikoval:

„Na mou duši! Považte, Rothe, to vůbec nejsou Indiáni! Je to Jim a Tim, moji přátelé, s nimiž jsem se zde chtěl setkat! U všech všudy – něco takového jsem ještě nezažil!“

„Nepoznal nás!“ smál se Tim, zvedaje se a protahujíc své dlouhé končetiny.

„Co se divíš, stará bouchačko?“ hájil se Sam. „Toto přestrojení, ten vrkoč s těmi orlími péry na hlavě, silná vrstva barvy v obličeji a – a tady – hlavní věc, vždyť Jim má nos!“

„Ano, mám,“ smál se spokojeně Jim.

„Přilepený?“

„Oho! Mám docela řádný nos, stejně dobře přirostlý jako je tvůj.“

„Hm. Neslyšel jsem nikdy, že by lovcům v prériích opět narostl uříznutý nos, jako rakům rostou ocasy.“

„A přece je to pravda. Jak se to stalo? Přišli jsme do Fort Jacksonu, tam byl doktor, mladý, ale velice chytrý chlapík. Když viděl, že nemám nos, musel jsem mu říci, kterak jsem o tuto ozdobu přišel, a pak mne prosil o dovolení, aby mi směl udělat nos nový. Svolil jsem, neboť nos z druhého manželství je přece jen lepší, než žádný nos.“

„Ale kde ho vzal?“

„Ten nos? Trochu mne ořezával a šil v obličeji a na prsou, nalepil na to náplast a pak to obvázal; za dvě neděle byla rána zahojena, a ejhle! Měl jsem nos. Nevypadá sice nijak zvláštně, ale je to přece jen nos! Také můj hlas zní teď lépe než dříve. Konečně zmizelo čertovské znamení, podle něhož mne každý poznal. „Nemá nos!“ To zní proklatě bídně pro člověka, věřte mi!“

„Podivné, nesmírně podivné! Ale jak to, že pobíháte prérií v tomto přestrojení?“

„Přestrojení? Pshaw! Jsou to naše letní šaty. Setkali jsme se způsobem velice přátelským s náčelníkem Pawneeů. To znamená, že Siouxové jej zajali a chtěli ho přivázat ke kůlu. Vysvobodili jsme ho a šťastně jsme ho dopravili do jeho wigwamu. Jeho vděčnost byla vpravdě indiánská. Byli jsme uvítáni družičkami a dostali jsme tyto indiánské, ručně zpracované oděvy darem, stejně jako koně, jež zde vidíš.“

„Koně můžeme určitě potřebovat. Zde nedaleko jsou tři lidé, kteří nemají jezdecká zvířata.“

„Kdo to je?“

„Později! Ale teď vážně; chcete opravdu zůstat v tomto oděvu?“

„Jak jinak? Staré šaty jsme darovali Pawneeům. Byli šťastni, když dostali Timovu přílbu a můj vojenský plášť.“

„Nevím, zda bude vhodné, abyste vystupovali jako indsmani.“

„Občas ano, občas snad ne. Budeme podle potřeby rudokožci a hned zase bělochy, jak to bude příležitost vyžadovat. Ale ty jsi prožluklý chlapík, Same! Kdybychom byli vskutku indsmany, byl bys nás asi dostal.“

„Nevím, nevím. Měl jsem proklatě nepříjemný pocit, když jsem slyšel, že tam v křoví jsou ještě jiní rudoši. Měl jsem vás však v rukou. Ostatně teď mi napadá, že bude opravdu výhodné, zůstanete-li zatím Indiány. Máme totiž v úmyslu malý kousek, k němuž se to přestrojení hodí. Posaďme se. Budu vám vypravovat.“

Před chvílí hrozivý výjev, se změnil v idylu. Sam vypravoval Jimovi a Timovi, co zažil jeho nový druh.

Setkání tří lovců v prérii bylo opět příkladem bystrosti a obezřelosti, s níž jednají lidé, kteří se pohybují na Západě. Sam určil před časem jistý bod v prérii, kde se chtěl setkat s Jimem a Timem, a ti ho zde skutečně našli, bez cesty, bez kompasu a jakéhokoli měření vzdálenosti. Snad na tom má podíl instinkt, zvláštní cit, který je lovci v divočině šestým smyslem.

„Nu, co tomu říkáte?“ ptal se tlustý lovec, když svou zprávu dokončil.

„Co je třeba říct?“ odpověděl Jim. „Pojedeme za těmi darebáky a jejich lup jim vezmeme. Iťs clear!“

„Well. Věděl jsem, že se mnou budete souhlasit. Proto jsem řekl, že bude dobře, ponecháte-li si svůj indiánský oděv. Až zloděje dohoníme, spadnou jim srdce do kalhot, jakmile vás spatří. Budou z vás mít více strachu, než jsem měl já. Nyní však jeďme, abychom brzy našli ty, které hledáme.“

Sam nasedl na svého koně, popohnal ho, a ostatní jeli za ním stejnou rychlostí.

Slunce právě zapadlo, když vyjeli do širé prérie, kde nebyly žádné křoviny; pak spatřili tři vzdálené body, jež se pomalu pohybovaly přímo od východu k nim.

„To jsou oni,“ řekl Roth. „Spěchají, jak vidím, aby se ještě před setměním se mnou setkali.“

„Jeďte jim vstříc,“ pokynul mu Sam. „Mohli by se polekat, kdyby spatřili zdaleka cizince.“

Stalo se. Vystěhovalec dospěl asi za dvě minuty ke svým a patrně jim řekl, že našel pomoc. Trojice jeho příbuzných byla vysílena, ale dobrá zpráva způsobila, že na chvíli zapomněla na únavu. Když se pak sešli s trappery, musel se dobrý Sam přemáhat, aby potlačil slzy, jež se mu draly do očí při pohledu na bídu, kterou ženy musely přemáhat.

Lucy, které Sam především věnoval pozornost, bylo teď asi čtyřicet pět let. Její oblé tváře činily ji na pohled mladší, než byla. Byly na ní sice vidět starosti, ale setkání s třemi lovci na její líci vyvolalo statečný úsměv. Její rysy se příliš nezměnily. Sam ji ihned poznal.

Tehdy vytáhl kus zvěřiny ze sedlových brašen na svém soumaru a řekl:

„Přátelé, jistě budete mít hlad. Odpočiňme si na chvilku. Mám zde kus srnčího hřbetu, který jsem dnes ráno na ohni upekl. Snězte to. Zítra ráno ulovíme jinou pečeni.“

„Není třeba lovit,“ řekl Jim. „Máme dostatečné zásoby na den nebo dva. Při jídle se poradíme, co dělat dál.“

Posadili se do vonné, vysoké trávy a pustili se do jídla.

Sam neodvrátil zrak od své bývalé Lucy, ale střežil se dát to najevo. Bylo mu divně u srdce. Uvažoval, jak by oběma ženám, jež nebyly zvyklé na strádání v divočině, ušetřil námahu cestování.

„Nejlépe bude,“ řekl posléze, „vyhledáme-li pro obě ladies nějaký úkryt, kde by mohly zůstat, než se vrátíme z výpravy za zloději. Nemyslíš, starý Jime?“

„Hm!“ zabručel Jim Snaker, polykaje namáhavě obrovské sousto. „Počítejme. Vůz byl ukraden před čtyřmi dny. Kolik mil ujede za den vůz tažený voly?“

„Nejvýš osm.“

„To je dvaatřicet anglických mil. Ujedeme je, bude-li třeba, za den. Dnes ovšem již nenajdeme stopu. Je tma. Ale vrátíme se aspoň tam, kde se krádež udála. Můžeme tam přenocovat, aby si koně odpočinuli. Za svítání, doufám, najdeme stopu, a pustíme-li se rychle po ní, můžeme navečer darebáky dohonit. Nemyslíš, Same?“

„Souhlasím.“

„Ale ladies, ladies! Kam s nimi? To je otázka.“

„Jízdu, jako bude zítřejší, nesnesou. Pro dnešek však jim ji odpustit nemůžeme. Pojedou, jak dovedou.“

„Pokud jde o to,“ mínil vystěhovalec, „nemějte starost. Za zdlouhavé a nudné jízdy vozem se posadily občas do sedla, mohou tedy jet i teď.“

Jeho syn, kadeřavý mladík, nesl balík přikrývek, který byl vystěhovalcům tak osudný. Těch přikrývek mohli nyní dobře použít. Rozložili je na sedla, aby obě ženy měkce seděly a vydali se na cestu.

Nebyla daleká, protože vystěhovalec s jediným koněm pro čtyři osoby neurazil přílišnou vzdálenost. Sam, jako by se to samo sebou rozumělo, byl kavalírsky stále poblíž žen, jejichž koně vedl za uzdy. Pozorovaly to a byly mu za to vděčné. Dávno před půlnocí dorazili na místo. Záhy si zřídili ležení, měli se však při tom na pozoru, aby nezničili stopy, které chtěli zítra vyhledat.

Rozdělali oheň, znovu se najedli, tentokráte ze zásob Jima a Tima. Po jídle se Sam zvedl, aby proběhl ještě jednou okolí a přesvědčil se, že jsou v bezpečí.

Když se vrátil, byly již rozlosovány stráže. Měl první hlídku. Pak všichni ulehli, aby se vyspali.

Všichni? Ne. Sam stál opodál, aby ho zář ohně nemohla osvětlit, a starostlivě naslouchal do noci, aby mu neušel žádný podezřelý zvuk. U ohně seděla dosud jedna z žen – Samova někdejší Lucy – a zvolna přikládala větvičku za větvičkou na oheň, aby neuhasí. Zdálo se, že je zamyšlena a že nemá dosud chuť uložit se k spánku. Sam ji chvíli po očku pozoroval, pak přišel blíž.

„Vy nepůjdete spát, miss Rothová?“ tázal se.

„Prosím, ještě ne,“ odpověděla.

„Ujišťuji vás, že velice potřebujete spánek. Dnes namáhavá chůze a večer rychlá jízda. Nelze vědět, zda zítra nebude nutná nová námaha.“

„Oh, příliš nedbám na námahu. Spíše dbám na nebezpečí a bojím se ho. Zítra se střetnete se zloději. Bude boj!“

„Nemějte obavy! Zítřejší boj bychom sotva mohli nazvat bojem. Budeme zloděje sledovat, a dohoníme-li je, vyrovnáme se s nimi, ale to všechno půjde velice snadno, jako na drátku.“

„Jak?“

„To dosud nevím. Ale můžete mi důvěřovat, mylady. Nazývají mne Tlustým Samem, a ten je známý jako lstivý chlap.“

„Ano, pozorovala jsem vás – – a – –“

„Nu – – a – –?“

„Nezlobte se! Máte v sobě tolik upřímného a dobrosrdečné-ho, že člověk k vám musí mít důvěru, při tom však máte v obličeji něco tak chytrého a zchytralého, že – –“

„Jakže? Zdám se vám chytrý, ba zchytralý? To je zvláštní! Myslel jsem, že jste mne považovala za hloupého.“

„Já? Já že jsem vás považovala – – – Co to povídáte, sir? Kdo vám to řekl?“

„Nu, já jenom – eh – myslel jsem jen tak.“

„Mýlil jste se. Opakuji, máte něco chytráckého v tváři, a proto myslím, že jistě najdete cestu, jak zlodějům kořist vzít i bez násilí.“

„Hm, to půjde těžko, vlastně jen jedním způsobem: ukrást ukradené. Ale to by přece byla hloupost. Co bylo ukradeno, můžeme požadovat veřejně.“

„Ale pak dojde k boji.“

„To vadí? Hihihi! Kdybych se přikradl k těm chlapíkům tajně jako zloděj, musel bych být připraven, že mne chytí a pověsí jako zloděje. Ale uklidněte se. Vše záleží na tom, jací jsou to lidé a bude-li možné s nimi rozumně promluvit.“

„To sotva. Nelíbili se mně ani trochu. Zejména jejich vůdce měl tvář pravého šibeničníka. Nemám předsudky, neboť nikdo nemůže za své tělo, za svůj obličej a vlasy, ale ten muž měl červené vlasy, a opravdu bylo pro mne nelehké myslet na něco dobrého o tom Burkesovi.“

„Burkes? Jmenoval se Burkes?“ tázal se rychle Sam. „All devils! Snad to není Rudý Burkes?“

„Ano, on. Slyšela jsem, jak jednou dva muži o něm mluvili. Nazývali ho Rudým Burkesem.“

„K ďasu! Tedy on! Nu, Bůh mu buď milostiv, až ho chytím! S tím lotrem nebudu jednat příliš milosrdně!“

„Znáte ho?“

„A jak! Je to vrah, lupič, zloděj, prohnaný ničema. Kdysi chtěl přepadnout plantáž tam dole na jihu. Přelstil jsem ho, a vojáci ho pak dopadli. Odvedli celou jeho bandu do Van Burenu, ale mírumilovní soudci několik těch darebů propustili na svobodu. Byli prý nevinni! Starého čerta! Jejich nevinnost se ukázala brzy v pravém světle, když vyvedli ostatní v noci ze žaláře. Bylo tehdy pobouření po celém kraji. Burkes řádil dál, byli mu však záhy zas v patách. Protože byl chytrý, zmizel, a delší čas o něm nebylo slyšet. Ale teď je to jméno zas často vyslovováno na Západě. Kdykoli je spáchaná nějaká čertovina, on je při tom. Nu, teď za to bude pykat!“

„Pokud jde o mne, ráda bych mu odpustila – –“

„Odpustila? Vy? Zato já ne. Nepřekazí-li mu někdo jeho špinavé řemeslo, povede je dál, a pak padne vina za jeho zločiny na svědomí těch, kdo odpouštěli. A kdybych mu všechno měl odpustit, to že okradl vás, mu neodpustím nikdy!“

„Proč, milý sir?“

„Nu, jste přece má krajanka, a to znamená jako by okradl přímo mne!“

„Opravdu, vzpomínám si. Roth mně již řekl, že jste náš krajan, – odkud?“

„Z Rup eh – z Rodeviče.“

„Z Rodeviče! Ach! To znám! Vždyť jste z téhož kraje jako já! Rupperstgown je nedaleko.“

„Je to tak. Byl jsem tam dvakrát za mladých let u muziky. Měl jsem dobrého přítele v těch dobách, který tam odtud pocházel. Dvakrát mne vzal sebou.“

Jak zvláštní! A teď se setkáváme zde, tak daleko od domova v Americe! Jak je to dávno, co jste k nám docházel?“

„Myslím – asi tak pětadvacet let.“

„Ach, Bože! A čím byl ten váš přítel?“

„Knoflíkář. Byl jsem s ním velice zadobře, se starým, dob-rým Samuelem.“

„Samuel? Jmenoval se Samuel?“ zvolala dychtivě.

„Samuel.“

„A rodným jménem?“

„To už na mou věru nevím. Kdo by si to pamatoval po tolika letech!“

„Samuel! Je to skoro neuvěřitelné, ale vždyť tam ani nebyl jiný Samuel! Musel to být on!“

„Vy jste ho také znala?“ ptal se Sam, pozoruje ji zpod přimhouřených brv.

„Velmi dobře!“

„Vida, vida! Byl to dobrý, ale tak trochu hloupý chlapík, co?“

„Samuel – Samuel –,“ opakovala a přikryla si rukou oči, jako by si vybavovala vzdálené vzpomínky.

Pak s povzdechem vzhlédla a pronesla tiše, víc k sobě než k trapperovi:

„Dobrý? Ano! Ale hloupý? Ne! Byl upřímný a srdečný, takže to snad někdy vypadalo, jako by byl prosté mysli, ale hloupý nebyl nikdy!“

„Co říkáte? Já jsem ho považoval za hlupáka, jemuž není rovno. Měl totiž děvče, které si z něho tropilo jen šašky a on, hlupák, to nezpozoroval a běhal za ním jako potřeštěný.“

„Znal jste tu dívku?“

„Ne. Nikdy jsem nestál o takové známosti. Měl jsem jiné starosti. Byl jsem tehdy každého večera s hochy pohromadě a bavili jsme se ušlechtilou komorní hudbou. Hrál jsem na tahací harmoniku, Samuel brnkal na kytaru, a třetí kamarád zvonil na triangl. To byly symfonie! Nu a co vy – vy jste znala tu Samuelovu?“

„Já?“ opakovala s povzdechem. „Ach ano, vždyť já jsem to byla, s níž tančíval a za níž chodil.“

„Cože? To že jste byla vy? Pro pět ran do čepice! K vám tedy lezl po onom prasečím chlívku?“

„Skoro každý večer!“ řekla a trpce si povzdechla.

„A to tedy promiňte, mylady. A já tu o vás tak nepěkně mluvím!“

Slabě se usmála.

„Nemám vám to za zlé. Byla jsem tehdy tak pošetilá. Vypudila jsem ho do širého světa. Byla jsem vinna tím, že odešel.“

Sam se náhle zatvářil ukrutně přísně.

„Proč jste to udělala?“

„Protože – protože jsem považovala za pošetilého jeho místo sebe.“

„A dál?“

„A dál? A on přece nebyl pošetilý. Byl jen upřímný. Byl ke mně tak dobrý, že nemohl říci žádnou lež, žádné plané lichocení. A my ženy – proč bych to neřekla – máme raději krásnou lež, než nezdobenou pravdu.“

„Tak vidíte! Nejlepšího člověka jste zneuznala. A on ještě, když jsem ho viděl naposled, říkal, že na vás nemůže zapomenout.“

„Řekl to opravdu? Oh – věřte mi – ani já jsem na něho docela nezapomněla. Dal mi kdysi o pouti marcipánové srdíčko, takovou prostou, lacinou tretku s červeným lístkem uprostřed a zlatým nápisem „Z lásky“. Mám je dosud a kdykoli je vezmu do ruky, vzpomenu na ten zašlý čas, kdy mne Samuel měl ještě rád.“

„Hm. To je opravdu dojemné. Připomíná mně to starou písničku o těch roztrhaných kalhotách. Znáte ji?“

„Již nevím.“

„Ta písnička vypravuje o jedné věrné ženě, která po léta schovávala rozedrané kalhoty po nebožtíku muži, a když ji nabádali:

„Vyhoď už ty plesnivé hadry,

které nikdo více nespraví,

odpovídala, bráníc je:

Vážím si té vzácné památky –

vždyť jsou po mém drahém muži!“

Sam dopověděl, zasmál se svým zvláštním smíchem, ale naslouchající žena mlčela. Byla příliš velká tma, než aby si mohli vidět do tváří a vyčíst z nich své vzájemně utajené pocity. Na co asi myslela tato opuštěná žena, připomínající si ztracenou dobu svého mládí? Poznala snad již, že si z ní tlustý trapper dělá blázny? A Sam? Byl opravdu tak drsný a bezcitný, jak tomu nasvědčoval jeho drastický, výsměšný způsob mluvy? Zdálo se, že Sam konečně vycítil, co nemohl vidět, neboť jeho hlas poněkud změkl.

„Nu, a neslyšela jste o něm již nikdy?“ ptal se.

„Ne.“

„Nepsal vám?“

„Nedostala jsem od něho nikdy psaní. Škoda! Byla bych se jím potěšila.“

„Jak to? Vždyť jste měla muže.“

„Nežila jsem s ním šťastně a ostatně – brzy jsem ovdověla. Často si myslím, kde asi Samuel teď je a jak žije.“

„To vám mohu říci.“

„Opravdu? Můj Bože! Opravdu?“

„Docela opravdu. Psal mně po jistou dobu, a pak jsem se s ním několikrát setkal v Cincinnati. Byli jsme dobří přátelé, než zemřel.“

„Zemřel? Kriste Ježíši! On je tedy mrtev?“

„Ano.“

„Jak dlouho?“

„Žil v Americe jen dva roky.“

„A nač zemřel?“

„To ani lékař dobře nevěděl. Poslední Samova slova však zněla:

Láska, ach! To nejhorší byl jed,

jejž zamilovaný chlapec sněd.

Z toho soudím, že zemřel na nešťastnou lásku. Pokoj buď jeho popelu!“

„Ach, co to říkáte? Nevím, co si o vás mám myslet!“

„Jak to, mylady?“

„Nerozumím vám. Mám k vám důvěru, důvěřivě vám vyprávím, a vy se vyjadřujete tak, že mne to bolí.“

„Opravdu? Nu, dobře. Nechci vás klamat. Pojďte mylady, zde je kus skály, podobající se skoro lavici. Posaďte se! Nebudu již žertovat a povím vám pravdu.“

Vzal ji za ruku a dovedl ji k balvanu. Posadila se a prosila:

„Pravdu? To, co jste mi řekl, nebyla pravda?“

„Ne. On totiž – není mrtev.“

„Chvála Bohu! On žije!“

Řekla to tak vesele, že Sam pocítil výčitky svědomí. Ale přesto pokračoval, pokyvujíc melancholicky hlavou:

„Žije a to velice šťastně. Měl opravdu štěstí, ten hoch. Je z něho teď velký boháč.“

„Opravdu?“ pronesla s přízvukem, jenž prozrazoval trochu tísně.

„Jak pravím. Má v Cincinnati velkou továrnu na stiskávací knoflíky a řídí obchod se svým tchánem. Zůstal věrný svému povolání, jak vidíte!“

„Ach – on – má – tchána –“

Sam dobře pochytil vzdech, který doprovázel ta slova.

„Ovšem,“ pokračoval, „velice dobře se oženil. Nejstarší z jeho pěti dětí, sedmnáctileté děvče, se prý bude už brzy vdávat.“

„Zapomněl, zapomněl!“ řekla tiše, zamyšleně protahujíc ta slova. „A jeho dceři je sedmnáct let. Oženil se již po třech letech! Tak rychle, ach, tak rychle zapomněl!“

Stiskla ruce a hlava se jí o poznání schýlila.

„Mylady, obviňujete ho? Máte k tomu právo?“

„Ne, vím, že ne. Ale domnívala jsem se, že mne miloval!“

„Ano, miloval vás. Vy jste ho však zapudila, vzala jste si jiného muže, a teď byste chtěla, aby vám Samuel zůstal věrný po celý život! Rozvažte si to!“

„Ach ano, máte pravdu. Jak jsem sobecká! Milovala jsem ho nejen tehdy, ale stále, vždy! Pomyšlení, že by byl ženatý, bylo pro mne nesnesitelné. Přiznám se vám, že jsem dosud měla tajnou naději, že ho ještě jednou spatřím. A teď se dozvídám – –“

„Zlobíte se, že se oženil?“

„Jak bych se mohla zlobit? Ale je mi to líto – tak líto –“

„Potěšíte se zas. Aspoň víte, že on je šťasten. Kdyby byl nešťastný, chudý, bídný, kdyby chodil v hadrech –“

„Ach – to bych si mnohem víc přála, to bych chtěla. Mohla bych mu pomoci, dala bych mu vše, co mám!“

Sam byl dojat. Nepomyslel, sám ubožák, že žena před ním sedící nemá již, co by rozdávala, že je chudá a pomoci potřebná, naopak, cítil z jejích slov obětavost, ano lásku, která se neohlíží po hodnotě daru, neboť dává srdcem. Po dlouhé chvíli teprve řekl:

„Upokojte se, mylady! Je to tak přece jen lepší, než kdyby byl mrtev. A že je živý a ženatý – vám ušetřilo zklamání. Možná, že se od těch dob zevně i ve svém nitru tak změnil, že byste mu nemohla být nakloněna, že by se vám zdál spíš protivný.“

„Tomu nevěřím!“

„Ó, neříkejte to tak určitě! Život zachází s člověkem často velmi krutě. Tisíce lidí je zahubeno za jediný rok hmotně, a tisíce v nitru. Mohl se stát darebákem, pobudou, vagabundem a kdo ví, čím ještě. Jakpak si vlastně představujete nyní toho svého Samuela?“

„Opravdu – nevím. Byl vždy velmi hezký, když byl mladý.“

„Tak vidíte. A teď si představte, že je stejně tlustý jako já. To není nic hezkého, jak jistě uznáte. Co by se například stalo, kdyby nebydlel v civilizovaném městě, ale potuloval se jako já bez domova dalekým Západem? Takový život působí na člověka ošklivě. Zhrubne, stane se drsným a bezohledným.“

„Ne! Takový by Samuel nikdy nebyl! Měl povahu tak dobrou, že by si ji uchoval i při takovém způsobu života.“

„Bůh vám žehnej za ta slova!“ rozveselil se trapper. „Kdyby vás Samuel slyšel, velice by se zaradoval. Ostatně zdá se mi, že vám o něm musím povědět přece jen pravdu!“

Vyskočila a uchopila ho za ruce.

„Ach, věděla jsem, že mne obelháváte – ne – že mne zkoušíte. Věděla jsem, že Samuel nemohl zemřít, a vím, že on – snad ani není ženatý – a bohatý teprve ne! Povězte mi pravdu!“

„Nu, když to žádáte tak naléhavě, musím ovšem poslechnout.“

„Kde je? Čím je?“

„Pomalu! Pomaloučku! Stal se lesním tulákem. Nemohl na vás zapomenout, a proto nenalézal klid.“

„Dobrý Samuel! Ale nedovedu si ho představit jako polo-divokého lovce – jako vás! Byl tak dobrý, nikdy nikomu ani vodu nezkalil.“

„Ó, teď by mohl zkalit celou řeku, když do ní spadne. Nouze láme železo. Kdo přijde sem na Divoký západ, stane se buď slušným chlapíkem, nebo zahyne. Mně také nikdo u kolébky neřekl, že se tu budu jednou potloukat.“

„Ah, u vás to je jistě něco jiného. Mezi vámi a mým Samuelem je veliký rozdíl, můj milý sir – ale – teď mne napadá, že ještě ani neznám vaše jméno.“

„Jmenuji se Sam, a podle mé krásné postavy mně také říkají Tlustý Sam.“

„Sam! Ale pak – což vy se také jmenujete Samuel?“

„Ano. Sam je zkratka Samuela To víte, Američan si všechno usnadní. Dlouhá slova nerad vyslovuje, ale usekne jim kousek, nebo i několik kousků. Říká pa a ma místo otec a matka. Říká Mo místo Šalamoun. Proto je tu celé množství jednoslabičných jmen, s nimiž si člověk neví rady: Bill, Will, Rob, Bob, Jim, Tim a jiná. Podobně je tomu se Samuelem.“

„Jak zvláštní náhoda! Jste jeho přítel a máte s ním stejné příjmení! Ale jak zní vaše rodné jméno?“

„Celým jménem se nazývám Sam Barth.“

„Barth? Jakže – –“

„Nu, nelíbí se vám to jméno?“

„Ale – ale vždyť to je jméno Samuelovo!“

„Ovšem!“

„A vy jste – z Rodeviče?“

„Ne, přiznám se vám upřímně, že jsem vás trochu obelhal. Jsem vlastně –“

„Svatý Bože!“ přerušila ho. „Prosím, ukažte, rychle, rychle!“

Vzala ho za ruce a přitáhla ho k sobě, až se jejich tváře takřka dotýkaly. Byla tma, ale rysy jeho tváře byly přece znatelné, i oči, které zářily světlem. Dívala se do nich dlouho, pak pustila jeho ruce a sklonila hlavu.

„Jsi to ty, Samueli, jsi to ty!“ šeptala tiše a přesvědčivě.

„Ano, Lucy, jsem to já,“ řekl hluboce dojatý.

Kapitola šestá TAJEMNÁ NÁVŠTĚVA

Sam zapomněl, že doba jeho hlídky dávno uplynula. Zdálo se, že zcela zapomněl na prchající čas – on i jeho dávná láska, Lucy. Oba se teď cítili mladí – tak mladí, jako byl onen hoch a ono děvče tehdy, tam doma. Dlouho spolu hovořili šeptem a ani nezpozorovali, že za kamenem, na nějž se posadili, se cosi tiše pohybovalo a zvolna se to sunulo směrem k ohni. Zas uplynul drahný čas – a vtom se ozvalo volání a pak jadrná kletba od ohně, který zatím skoro úplně vyhasl.

„Co je?“ trhl sebou lovec a podíval se na oblohu, na níž bylo jen několik hvězd. „Byl jsem na stráži skoro tři hodiny. Co se tam stalo?“

Viděl, že spáči procitli a vyskočili, a tak spěchal k nim.

„Co je? Co se děje?“

„Same, jsi slepý a hluchý?“ volal Tim. „Kde jsou naše zbraně?“

„Zbraně? Kde by byly? Nejsou tu?“

„Nejsou. Zmizely! Jaké to zas děláš hloupé žerty?“

„O ničem nevím. Ani mi nenapadlo – hola, hoši, rychle k zemi! Povězte mi rychle, co se stalo!“

Všichni leželi na zemi, i Lucy, která přichvátala se Samem.

„To musíš vědět ty, co se stalo,“ odsekl Jim. „Ty jsi byl na stráži. Proč jsi mne nevzbudil? Tvůj čas dávno uplynul.“

„Bylo mi tě líto. Chtěl jsem ti dopřát klid.“

„Čert aby tě vzal s tvým klidem! Byli jsme zatím okradeni. Můj Bože, snad se stalo ještě něco horšího.“

„Sotva! Ale to všechno je mi nepochopitelné. Lupiči by se přece nebyli spokojili jen puškami. Sedlové brašny zde jsou. Proklatě! Neslyšeli jste nic?“

„My? Byli jsme snad my na stráži? By Jove, on zas vzpomínal na své ztracené mládí. Ale jsou-li pušky opravdu ztraceny, budeš se mi za to zodpovídat, Same, to ti povídám! Jsi stejně hloupý, jako tlustý!“

„Pomalu, pomalu! Snad to všechno není tak zlé. Koně tu jsou jak vidím. Jsem vinen a odvážím se k činu. Polezu k nim.“

A přitlačený k zemi, lezl Sam tmavou nocí k místu, kde stáli koně. Ale jen malý okamžik tak lezl, pak vstal a volal:

„Haló! Pojďte sem!“

Poslechli ho. Asi patnáct kroků od nich byly postaveny do jehlance jejich pušky, a na špičce té pyramidy svítil list bílého papíru.

„Co to znamená?“ ptal se Jim.

„Uvidíme hned,“ řekl Sam, sáhnuv po papíru. „Vezměte si pušky, braši, podívám se ke koním.“

Šel dál a vrátil se teprve po delší chvíli.

„Vše je v nejlepším pořádku,“ hlásil. „Koně jsou zde a nepozoroval jsem nikde živé duše. Svatý Bože: Kdyby to byli Indiáni! Naše dušičky by teď byly již v pátém nebi!“

„Tvou zásluhou!“ bručel Jim.

„Nemluv! Ty bys nebyl také nic slyšel na mém místě. Je to ovšem drobet silný tabák, vkrást se mezi vás a vzít vám pušky. Člověk, který to udělal, je virtuos v plížení. Ale nepřítelem pro nás nebude.“

„Proč se tedy neukáže a nepromluví?“

„To je hádankou i pro mne, ale brzy to snad pochopíme, podíváme-li se na tenhle papír. Ejhle, tady je ještě žhavý uhlík. Foukni trochu do něho, Time, a přilož několik větviček!“

Tim poslechl, a když plamen vzplanul, přidržel Sam papír u ohně a četl. Písmo nebylo možné snadno rozluštit, protože bylo psáno tužkou a potmě. Trvalo delší chvíli, než Sam dočetl. Ale pak najednou vyskočil a vykřikl zvučným hlasem, takže se v nočním tichu jeho křik jistě rozléhal na několik anglických mil.

‚Halloo, sir, halloo! We thank to you thousand, thousand times! Haló, sir, haló! Děkujeme vám mnohokrát!“

Tu vyskočil i Jim a nanejvýš rozzuřen zvolal:

„Zbláznil ses, tlusťochu? Vždyť nám svoláš svým řvaním všechny Indiány z pohoří na krk! Chceš být stůj co stůj skalpován?“

Popadl Sama, aby ho umlčel, ale tlustý ho odrazil, zasmál se a řekl:

„Neměj starost! Myslím, že všichni indsmani odtud prchají a já za nimi zavolám ještě jednou – – – halloo, hallooh!“

„On se zbláznil!“ vyjekl Tim.

„Pshaw! Považujete mne za pošetilé dítě? Pamatujte si, že Tlustý Sam vždycky ví, co dělá.“

„Ano, zvláště když je na stráži. Klidně usne a nechá pušky odnést!“

„Nu, je pravda, že tu chybu jsem udělal, ale teď je zas vše jinak. Teď, když vím, kdo to byl, mohu si to odpustit. Ten, kdo tu byl, vás odnese všechny od ohně, aniž to zpozorujete!“

„Neblázni! Koho myslíš?“

„Zde to stojí dole na lístku v indiánské řeči. Nastavte uši! Měli jsme tu vzácnou návštěvu.“

Sam se posadil, aby lístek znovu přidržel u ohně.

„Kdybych nevěděl,“ zlobil se Jim, „že zde není kapka kořalky, myslel bych, že se opil, že je nadobro zpitý. Jsem zvědav, co tam přečte.“

„Poslouchej tedy a žasni. Zde stojí velkým a zřetelným písmem: Old Shatterhand a vedle čtu –“

„Old Shatterhand!“ zvolal Jim a vyskočil překvapením. „Opravdu? On je zde?“

„Ovšem! Tolik ještě přece dovedu slabikovat!“

„Vždyť jsi jednou řekl, že neumíš číst. Myslím, že to bylo onoho večera, když jsme se potkali v lese u Wilkinsfieldu.“

„Opravdu? Kdoví, proč jsem to řekl. Narodil jsem se ve skutečnosti s abecedou v hlavě, a již jako nemluvně jsem byl zabalen do velké násobilky. Ostatně tady čtu i druhé jméno.“

„Jak zní?“

„Vinnetou!“

„Ah! To je ovšem nejslavnější muž Západu. Nad něho nikdo není, a teď se již nedivím, že se k nám tak obratně připlížil.“

„Old Shatterhand a Vinnetou?“ zvolal teď i Roth. „To jsou ovšem jména, která jsme i my, třebaže jsme na Západě jen krátce, slyšeli už mnohokrát.“

„To bych řekl,“ smál se Tlustý Sam.

„Prosím vás, je pravda, co se o nich vypravuje? Slyšel jsem neuvěřitelné věci, přímo pohádkové –“

„Ano, lovci v divočině – rudí i bílí – jsou vždy nakloněni k představám nadsmyslným a přehnaným. Samota, v níž žijí, velkolepá příroda, kterou bloumají, a nebezpečí, jež je obklopují – to vše dráždí jejich fantazii. Hrdinský čin, o němž se vypravuje u ohně v ležení, dostane brzy pohádkový nádech. Ale i když se toto přehánění odečte, zbude ještě mnoho z činů obou těchto mužů, které se skutečně udály.“

„Překvapuje mne,“ pokračoval Roth, „že si tak libují v tajemnosti. Proč k nám nepřišli otevřeně?“

„Kdo ví, co mají za lubem. Škoda, byl bych je poznal –“

„Při tom zapomínáš na hlavní věc, totiž na lístek,“ připomněl Tim.

„Ano,“ řekl Jim. „Snad je na něm něco víc, než ta dvě jména!“

„Jistě! Poslouchejte!“

Sam se naklonil k ohni a četl:

„Jízda přesně na severozápad – za čtyři hodiny úzké údolí – u vchodu tři akácie – uvnitř vozy – na stráži jen dva muži –ostatní jeli na jih za Palomou Nakanou – za levým zadním kolem prvního vozu jsou zakopány vaše peníze – příště buďte opatrnější – blahopřejeme Samuelovi a mrs Lucy.

Old Shatterhand, Vinnetou.“

Jim a Tim potřásali hlavami. První řekl udiveně:

„Je to možné? Jsou opravdu tato slova zde na papíře?“

„To se rozumí! Přečti si to sám!“

A Tlustý Sam mu podával papír.

„Nesmysl! Jen si to nech! Chci se raději rvát s padesáti Indiány, než se třemi písmeny. S indsmany budu jednou hotov, se škrábaninou ne. Ale poslyš, ta věc se mně zdá přece jen podezřelá.“

„Proč?“

„Především mají být zloději jen čtyři hodiny cesty odtud.“

„Je to nemožné?“

„Ne. Ale nikdo se přece neposadí tak blízko místa, kde provedl krádež.“

„Hm.“

„A jen dva muži jsou prý u vozů!“

„Hm.“

„A ty zakopané peníze! Proč je raději neschovali do kapes?

„Jsi chytrý!“ pokyvoval Sam hlavou. „Ale co když se zloději vydali na nový lup? Pak všechno na chlup souhlasí, dokonce i to, že peníze zakopali.“

„Nevím, nevím!“ kroutil hlavou Tim. „Snad si z nás některý darebák udělal žert, aby nás spletl! Snad to byl člen té bandy. Odvrátí nás od pravé stopy, a oni zatím bezpečně uniknou.“

„Pshaw! Takový ničema by se k nám nedovedl přikrást a také by nám nenechal pušky a koně.“

„To je pravda. Chceš tedy uposlechnout té rady?“

„Ano. Ostatně máme ještě čas poradit se, až dorazíme k mí-stu. Čtyři hodiny jízdy není k smrti. Můžeme s sebou vzít i ladies. Zdá se mi, že Burkes má v údolí, v němž stojí vozy, svůj tábor. Je to jeho úkryt, odkud chce podniknout ještě několik výprav za kořistí. Jak řečeno, věřím všemu, co zde na tomto lístku stojí. A protože jsou podepsáni Old Shatterhand a Vinnetou, jsem ochoten na to přísahat jako na Písmo svaté.“

„Proč asi ti dva jednali tak tajemně? Proč nás nevzbudili, aby nám ústně učinili své sdělení?“

„Nevím. Nejspíš měli nějaké důvody.“

„A odkud vědí, že tato dobrá lady se jmenuje Lucy?“

„Mám za to, že u nás byli déle, než se domníváme, a že nás poslouchali.“

„A co znamená to blahopřání? Slavíte snad dnes narozeniny?“

„Skoro. Oslavujeme den našeho znovuzrození.“

„Nevypadáš jako dítě právě narozené, starý Same!“

„Nu, budu tedy mluvit zřetelněji. Vypravoval jsem vám přece o lady, s níž jsem se seznámil v mládí a která –“

„– tě odbyla!“

„Mlč a nemluv nejapně!“ rozhorlil se Sam. „Myslíš, že jsem se proto trápil, až jsem zhubl jako ty?“

„Nu, dobře, ty ses naopak trápil, až ti narostlo bříško. Zármutek ti svědčil. A což teprve šťastná láska! Jak ta by ti asi svědčila!“

„Dočkáš se a budeš to moci pozorovat, neboť jsem se právě velice šťastně zasnoubil.“

„Ha! S kým?“

„S tebou ne, nýbrž s lady, kterou co nejdříve učiním svou manželkou.“

„Hana! Tebe bych chtěl vidět jako manžela v červeném županu se zlatými střapci, jak zaléváš za oknem kořenáče! A kde máš nevěstu, he?“

„Otevři oči a podívej se na ni!“ řekl Sam a ukázal na Lucy. „Sedí přímo před tebou.“

Jim se zatvářil nesmírně udiveně a zvolal:

„Zdá se, že jsi se minul s rozumem, tlustý brachu!“

„Nikoli, právě naopak. Tato lady je ona Lucy, pod jejímiž okny jsem kdysi stával a která –“

„– ti pak dala košem!“

„Ne! Která teď mou nabídku co nejsrdečněji přijala!“

„Je tomu tak, mylady?“

Oba Snakerové vyvalili oči, a také lesník Roth byl nanejvýš překvapen, ale zaradoval se nakonec, když se dozvěděl o souvislosti všeho. Jim konečně nabyl přesvědčení, že Sam mluvil vážně, a pak se vzmohl na tuto řeč:

„Musím vám blahopřát, mylady, a velice lituji, že jste se našli. Ztrácíme v našem Samovi kamaráda, jakých je málo. Zlobíme se sice občas navzájem, ale to jen tak pro ukrácení chvíle, jak to dělávají děti, když se koulují; doopravdy se však dobře známe a umíme se vzájemně ocenit. Učiňte tedy našeho malého tlustého Sama tak šťastným, jak jen budete schopná.“

„Proč říkáš, že mne ztratíte?“ ptal se Sam, když jej pozorně vyslechl.

„Nu, mám za to, že jako manžel zůstaneš hezky doma, abys oškraboval brambory. Budeš teď mít různé povinnosti, milý Same.“

„Jen počkej! O tom si ještě pohovoříme. Teď se vraťme k tomuto psaní, s nímž nejsem ještě hotov. Zde totiž stojí: „Ostatní jeli na jih za Palomou Nakanou.“ Víte, co to znamená?“

„Yes!“ odpověděl Tim. „Praví se, že Paloma Nakana má značné poklady. Po těch asi prahne Burkes.“

„Kde je a kdo je Paloma Nakana?“ tázal se Roth.

„Mluví se o ní teprve krátký čas,“ odpověděl Sam. „Je prý to mladá dívka neobyčejné krásy, bílá dívka, již však indsmani uctívají, aniž kdo může říci proč. My tři jsme lovili stále na severu a nepřišli jsme již dlouho na jih, proto o ní mnoho nevíme. Nyní však doufám, že ji spatříme.“

„Víš, kde bydlí?“ tázal se Jim.

„Před čtrnácti dny jsem se setkal s jedním scoutem, který byl na jihu; ten mi to řekl. Dívka prý žije se svým otcem v jedné staré misii. Scout mně ji popsal tak, že ji mohu dobře nalézt. Zde jsme na východě Sierry de los Mimbres. Pojedeme-li půl dne na jih a překročíme-li pohoří směrem na západ, přijedeme do Sierry de la Acha, jež vysílá své vody do Rio Gily, a touto řekou do Colorada, jež ústí v Kalifornském zálivu. Nahoře na pohoří la Acha je nádherné jezero, u něhož jsem se srazil asi před deseti lety s rudochy. Některé kmeny považují toto území za posvátné, protože tam pochovávají své slavné náčelníky. Neradi tam nahoře vidí bledou tvář, a proto jsem byl rád, že jsem vyvázl životem. Utržil jsem jen několik škrábnutí nožem. Na břehu jezera jsou staré budovy katolických misionářů, které již nejsou obývány. Říká se, že tam kdysi sídlil velice bohatý lid; současníci starých Inků a Toltéků. Ten lid nalezl v horách mnoho stříbra, a když pak byl vyhnán, zakopal své nesmírné poklady nedaleko jezera. Proto, a snad také pro podivuhodnou barvu jezera, které se za jasného počasí leskne jako stříbro, se jezero nazývá Stříbrné. Ve staré misii na břehu bydlí Nakana.“

„Co znamená to slovo?“ vyptával se Roth.

„Paloma Nakana? Obě slova jsou z tehuadského nářečí. První znamená růže a druhé les, prales; tedy dohromady Růže pralesa. Proč rudí tak nazývají onu dívku, nevím. Snad se to dozvíme,“

„Chcete se tam skutečně vydat?“

„Ano, a myslím, že půjdete se mnou.“

„Zapomínáte, že jedeme do Kalifornie.“

„Nu, copak nevíte, že nejkratší cesta odtud do Kalifornie vede přes Sierru de la Acha? Půjdeme tam, u všech hromů! Jakmile získáme, co vám bylo ukradeno, zamíříme tam. Růži pralesa hrozí nebezpečí, a proto je naší povinností, ji varovat.“

„Zbytečnost!“ prohodil Tim.

„Proč?“

„Především proto, že Burkes již dávno vyrazil a je daleko před námi.“

„To není tak jisté, jak myslíš. Máme dobré svědomí a můžeme tedy jet přímo. Burkes však je znám jako zloděj. Na jeho hlavu byla vypsána odměna. Bude proto jistě vyhledávat nejopuštěnější krajiny a musí udělat značnou okliku.“

„Přesto naše výstraha bude zbytečná. Myslíš snad, že Vinnetou a Old Shatterhand nám dali zprávu, aniž sami z ní vyvodili důsledky? Jistě jeli ke Stříbrnému jezeru. Snad nám jen proto zanechali zprávu písemně, aby se nezdrželi a dorazili tam rychle.“

„Znamenitě. Ale právě proto, že tam jeli, pojedu tam také já. Musím ty dva proslulé muže stůj co stůj poznat. Rozumíš, milý Time?“

„Well, máš pravdu. Ale teď by bylo nejlépe, abychom se ještě hodinku prospali. Naše koně jsou chytřejší než my, leží v trávě a odpočívají, my tu však sedíme a mluvíme, jako by byla zítra neděle. Zavřete oči a buďte tiše. To je nejlepší, co vám mohu radit.“

Stráž byla znovu postavena, a všichni kromě ní brzy usnuli. Do svítání však již mnoho nechybělo. Jakmile se rozednilo, byla společnost Samem probuzena, snídaně brzy odbyta, a protože toaleta na Západě nevyžaduje dlouhého času, nevyšlo ještě ani slunce na východním obzoru, když malá karavana byla již na pochodu, přímo k severozápadu, jak stálo na lístku.

Tlustý Sam jel napřed, po jeho boku paní Lucy. Oba si měli ještě mnoho co povídat, přesto však bystrým Samovým očkám neušlo za jízdy ani nejmenší, co mohlo vzbudit jeho zájem stopaře.

Čím dále jeli, tím více Sam potřásal hlavou. Náhle, zatím co ostatní jeli přímo, udělal odbočku napravo i nalevo, a když se vrátil ke kavalkádě, řekl:

„Domníval jsem se, že nalezneme stopu, ale marně ji hledám. Kdybychom nebyli dostali pokyn, stáli bychom tu jako ovce před kopcem a nikdy bychom nepřišli nahoru.“

„Jen jestli byl pokyn správný,“ bručel Jim, celý rozmrzelý.

Také on hledal stopu, aniž našel nejmenší znamení.

„Myslím, že jeli směrem docela jiným,“ poznamenal Tim.

„Důvěřuji našim zpravodajům,“ trval Sam na svém.

Jeli dál a dál. Tlustý lovec upíral teď oči stále k zemi. Jeli další dvě hodiny, když zastavil koně, a ukazujíc před sebe, se ptal:

„Jime, vidíš něco?“

„Nic než trávu.“

„Hm! Nemýlím-li se, našel jsem stopu.“

„Rád bych ji viděl! Přece mám také oči,“ bručel Tim.

„Užívej je tedy! Podívej se dozadu i dopředu! Nevidíš v trávě opravdu nic.“

„Suchá stébla! To myslíš, že je stopa?“

„Ta stébla se vyskytují v pravidelných, úzkých čarách, širokých necelé čtyři metry. Neklamu-li se, byla vytrhána něčím, co se podobá pohrabovačce. Podívej, mimo tuto šířku nenajdeš ani jediné vytržené stéblo.“

„Behold! Máš pravdu, tlustý!“ přisvědčil Jim.

„Tito chlapi měli za vozem nástroj, podobný pohrabovačce,“ pokračoval Sam. „Víte snad něco o tom, master Rothe?“

„Jistěže vím. Na vozech bylo různé hospodářské nářadí a stroje, mezi nimi i shrabovačka. Teď si teprve na to vzpomínám. Nu, nejsem lovec z prérie.“

„Tady to máme! Vlekli patrně shrabovačku za posledním vozem. Nu, teď konečně máme stopu. Lístek nás neobelhal. Jen s chutí dál!“

Zdálo se, že i koně jsou nakaženi veselou náladou svých pánů, neboť se pustili bystře vpřed. Prérie se začala zdobit křovinami. Krajina stoupala. Také se ukázalo několik stromů. Stranou byla poměrně značná výšina. Sam na ni vyjel, aby se rozhlédl po okolí. Když se vracel, vesele se smál a řekl spokojeným hlasem:

„Ještě deset minut a budeme na místě. Musíme však udělat okliku. Lze očekávat, že u vchodu do údolí bude stráž, možná také, že obchází okolí. Proto navrhuji, abychom objeli tuto výšinu a přišli do údolí z druhé strany.“

„Viděl jsi již to údolí?“ ptal se Jim.

„Ano, totiž jeho vchod a před ním tři akácie. Zabočíme vlevo.“

Jeli těsně podél úpatí výšiny. Když se dostali na druhou stranu, spatřili vrch, v němž asi před dávnými časy voda vymlela údolí. Nyní tu zbyl malý potůček, jehož břehy byly porostlé hustými křovinami.

„To je dobré,“ řekl Tim Snaker. „Těmito křovinami se můžeme přiblížit zcela nepozorovaně a překvapit je, takže leknutím dostanou choleru!“

„Myšlenka o choleře není špatná,“ odpověděl Sam, „ta druhá však nemá žádnou cenu.“

„Jak to?“

„Myslíš asi, že se dostaneme zcela pohodlně do údolí vchodem?“

„Ovšem! To je nejpohodlnější.“

„Kdo se stará o pohodlí, příliš mnoho nedokáže. Víš, co dělá policie, když chce někoho chytit?“

„Nevím, ještě mne nikdy nezatýkali.“

„Tedy si pamatuj, že policie nikdy nevrazí do domu předními dveřmi, a my to také neuděláme. Je jasné, že bushheadeři, na něž máme spadeno, udělali právě u vchodu do údolí bezpečnostní opatření. Jaká, to si můžeš domyslet.“

„Hm. Patrně jeden z nich tam bude na stráži.“

„Přesně tak. Bude tam někdo ukryt za křovím nebo za skálou, kde ho hned neobjevíme. On nás však spatří a vyšle na nás ze svého úkrytu několik kulí. Jeho druh uslyší výstřely a rovněž se ukryje, aby nás uvítal ze zálohy. Tím způsobem by nás mohli dopravit nahoru do nebes, odkud uvidíme nanejvýš to, jak se nám oba chlapi vysmívají.“

„Zkrátka, chceš tedy vniknout do údolí odjinud?“

„Ovšem. Máš-li oči, uvidíš tam nalevo les. Do toho lesa se dostaneme za malou čtvrthodinku. Pod stromy nás nikdo nespatří, takže vyjedeme nahoru nepozorováni.“

„A co když jsou z druhé strany tak příkré stěny, že se dolů nedostaneme?“

„Doufám, že to nebude tak zlé. Dolů musíme stůj co stůj. Nepůjde-li to jinak, shodím tě. Tedy vzhůru!“

Jeli tryskem k lesu, který svým okrajem tvořil oblouk, dotýkající se vrchu, k němuž jeli. Ubírajíce se tím obloukem, dostali se na kopec. Nebyl z této strany příkrý, takže mohli zcela dobře vyjet koňmo.

Shora spatřili údolí, do něhož chtěli sestoupit. Rozdělovalo horský masív, jenž vzadu na konci prohlubiny souvisel opět s příkrou skalní stěnou. Zde se nemohli dolů dostat, aspoň ne s koňmi. Avšak směrem k vstupu do údolí nebyly stráně rokle tak příkré, a kromě toho byly zarostlé křovinami.

„Vida,“ řekl Sam. „Je to tak, jak jsem si myslel. Uvážeme nahoře koně a sestoupíme. Ženy zůstanou zde v ochraně mastera Rotha a jeho syna. Já, Jim a Tim prozatím postačíme.“

„Proč nemám jít s vámi?“ tázal se Roth.

„Nu, nechci vás ovšem podceňovat, ale jste příliš málo prérijním lovcem, než abyste se uměl nepozorovaně přikrást dolů. Musíme být opatrní. Až budeme hotovi, zahvízdám. Pak přijdete všichni dolů. Koně si odvedeme později.“

Roth ještě něco namítal, ale Sam ho rázně odbyl:

„Zůstanete zde a dost! Nemůžeme nechat ženy o samotě. Vy a váš syn jste jejich přirozenými ochránci, proto u nich zůstanete.“

„Stane-li se vám však něco dole? Snadno může dojít ke střelbě – –“

„Uslyšíte-li střelbu, přijdete dolů, abyste nás vysekal. Ale jen si nemyslete, že nastavím nos, když mně chce někdo za něj chytit. Starý Sam nemá v hlavě vařenou rýži. Vzhůru, hoši!“

Sam s Jimem a Timem vyrazili.

Netrvalo dlouho a dosáhli místa, odkud mohli přehlédnout přední část údolí. Spatřili vozy. Voli se pásli v trávě, a proti vozům seděl u ohně muž, jenž opékal na rožni veliký kus masa.

„Vidíte ho?“ šeptal Sam. „To je dobrák! Netušil jsem, že nám tak přeje!“

„Že nám přeje? Jak to?“ ptal se udiveně Jim.

„Nu, nevidíš, jak nám připravuje snídani? Není nad dobrého přítele, na něhož se může člověk spolehnout! Poslouchejte! Zapískal!“

„Hvízdá asi na svého komplice.“

„Je to tak, starý chytráku! Snad by nepískal na nás? Ejhle, tam přichází ten jeho partner. Spěchá k snídani. Pospěšme si, abychom se dostali dolů a popadli svůj díl, než nám jej spořádají.“

Sam slézal opatrně do údolí a Snakerové za ním. Nebylo to těžké. Pod nohama měli trávu a měkký mech, takže jejich kroky byly neslyšitelné. Kryti keři, se dostali tři lovci pohodlně k místu, kde se dva bushheadeři chystali posnídat.

Vzdáleni pět nebo šest kroků od nich, mohli slyšet jejich každé slovo.

„Posaď se!“ řekl první z nich. „Maso je hotovo. Až se najíme, půjdu na stráž já.“

„Je to nesmysl, věčně hlídkovat,“ řekl druhý mrzutě. „Vsadil bych se, že v okolí na mnoho mil není živé duše.“

„Souhlasím, ačkoli nelze mluvit o mílích. Ten vystěhovalec se tu s rodinou jistě ještě někde potlouká.“

„Musel by být hlupák, kdyby se nesnažil dostat na místo, kde jsou lidé.“

„Jen kdyby o takovém místě věděl!“

„Máš pravdu, neví nic. Neviděl jsem ještě přistěhovalce, který by měl v hlavě zdravý mozek. Maso je měkké.“

„Ujde. Rád bych věděl, co budou dnes jíst ti lidé.“

„To nám může být lhostejné. Starý Roth snad něco střelí, umí-li vůbec střílet. Lesník – pah! Běhá s klukem a dvěma ženami po prérii, aniž má o Západu nejmenšího ponětí.“

„Taková trdla! Musím se smát, když si vzpomenu, jak se v Santa Fé zaradovali, když se s námi seznámili. Měli královskou radost, že nacházejí někoho, s nímž půjdou do Kalifornie.“

Jim se dotkl Sama.

„Nuže, půjdeme?“ tázal se šeptem.

„Ještě ne. Snad se ještě něco dozvíme.“

„Zatím nám snědí maso!“

„Nevadí! Vedle leží ještě půl srnky. Počkejme chvíli!“

Dobře udělali. Muž, který pekl maso, řekl:

„Nu, nebudeme si službu příliš ztěžovat. Máš pravdu, hlídky není třeba. Lehnu si a vyspím se.“

„Hm! Přijde-li Burkes, bude rámusit!“

„Čert ho vezmi! Počíná si v poslední době jako otrokář, který umí jen hrozit bičem. Vlastně bychom to neměli trpět.“

„Co chceš dělat? Pořádek být musí a bez kázně nejde nic. Burkes by neměl zapomínat, že jen nám má co děkovat, že nebyl pověšen. Tehdy ve Van Burenu mu šlo o krk.“

„Nu, byli jsme tam všichni hezky hluboko v louži. Jestli potkám někdy toho chlupatého tlusťocha, který nás do té omáčky naložil, dám mu co proto!“

„A já ti pomohu. A na ty dva dlouhé bratry mám také spadeno! Z těch se jistě mnoho tuku nevyřeže.“

„Ne, ale byl by z nich dobrý knot. Navinou se kolem Tlustého Sama a zapálí. To bude svíčka, jaká – stop! Neslyšel jsi nic?“

„Ne.“

„Zdálo se mi, jako by se v křoví něco pohybovalo.“

„Možná ještěrka.“

Zvuk, který vyvolal jejich pozornost, byl způsoben Timem Snakerem. Neopatrně se dotkl rukou větve, která zašustěla.

„Měj se na pozoru, osle!“ šeptal mu Sam.

„All devils! Já a knot!“ bručel Tim. „No, já vám posvítím, ničemové!“

V údolí bylo chvíli ticho, pak se opět ozval jeden z bushheaderů.

„Burkes nám vlastně prokázal svou důvěru, když nás zde zanechal.“

„Proč? Můžeme mu snad utéct s těmito těžkými vozy?“

„Ne. Ale jsou tu peníze!“

„Pshaw! Těch několik tisíc dolarů nic neznamená. Máme naději na mnohem lepší kořist z toho, co přinesou od Stříbrného jezera. Jsem zvědav, zda se ten kousek podaří.“

„Proč ne? Burkesovi se dosud dařilo všechno. Až bude obchod uzavřen, jedeme do Arizony!“

„K Walkerovi!“

„Ano. S tím uděláme jistě nový dobrý tah. Je to prý znamenitý chlapík. Tehdy ve Wilkinsfieldu mu prý málem také šlo o krk. Byl prý obléhán, než jsme přišli do Bommyho srubu. Snakerové i Tlustý Sam na něho měli spadeno. Chtějí se mu pomstít. Kdyby věděli, že je teď v Prescottu, kde klidně utrácí své dolary, co nejrychleji by se sebrali, aby ho tam navštívili. Kde asi jsou ti tři chlapi? Těšilo by mne, kdybych se s nimi jednou setkal.“

„Jen nemaluj čerta na zeď! Kdyby se tu objevili…“

Za jejich zády se ozval tlumený smích a oba muži zděšeně otočili hlavy. Stál tu Sam, Tlustý Sam, o němž právě mluvili. Znali ho příliš dobře. Byli tak poděšeni, že zapomněli vyskočit. Zůstali sedět a pohlíželi na něho s otevřenými ústy. Tlusťoch přistoupil a řekl s veselým úšklebkem:

„Good morning, boys! Neotvírejte tak ústa! Máte radost, co?“

„Tlustý Sam!“ zvolal jeden z nich.

„Ano, Tlustý Sam, jak žije a tyje! Máte příležitost udělat z jeho tuku stearinovou svíčku. Knoty tu budou hned.“

„Proklatě! Poslouchal nás!“

„Ano, jako v lese u Wilkinsfieldu. A slyšel jsem pěkné věci!“

„Slyšel jsi příliš mnoho, chlape!“

Ten, jenž řekl ta slova, vyskočil a tasil nůž. Jeho komplic učinil totéž. Sam však potřásl hlavou.

„Jen klid, gent?s! Než se do toho dáte, podívejte se na tyto dva muže, kteří vás mají na mušce!“

Jim a Tim se objevili z pravé a z levé strany. Drželi pušky připraveny k výstřelu.

„Nuže, co tomu říkáte?“ tázal se Sam.

„Indiáni!“

„Mýlíte se. Tito dva pánové nejsou Indiáni. Jsou dobrými bělochy, kteří se jen občas trochu pomalují pro strach dětičkám. Jsou to dva knoty, které potřebujete na svíčky.“

„Snakerové!“

„Yes! Tolik jste po nás toužili. A my jsme zdvořilí lidé. Nenecháme na sebe dlouho čekat.“

„K čertu s vámi! Pojď!“

Muž, který ta slova zvolal, se chtěl vrhnout stranou, aby uprchl, ale Sam zvedl ruku.

„Stůjte!“ zvolal. „Neuniknete nám. Kdo se hne z místa, bude zastřelen!“

V tom však muž udělal rychlý, dlouhý skok, aby se dostal za vůz, a chráněn jím, mohl dosáhnout druhé strany údolí. Jeho druh jej v okamžiku následoval. Kulky bratří Snakerů však byly rychlejší, než nejrychlejší běžec. Padly dva výstřely, a oba prchající klesli.

„Tady to máte!“ řekl Sam. „Proč jste tak hloupí, že neposlechnete dobré rady. Dobře, hoši, dostali to do nohou. Podruhé miřte výš!“

Vzal laso a šel k uprchlíkům ležícím na zemi. Jim a Tim již stáli u nich. Zranění se zřekli jakékoliv obrany; byli spoutáni.

„Tak!“ řekl Sam. „Jste nejhloupější oslové, jaké jsem kdy viděl. Máte být na stráži, zatím jste však sedli k pečeni a nemáte u sebe ani střelné zbraně. Styďte se! Protože však nejsem lidožrout, podívám se na vaše rány. Chovejte se tiše!“

Kule pronikly v obou případech svaly hořejší části nohy, takže rány byly sice bolestné, nikoli však nebezpečné. Sam rozřízl mužům kalhoty a přinesl pak z vozu kus prádla, který mu tam padl do rukou, a rozřezal je na obvazy.

Když byly přiloženy, řekl:

„Hotovo. Teď bych se také rád dozvěděl, co hledáte v této krásné krajině. Komu patří vozy?“

„Nám!“ odpověděl jeden z mužů, přemáhaje bolest a vztek zároveň.

„Vám? Koho rozumíte slovem nám?“

„Nás dva ovšem.“

„Vy dva jste vlastníci těch vozů?“

„Ano.“

„Kdo je sem přivezl?“

„My.“

„Vy dva?“

„Ano.“

„Na mou věru, vykonali jste mistrovský kousek. Dva muži dovedou řídit takové spřežení volů! To je přímo podivuhodný výkon. A nepomáhal vám nikdo? Například Rudý Burkes?“

„Ne.“

„Hm. Víte co, děti, nebuďte legrační! Něco podobného nám nenamluvíte. Víme, na čem jsme. Patříte k Burkesovi.“

„Ne.“

„Ne? Vidím zde ležet překrásný bič na voly. Jime, přines ho sem! Uvidíme, zda pomůže, aby tito pánové promluvili!“

Jim přinesl bič. Byl spleten ze silných řemenů. Hlučně jím zapráskal a pak řekl Samovi:

„Jde to. Kolik?“

„Tolik, pokud neřeknou pravdu. Ránu za ranou, jednou tomu, druhou onomu. Dovolíte, meššúrs, abychom vás obrátili na záda?“

Oba darebáci poznali, že věc je vážná a pospíšili si s prohlášením, že chtějí říci pravdu.

„Well! Máte tedy přece trochu rozumu. Nuže, co je s Burkesem?“

„Byl s námi.“

„Kde je teď?“

„Na lovu.“

„Copak chce lovit ten přičinlivý master?“

„Co najde. Potřebujeme maso.“

„Proto šel až k Stříbrnému jezeru?“

Oba muži mlčeli. Sam pokračoval:

„Jak vidíte, slyšeli jsme vše. A není třeba, abyste to opakovali, proto na vás nechci naléhat. Vím, že oba máte něžné svědomí, a nechci se domnívat, že byste se dopustili zrady na svém milém náčelníkovi. Jedno bych se však velice rád dozvěděl. Kdo je vlastně ten lesník Roth, o němž jste mluvili?“

„Jeden náš starý známý.“

„Kde je?“

„V St. Louis.“

„Hm! Se synem a s dvěma ženami, jak jste říkali?“

„Ano.“

„Podivná věc. Povídali jste, myslím, že je někde nablízku v prérii. Nebo se mýlím?“

„Mýlíte se. Neříkali jsme nic takového.“

Sam několikrát zahvízdal, pak řekl:

„Musím vám věřit, nemohu-li vám dokázat opak. Proto vás už nechci obtěžovat a mám jen jednu otázku. Mluvili jste o nějakém Walkerovi. Odkud víte, že je nyní v Prescottu?“

„Burkes nám to řekl.“

„Od koho to ví?“

„Od posla, jehož k němu Walker poslal do Santa Fé.“

„Chcete s ním udělat obchod. Jakého druhu?“

„Nevíme. To je Burkesova věc.“

„Hm. Zahrnuli jste nás vskutku svou plnou upřímností, jsme vám za to vděčni. Nebudeme vás již trápit a raději se podíváme na pečeni.“

Posadil se pohodlně k ohni, a Snakerové též. Pustili se do masa a tvářili se, jako by ani nepozorovali zvuk blížících se kroků.

Přicházel Roth se svou rodinou.

Zajatci se ovšem nemálo poděsili, když ho spatřili. Ženy spěchaly hned k vozu, aby se podívaly, co zbylo z jejich majetku. Darebové je sledovali ustrašenými pohledy.

„Nu, doufám, že již víte, kolik udeřilo,“ řekl Sam. „Zde stojí mister Roth, žalobce a zároveň soudce. On pronese nad vámi rozsudek. Co říkáte, Rothe?“

Bývalý lesník se chvíli rozmýšlel, pak mávl rukou.

„Chci mít jen svůj majetek. Jak vidím, chlapi jsou raněni. To je snad dostatečný trest.“

„Chcete jim darovat svobodu?“

„Hm – ať si běží!“

„Rozvažte si to! Podle zákona savany zasluhují smrt. Chcete-li jim dát svobodu, pak by bylo záhodno, přidat k ní něco na památku. Navrhuji pro každého dvacet pět dobrých ran. To nesmírně přispěje k uzdravení jejich duší. Ale snad bychom byli ochotni odpustit jim i tento trest, odpoví-li mně pravdivě na otázku: Kdo má peníze, které jste vzali těmto lidem?“

„Nevíme o žádných penězích.“

„Oho! Byly ve voze.“

„Pak je má Burkes. On prohledával vůz, nikoli my.“

„Well, dostanete tedy svých pětadvacet. Kdybyste se byli přiznali, mohli jste si je ušetřit.“

„Co člověk neví, nemůže říci!“ zasykl jeden z ničemů.

„To je dobře!“

Sam odešel, aby hledal rýč nebo motyku. Když je ve voze našel, podal je Rothovi a řekl:

„Tak se do toho dejte! Kopejte u prvního vozu za levým zadním kolem.“

Obrátil se k zajatcům a s uspokojením pozoroval jejich překvapení, když Roth začal kopat.

„Tváříte se, jako by vám kroupy otloukly všechny švestky!“ šklebil se na ně.

„Jděte k čertu!“

Sam jim už neodpověděl. Rodina Rothova stála u vozu; Jim a Tim rovněž. Za malou chvíli Roth vytáhl ze země koňskou přikrývku, do níž byla zavinuta kožená brašna.

„Přineste to sem!“ řekl Sam. „Podíváme se, co je uvnitř!“

Otevřeli brašnu a našli v ní to, co hledali. V bankovkách a mincích v ní bylo přes deset tisíc amerických dolarů.

„Vida,“ zasmál se tlustý. „Rudý Burkes byl tak laskav, že sem přidal také vlastní peníze. Nu, to budou asi úroky, master Rothe! Vezměte své peníze a podruhé na ně dávejte lepší pozor!“

Když byly peníze přepočítány, odmítl Roth vzít přebytek a žádal, aby se lovci o tuto částku rozdělili. Žádný z těch tří však k tomu nesvolil a nakonec ho přinutili, aby peníze zatím nechal u sebe. Nato se odbývala porada, co udělat se zajatci, s vozy a jejich obsahem. Nakonec nechali na Samovi, aby o tom rozhodl, a ten řekl;

„Vezmeme, co můžeme odnést, aniž své koně přetížíme. Všechno ostatní spálíme, i vozy. Těm ničemům nesmí zůstat nic.“

„Copak vůz vzít nemůžeme?“ ptala se paní Rothová téměř plačky. „Vždyť tam máme nářadí, prádlo –“

„Jen proto neplačte. Nemůžeme s sebou ty věci tahat. Opravdu, špatně jste svůj podnik vymysleli a teď vám nezbývá nic, než vůz obětovat. Nedostali byste se s ním sami přes prérii, když vaše karavana se tak nenadále rozplynula. Ale upokojte se. Postarám se již, aby vám tato ztráta byla nějak nahrazena, vždyť jsou tu Burkesovy peníze. On vás vylákal do tohoto dobrodružství, a bude tedy jen správné, zaplatí-li jeho útraty.“

S tím se museli Rothovi spokojit. Na jejich voze bylo různé šatstvo, náboje a potraviny. Vše, co mohli sebou vzít, bylo zabaleno do pokrývek a upevněno na sedla. Cennější drobnosti uloženy do brašen. Pak srazili vozy k sobě a zapálili je. Zůstali v údolí až do chvíle, kdy ničící oheň strávil poslední předmět. Pak se chystali k odjezdu a Sam, který přistoupil k oběma bushheaderům, řekl:

„Nechceme, abyste tu bídně zahynuli. Proto vám necháme zbraně a také nějaké náboje. Hladem nezahynete. Tady teče voda a tam máte své tahouny. Zastřelíte-li vola, budete mít jídla dost. Ale teď ještě dostanete oněch pětadvacet, jež jste si poctivě zasloužili.“

Jim a Tim se rozběhli do křovin a po chvíli přicházeli s pružnými, silnými holemi.

„Chtěli jste z nás udělat knot!“ řekl Jim. „Za to vás teď přetáhneme těmito knoty, které budou pálit, aniž je musíme zapalovat.“

Roth s oběma ženami vyrazil, aby jim ušetřil pohled na exekuci. Když zmizeli, převzali Jim a Tim vykonání rozsudku a vykonali svou věc tak výtečně, že delikventi jen skřípali zuby. Když dopadla poslední rána, vykřikl jeden z potrestaných v bezmocném vzteku:

„Darovali jste nám život. Podržíme ho jen k pomstě na vás.“

„K pomstě na nás?“ smál se Sam.

„Ano, až se opět uzdravíme, pak se před námi mějte na pozoru. Setkáme-li se, poletíte do pekel!“

„Nenamáhej se nahnat nám strachu, kamaráde, jestli se ještě setkáme, dostaneš padesát místo pětadvaceti. Kdyby záleželo jen na mně, již by se to stalo. Nu, ošetřujte se dobře, abyste se brzy uzdravili a byli schopni přijmout nový náklad.“

Kapitola sedmá STŘÍBRNÉ JEZERO

Jízda přes Sierru de los Mimbres k Sieře de la Acha se odbyla pro Sama a jeho společnost bez zvláštních dobrodružství. Tlustý lovec znal tuto cestu ze svých dřívějších toulek a věděl, že je třeba spěchat, proto se vyvaroval všech oklik a zbytečného zdržování.

Také obě ženy velmi dobře snášely jízdu, ačkoli nebyly zvyklé cestovat na koni. Dobrý Sam i jeho druhové se ovšem snažili nanejvýš obětavě, aby jim jízdu co možná nejvíce usnadnili.

Jim a Tim Snakerové již smyli vrstvu barev s tváří. Nezdálo se jim vhodné vystupovat v masce Indiánů, zvláště když maškaráda byla občas i nepohodlná. Ve voze našli dva klobouky, jimiž doplnili své lovecké odění.

Toho dne za svítání Sam řekl, že do večera dojedou k jezeru. Klusali po široké, ploché výšině, jež byla obklopena zalesněnými vrchy nalevo i napravo, sama však měla holá, jen trávou porostlá úbočí. Zdálo se, že se vpředu úží. Sam pochopil, že řeka vytéká z nalevo ležících výšin, a tam napřed, kde se rovina úplně zužuje, že padá vysokým vodopádem do kotliny, v níž leží Stříbrné jezero.

Když svou domněnku vysvětloval druhům, zadíval se bezděky směrem, odkud přišli, a s překvapením zvolal:

„Co je to? Jak se zdá, nejsme zde sami. Podívejte se!“

Když se ostatní ohlédli, spatřili v slušné vzdálenosti za sebou dva jezdce. Vzdálenost, která je od nich dělila, se však očividně menšila, protože jezdci přijížděli nejostřejším tryskem. Když se přiblížili na dostřel, zastavili se.

„Indiáni!“ prohodil Sam. „Zdá se podle postav, že jsou oba ještě mladí. Obličeje ovšem nelze rozeznat.“

„Apači nebo Komančové?“ tázal se Jim.

„Nevím. Nevidím nic, podle čeho bych to mohl poznat. Ostatně, uvidíme hned. Přicházejí.“

Rudoši pobídli k nim své koně.

První, větší z nich, asi dvacetiletý, byl oděn prostým koženým oblečením. Puška – dvojka mu visela na řemeni přes rameno. Obličej měl nepomalován, hnědý, ale význačně ušlechtilých rysů, skoro kavkazských.

Druhý byl mladší a byl oděn do bílého loveckého obleku ze srnčí kůže. Tento oblek byl sešit červeně obarvenými jeleními šlachami. Obličej měl mladík pomalován červenými a žlutými příčnými čarami, takže rysy jeho tváře pod nimi mizely. Měl také pušku. A byla to nádherná zadovka, lefoška, u Indiánů velká vzácnost.

Oba měli znamenité koně. Starší seděl na černém hřebci, mladší na šedé klisně.

Když se přiblížili na doslech, opět koně zarazili.

„Uff! Lo, lo!“ vykřikl mladší hlasem chlapecky jemným, jako by se něčemu divil, kdežto starší změřil společnost vážným pohledem, zvedl paži a zavolal:

„Bledé tváře mají za sebou dalekou cestu?“

„Velmi dalekou,“ odpověděl Sam.

„Odkud přicházejí?“

„Z druhé strany pohoří.“

„A kam jedou?“

„K Stříbrnému jezeru.“

„Chtějí tam bílí muži lovit?“

„Ne. Chceme si tam jen odpočinout.“

„Můj bílý bratr asi neví, že tam není místo, na němž by cizinec směl rozbít svůj wigwam.“

„Kdo by proti tomu chtěl něco namítat?“

„Bojovníci rudého národa.“

„Ti mne nezaženou. Jsem jejich přítelem.“

„Všechny bledé tváře se nazývají přáteli rudých mužů, ale jejich jazyky jsou rozeklané. Jednají jinak, než mluví.“

„Je můj rudý bratr již tak starý, že má takové zkušenosti?“

„Bledé tváře se o to starají, aby rudý muž již v mladosti těchto zkušeností nabyl. Můj bílý bratr bude jednat velice moudře, obrátí-li se zpět. U Stříbrného jezera není pro něho místo. Rudí muži nedopustí, aby se draví ptáci uhnízdili v sídle jejich přítelkyně.“

„Nejsem dravý pták: přicházím jako přítel Palomy Nakany, abych jí pověděl důležité zprávy.“

„Růže pralesa nepřijímá u sebe bílé muže.“

„Přece se o to pokusím. Snad u mne udělá výjimku.“

Tu řekl mladší rudoch:

„Udělá ji. Budeš jí vítán.“

„Děkuji ti, jinochu. Tvá slova znějí příjemněji pro můj sluch, než slova tvého staršího bratra.“

„Mluvím s tebou rád přátelsky, neboť jsi odvážný lovec a tvé srdce je plné dobroty a poctivosti.“

„Jak to můžeš vědět?“

„Každý to ví o Tlustém Samovi.“

„Cože? Ty mne znáš?“

„Ano. A vím, že také bratři Snakerové budou vítáni Palomě Nakaně.“

„U všech všudy, on zná i nás!“ zvolal Tim. „Kde jsi nás poznal, mladíku?“

„Prokázali jste mně kdysi velkou službu,“ řekl vážně mladý rudoch.

„Jakou?“

„Řeknu později!“

Pobídl koně ostruhami a sledován svým druhem, tryskem projel vedle trapperů.

„To jsem blázen!“ řekl Jim. „Ještě nikdy jsem toho chlapíka neviděl!“

„Já také ne!“ kroutil hlavou Sam. „A přece – hm!“

„Co – hm!“

„Hm – pochopitelně! Ten rudý hoch mluví nejčistší angličtinou, kdežto druhý se vyjadřoval indiánským slangem. Připadá mi přece jen ten chlapec jaksi známý. Zdá se mi, že jsem jeho hlas již někdy slyšel.“

„Nu, počkej, až dojedeme k jezeru, tam uvidíme. Jisté je, že znají tajemnou obyvatelku staré misie, u ní je také najdeme. Pustili se směrem, který vede k jezeru.“

„Nuže, jeďme za nimi! Hleďte, jak uhánějí! Pospěšte si!“

Pokračovali v přerušené jízdě, a za nějaký čas se sbližovaly výšiny, mezi nimiž planina ležela, a s nimi se také blížil les a z jedné strany říčka, jež z jezera vytékala. Pak uslyšeli hukot vysokého vodopádu, k němuž zakrátko dospěli. Říčka padala ze skály přes padesát metrů vysoké do skalní nádrže, jež se zde vyhloubila a odtud odtékala dále k jezeru, které však nebylo ještě vidět.

Cesta, po níž se jezdci pustili, vedla v širokém, klesajícím oblouku kolem vodopádu dolů k nádrži a odtud k říčce, až se rozestoupily stromy, jež zde tvořily souvislý les. Pohled na jezero, rozkládající se v klínu skal, byl čarovně krásný.

Stěny vystupující skoro kolmo nemohly poskytnout život stromům, byly však porostlé křovinami, jež si pro své kořeny našly kdejakou skulinu ve skále. Jen tu a tam na místě méně srázném se zvedaly cedrové stromy, stejné mocné, jako v proslulém Yosemitském údolí v Kalifornii. Po těchto skalních stěnách nemohla lidská noha vystoupit ani sestoupit. Jen dvě cesty zde byly, jimiž mohl člověk sejít do údolí, totiž tam, kde do něho vtékala říčka, a tam, kde je opět opouštěla.

Většinu údolního dna zaujímala hladina vody – Stříbrné jezero…

Slunce stálo vysoko na obloze a v jeho paprscích se třpytil povrch vody jako hlazené stříbro.

Na bližším břehu jezera, tam, kde do něho vtékala říčka, stála budova staré misie. Byla stavěna klášterním stylem a zbudována z kamene. Španělští misionáři, kteří ji před dávnými časy postavili, byli patrně často nuceni chránit ji před nepřátelskými útoky. Dali zdím značnou tloušťku a v dolejším poschodí neprorazili okna. Patrně z téhož důvodu tu byl jen jediný vchod, který byl uzavřen mohutnou dřevěnou bránou. U brány visel zvon, zde připevněný patrně v novější době.

Poblíž misie se páslo na šťavnatém trávníku několik koní; mezi nimi také černý hřebec a sedák, na nichž přijeli oba Indiáni. U břehu bylo upevněno několik člunů, zhotovených z kůry. Uprostřed vodní hladiny byl malý ostrůvek s drobnou kaplí, k níž obyvatelé misie jistě často dojížděli v člunech.

Na protějším břehu jezera se zvedalo několik umělých výšin, některé až dvanáct metrů vysoké a porostlé trávou; z každé trčelo nahoře do špice zaražené kopí.

Sam vysvětloval:

„To jsou hroby náčelníků, kteří tu leží v posvátné půdě.“

„Ty kopečky?“ divil se Roth. „Pod nimi že leží náčelníci ve svých rakvích?“

„V rakvích? Nesmysl! Indiánský náčelník nebývá kladen do rakve. Jeho mrtvé tělo bývá obléknuto do loveckého úboru, posazeno na nejoblíbenějšího koně zesnulého a pohřbeno vzpřímené na koni. Do rukou mu dají zbraně a váček s medicínou. Slovo medicína neznamená lék, nýbrž kouzlo. Takový medicínový váček obsahuje amulety a jiné předměty, posvěcené medicinmanem, indiánským kouzelníkem. Když takového rudocha pohřbívají, je kůň ještě živý. Kolem něho je navršen val kamení a hlíny, až se již zvíře nemůže pohybovat, bývá probodnuto, aby dlouho nezápasilo se smrtí. Země vyrůstá výš a výš, pak je na mohylu nakupeno kamení, aby byl hrob podepřen. Když náhrobek nabyl náležité výšky, zabodnou rudoši nahoře do země náčelníkovy zbraně: jeho kopí, šípy a luk a navěsí se na ně věci, jež mu byly v životě zvláště milé. Ty předměty jsou nedotknutelné. Kdo na ně vztáhne ruku, dopouští se zločinu. – Ah, tady jsme již u vrat. Zazvoňme!“

Sam uchopil provaz, vedoucí k zvonku, jehož hlas se ozval jako z veliké dálky. Zakrátko se otevřel malý otvor ve vratech, a v něm se objevila tvář staré rudošky.

„Bydlí v tomto domě Paloma Nakana?“ tázal se tlustý lovec.

„Paloma Nakana býti zde,“ zněla odpověď.

„Je doma?“

„Ano, pane.“

„Chci s ní mluvit.“

„Pane, stal se veliký zázrak. Jste bílí muži, kteří přinášejí neštěstí dobrým lidem, a přece jsem dostala rozkaz, abych vás vpustila. Přicházíte-li však se zlým úmyslem, neopustíte již tento dům. Proto raději odejděte!“

„Jsme přátelé Palomy Nakany. Naše úmysly jsou dobré!“ prohlásil Sam.

„Vejděte tedy!“

Vrata se rozevřela a jezdci vjeli širokým, klenutým pod-jezdem do čtyřhranného dvora, obklopeného čtyřmi křídly budovy. Na celém nádvoří nebylo vidět živé duše.

Jen po jedné straně tohoto dvora byly dveře. V ostatních křídlech byla jen četná okna, ovšem bez skla.

„Kdo je vaším vůdcem?“ ptala se stařena.

„Já,“ řekl Sam.

„Jdi po těchto schodech nahoru. Ostatní ať počkají zde.“

Indiánka ukázala na dveřní otvor, v němž však nebylo dveří. Sam sestoupil s koně a kráčel rázně po kamenných schodech nahoru. Tam stál rudoch, ten, s nímž se potkali venku v horách a jenž doprovázel mladého indiánského hocha.

„Uvedu tě nejprve k otci Palomy Nakany, pojď se mnou!“ řekl a vedl Sama ke dveřím, otevřel je a pokynul mu, aby vstoupil. Pak za ním dveře opět zavřel.

Sam se octl ve vysoké, ponuré místnosti, v níž kromě holých stěn nebylo nic, než hrubě otesaný stůl a několik prostých stolic. Před ním stál muž v koženém oděvu. Jeho obličej byl hustě zarostlý vousy. Podal Samovi ruku a řekl vesele:

„Buďte mi srdečně vítán, master Same. Neobyčejně jsem se zaradoval, když jsem slyšel, že vás opět spatřím.“

Pohled tlustého lovce marně pátral ve vousáčově tváři po znamení, podle něhož by jej poznal. Potřásl udiveně hlavou a odpověděl:

„Chci se dát na místě sežrat vlky, jestli vím, kde jsem vás již viděl. Řekli mi, že jste otec Palomy Nakany.“

„Ovšem, tím jsem!“ zasmál se muž.

„Mohu s ní promluvit?“

„Vždyť jste již s Almou mluvil. Potkali vás dva rudoši, viďte? Nuže, jeden z nich, ten menší, to byla má dcera Alma.“

„U kozla – je to možné? Myslel jsem, že mám dobré oči a – nu, ano, bylo mi to dost divné! Ty malé ruce a pak ten hlas! Jsem přesvědčen, že jsem ten hlas již slyšel.“

„Nemýlíte se, sir,“ řekl vousáč, stále se usmívaje.

„Ale nevím kde. Říkáte své dceři Alma; na mou věru – já – neznám jinou Almu kromě, hm!“

„Nuže?“

„Kromě dcery jistého plantážníka u Van Burenu, jménem Wilkins.“

„Snad ji dosud poznáte.“

Vousatý muž otevřel dveře a zavolal. Hned nato vstoupila – ta, o níž Sam právě mluvil – Alma Wilkinsová. Byla oděna do indiánského šatu z jemně vydělané kůže, bílé jako sníh a zdobené pracným, červeným vyšíváním z jeleních šlach. Tmavé vlasy měla převázány prostou rudou stuhou. Její tváře kdysi tak živé, byly nyní bledé. Spočíval na nich nádech jakési těžkomyslnosti, byl však zmírněn laskavým úsměvem, s nímž podávala lovci ruku.

„Buďte nám vítán, master Same! V horách jste mne nepoznal, viďte?“

„U všech křečků!“ vykřikl Sam. „A to aby jeden zrovna žasl – – – je to pravda nebo ne? Miss Wilkinsová?“

„Yes!“

„A tento sir – to je váš otec, mister Wilkins z Wilkinsfieldu?“

„Zajisté.“

„Chci se dát sežrat dinosaurem, jestliže jsem vás poznal! Vy zde! Ale to je přímo zázrak, a modrý a zelený a žlutý k tomu! Jak, proboha, jste se dostali sem, k Stříbrnému jezeru mezi Indiány?“

„To je dlouhý a neveselý příběh, který vám ještě budu vypravovat,“ odpověděl Wilkins. „Potkala nás různá neštěstí, drahý pane! Chybil jsem tehdy, že jsem neposlechl vaši radu.“

„Vskutku? Hm! Ano, ano. Kdo neslyší, musí ucítit. Ale jak – aha! Měl jste tehdy jakousi úctu k tomu, tomu – nu, jak se jmenoval ten chlap?“

„Leflor.“

„Ano, Leflor. Ten ničema se mi zdál být stvořen k tomu, aby měl na krku oprátku. Dělal jste s ním příliš mnoho okolků.“

„Ano, měl jsem vás poslechnout. Snad bych to byl ještě udělal, ale zmizel jste příliš rychle. Dal jsem vás sice hledat, ale marně.“

„Ano, když se starý Sam nechce dát nalézt, nebývá nalezen. Je to prožluklý chlapík! Trochu tlustý, pravda, ale jinak pořádný člověk.“

„Odešel jste tehdy tak náhle, že jsem vám nemohl ani poděkovat. Chci tuto povinnost splnit aspoň nyní a srdečně by mne těšilo, kdybych vám dnes mohl prokázat nějakou službu.“

„To můžete sir, to můžete!“

„Vskutku? Povězte tedy, co si přejete.“

„Přeji si, abyste se na Rudého Burkese hodně důkladně obořil.“

„Na Burkese? Ah, myslíte toho smutně proslulého vůdce lupičské bandy? Co je s ním? Jsem rád, že jsem o něm již dlouho neslyšel.“

„Že ne? Myslím, že to již víte?“

„Co? Nevím o ničem.“

„Hm! Podivné! Znáte velkého náčelníka Apačů, který se nazývá Vinnetou?“

„Ano. Jsem mu mnohým velmi zavázán. Je naším ochráncem v těchto jinak nehostinných horách.“

„A znáte také Vinnetouova přítele, bílého lovce, jemuž na Západě dali jméno Old Shatterhand!“

„Neznám ho, ale slyšel jsem o něm velmi mnoho.“

„Tak je to tedy! Nu, mýlil jsem se. Čekal jsem, že oba tyto muže u vás najdu. Zdálo se mně přirozené, že přijdou, aby vás varovali. Snad byli něčím zdrženi.“

„Aby mne varovali? Hrozí nám snad nebezpečí?“

„Rudý Burkes má na vás opět namířeno; chce navštívit Stříbrné jezero!“

Wilkins vyskočil.

„On je v této krajině?“

„S celou tlupou. Je na cestě sem. Domnívá se, že Paloma Nakana má jakýsi poklad, či něco podobného.“

Jak jste se o tom dozvěděl, sir? Rychle, mluvte rychle!“

„Budu vám vše stručně vypravovat.“

Nato Sam vylíčil Wilkinsovi svá dobrodružství v poslední době. Když skončil, řekl Wilkins, potřásaje hlavou:

„To je opravdu divné! Po druhé mne chce tedy ten člověk okrást, a po druhé jste to vy, kdo mne varuje. Jsem vám opravdu povinen vděčností.“

„Myslíte-li to doopravdy, pak snad splníte prosbu, kterou k vám mám!?“

„Nuže?“

„Nedopusťte, aby ti darebáci i tentokráte unikli!“

„Master Same, přijdou-li lotři opravdu sem, slibuji vám, že neujdou přísnému trestu. Nebojím se jich, protože nejsme zde tak zcela bez ochrany, jak se zdá.“

„Hm! Až dosud jsem zde viděl jen starou Indiánku a mladého rudocha. To je celá vaše posádka?“

„Ó, ne. Především poskytuje tento dům, vlastně tvrz, ochranu před početným nepřítelem. Jsme bohatě zásobeni potravinami a mohli bychom vydržet dlouhé obležení. Máme také dost zbraní a nábojů. Nejlepší naší ochranou jsou však Indiáni, kteří mou dceru neobyčejně milují.“

„Hm! Není divu!“ mínil Sam, pozorujíc vlídně sličnou dívku. „Miss Alma si lásku opravdu zaslouží. Ale jsou vaši rudoši po ruce, kdykoli je potřebujete?“

„Ano. Mohu dům udržet aspoň tak dlouho, pokud nepřijdou.“

„Musíte jim tedy poslat zprávu?“

„Ovšem.“

„Poslem? To je nebezpečné a obtížné.“

„Posel, kterého vyšlu, je rychlejší, než nejčerstvější kůň.“

„Chtěl bych ho vidět. A co když ho cestou zajmou?“

„Nemohou,“ řekl Wilkins, usmívaje se. „Můj posel půjde kolem nich veřejně, nebo přímo jejich středem, a nechají ho jít.“

„Pak zasluhují výprask. A kdo je ten báječný chlapík?“

„Voda.“

Sam se zatvářil udiveně.

„Voda? Aha! Mohu si pomyslet, co míníte. Dáte psaní anebo něco podobného do skřínky a hodíte ji do řeky, kde vytéká z jezera. Řeka ji odnese tam, kde bude vylovena.“

„Ne! To by bylo nespolehlivé. Ze sta případů by zůstala skříňka devětadevadesátkrát nepovšimnuta. Dejte pozor! Toto jezero melo dříve malý postranní odtok, který razil dráhu bokem údolí. Ten otvor jsme zavřeli stavidlem. Mohu jen stavidlo zvednout, a cesta bude pro vodu opět volná; bude odtékat jako malý, úzký potůček. Jakmile se objeví dole na rovině, budou tam rudoši vědět, že mně hrozí nebezpečí.“

„To není zlé! Je to hezky vymyšleno. Myslím však, že to nebudete potřebovat. Viděl jste nás přicházet?“

„Ano.“

„Pak jste jistě pozoroval, že jsou se mnou Jim a Tim a k to-mu jeden vystěhovalec se svým synem. Bude nás dost, abychom útočníky uvítali.“

„Domníváte se, že podniknou přímý útok?“

„Ne. Vyslídí především příležitost. Pošlou k vám patrně někoho ze svého středu, který vás požádá o pohostinství, aby jim pak v noci otevřel dveře.“

„Na to si dáme pozor! Ale teď především sejděme dolů, abych pozdravil také vaše druhy. Čekají již dlouho!“

„Ano! Ale – hm! Můžeme se u vás ubytovat, sir?“

„Ovšem. Jak mně bylo řečeno, přijely s vámi také dvě ženy?“

„Ano. Jedna z nich je mou snoubenkou, s níž se jednoho pěkného dne starý Sam ožení. Vám to bude ovšem velice lhostejné, ale mně nikoliv. Byl bych rád, kdyby u vás našla útulek.“

„Vaše snoubenka? Jaké se to zázračné věci o vás dozvídám, milý master Same! Nu, pokud jde o její útulek, můžete být klidný. U mne bude v takovém bezpečí, jako v lůně Abrahámově. Zvu vás všechny co nejsrdečněji. A vaše snoubenka může u mne zůstat, jak dlouho se jí bude chtít, třeba celá léta! Pojďte mně ji ukázat!“

Za krátkou chvíli seděli hosté ve veliké místnosti u jídla, které se skládalo jen z prostého kukuřičného koláče a z pečené. Když bylo po jídle, neměl Sam pokoj. Měl vrozenou touhu po činu, a chtěl stůj co stůj projednat plán na odražení nepřítele. K tomu však bylo třeba, aby znal místo a jeho nejbližší okolí, a proto Wilkinse požádal, aby mu dal povolení k odchodu.

„Ve jménu Páně,“ odpověděl bývalý plantážník, „čiňte, co uznáte za dobré. Povedu vás!“

Sám provázel tři trappery všemi místnostmi staré budovy, až sestoupili na dvůr, odkud vyšli branou na plošinu, prostírající se před misií až k jezernímu břehu. Wilkins je chtěl osobně provést kolem jezera, aby poznali jeho divukrásné okolí. Cestou se ho tlustý lovec vyptával, zda je možné sestoupit k jezeru také shora, s výšiny.

„Ne,“ odpověděl Wilkins. „K misii se lze dostat jen oběma konci údolí. A tato obě místa jsou přirozeně tak utvářena, že postačí dva strážci, aby mně dali zprávu o každém, kdo se blíží.“

Kráčeli podél jezera a dostali se až na jeho konec, kde z něho vytékala říčka, která, prolomivši si úzké koryto ve skalách, padala s hukotem v několika po sobě následujících stupních z výše. Vedle těch vodopádů bylo jen tolik místa, že sotva se mohli navzájem vyhnout dva jezdci, kteří by se zde setkali. Když čtyři muži stáli nahoře a dívali se na tříštící se vodopád, odstrčil Sam náhle ostatní a řekl:

„Ustupte! Rychle se skryjte! Vidíte tam toho muže?“

„Kde?“ ptal se Jim.

„Úplně dole. Blíží se zvolna koňmo podél řeky. Je to běloch.“

Vtom ho uzřeli také ostatní a skryli se za stromy.

„Počíná si podezřele,“ mumlal Sam. „A na jaké kostnaté herce jede! Sedí na ní nakloněn a hledá stopy. Tváří se opravdu jako ničema.“

„Ty, Same, už vím, kdo to je!“ řekl Jim.

„Nuže, kdo?“

„Vyslanec Rudého Burkese, který ho poslal na zvědy do misie.“

„Hm. Snad máš pravdu.“

„Promluvíme s ním několik slov?“

„Ano. Ale pojďte trochu zpět. Cesta je zde velice úzká. Musíme mít místo, chceme-li ho zadržet.“

Jezdec se zatím zvolna blížil. Ačkoli muže na skále již mohl několikrát zpozorovat, nedal ničím najevo, že by o nich věděl. Byl vysoký, ramenaté postavy, a oděn byl v lovecký oděv, zhotovený z kůže jelena wapiti. Na širokém koženém opasku mu visel nůž a pouzdro s dvěma revolvery. Jiné zbraně neměl. U sedla viselo laso a na zádech měl muž podlouhlou brašnu, jež mu dodávala zvláštní vzhled. Jel klidně a pomalu. Uzdu hodil svému velikému, kostnatému koni na šíji, a sám měl ruce zastrčeny v kapsách u kalhot.

Kůň frkal, stříhal ušima a mrskal ohonem, když se přibližoval k ukrytým mužům.

„Greenhorn!“ zašeptal Sam. „Zelený, jak zákon káže. Jeho herka je mnohem chytřejší než on. Kůň nás dávno zvětřil, on však ani nepozoruje, jak je zvíře nepokojné. A to chce být lupičem? Pshaw

Cizinec právě projížděl podél nich. Sam vystrčil ústí své pušky a zvolal:

„Stop, muži! Nejste tady tak sám, jak si podle všeho myslíte!“

Vykročil z úkrytu a ostatní za ním. Cizinec na ně pohlédl jen zběžně, pokrčil rameny a lhostejně řekl:

„To vím! Viděl jsem vás již dávno.“

„Cože? Kdy?“

„Když jsem byl ještě daleko tam dole. Vy, sir, nejste ostatně tak tenký, aby vás člověk mohl považovat za čárku na cestě.“

„Hm. Viděl jste nás tedy? A přece si klidně přicházíte, jako by se nechumelilo. Co tu vlastně chcete?“

„Trochu se porozhlédnout.“

„Není dovoleno se tady rozhlížet!“

„Tak? Nu, na to se příliš ohlížet nebudu. Západ je pro každého. Farewell, master!“

Pokynul tlustému lovci a pobídl koně. Sam však popadl jeho koně rychle za uzdu, Jim se postavil napravo, Tim nalevo, a oba uchopili řemeny jeho třmenů.

„Řekl jsem stop, muži!“ řekl Sam. „Počkáte chvíli.“

Cizinec měl stále ještě ruce v kapsách u kalhot. Nevytáhl je ani teď, usmál se jen na tlustého a tázal se:

„Vypadá to, jako když mne chcete zdržovat.“

„Vypadá, nevypadá, polezte dolů se sedla!“

Cizinec neodpověděl – místo toho ostře hvízdl, při tom sevřel kolena – a jeho kůň vyskočil všemi čtyřmi do vzduchu, vyhodil napravo i nalevo kopyty a zastavil se teprve tehdy, když se dvakrát otočil v kruhu.

Sam byl odhozen ke stromu, Jim ležel vpravo, Tim vlevo na zemi. Všichni tři zvolna vstávali a bedlivě ohledávali ona místa svého těla, s nímž přišla do styku kopyta koně.

Cizinec seděl zase klidně v sedle, s rukama v kapsách. Řekl:

„Mám trochu divokého koně, gentlemen. Nechce se dát zadržet.“

„Hnusný dobytek je ta vaše bestie!“ bručel Sam. „Mějte se na pozoru, abych mu neposlal kuli do hlavy!“

„Byla by to poslední kule z vaší bouchačky. My lovci umíme hájit svůj majetek.“

„Lovci?“ opáčil Sam opovržlivě. „Chcete mi namluvit, že jste lovec?“

„Ano, nemáte-li nic proti tomu.“

„Mám, človíčku, mám, a hodně! Lovcem, poctivým lovcem, není totiž jen tak každý, rozumíte? Nazývám lovcem jen toho, kdo to jméno může nosit se ctí.“

„Domníváte se asi, že pro mne je to jméno příliš čestné?“

„To ještě uvidíme. Jak se jmenujete?“

„Smith.“

Ačkoli cizinec odpověděl rychle a bez rozmyšlení, byl by bedlivý pozorovatel spatřil slabý zákmit přemýšlení v jeho očích, podle něhož mohl usuzovat, že to jméno není pravé.

Skutečně, Smithů se vyskytuje v Americe tolik, že to jméno muselo napadnout každému, kdo z jakéhokoli důvodu chtěl své pravé jméno zatajit. Samovy úcty si také nezískalo.

„Master Smith, povoláním lovec ze Západu, o tom jsem ještě neslyšel,“ prohlásil Sam, ušklíbaje se. „Odkud jste?“

„Pocházím z Evropy,“ řekl cizinec zkrátka.

„To je od vás pěkné, ale nechtěl byste odpovědět trochu přesněji? Evropa je velká země.“

Obličej lovce se vesele stáhl. Zdvořile sňal široký plstěný klobouk s hlavy a odpověděl:

„Vy sotva budete znát mou malou domovskou obec. Jsem totiž z Rodeviče.“

„Z Rode – viče?“

„Tak,“ přisvědčil neznámý, usmívaje se co nejroztomileji na Sama.

Tlustý lovec byl zmaten. Opřel si ruce v bok a vykoktal:

„Z Rodeviče. By Jove! Mám samou radostí rozbořit kamna?“

„Proč byste to dělal?“

„Vždyť já jsem z Rupperstgownu, odkud je do Rodeviče jen skok!“

„Patrně žertujete?“

„Ne, ne! Jmenuji se Samuel Barth!“

„Ah! Ten knoflíkář?“

To bylo pro dobrého Sama přece jen příliš. Strhl chlupatou čepici s hlavy, praštil s ní o zem a křičel:

„Svatý Bože, ten člověk mne zná! Zná mne! No, tohle jsou mi vánoce!“

„Ovšem, že vás znám,“ řekl lovec, který se zřejmě znamenitě bavil. „Byl jsem ještě docela malý chlapec, když jste chodil s jednou – počkat, jakpak se jmenovalo to děvče – aha, už vím: Lucy!“

„I ji znáte! Je to vůbec možné? A jmenujete se Smith? Nejste vy z rodiny rodevičského řezníka Schmidta?“

„Jsem jeho nejmladší syn,“ odpověděl cizinec, a jeho koutky to zaškubalo, jako by co chvíli chtěl vybuchnout smíchem.

„A teď jste tady v Sieře de la Acha! Řekne-li mně ještě někdo, že se nedějí zázraky, vyklepám mu kůži, že bude sám sebe považovat za holinku! Co je nového v Rodeviči?“

„Děkuji za optání! Před dvěma lety měla obecní koza dva králíky a týden nato dala městská rada prostřít kvůli velikým vedrům zelený hedvábný slunečník nad kostelem.“

„Jak – co – kde – jářku, človíčku, tak se mi zdá, že jste veliký šprýmař.“

„Naprosto ne. Já si jen rád občas zažertuji, master Tlustý Same.“

„Jakže? Vy znáte mé trapperské jméno?“

„Zajisté! A nejsou tito dva zde Jim a Tim Snakerové?“

„Jsou. Ale jak to víte?“

„Jak? Setká-li se člověk na Západě s mužem nadmíru tlustým, který má u sebe dva nadmíru tenké, jsou tito tři jistě Sam, Jim a Tim. To ví každý!“

„Velká čest, proklatě velká čest! Ale povězte mně, co vlastně chcete tady nahoře v Sieře de la Acha?“

„Jdu navštívit mastera Wilkinse.“

„Aha! A co u něho chcete? Poslouchejte, nepřicházíte od jistého Burkese?“

„Neznám žádného Burkese. Znám jistého Burkerta; to byl polní hlídač v Rodeviči, ale Burkese neznám. Ten, kdo mne sem poslal – byl jistý – nu, jak se jmenoval? Ah ano, Old Shatterhand!“

„Heavens! Vy jste mluvil s Old Shatterhandem?“

„Ano. Onen muž se tak jmenoval a měl u sebe Indiána, který se nazývá Vinnetou.“

„To se podívejme! A ti dva nám posílají zprávu?“

„Něco takového. Mám jít nahoru k Stříbrnému jezeru k masteru Wilkinsovi a říci mu, že k němu přijde Tlustý Sam a bude ho varovat před bushheadery. Master Wilkins se však nemá strachovat, neboť ti dva, kteří mne posílají, se prý pustili za ničemy, ohlásí jejich příchod a ve vhodný čas přijdou sami sem nahoru.“

„Bohu díky!“ řekl Wilkins. „Ta zpráva má pro mne velkou cenu. Upokojuje mne úplně, ačkoli jsem ani dříve neměl příliš strach.“

„Vy, sir, jste asi sám Wilkins?“

„Ano, master Smithi.“

„Nuže, svou věc jsem vyřídil. Mohu tedy jít.“

Při tom lovec obrátil svého koně; v tom však chytil Sam koně rychle za uzdu a řekl:

„Co vás to napadá, master! Přece tak rychle neodejdete!“

„Proč ne? Vaše uvítání nebylo příliš laskavé.“

„Musíte odpustit. Považovali jsme vás zpočátku za darebáka.“

„Dobrá. Napravil jste sice svůj omyl, ale přesto odjedu.“

Vtom ho oslovil Wilkins:

„Požádám-li vás já, sir, abyste si u nás odpočinul, doufám, že neodřeknete?“

Lovcovy oči spočinuly na Wilkinsovi se zvláštním pátravým pohledem. Pak odpověděl:

„Opravdu rád bych vám vyhověl; bohužel však nemohu. Zpráva, kterou jsem vám vyřídil, mne připravila o značnou část času, který nutně potřebuji. Musím ztrátu opět nahradit.“

„Smím se dozvědět, co činí váš čas tak drahocenným?“

„Musím splnit jistý soukromý úkol. Hledám jistého zmizelého člověka, bělocha.“

„V indiánském území?“

„Ano.“

„Znám všechny bělochy v širém okolí, snad vám budu moci poradit. Smím se ptát, jak se jmenuje muž, kterého hledáte?“

„Adler.“

„A jeho křestní jméno?“ tázal se dychtivě Wilkins.

„Martin.“

„Martin Adler? Slyším dobře? Povoláním?“

„Naposledy byl prý ve Státech správcem plantáže v Arkansasu. Ale jak se to tváříte, master Wilkinsi?“

„Jak vidíte, jsem nejvýš překvapen. Martin Adler byl správcem v mých službách.“

„Zde?“

„Ne. Na Wilkinsfieldu, v Arkansasu. Jaká je to náhoda či řízení boží? Hledáte muže, kterého znám, který mi však zmizel z očí, aniž jsem ho našel. Nemůže být ani řeči o tom, abych vás od nás pustil. Zůstanete u mne. Řeknete mně, co jste zjistil, a já vám řeknu, co vím. Snad tak dospějeme k nějakému výsledku. I kdyby to bylo jen proto, abychom se dozvěděli, kdy a kde zemřel.“

Lovec učinil pohyb, jako by se ještě zdráhal. Náhle řekl Sam:

„Nesmysl. Pojďte s námi, Smithi, jinak budete mít se mnou co dělat. Pojďte a nebudete toho litovat, neboť poznáte mou Lucy. Je zde v misii. Její švagr, bývalý lesník u Eaglenestů tam za mořem, ji přivedl do Ameriky. Pojďte tedy! Krajané se přece tak rychle nerozcházejí.“

Lovec se k němu pozorně obrátil.

„Co jste to řekl?“ tázal se. „Mluvil jste o Eaglenestech?“

„Totiž jen mimochodem jsem se zmínil, neboť Luciin příbuzný Roth byl ve službách této rodiny.“

„Jak se jmenoval křestním jménem ten Eaglenest?“

„Nevím, zda jsem vůbec to jméno dobře slyšel. Chcete-li se to dozvědět, pojďte s námi, Roth vám to řekne.“

„Nuže – budiž! Zůstanu krátce.“

„Vašemu koni poslouží, zůstanete-li déle. Ubožák je tak unavený a vyhublý, že člověku nad ním srdce usedá. Čím jste ho krmil, že je tak sešlý?“

„Nu, je to kůň, který již za mnoho nestojí. Ale to víte, v dnešních dobách se člověk zřídka zmůže na dobrého klusáka. Musí se spokojit s tím, co jiní již nemohou potřebovat.“

Lovec se podivně usmíval, když tak hovořil, seskakuje z koně. Pustil zvíře, a zatím co se všichni ubírali podél jezera, aby došli k misii, běžel kůň za nimi jako pes. Uši i ohon měl svěšeny, jeho vzhled byl opravdu velice smutný. Když však náhodou vzlétl z blízké skály sup a vyrazil ze sebe pronikavý skřek, zvedl kůň hlavu i ohon, napřímil uši, a jeho oči nabyly lesku. Teprve když spatřil ptáka, sklopil opět hlavu i ohon, a přesvědčil se, že skřek neznamená nebezpečí. Kdyby byl Sam zpozoroval tyto pohyby lovcova zvířete, jistě by o něm změnil svůj úsudek.

Když dospěli k misii, vyšel jim vstříc mladý rudoch, ten, kterého trappeři potkali nahoře na planině. Samovi, který se Wilkinse dotazoval na jeho jméno, se dostalo odpovědi:

„Přes svou mladost je ten mladý Indián známý svou statečností, chytrostí a obzvláštní rychlostí. Jelikož již vykonal bojovnické zkoušky, nazývá se Rychlý Jelen.“

Indián zůstal stát, aby muži mohli projít mimo. Když však spatřil lovcova koně, vyrazil ze sebe indiánský výkřik údivu:

„Uff, uff!“

„Čemu se diví můj rudý bratr?“ ohlédl se Sam.

Rudoch mu neodpověděl. Místo toho se ptal, pozorujíc bedlivě lovce, jenž šel s Wilkinsem vpředu:

„Je tato bledá tvář přítelem Růže pralesa?“

„Ano,“ řekl Sam udiveně.

„Když to říkáš ty, věřím tomu. Jaké je jeho jméno?“

„Jeho jméno ti nic neřekne, neboť zní cize pro tvůj sluch. Jmenuje se Smith.“

„Uff! To jméno není pravé!“

Sam se zatvářil zaraženě.

„Proč ne? Proč tak soudíš?“ tázal se rychle.

„Ptej se ho sám. Rychlý Jelen nemůže vědět, proč si bledá tvář dává falešné jméno. Není tento cizinec přítelem náčelníka Apačů?“

„Přítelem? To nevím. Ale Vinnetou ho k nám poslal.“

„Můžete mu tedy důvěřovat, jako mu důvěřuji já.“

Vtom se lovec obrátil, a rudoch, zachytiv jeho pohled, položil ruku na čelo a na srdce na znamení pozdravu. Při tom se kmitlo jeho tváří lstivé, sebevědomé zachvění, jako by chtěl říci, že ho prohlédl, ale že nic neřekne. Pak kráčel dál.

„Ten Indián je blázen!“ pravil Sam, když lovce dohonil. „Nevíte, co chtěl, Smithi?“

„Když to nevíte vy, který jste s ním mluvil, jak to mohu vědět já?“

„Hm! Díval se na vás tak podivně.“

„Nemohu za to.“

„Well! Ale vy jste se na něho také usmál, jako byste mu chtěl říci: Dobrá, dobrá, jen jdi, vždyť si rozumíme! Skoro bych myslel, že máte spolu nějaké tajemství. Ale snad vás jen považoval za darebáka.“

„Dost možná. U vás se mi to přihodilo také.“

„Nu doufám, že jsem se ve vás opravdu mýlil, jinak by se vám dařilo špatně i přes to, že jste můj krajan.“

„Přesně tak, sir,“ potvrdil Tim, obrátiv se k lovci. „Dovedli bychom vám duši vymačkat z těla, kdybyste se jen trochu prohřešil na těch, kteří obývají tuto misii.“

„Opravdu?“ usmál se lovec. „Jak byste to udělali?“

„Mohl bych vám to ukázat, kdyby mně nebylo líto vašich kostí.“

„O mé kosti při tom nemusíte mít starost. Opravdu rád bych viděl, jak si při takovém zajímavém úkolu počínáte.“

„Hm! Působí-li vám to skutečně radost, ukáži vám, jak se vymačkává duše z těla. Go on!“

Lovec z prérie si nikdy nedá ujít příležitost, aby ukázal svou sílu a obratnost v zápolení. Dlouhý Tim bez dalších řečí uchopil levou rukou cizince za krk a pravicí za prsa, aby ho zvedl. Byl silné, kostnaté a svalnaté postavy, měl dobrý, dlouholetý cvik, a svůj pohyb vykonal s neobyčejnou jistotou, která by se snad osvědčila všude, jen ne u Timova protivníka.

„Zadrž, Time! Nedělej hlouposti!“ řekl Sam. „Mohl bys mu ublížit.“

„Žádný strach, starý Same,“ smál se Tim. „Vím přece, co je žert a co vážný boj. Ať tento master vidí –“

Zacloumal jím, aby ho nadzvedl, ale lovec stál bez pohnutí s roztaženýma nohama. K největšímu Timovu úžasu, se nepodařilo při všem namáhání ho zvednout, nebo odstrčit aspoň o stopu z místa, kde stál.

„Damned!“ zasupěl dlouhán. „Tady není něco v pořádku. To se mi ještě nestalo.“

„Stiskni trochu, Time!“ zavolal na něho Jim. „Vždyť by ses jinak musel stydět – –“

„Udělej to líp, dovedeš-li to!“ řekl Tim, prudce oddechujíc a upouštějíc od dalších pokusů.

„To bych řekl. Dej pozor!“

Jim se chopil lovce z druhé strany.

„Oho!“ zasmál se domnělý Samův krajan. „Musím vám ukázat, jak si našinec pomáhá!“

Při těch slovech popadl Jima pravicí a Tima levicí nad pasem za jejich lovecké košile, odrazil je nejprve a pak je opět strhl k sobě tak prudce, že ztratili rovnováhu, potom je vysoko zvedl. Učinil tři, čtyři rychlé kroky k jezeru, zatřepal několikrát oběma hubenými lovci a pustil je pak náhle do trávy.

„Tak!“ řekl vesele. „Mohl jsem vás stejně dobře hodit do vody, kdyby nebylo řečeno, že jde o žert.“

Bratří Snakerové na sebe pohlíželi tak zoufale, že se lovec dal do smíchu.

„Nu, vstávejte hoši, vstávejte!“

„Proklatě!“ sténal Jim.

„Zatrápeně!“ kašlal Tim.

„To jsem blázen,“ řekl Tlustý Sam. „Člověk by nevěřil vlastním očím! Smithi, vy máte sílu jako slon!“

„To nic není, milý Same!“ řekl lovec udivenému tlusťochovi. „Jsem si jist, že byste to dokázal také.“

„Nesmysl! To po vás nikdo neudělá. Nikdy bych nebyl věřil, že může z Rodeviče vyjít takový Goliáš. Popadne oba chlapíky – –“

„Tiše! Pryč!“ vykřikl náhle lovec.

Sam totiž, aby znázornil svá slova, uchopil lovce za prsa, dostal však v té chvíli takovou ránu do zad, že padl do trávy.

„All devils!“ vykřikl, a rychle povstal. „Kdo to byl?“

Ale okamžité zas uskočil, jinak by byl dostal druhou ránu. Stál tu lovcův kůň, točil se bokem a vyhazoval oběma zadními kopyty. Sam, utíkajíc kus cesty, zlostně křičel:

„Ďábelské hovado! Štěstí, že první rána šla stranou! Byl bych již mrtev!“

„Strhl jsem vás v pravý čas,“ prohodil lovec. „A mému koni nezlořečte. Je to dobrý kůň.“

„Co?“ křičel Sam. „Když chce zabít poctivého člověka, nazýváte ho dobrým?“

„Kůň mne chtěl chránit.“

„Nesmysl! Snad si nemyslíte, že bestie po mně kopala jen proto, že jsem na vás sáhl!“

„Ovšem, jen proto!“

„Pshaw! Proč tedy kůň nekopal po Jimovi a Timovi?“

„Protože si vás povšiml teprve teď.“

„Zvláštní! Kůň hájí svého pána! Něco takového jsem ještě neviděl. Kdo ho to naučil?“

„Je to indiánský kůň a má dokonalý výcvik. Dosud jste to nepostřehl? Nu ano, člověk se může zmýlit stejně ve zvířeti, jako v člověku.“

„A proč ho tedy lépe nekrmíte?“

„Krmit? Nedopustím, aby zvíře mělo hlad, ale o krmení není řeči. Nechci přece vykrmeného valacha, nýbrž koně. Viděl jste, že běžel za mnou jako pes, aniž se sehnul k trávě nebo k vodě. Nemá tedy hlad, ani žízeň.“

„Ale vždyť je hubený! Pohleďte na ty kosti!“

„Všechna stvoření nemohou být tak tlustá, jako vy, master Same. Koním vůbec tloušťka nesvědčí. Jsou tím ohnivější, bystřejší a lepší běhouni, čím méně je na nich masa.“

Šli dál k budově bývalé misie. Stará Indiánka jim otevřela vrata. Kůň běžel za nimi dovnitř, jako by se to rozumělo samo sebou.

Lovce se nyní ujal sám Wilkins z hostitelské povinnosti. Zavedl ho především do staré jídelny misionářského domu, aby mu bylo nabídnuto občerstvení. Ostatní šli s nimi, jednak aby je doprovodili a pak aby slyšeli něco bližšího o lovci. Sam přivedl i Rotha a jeho rodinu, především pak Lucy, kterou chtěl ukázat krajanovi, o němž pevně věřil, že je z Rodeviče.

Wilkins sám byl ze všech nejzvědavější a řekl lovci, sotvaže byl Sam hotov s představováním:

„Nuže, sir, jezte a pijte a nedejte se vyrušovat. Doufám, že vás nebudu vyrušovat, budu-li se vás zatím vyptávat na to, co bych rád věděl.“

„Ptejte se ve jménu božím, master Wilkinsi! Při žvýkání a polykání vám mohu dobře odpovídat.“

„Povězte mi tedy nejprve, v jakém poměru jste k muži, kterého hledáte. Myslím k mému někdejšímu správci Adlerovi.“

„Mohl bych vám odpovědět, povězte mi však nejdříve, zdali vám mr Adler někdy něco řekl o svých rodinných poměrech.“

„Ne. Nikdy se o nich ani slovem nezmínil.“

„Pak ovšem považuji za svou povinnost mlčet o nich i já. Nebudete mně to, doufám, mít za zlé. Snad přijde doba, kdy on sám splní vaše přání. Nemluvme tedy o jeho minulosti, nýbrž o přítomnosti a budoucnosti.“

„Hm. Pokud jde o přítomnost a budoucnost, nelze mnoho mluvit, snad docela nic. Nevím totiž, kde je, nevím, co zamýšlí, ani kam půjde. Snad je již mrtev.“

„Jak se k vám vlastně dostal do Wilkinsfieldu?“

„Poslal ho ke mně agent z New Orleansu, jemuž jsem uložil, aby mně opatřil správce. Poslal mně ho s výtečným doporučením. Znal ho sám delší dobu a mohl mně ho tedy doporučit jako dobrého, zkušeného a spolehlivého úředníka.“

„Byl jste s ním spokojen?“

„Nadmíru. Znal hospodářské poměry v zemi tak dobře, že mně byl dobrým rádcem i v nejtěžších případech. Měl jsem ho rád jako vlastního syna, a on ke mně rovněž přilnul.“

„Řekl jste, že je snad již mrtev. Proč si to myslíte?“

„Protože tak dlouho o sobě nepodával zprávy. Odebral se do Santa Fé v jedné mé záležitosti a nikdy se již nevrátil. Dlouho jsem doufal v jeho návrat, neboť vždy byl svrchovaně spolehlivý, a konečně jsem nabyl mínění, že snad již nežije. Myslím, že jen smrt mu mohla zabránit, aby nesplnil svůj úkol.“

„Jaký to byl úkol?“

„To je dlouhá historie, sir. Musel bych vám mnoho vypravovat.“

„Prosím, udělejte to.“

Wilkins ochotně vypravoval. Vylíčil známé události na Wilkinsfieldu a končil slovy:

„Tito pánové zde, Tlustý Sam, Jim a Tim, byli při tom zčásti též účastni. Bohužel jsem neposlechl jejich rady. Listiny, které můj soused Leflor koupil od jakéhosi Walkera, byly právoplatné. Musel jsem se vzdát své plantáže, zříci se práce celého svého života, aniž jsem za to dostal jediný dolar, naopak, sám jsem ještě měl platit značný dluh. Nemohl jsem; a přišlo vězení pro dlužníky. Utekl jsem a ještě dříve jsem měl výstup s Leflorem, který mne uvedl do rozporu se zákonem. Šel jsem tedy.“

„Sem na Západ?“

„Ano.“

„Se svou dcerou?“

„Nedivte se! Nechtěla mne opustit. Peníze, jež si ušetřila v dobách mládí, byly celým naším majetkem. Nestačily na dlouho!“

„Přišel jste hned sem k Stříbrnému jezeru?“

„Ó, ne. Chtěl jsem vlastně vyhledat svého synovce. Jeho stopa vedla do Santa Fé, kde uzavřel smlouvu s Walkerem –“

„To byla jistě lež! Podvod!“ zvolal Tlustý Sam, který pozorně naslouchal.

„Mýlíte se. Můj synovec plantáž skutečně prodal. Nechtěl jsem tomu také z počátku věřit; považoval jsem za nemožné, že by mně mohl něco takového provést. Ale on se u notáře dokonale legitimoval. Byl to on.“

„Kam pak odešel?“ tázal se lovec.

„V Santa Fé končila jeho stopa. Ale jak jsem právě vypravoval, vydal se můj správce Adler hned po oněch událostech ve Wilkinsfieldu do Santa Fé, aby tam pátral. Nevrátil se již. V Santa Fé jsem zjistil, že skutečně mou záležitost vyšetřoval. Pak odcestoval na jih, do Mexika. Jel jsem tam rovněž, hledal jsem ho, ale všechno mé pátrání bylo marné. Buď zahynul v Llanu Estacadu, nebo v Bolsóm de Mapimi. V jedné z těch dvou pouští zmizel.“

„Hm!“

„Dlouho jsem doufal, ale pak jsem se vzdal naděje. Na své bludné pouti jsem se setkal s Vinnetouem, náčelníkem Apačů, a naskytla se mi příležitost, svěřit se mu se svou tísní. Řekl jsem mu, že se nesmím vrátit na Východ, a on mi nabídl tento útulek. Přijal jsem. Tato opuštěná misie je položena uprostřed divočiny; to mne ušetřilo styků s lidmi a civilizací. Stal jsem se přítelem a rádcem okolních Indiánů. Urovnal jsem jejich spory. Prokázal jsem jim některé malé služby a oni jsou mi za to oddáni. Jejich pomocí jsem podnikl za poslední léta nejrozsáhlejší pátrání po obou zmizelých. Nadarmo! Kdyby můj synovec anebo správce ještě žili, jistě bych se to dozvěděl. Myslím však, že jsou oba mrtví.“

Lovec potřásl hlavou.

„Zvykl jsem si doufat tak dlouho, dokud nemám nezvratný důkaz o opaku. Ukažte mně hroby těch dvou mužů, a pak snad budu přesvědčen, že jsou mrtvi; pokud je však neuvidím, považuji za možné, že žijí. Proto nepřestanu Adlera hledat.“

„Milý master, mohu vám jen radit, abyste toho zanechal.“

„Proč?“

„Protože se obávám, že –“ Wilkins se odmlčel.

„Nu, čeho se obáváte?“

„Že zahynete stejné jako ti dva, jež hledáte, ano, že zahynete ještě mnohem rychleji než oni!“

„Myslíte? Proč?“

Lovec se s úsměvem díval na Wilkinse.

„Uvažte toto: Můj synovec dostal v Santa Fé kupní cenu za Wilkinsfield a měl tedy v rukou bohatství. Adler byl statečný a zkušený muž, který se mohl odvážit mnohých smělých činů, k nimž jej opravňovaly jeho osobní vlastnosti. Vy tyto vlastnosti nemáte. Vždyť jste nováčkem na Západě a nemáte dokonce ani znalosti řečí, abyste mohl promluvit s Indiány.“

„Nu, přesto doufám, že se již nějak protluču.“

„Kdybych měl prostředky, podporoval bych vás velmi rád.“

„Děkuji vám! Vím, že to myslíte dobře.“

„O tom buďte přesvědčen. Chcete přes mou výstrahu pátrat dál?“

„Ano. Byl-li váš synovec skutečně zavražděn, musím se domnívat, že to zavinily jeho peníze, proto sám peníze nechci. Západem projde nejlépe ten, kdo je chudý a jehož majetek nikoho neláká.“

„Ale kam chcete jít? Dnes jste slyšel naposledy o Adlerovi, u mne končí jeho stopa. Nevím, kde byste o něm chtěl hledat další zprávy.“

„Hm! Bude to těžké, ale člověk nesmí mít na zřeteli jen hlavní věc a hlavní osobu. Vedlejší věci a vedlejší osoby mohou být rovněž velice důležité.“

„Na jaké vedlejší osoby a vedlejší věci byste zde chtěl mít zřetel?“

„Povězte mi, jak se jmenoval člověk, od něhož Leflor získal do vlastnictví Wilkinsfield?“

„Walker. Robin Walker.“

„Tehdy zmizel?“

„Ano. Bohužel jsem tím sám vinen. Master Sam mně radil, abych si zajistil jeho osobu, ale neudělal jsem to.“

„I já,“ přerušil ho Sam, „jsem se ho chtěl zmocnit, avšak tento chytrý Tim Snaker mu umožnil uniknout.“

„Toho člověka nutno především vypátrat,“ řekl lovec. „Nutně ho potřebujeme.“

„K čemu?“

„On tvrdí, že koupil plantáž od mladého Wilkinse a zaplatil mu ji. Považuji to za lež. Takový nějaký Walker, dobrodruh, měl sotva tak velkou částku. Jistě se tehdy staly zvláštní události, ale přinutil bych ho, aby mně je vypravoval.“

„Vy? Walkera? Co si myslíte! Ten vás tisíckrát předčí zkušenostmi a lstí.“

„Možná, ale i nejhloupější provede někdy chytrý kousek. Myslím, že i kdyby byl tehdy onen obchod uzavřen zcela poctivě, musel Walker vědět, kam Arthur Wilkins odešel.“

„To není tak jisté.“

„Pokládám to aspoň za pravděpodobné. Odkoupím-li od někoho plantáž a zaplatím-li mu za ni, zajímám se o tohoto člověka tolik, že se ho aspoň zeptám, kam jde a co s tolika penězi bude dělat.“

„To máte ovšem pravdu,“ řekl Wilkins.

„Zajisté. Walker by mně mohl říci, kam váš synovec odcestoval ze Santa Fé. Snad se za ním později pustil váš správce. Stojíme tedy u vrat, do nichž je třeba jen zastrčit pravý klíč. Ale jak nalézt toho Walkera?“

„To vám mohu říci,“ pravil Tlustý Sam.

„Znáte místo jeho pobytu?“

„Naštěstí ano. Náhodou jsme zjistili jeho adresu a půjdeme za ním také, totiž já a tito dva proslavení bratři Jim a Tim. Jednomu z nich uřízl nos, který však, jak panstvo vidí, je opět opraven.“

„Proto chceme dát Walkerovi rozlousknout oříšek, na němž si vyvrátí dásně.“

„Kde je?“

„V Prescottu.“

„V Yavahai County v arizonském teritoriu?“

„Přesně tak, sir!“

„Znamenitě! Můžeme se tedy pustit jen po Rio Gilu, u jejíchž pramenů právě jsme. Za několik dní jsme tam.“

„Ovšem. Chcete jít s námi?“

„Zajisté.“

„Výborně, sir! My dva hrdinové a proslulý Jim a pověstný Tim! Rozházíme celý Prescott.“

„Od koho víte, že je Walker v Prescottu?“

„Dozvěděli jsme se to náhodou a jsme za to vlastně zavázáni díkem Old Shatterhandovi.“

Lovec na něho udiveně pohlédl.

„Cože? Tomu nerozumím.“

„Poslouchejte tedy! Old Shatterhand nás rekomandovaným dopisem upozornil na stopu několika ničemů. Pustili jsme se po ní a vyslechli jsme potají dva darebáky, kteří o počestném masteru Walkerovi právě mluvili. On je očekává v Prescottu, aby s nimi provedl nějaké nové lotrovství.“

Sam obšírně vypravoval o tajemném dopisu a o tom, co se pak přihodilo.

„Bushheadeři vedení Rudým Burkesem chtějí tedy přepadnout tuto misii?“ tázal se lovec zdánlivě udiveným hlasem.

„Jak jste slyšel, ano.“

„Ach! Teď již rozumím úkolu, který mně Vinnetou dal! Náčelník Apačů se pustil s Old Shatterhandem za Burkesem –“

„Ano,“ smál se Sam. „Vám ovšem nepověsili záležitost na nos, nejspíš proto, že ve vás hned poznali greenhorna, jemuž nelze všechno svěřit.“

„Tak to asi bude. A vy chcete bushheadery odrazit?“

„Ano. Nepustíme je vůbec do údolí. Postavíme se u vchodu do údolí z obou stran a až přijdou, postřílíme je.“

„Já bych je raději zajal. Snad bude možné se od nich dozvědět něco důležitějšího.“

„Co? Jak drahá je whisky nahoře ve Fort Callersu?“

„Ne, myslím o Walkerovi. Nestačí vědět, že je v Prescottu, nýbrž také jeho další úmysly jsou pro nás důležité. Snad se o nich dozvíme od Burkese.“

„All devils, krajane, vy nejste přece jen tak hloupý, jak jsem si myslel. Jak se zdá, máte občas jasné okamžiky!“

„Tak vidíte. Doporučuji tedy bushheadery pochytat.“

„Jak?“

„Vpusťte je do údolí.“

„Nesmysl! Pustíme-li je sem, dojde k boji, který může všelijak dopadnout. Uvítáme-li je však venku u vchodu, postřílíme je, ukryti za stromy, aniž se oni dostanou k ráně.“

„Jak jsem již řekl, budou-li mrtvi, neodpoví nám na žádnou otázku. Ale poslouchejte! Co to bylo? Zvon?“

„Ano,“ řekl Wilkins. „Někdo přišel a žádá o vpuštění. Patrně nějaký známý Indián.“

Sotva domluvil, vstoupila stará Indiánka a hlásila, že před misií stojí běloch a žádá o vpuštění.

„Běloch? Jak se jmenuje?“ tázal se Wilkins.

„Nazývá se Bill Newton, je to zbloudilý lovec a ptá se, může-li si u nás na den odpočinout.“

„Přijel na koni? Je sám?“

„Ano.“

„Pusť ho tedy! Poctivému člověku neodmítnu pohostinství.“

Všichni vstali a přistoupili k oknu, aby viděli příchozího. Po chvíli vjížděl do dvora a sestoupil s koně.

Když ho lovec spatřil, stáhla se jeho tvář přemýšlením; zdálo se, že muže poznává.

„Ale ne, to není možné,“ zahučel bezděky.

„Co?“ ptal se Sam.

Lovec pokrčil rameny.

„To nic není. Zdálo se mi jen – ale všiml jste si, master Same, že ten muž sestoupil po pravé straně sedla a ne na levé?“

„Co je na tom? Jste přece jen greenhorn, můj milý! Muž z prérie slézá s koně, kde se mu zlíbí. Sváteční jezdci v Evropě se řídí pravidly, jež nemohou být nicotnější.“

V tom již bylo slyšet kroky hosta venku na chodbě. Pak vstoupil. Lovec ustoupil do kouta, aby nebyl hned spatřen.

Wilkins příchozího uvítal. Ale nedomluvil ještě, když k nim postoupil Roth a nanejvýš překvapeně zvolal:

„Florin? Vidím dobře?“

Cizinec na něho pohlédl, překvapeně ustoupil a odpověděl:

„Roth! Ty? Opravdu ty?“

„Na mou věru, je to on! Člověče, jak to, že jsi v Americe?“

Cizinec náhle zbledl a kousl se do rtů. Zdálo se, že ho mrzí, že se svým úžasem dal strhnout k neprozřetelnosti. Ale již se stalo. Svou známost s Rothem nemohl popírat. Vzpamatoval se však a živě odpověděl:

„Jak podivné a zajímavé! Ty v Americe! Kdo by si byl kdy pomyslel, že se zde setkáme!“

„Já ne! Odejel jsi přece tehdy do Orientu, někam do Turecka. A zatím jsi zde! Jak se to stalo?“

„Řeknu později! To víš, jakmile člověk přičichne k cestování – má hned plno důvodů ke změně bydliště.“

„A jakže se teď jmenuješ? Newton? Ne Florin jako dříve?“

„Říkej mi Newton. Umínil jsem si – ale o tom také až potom. Jsem opravdu rád, že tě zde vidím, starý brachu. Toto je tvá žena?“

„Ano, dovol, seznámím tě. Tohle je Tlustý Sam a tady master Smith, oba od nás – –“

Bill Newton podával všem ruku, také Tlustému Samovi. Naposledy se obrátil do kouta k lovci. V tom jeho oči strnuly nevídaným úžasem. Muž vztáhl před sebe obě ruce a vykřikl:

„Alláh! Alláh! Kara ben Nemsi effendi!“

Lovec k němu pokročil, podal mu vlídně ruku a řekl trochu udiveně:

„Mluvíte rusky nebo čínsky? Nerozumím vám.“

Oči Billa Newtona se chystaly vyskočit z důlků. Náhle vytrhl ruku z lovcova stisku, odskočil a zvolal:

„Vy mne znáte?“

„Vás? Nepamatuji se, že bych vás byl kdy viděl.“

„Neviděl jste mne v Tunisu?“

„To je někde v Africe, ne? Nikdy jsem tam nebyl.“

„Že ne? Člověče, mluvíte pravdu?“

Lovec se rozesmál.

„Zdá se, že mne s někým zaměňujete. To je opravdu zajímavé. Byl mně opravdu onen muž, za něhož mne máte, tak podobný?“

„Byl – byl – – ale já jsem vskutku tak zmaten – – a nemohu – – ano, ano – byl vám neobyčejně podobný!“

„To je zvláštní. Nu, jsou i takové případy. Říkáte, že jste ho viděl v Tunisu? Vy jste tam byl?“

Po otázkách, jež lovci sám položil, nemohl Bill Newton odpovědět jinak, než přikývnutím.

„Co vás vedlo do takové dálky mezí Turky?“

„Cestoval jsem tam se svým pánem. Ale byl bych přísahal – ano ještě ani teď nemohu věřit, že mluvíte pravdu.“

„Jen mu věřte!“ smál se Tlustý Sam. „Tento můj dobrý krajan z Rodeviče nebyl nikdy v Africe, na to se můžete spolehnout. Znám ostatně případy takové podobnosti, nad nimiž byste užasli, kdybych vám o nich vypravoval. Není to nijak vzácný případ.“

Bill Newton si zhluboka oddychl, jako by mu spadl kámen ze srdce.

„Mýlil jsem se tedy, jak vidím. Doufám, že prominete, master –“

„Nech toho!“ smál se i Roth. „Master Smith nemá, co by ti promíjel. Pověz raději, jak jsi se dostal do Států, starý brachu!“

Bill Newton mu odpověděl, a mezi oběma muži se zapředl živý rozhovor, kterého se zúčastnila i Rothova žena.

Lovec zatím uchopil Wilkinse pevně za ruku, přitáhl ho k oknu a zašeptal:

„Hned s ním pryč! Odveďte ho! Vykažte mu jeho pokoj nebo něco podobného, zkrátka odveďte ho někam, ale rychle, rychle! Nebo se stane velká chyba!“

„Jak to? Proč?“ tázal se nedůvěřivě Wilkins.

„Jen pryč, pryč!“

Lovec to řekl tak naléhavě, a v jeho slovech byl takový důraz, že Wilkins jen na chvíli zaváhal, pak uposlechl. Odkašlal si a obrátil se k Newtonovi:

„Vidím, master, že se živě bavíte, ale přesto vás prosím, abyste nejdříve přijal malé občerstvení a zbavil se prachu cesty. Dovedu vás do vašeho pokoje. Vidím, že potřebujete oddech a zotavení.“

Odvedl ho, ale brzy se opět vrátil. Zvědavost mu nedala, aby se u hosta déle zdržel.

„Co se vlastně děje, master Smithi?“ tázal se. „Proč jsem ho měl tak rychle odvést?“

„Protože bylo nebezpečí, že zde někdo provede hloupost. Tento tak zvaný Bill Newton se nesmí dozvědět, že vás chce Burkes přepadnout.“

„Proč ne?“

„Patří k jeho tlupě.“

Všichni vyskočili ze sedadel.

„Cože?“ zvolal Tlustý Sam. „Známý našeho přítele Rotha že je spojencem lupičů?“

„Kdo je vlastně ten muž?“ ptal se lovec lesníka. „Odkud ho znáte?“

„Byl sluhou pána z Eaglenestů.“

„Doprovázel ho do Orientu, že?“

„Ano, šel s ním, když byl Eaglenest přidělen jako vyslanec nebo něco podobného do Turecka.“

„A již se nevrátil?“

„Ne. Našel si prý jinou službu.“

„Jakou měl ten člověk povahu?“

„Hm! Těžko říci. Nebyli jsme nikdy zvláštními přáteli, třebaže jsem se v prvním okamžiku zaradoval, že ho zde vidím.“

„Well! Nedejte tedy na sobě nic znát. Je jisté, že ten muž patří k Rudému Burkesovi.“

„Nevěřím tomu,“ řekl uvážlivě Sam. „Nevypadá na to. Zdá se mi, že má upřímnou tvář.“

„Klam. Vždyť jste ostatně tvrdil dříve sám, že Burkes asi pošle do misie svého zvěda, aby ostatním urovnal cestu. Tento člověk, ten zvěd, přijel jako host, ale jeho jediným úmyslem je, otevřít ničemům vrata.“

„To jsem opravdu tvrdil,“ bručel Sam. „Ale tentokrát nemám příliš důvěru k vaší domněnce, master Smithi! Je zcela možné, že ten muž je nevinen.“

Lovec svraštil čelo, ale přemohl se a odpověděl:

„Old Shatterhand mi udal dobu, kdy sem zvěd může dorazit. Ta doba se shoduje. Tvrdím proto znovu, že tento muž je ubytovatelem ničemů. A právě tak radil Old Shatterhand, abyste bushheadery vpustili do údolí a aby byli chyceni živí. Vyřizuji jen jeho vzkaz.“

„On to řekl? Oh, pak by to bylo něco jiného, než kdyby to vyšlo jen z vaší hlavy.“

Lovec se usmál.

„Zdá se, že je pro vás důležitější, kdo co řekne, než co řekne. To příliš nesvědčí o vašem bystrozraku, milý master Same. Nu, není třeba, aby se krajané proto zlobili. Poslouchejte! Zdá se mi, že přichází. Buďte k němu důvěřiví!“

Bill Newton skutečně přicházel. Svlékl svůj kabát a udělal si pohodlí v obuvi. Wilkins ho pozval ke stolu, kde usedl. Hovořili, a při tom bylo zřejmé, že cizincova pozornost patří většinou jen lovci. Ten se však tvářil tak nenuceně a přátelsky, že i ostatní se brzy rozehřáli a ničím nedali najevo nedůvěru vůči hostu.

Jen Tlustý Sam byl nějak špatně naladěn. Nepromluvil takřka slovo. Lovcova výtka mu stále nešla z mysli.

Za hovoru, jenž byl veden všeobecným směrem, se tázal Wilkins Newtona, nechce-li se podívat na jezero a jeho okolí.

„Ne, dnes ne,“ odpověděl tázaný. „Jsem vskutku unaven dalekou jízdou a odpočinu si. Zítra si rád prohlédnu okolí misie.“

Když se najedl, Bill Newton se vrátil do své světnice. Tlustému Samovi se po jeho odchodu vrátila řeč a ptal se lovce dost ironicky:

„Nu, master, setrval jste ještě při svém náhledu?“

„Zajisté.“

„Patří tedy vskutku k bushheaderům? Věru, na vašem místě bych ho byl trochu vyzpovídal, abych se dozvěděl něco o jeho úmyslech.“

„To jsem udělal.“

„Nu, a dozvěděl jste se?“

„Vše, co jsem potřeboval“

„All devils! Sedím zde a napínám uši, ale kloudné slovo jsem o tom neslyšel.“

„Vskutku? Pak vás velice lituji.“

„Vy mne? Nedělejte se směšným, starý taškáři! Tlustý Sam se nedá tak snadno seknout za ucho; a opakuji, že jsem neslyšel ani slabiku, z níž bych mohl poznat, že zná Burkese a že přišel ve zlém úmyslu. Říkal, že přichází od Santa Fé a chce dolů do Texasu. To je, myslím, dost pravděpodobné. I jeho počínání je takové, že váš náhled se zdá být tím změněn. Kdyby přišel jako ubytovatel darebáka, běhal by po domě, aby poznal místnosti, a s radostí by se vydal i na prohlídku okolí. Ale co je nej-hlavnější, na to jste ve své moudrosti nepomyslel. No povězte, ptal jste se, jestli náš dobrý přítel Roth viděl toho muže s Burkesem?“

„Ne. Nemělo by to smysl, neboť jsem si jist, že ho neviděl.“

„Hm. Pověz nám, milá Lucy, zda opravdu tento Bill Newton s vámi necestoval ze Santa Fé?“

„Ovšem, že ne,“ odpověděla žena. „Vždyť víš, Samueli, že jsme ho teď viděli poprvé.“

„Aha! Tady to máte! A myslíte snad, že Rudý Burkes sbírá své lidi v prérii jako pes blechy?“

„To nemyslím,“ zasmál se lovec. „Ale podíval jste se dobře na toho člověka? Na jeho oblek, na jeho zbraně? Nebylo vám nic nápadné?“

„Nevěděl bych, co?“

„Nu, jak dlouhý čas strávil asi Burkes v divočině od svého odjezdu ze Santa Fé do dnešního dne?“

„Asi jedenáct dní.“

„A jak dlouho je tento takzvaný Newton na cestě?“

„Čert aby to věděl! Vy jistě ne!“

„Tak? A to říkáte, že jste prérijní lovec, od něhož se musím mnoho učit? Teď se budete učit vy ode mne!“

„Rád bych věděl, čemu.“

„Viděl jste jeho nůž, když jedl?“

„Ano.“

„Jak byl starý?“

„Hm!“

„Nevíte?“

„Takový nůž přece neumí mluvit.“

„Může mluvit. Je nový, krásně hlazený a s ocelově modrým nádechem. Bylo na něm vidět, že jeho majitel s ním nejedl ještě ani šestkrát.“

„Jak jste chytrý!“ ušklíbl se Sam.

„A jeho tabákový sáček je tak plný, že z něho vykouřil sotva tři dýmky.“

„Patrně málo kouří.“

„Naopak, je silný kuřák. Stará dřevěná dýmka, kterou má za pasem, je tak ohryzaná, jako by do ní věčně kousal. Sváteční kuřák mívá také sváteční dýmku. Má-li však pravý kuřák tolik tabáku v sáčku, není jistě jedenáct dní na cestě.“

„Ano,“ řekl Roth. „Vášnivým kuřákem je odedávna, na to se pamatuji.“

„Ještě vy pomáhejte tomuto greenhornovi!“ bručel mrzutě Sam.

Lovec však pokračoval, nedávaje se mýlit:

„Podíval jste se na jeho vousy?“

„Co je s nimi?“

„Má plnovous, a drobné vlásky na hořejší části tváře si dává holit. Ty vlásky jsou nyní tak krátké, že mohou růst nejvýš tři dni po holení.“

„Jděte k šípku! Až se budu chtít něco dozvědět, vezmu s sebou holiče.“

„Nesmějte se. Krátce a moudře, domnívám se, že tento Bill Newton seděl ještě před třemi dny v některé osadě. To může být jen Silver City. A protože Silver City leží směrem k Prescottu, kde je Walker, skoro bych řekl, že Newton byl poslán Walkerem, aby se sešel buď v Silver City nebo poblíž toho místa s Burkesem a tam mu odevzdal nějakou zprávu.“

Dobrý Sam se tvářil po těch slovech jako by kousal do citrónu. Pak řekl skoro rozpačitým hlasem:

„Namouduši, kdo vás tak slyší mluvit, málem by si myslel, kdovíjak starý a zkušený lovec nejste. Protože však tomu tak není, nemají vaše domněnky naprosto žádnou cenu. Jediným důkazem by bylo, kdyby nám Newton sám prozradil, co zde chce dělat.“

„To již udělal. Vždyť se ho master Wilkins ptal, chce-li si prohlédnout okolí.“

„A on řekl ne!“

„Nu, to přece stačí.“

„Jak to? Nanejvýš by to znamenalo, že k přepadení nedojde dnes. To si mohu také myslet. Kdyby chtěli dnes přijít, prohledal by Newton, jestliže k nim náleží, celý dům i jeho okolí, a dal by jim pak zprávu. Dnes je tedy nemusíme očekávat. Jak vidíte, jsem stejně chytrý jako vy.“

Lovec lítostivě pozoroval Sama.

„Ano, ano. Již jsem vám řekl, že se musíte ještě mnohému přiučit.“

Po těch slovech lovec náhle vstal a opustil rychle jídelnu.

Kapitola osmá RYCHLÝ JELEN

Na Wilkinse udělal lovec dojem zcela jiný, než na Tlustého Sama. Pojal k němu rázem důvěru. Když lovec opustil jídelnu, vyšel za ním starý plantážník, a když jej dohonil na nádvoří, ptal se:

„Povězte mi přece, sir, co jste myslel při rozhovoru s Tlustým Samem. Přijde Burkes ještě dnes?“

„Oznámím vám to v pravý čas,“ řekl lovec stručně. „Jaký je stav vašich řemenů? Máte je?“

„Ano, visí ve stájích.“

„A seno?“

„Mám nějakou zásobu. Potřebuji ji ovšem jako píci pro koně.“

„Co voda? Tu byste nemohl nosit z jezera, kdyby byla misie obležena.“

„Máme ve sklepě studni. Kromě toho vede chodba pod korytem jezera až do jeho středu, na ostrov. Španělé, kteří misii stavěli, nezapomněli na nic, co by mohlo zvýšit bezpečnost. Podívejte, den se chýlí ke konci. Přál bych si, aby bylo již po návštěvě, kterou očekáváme.“

„Kde bude spát Bill Newton?“

„V místnosti za pátými dveřmi, počítaje od jídelny,“

„To je druhé okno v postranní zdi budovy?“

„Ano. Proč?“

„Jen abych měl přehled. Jiný důvod k svým otázkám zatím nemám.“

„Rád bych teď i vám vykázal pokoj, sir.“

„Ó, na to je ještě čas. Zůstanete, doufám, dnes poněkud déle vzhůru, než obyčejně. Vaši hosté si budou mít hodně co vypravovat. Newton bude také u večeře?“

„Ovšem.“

„Domnívám se, že po večeři na krátký čas odejde. Prosím, udělejte toto: Až odejde, posuňte hodiny v jídelně o něco na-zpět. Řeknu vám ještě jak. Až se vrátí, hned s ním hovořte, aby v prvním okamžiku nepomyslel na to, podívat se na hodiny.“

„Ale sir – to všechno je tak zvláštní – tak podivné že bych se opravdu rád dozvěděl, z jakého důvodu to vše mám dělat.“

„Dozvíte se to později.“

Lovec se nevrátil nahoru k ostatním, nýbrž šel k bráně, aby si prohlédl její uzávěr. Byly to dvě neobyčejně silné závory, jež bylo možné jen stěží vyrazit. V tom venku zaslechl kroky. Podíval se vyhlídkou, a když spatřil Rychlého Jelena, otevřel, aby rudocha vpustil. Ten se zastavil, když spatřil lovce, položil na pozdrav ruku k srdci a řekl:

„Dovolí bílý muž, abych poznal jeho jméno?“

„Jmenuji se Smith,“ řekl lovec.

„Proč má Rychlý Jelen vyslovovat jméno, o němž ví, že není pravé?“

„Myslíš, že se jmenuji jinak?“

„Ano.“

„Jak?“

„Old Shatterhand.“

„Proč mne považuješ za toho muže?“

„Buď jím jsi, anebo jsi zloděj.“

„Pověz vše, co víš.“

„Vinnetou, velký náčelník Apačů, by nedal jednoho ze svých nejlepších koní obyčejnému muži. Tlustá bledá tvář chce být chytrým mužem a přece považoval toho koně za špatného. Dostal jsi hřebce darem od Vinnetoua?“

„Uhodl jsi.“

„Pak jsi Old Shatterhand. Proč mně to chceš zamlčet?“

„Dobře, poznal jsi mne tedy. Ale neříkej to ostatním.“

„Má ústa umějí mlčet.“

„Odměním tě za to tím, že s tebou budu jednat jako s hrdinou, kterým jsi.“

V tmavých očích jinocha se zaleskl paprsek radosti. Řekl:

„Rychlý Jelen rád položí život za Vinnetoua a Old Shatterhanda, kdyby si to přáli.“

„Nepřejeme si to. Naopak chci, abys dobyl slávy, kterou ti bledé tváře v této misii budou závidět. Tlustý muž mne považuje za nezkušeného. Chci ho za to zahanbit. Tento dům bude dnes večer přepaden bílými zloději. Jen tři muži jej budou hájit: Old Shatterhand, Vinnetou a Rychlý Jelen. Souhlasíš?“

Rudoch sáhl po lovcově ruce a přitiskl si ji na prsa. Byl to indiánský projev vděčnosti a úcty. Pak odpověděl:

„Přiveď tisíc nepřátel a Rychlý Jelen s nimi bude bojovat.“

„Vím, že jsi statečný a chytrý. Vinnetou tě určil i za ochránce Palomy Nakany. Nebyl by to udělal, kdyby sis to nezasloužil. Nyní jdi do stájí a připrav roubíky ze sena asi pro dvacet zajatců. Pochytáme je živé. Ale nikomu nic neříkej!“

Indián šel. Jeho obličej byl vážný a neměnný. Uvnitř však Rychlý Jelen cítil takovou radost nad vyznamenáním, jehož se mu dostalo, že ji sotva utajil.

Lovec vyšel ze vrat a obešel roh budovy. Nahlédl opatrně podél zdi a zpozoroval, že Bill Newton se dívá z okna. Pod tím oknem a nejen tam, nýbrž i podél celé zdi, rostlo husté křoví. Lovec viděl dost a vrátil se dovnitř misie, kterou teď prošel ve všech hořejších částech, až po rovnou střechu. Zatím nadešel večer. V jídelně rozsvítili světla, a pak Indiánky nesly po schodech velké kusy masa, určené k večeři. Lovec čekal, až se objeví Bill Newton; pak zas rychle vyšel před dům a obešel nároží až k Newtonovu oknu. Poněkud stranou pod oknem vyřezal z křovin těsně u zdi se nalézající větve. Vznikl tam tak prostor, poskytující pohodlný úkryt. Odříznuté větve lovec uložil tak, aby nemohly být zpozorovány. Nato se vrátil do misie a vešel klidně do jídelny k ostatním.

Byla tam veselá, ale přece jen trochu nepřirozená nálada. Bývá vždy nepříjemné, když je nutné zacházet vlídně s člověkem, o němž máme nepříznivé mínění.

Jak již bylo řečeno, nebylo v okenních otvorech celé misie sklo. Vzduch měl do místnosti volný přístup, a všechny hlomozy noční přírody bylo uvnitř slyšet. Lovec, který Newtona stále pozoroval, brzy poznal, že muž jen stěží přemáhá svůj nepokoj. To byla bezpečná známka, že někoho očekává, a v tom případě bylo možno očekávat, že jídelnu opustí. Tomu chtěl lovec předejít. Použil příhodnou výmluvu, vyšel. Jeho odchod nebyl nikomu nápadný. Ani sám Bill Newton při tom na nic nepomyslel.

Nyní, když nastal večer a nepřítel byl jistě v bezprostřední blízkosti, nesměla být brána misie opuštěna. Lovec s sebou vzal starou Indiánku, nakázal jí, aby nikomu neříkala, že vyšel, a poručil, aby za ním zavřela a čekala, až opět přijde. Pak šel pod Newtonovo okno, odhrnul větve zakrývající připravenou skrýš a posadil se za keřem ke zdi.

Byl právě vhodný čas. Nemusel dlouho čekat, a zaslechl zvučný, skřehotavý hlas žáby. Hned poznal, že tento napodobený zvuk pochází z lidského hrdla. Zvědavý, jak na to odpoví Newton, se díval nahoru, neodvraceje zrak od okna. Hlasem nemohla být dána odpověď, protože by ji mohli slyšet i jiní. Old Shatterhand soudil správně. Znamení se ozvalo podruhé, potřetí, a pak jako odpověď vzplanul nahoře na okně rychle jako blesk plamének, jako by tam byla zapálena špetka prachu.

Bill Newton ukázal svým spojencům, ve kterém okně je. Za malý okamžik nato se objevila ve tmě postava a skrčila se přímo pod oknem v křoví, aby se v něm ukryla a nebyla zpozorována nikým, kdo by náhodou tudy šel.

Jak bylo dobře, že si lovec zvolil úkryt stranou a ne přímo pod oknem! Muž stál tak, že lovec jej mohl zcela pohodlně chytit za nohy, a přece nebylo nebezpečí, že by jeho skrýš mohla být objevena.

„Sss!“ ozvalo se náhle.

Newton, jak se zdálo, nahoře naslouchal.

„Sss!“ ozvalo se znovu.

„Kdo je tu?“ ptal se Newton.

„Burkes, jsem tu sám. Dorazili v pořádku?“

„Ano.“

„Jak to vypadá?“

„Dobře i špatně, jak se to vezme.“

„Proč?“

„Dobře proto, že tu nejsou Indiáni a –“

„Je tedy Paloma Nakana se svým otcem sama?“

„Ne. To je právě to, co chci nazvat špatným. Přišli sem bílí lovci.“

„Hrome! Kolik?“

„Pět s dvěma ženami.“

„Kdo je to?“

„Známé firmy, totiž Tlustý Sam se svými přáteli Jimem a Timem –“

„Cože? Ti lotři jsou tady! To je mně docela milé. Aspoň jim tentokrát oplatím starý dluh. Kdo ještě?“

„Cizinec, který mne dobře zná, ačkoli to popírá. Je mým úhlavním nepřítelem a proto ho musíte nechat mně!“

„Dělej si s ním, co chceš!“

„Musí zemřít! Pak jsou tu čtyři lidé, které byste zde nehledali. Totiž Roth se synem, ženou a švagrovou.“

„All devils! Je to možné?“

„Tlustý Sam se s nimi setkal a přivedl je sem. Proč, nevím!“

„V tom zajisté vězí nějaké darebáctví.“

„Sotva. Určitě bych to zpozoroval. Nikdo nic netuší.“

„Nu, dejme tomu. Kdo je ještě v misii?“

„Dívka, její otec a stará Indiánka.“

„Hm. To by nasvědčovalo tomu, že vskutku o ničem nevědí. Jak bylo dobře, že jsem poslal tebe! Kdyby sem šel jiný, byl by ho Roth hned poznal a pecny by se nám připálily. Kde mají trappeři zbraně?“

„Ve velké místnosti v koutě. Nejsou nám nebezpečné. Onen muž, kterého chci mít pro sebe, nemá, jak se zdá, vůbec zbraně.“

„Můžeš nám otevřít bránu?“

„Ne. Bylo by to nápadné. Stará Indiánka je jako drak.“

„S tou si přece poradíš?“

„Sotva! Bude křičet a upozorní muže.“

„Damned! Jak se tedy dostaneme dovnitř?“

„Snadno. Spustím vám laso, a vylezete do mé světnice.“

„Jediné laso je příliš tenké. Nepřetrhne se sice, ale není možné po něm lézt, aniž člověku nerozřeže dlaně.“

„Dám tedy několik las dohromady, když mně je pošlete nahoru. Až zde budete všichni, půjdu před vámi a postavím se tak, aby se trappeři nemohli dostat k puškám.“

„Dobře. Nutno dát na ty chlapíky pozor, zvláště na Tlustého Sama a oba suchouny. Budou skučet bolestí, až se jich zmocníme. Nuže, kterou dobu navrhuješ?“

„Kdy můžete přijít?“

„Třeba hned. Raději dříve než později. Jinak by nás mohlo předejít tři sta Marikopů, kvůli nimž tě k nám poslal Walker. Snad zde budou již zítra v poledne; musíme tedy do té doby vykonat svou práci. Bylo by hloupé, kdyby nám vzali kořist před nosem. Když jsi odešel, napadlo mi, že jsi mluvil o zajaté dívce, kterou mají Marikopové s sebou. Kdo to je?“

„Sám nevím. Je to běloška.“

„Hm. O té věci si ještě pohovoříme. Nemluvil zde v misii nikdo o pokladech, které jsou tu ukryty?“

„Ani slovo.“

„Musíme jim dolehnout na oříšek, aby promluvili. Nemůžeme déle čekat, než do půlnoci.“

„Dobrá! Budu tedy ve dvanáct hodin u okna.“

„Do té doby se drž u nich a dávej pozor, aby byli hezky pohromadě. Kdyby se rozlezli po domě a každý si vzal zbraně s sebou, měli bychom obtížnou a nebezpečnou práci. O půlnoci začneme. Teď si nařiďme hodinky, abychom měli stejný čas.“

„Nemám hodinky. Ale snad je nebude zapotřebí. V jídelně jsou staré, dřevěné hodiny, a pokud vím, jdou správně. Poznám dobu přesně.“

„Dobrá. Byli bychom tedy hotovi. Chceš ještě něco?“

„Ne. Ale přece něco, důležitá věc! Víte, kdo je otec Palomy Nakany?“

„Nu?“

„Slyšel jsem jeho jméno. Jmenuje se Wilkins.“

„Cože? Je z Wilkinsfieldu?“

„To nevím. Poznal jsem jen z několika slov, že musel pro jakousi zamotanou záležitost opustit svůj domov a dlouhý čas se potloukal po Západě.“

„To je on, skutečně, on! Nu, těš se, starý, čeká tě příjemné překvapení! A co Walker, ten bude teprve nadšen! Nemůže mne tu nikdo vidět?“

„Ne. Všichni jsou v domě. Ledaže by se tu někde potloukala stará Indiánka.“

„Takové staré čarodějnice se vyznají. Raději půjdu. Ty zůstaň ještě chvíli u okna a dej pozor, jestli se nikde nic nepohne. Za deset minut napodobím skřek žáby; odpovíš-li mi ohněm, bude vše v pořádku, neodpovíš-li, bude to známka, že se objevilo něco podezřelého.“

Burkes odcházel.

Také lovec musel odejít, aby se vrátil do světnice dřív než Newton. Byl dost zkušený a obratný, aby se dostal ze svého úkrytu bez nejmenšího zvuku. Pak lezl podél zdi a křovin po zemi, aby nebyl shora spatřen. Teprve když se dostal na roh, zvedl se.

Když došel k bráně, vyrostla před ním náhle štíhlá postava. Byl to Indián a patrně Apač, neboť promluvil nářečím Mescalero-Apačů. Jeho hlas měl tvrdý, sonorní zvuk, přesto že byl tlumen šeptáním.

„Můj bílý bratr byl na zvědách,“ řekl Indián. „Slyšel slova zločinců?“

„Ano.“

„Vinnetou je pronásledoval až sem. Má jít také do misie se svým bratrem Old Shatterhandem?“

„Ano, nikoli však nahoru k bělochům, nýbrž do mé světnice, kde čeká Rychlý Jelen. My tři sami uvítáme útočníky.“

„Je dobré, co Old Shatterhand říká,“ odtušil Indián. „Vinnetou s tím souhlasí.“

Tento Indián byl tedy Vinnetou, proslulý náčelník Apačů, muž, jehož věhlas přesahoval daleko pověst obyčejného náčelníka Indiánů. Neobyčejná inteligence, odvaha a osobní statečnost tohoto Indiána, spolu s jeho smyslem pro právo a spravedlnost, neméně pak i důstojnost, s níž vystupoval a která vznikla tím, že na jeho jménu nelpěl nejmenší kaz nebo stín, vržený ziskuchtivostí, proradností nebo jinou nečestnou vlastností, mu získaly na dalekém Západě úctu, která hraničila až s pověrčivým strachem. Byl obáván a stejnou měrou i obdivován všemi, kdo se s ním kdy setkali; bojovníci jeho kmene k němu vzhlíželi s úctou jako k polobohu. Prostý, na pohled nenáročný muž ušlechtilých rysů, laskavého pohledu a mírných očí, byl postrachem sebranky z indiánského pohraničí – rudé i bílé – víc než nejdivočejší skalpovač rudé pleti nebo nejnásilnější vůdce bílých indiánobijců.

Nyní zde stál muž, který náhodou přišel na stopu úkladu, nastrojeného bushheadery a který neváhal učinit vše, aby jej zmařil. Přistoupil za Old Shatterhandem k bráně, na níž lovec tiše zaklepal.

Indiánka, která otevřela, ucouvla a udělala pokorný posunek úcty, když spatřila a poznala Vinnetoua. Lovec jí několika slovy nařídil, aby náčelníka zavedla k Rychlému Jelenovi a sám se pak odebral do jídelny, kde se ostatní dosud živě bavili. Bill Newton zde ještě nebyl.

„Ručičku o hodinu zpět!“ zašeptal lovec Wilkinsovi.

Pak se zúčastnil velmi horlivě hovoru s Tlustým Samem a snažil se ho rozesmát, aby odvrátil pozornost ostatních od Wilkinse. Podařilo se mu to. Chtěl se vyhnout všem zbytečným otázkám.

Tlustý Sam začal právě vypravovat jednu ze svých veselých loveckých příhod, když zvenčí dolehl do jídelny skřek žáby a za okamžik nato vstoupil Bill Newton. Nepohlédl na hodiny a nezpozoroval tedy, že ukazují méně, než když místnost opouštěl.

Lovec se hlasitě smál. Tlustý Sam, rozjařen zájmem, který společnost projevila o jeho dobrodružné zážitky, vypravoval stále s větším zaujetím, a po něm se ujali slova i oba Snakerové. Tak čas míjel dost rychle. Když ručička starých hodin ukazovala pět minut před jedenáctou, omluvil se lovec na chvíli a sešel dolů k Vinnetouovi, kterému řekl:

„Bílí bushheadeři chtějí do domu vniknout oknem. Budeme se jich moci zmocnit bez hluku?“

Vinnetou odpověděl:

„Nejsme tři chlapci, nýbrž tři muži! Rychlý Jelen opatřil řemeny a roubíky. Vše půjde velmi snadno. Můj bratr se postaví k oknu, Vinnetou přijme každého, kdo vstoupí, a Rychlý Jelen ho spoutá. Zajatci budou odneseni do komory, jež leží proti příbytku zrádce.“

„Moji bratři nechť mne tedy následují!“

Vykradli se tiše nahoru do Newtonovy světnice. Protější dveře otevřeli z opatrnosti hned, pak čekali. Nikomu z nich netlouklo srdce rychleji než obyčejně. Oba muži, Vinnetou a Old Shatterhand, si zvykli na nebezpečí ještě zcela jiná a rudý jinoch měl v sobě krev prérijního bojovníka a lovce. Za krátký čas slyšeli znamení, jež se ozvalo pod oknem.

Lovec vyhlédl a uzřel dole temnou siluetu muže.

„Zde jsem!“ zašeptal.

„Všechno v pořádku?

„Ano.“

Muž dal pokyn do houští, a záhy byl obklopen svými společníky.

„Hoď nám laso,“ ozval se dole Burkesův hlas.

Lovec spustil z okna své laso a vytáhl na něm tři jiná. Tato čtyři lasa byla dost silná, aby po nich dobrý lezec mohl vyšplhat. Burkes byl první, který přišel. Když se octl v otvoru okna, řekl:

„Laso přivázáno?“

„Ovšem,“ odpověděl lovec šeptem, spoléhaje, že Burkes nepozná odstín jeho hlasu. Lidský šepot je skoro vždy stejný.

„Dobře! Bylo by těžké je držet v ruce.“

A seskočil z okna.

Lovec měl ovšem ještě jiný důvod, proč upevnil laso na silný hák, trčící ve zdi. Chtěl mít ruce volné. Náhle je položil nic netušícímu Burkesovi kolem hrdla a sevřel tak pevně, že muž na smrt poděšený sice otevřel ústa, ale nemohl z nich vyrazit nejmenší zvuk. Rána pěstí, roubík do otevřených úst, řemeny kolem rukou a nohou – to vše pak bylo dílem malého okamžiku. Burkes již ležel v protější místnosti, dříve než druhý muž dosáhl okna.

Týmž způsobem byli přivítáni všichni, kromě posledního. Dosud žádný z bushheaderů s sebou nepřinesl svou pušku, ale poslední muž zvolal přitlumeným hlasem:

„Teď vytáhněte pušky, pak přijdu já. Hned je přivážu.“

Stalo se. Pušky byly vytaženy, a pak následoval také poslední muž, jenž byl přijat stejně jako ostatní.

Tlupa útočníků byla přemožena a učiněna neškodnou. Rychlý Jelen přinesl světlo. V jeho záři se ukázalo, že někteří zajatci leží bez vědomí, jiní nabyli sice vědomí, ale nemohli mluvit, ani se hnout. Rudý Burkes měl oči otevřené a upíral je na tři muže plný vzteku.

„Váš podnik je zmařen,“ řekl mu lovec. „Jsem Old Shatterhand, toto je Vinnetou a zde Rychlý Jelen. Naložíme s vámi tak, jak jste vy chtěli zacházet s obyvatelstvem tohoto domu. Váš osud nebude záviděníhodný. Nepobijeme vás, jak byste zasloužili, ale odevzdáme vás do rukou Marikopů. Víte přece, že přijdou?“

Vůdce banditů se zřejmě vyděsil při vyslovení toho jména. Zavřel oči, nechtěje nic vidět.

Old Shatterhand doporučil zajatce péči Rychlého Jelena, jenž je měl hlídat; sám odešel. Když se vrátil do společnosti, ukazovaly hodiny půl dvanácté; od lovcova odchodu uplynula tedy pouhá půlhodina.

Bill Newton byl zatím terčem mnoha dotazů a musel vypravovat své příhody z Turecka – tak jak mu to právě napadlo. Mluvil o různých známostech, které měl. Lovec uznával, že nyní nadešel čas, aby byly karty vyloženy, se ho pojednou tázal:

„Master Newtone, vy jste si tedy udělal na svých cestách mnoho známostí?“

„Mnoho.“

„Znáte jistého lorda Lindsaye?“

„Ne,“ odpověděl muž a zbledl.

„Ani jistého Normana effendiho a Vallerta effendiho?“

„Ne.“

„Znáte lbrahima pašu?“

„Toto jméno jsem slyšel.“ Bledost jeho tváří se zatím změnila v tmavý ruměnec. „Ale nevím, co míníte svými otázkami,“ dodal.

„Divím se jen,“ řekl lovec s úsměvem. „Od derviše k prérijnímu tulákovi je přece obrovský skok, takový skok, jaký jsem ještě nikdy v životě neviděl.“

„Derviš? Co tím myslíte?“

„To, co říkám! Víte stejně dobře jako já, že jste v Turecku a Tunisu hrál úlohu řvoucího derviše.“

„Já? To je nějaký omyl!“

„Nu, muži, promluvíme si krátce a rozumně. Především tedy jsem skutečně Kara ben Nemsi effendi, kterého jste viděl v Tunisu. Znám vás dokonale, ale nemohu pochopit, jak jste mohl uniknout z Tunisu, kde jste byl obžalován z pokusu vraždy na panovníkovi. Vysvětlete mi to!“

Muž, který byl tak podivně nařčen, udeřil pěstí do stolu a hněvivě vykřikl:

„U čerta! To je silný tabák! Já že jsem dervišem? Já že jsem vrah? Master Smithi, budete-li dál vést tak podivné řeči, budete mít co dělat se mnou!“

„Hm. Máme spolu co dělat již teď. Vidím, že tito gentlemani nesmírně žasnou nad tím, co spolu mluvíme. Nevědí ovšem, jaké překvapující obraty osudu jste již prodělal. Pomlčme tedy o vašich bývalých zakukleních a promluvme si především o nynějším.“

„Nevěděl bych, o jakém zakuklení by mohla být řeč,“ řekl Bill Newton opovržlivě.

„Že ne? Nu, kuklu Billa Newtona byste stejně svlékl dnes ve dvanáct hodin, do nichž schází ještě deset minut. Protože však Rudý Burkes a jeho společníci již vlezli oknem do vašeho pokoje, můžete odložit ostýchavost.“

„Cože?“ vykřikl Sam. „Rudý Burkes? Co je s ním?“

„Chtěl navštívit misii pomocí tohoto vašeho přítele.“

„Bude-li to dokázáno, pak ovšem s masterem Newtonem zatočíme po čertech zkrátka –“

„To je lež!“ vykřikl muž.

Položil ruku na nůž a učinil tichý obrat ke dveřím. Již dávno poznal, že jeho úloha je zde dohrána a věděl, že jeho spása spočívá jen v útěku.

Lovec vytušil jeho úmysl, ale nepohnul se. Viděl, že dveře jsou poněkud pootevřeny a že ve skulině se lesknou dvě tmavé, zářící oči. Newton nemohl uniknout.

„Nazývá to lží!“ řekl Sam. „Master Smithi, pronesl jste vážné obvinění, můžete je dokázat?“

„Zajisté. Vyslechl jsem tohoto člověka, když smlouval celý plán s Burkesem, který stál dole pod okny. Seděl jsem těsně u něho a slyšel jsem každé slovo. Přesně ve dvanáct hodin chtěli vniknout do domu.“

„Tisíc hromů! Muži, ukáže-li se tohle jako pravda, nepomůže vám ani ďábel z oprátky! Pojďte sem!“

Tlustý Sam chtěl Newtona přitáhnout ke světlu, ten však náhle uskočil a hbitě se vrhl ke dveřím. V příštím okamžiku však od nich zas odletěl.

Ve dveřích stál Vinnetou a držel ruku na opasku, za nímž trčel nůž. Nepromluvil jediné slovo. Jeho neočekávaný zjev překvapil všechny tak, že v místnosti nastalo naprosté ticho. Teprve lovec je porušil.

„Master Same,“ řekl klidně, „musíme se postarat, aby tento gentleman se neočekávaně nezřekl našeho pohostinství. Buďte tak laskav a oviňte mu laso kolem těla, aby nemohl hýbat rukama.“

„Hned, sir, hned!“ odpověděl tlustý lovec a přistoupil rychle k Newtonovi.

Ten se sice pokusil protestovat řečí i skutkem, chtěl se dokonce i bránit, ale když se vedle Sama vztyčily dlouhé postavy obou Snakerů, vzdal se odporu. Když byl spoután, řekl lovec:

„Prosím, gentlemani, vezměte tohoto muže do náručí a následujte našeho rudého přítele. Vinnetou, náčelník Apačů, vás povede tam, kde lze důkaz viny rukou ohmatat.“

„Vinnetou?“ zvolal s úžasem Tlustý Sam.

„Ano, master,“ řekl lovec, usmívaje se. „Dostalo se vám dnes cti, že jste poznal nejslavnějšího rudého náčelníka a při tom i nejhloupějšího greenhorna, totiž mne. Tuto druhou známost vy ovšem za čest nepovažujete, jak vím.“

„Vinnetou? Vskutku Vinnetou?“ žasl tlustý Sam, nevšímaje si jízlivé lovcovy poznámky. „Tento rudý master že je veliký náčelník Apačů? Na mou věru, vypadá podle toho. Hoši, co tomu říkáte?“

„Co bychom říkali?“ odtušil Tim, hltaje pohledem štíhlou Apačovu postavu. „Mluv ty, Same. Snad víš, co se sluší a patří?“

„Vím, vím! Musím mu podat ruku. Člověk se narodil hloupý, ale přesto si osvojil dost vzdělání, aby věděl, jak má pozdravit tak slavného válečníka.“

Obrátil se k Vinnetouovi a podával mu pravici. Potřásl jí vlídně a řekl:

„Veliký náčelník Apačů budiž vítán u Stříbrného jezera. Miliónsky se raduji, že ho vidím.“

Rudoch zůstal přes Samův žertovný tón vážný, stiskl mu ruku a odpověděl:

„Vinnetou je u Stříbrného jezera doma. Je to on, kdo se raduje, že může Entčar-tila uvítat.“

Tlustý Sam vyvalil oči a ptal se:

„Entčar-til? To slovo neznám. Co znamená?“

Vinnetouovou tváří kmitl prchavý úsměv, odpověděl však za něho lovec:

„Entčar-til je Velké břicho, Tlusté břicho. Podívejte se na sebe, master Same, a budete hned vědět, co tím náčelník mínil.“

„K ďasu! Vinnetou je velmi rychlý v dávání jmen. Kde však nechal svého druha Old Shatterhanda? Slyšel jsem, že ti dva jsou nerozluční.“

„Ne tolik, aby si nerozdělili úlohy, když je toho zapotřebí. Ostatně Old Shatterhand je zde teď zbytečný, jak zajisté uznáte. Vinnetou přišel sám, snad proto, poněvadž jste tu vy, master Same, jehož věhlas je široko daleko znám.“

„Hm. Myslíte, že o mně Vinnetou věděl?“

„Určitě. Říkám vám upřímně, že jste mnohem proslulejší muž, než si myslíte. Nechci pátrat, jestli pro vaše zásluhy, či jen pro tlusté břicho.“

„Důvod je lhostejný, jen když jsem slavný. Vy ovšem, master Smithi, nikdy nezískáte slávu ani pro tlusté břicho, ani pro své zásluhy. To je rozdíl mezi vámi a mnou!“

Vinnetou zvedl lehce obočí a pohlédl plaše a tázavě na lovce. Když pak ten lehce pohnul hlavou, řekl Apač:

„Můj bílý bratr Smith sice není veliký bojovník ani lovec, ale nezná strach. Bude velmi brzy známý mezi muži Západu.“

„Ten? Vinnetou se mýlí. Nepoznal jsem ještě nikdy proslulého greenhorna. Ale teď máme důležitější věci na starosti. Náčelník Apačů nás chtěl někam zavést, kde spatříme důkaz, že je tento muž vinen.“

„Moji bratři ať mne následují!“ řekl Vinnetou.

Všichni šli za ním. Když spatřili zajatce, které střežil Rychlý Jelen, byli ovšem nanejvýš udiveni.

„Zajati!“ vykřikl Wilkins. „Svázáni a spoutáni! Přemoženi bez našeho vědomí a našeho přispění! Kdo to udělal?“

„Není třeba mnoha mužů, aby byly pochytány žáby!“ odpověděl skromně náčelník. „Nechtěli jsme vyrušovat své bílé bratry kvůli Burkesovým zabijákům.“

„Burkes? Kde je?“

Rychlý Jelen posvítil jednomu ze zajatců do obličeje.

„All devils! To je on!“ zvolal Sam. „Nu těš se, chlapče, teď když tě máme! Podrazíme ti kůži, že uslyšíš zpívat všech šedesát tisíc družiček. A tady je celá jeho tlupa! Jak se sem tato příjemná návštěva dostala?“

„Oknem,“ odpověděl lovec. „Vinnetou, Rychlý Jelen a já jsme je zde přijali a svázali řemeny. Nyní je odevzdáváme do vašich rukou.“

Sam se postavil přímo před lovce, změřil ho od hlavy k patě a ptal se:

„Vy jste byl při tom? Je to pravda?“

„Ovšem,“ přisvědčil tázaný.

„Kdo by si to byl pomyslel! Kdo by to ve vás hledal! Já ne!“

„Nu, nebylo na tom nic těžkého. Vinnetou a Rychlý Jelen pracovali a já jsem při tom jen svítil.“

„Aha! Držel jste světlo?“

„Tak.“

„Zatím co oni tyto ničemy chytali?“

„Tak.“

„Hm. To chápu, tomu věřím. Jste sice dost slušný chlapík, ale přece jen greenhorn. A přelstít tlupu takových ničemů, k tomu je zapotřebí vtip, rozumíte, vtip, který vy nemáte a mít nemůžete. Ale jak to Vinnetou zařídil, aby sem bushheadery přilákal?“

„Přišli sami,“ řekl Apač. „Můj tlustý bratr ať se již neptá. Není těžké pochytat komáry, kteří přilétají oknem.“

Náčelník nepodal další vysvětlení, neboť viděl, že lovci působí žert, je-li považován za greenhorna. Sam takto odbytý, se obrátil k Wilkinsovi:

„Tito darebáci byli chyceni ve vašem domě, chtěli vás přepadnout; vy jste tedy ten, kdo určí, co se s nimi stane.“

Wilkins se zatvářil rozpačitě. Lovec na něho působil značným vlivem, ačkoli ho ani on nepovažoval za zkušeného muže Západu. Přesto se k němu obrátil s dotazem:

„Co byste mi radil, master Smithi?“

„Radím vám především, abyste se neukvapil. Je dost času, abyste rozhodl po zralém uvážení. Máte zde místo, kde byste mohl ty lotry umístit tak, aby jim byl znemožněn útěk?“

„Ó, ti, kteří stavěli tuto misii, měli proti sobě Indiány; museli tedy být připraveni na boj i na obranu. Postarali se ovšem také o vězení, jež je tak pevné a bezpečné, že ještě dnes je v nejlepším stavu. Několik kobek je pod zemí, ve sklepích.“

„Well. Ubytujeme tam tyto počestné pány. Jednoho však od nich oddělíme; toho chci mít pro sebe, neboť s ním musím vyřídit velice naléhavou soukromou záležitost.“

„Míníte patrně tohoto nepravého Newtona?“

„Ano. Můžete ho umístit odděleně od ostatních?“

„Ovšem. Můžete si pro něho vybrat nejrůznější místnosti, malé, velké, vysoké, nízké, suché, vlhké, jaké se vám líbí.“

„Počkat!“ zvolal Tlustý Sam. „Jaképak dlouhé hledání. Vezmeme nejnižší a nejvlhčí sklepení, to bude právě dost dobré. A co se týče stravování, navrhuji, abychom jim dali ústřice, lanýže, čínská ptačí hnízda a šampaňské, pokud tyto lahůdky bude možné sehnat. Ale teď bych ještě chtěl promluvit slovíčko s nejmilejším Burkesem.“

Sklonil se, vytáhl vůdci bushheaderů roubík z úst a zeptal se ho:

„Znáte mne, he?“

Burkes neodpověděl. Sam zavrčel:

„Říkám, chlape, jsem zvyklý dostat odpověď kdykoli se ptám. Neodpovíte-li, znám prostředek, jak vás naučit zpívat! Tak tedy! Znáte mne?“

Sam si při těch slovech odvázal laso a několikráte je složil.

„Ano,“ zahučel Burkes.

„Well! Kdybyste byl mlčel, byl bych vás přetáhl tímto řemenem. Nu, kdopak jsem, co?“

„Tlustý Sam,“ zasyčel tázaný.

„Yes! A tito dva jsou Jim a Tim Snakerové, staří dobří známí od Wilkinsfieldu, či ne? Přišli jste sem loupit, pravda?“

„Ne. Jsme poctiví lidé a chtěli jsme jen prosit o přístřeší.“

„Aha! Proto jste lezli oknem? Přístřeší se vám zachtělo? A počestní lidé jste? Hm! Co by tomu asi řekl master Roth, kdyby to slyšel?“

V komoře byla jen jediná lojová svíčka, která tváře mužů jen spoře osvětlovala. Wilkins, lovec, oba Indiáni, Tlustý Sam a dva Snakerové stáli kolem zajatců. Roth se svým synem, ženou i se Samovou Lucy stáli u dveří.

Burkes je dosud nespatřil, věděl však již od Newtona, že Roth je v misii. Odpověděl:

„Roth nemůže proti nám nic říci. Provedli jsme mu jen žert – –“

„Oho! Žert?“ zvolal Roth a protlačil se k němu. „Vydávají se počestní lidé ze žertu smrti hladem? Berou se jim ze žertu peníze a majetek? Když to byl žert, dobrá, považujte také za žert trest, kterému neuniknete. Nemyslete si, že jsme zde jen náhodou. Šli jsme za vámi. Byli jsme v údolí u vozů, spálili jsme je a své peníze jsme našli pod levým zadním kolem předního vozu.“

„Damned!“ vyklouzlo Burkesovi z úst.

„Strážci, jež jste tam zanechali, dostali již, co jim patřilo. Doufám, že ani vy neujdete trestu.“

„O to se postaráme,“ řekl Tlustý Sam. „Master Burkesi, je vám snad známý jistý ctihodný sir, který se nazývá Walker? Je prý teď v Prescottu?“

„Neznám ho.“

„Jak to tedy, že k vám posílá posly?“

„Nevím nic o žádném poslu.“

„A co ten povedený Bill Newton? Nepřišel od něho?“

„Ne.“

„Výborně! Zapomínáte patrně, že to, k čemu se nepřiznáte vy, nám řeknou jiní. Zhoršujete lhaním své postavení. Nuže, master Wilkinsi, prozatím je zavřeme, aby si rozmysleli, jestli budou sdílnější nebo ne.“

„Ano,“ odpověděl lovec za Wilkinse. „Dříve si však prohlédnu místnosti, do nichž budou zavřeni.“

„Vy? Hm! Jaký bude mít význam, když si je vy prohlédnete?“

„Ptejte se náčelníka!“

Vinnetou rychle řekl:

„Ať Tlustý Sam jedná podle vůle mého bílého bratra. Chci to. Zůstanu zatím zde, on však ať jde s otcem Palomy Nakany, aby se podíval na vězení pro zajatce.“

Na tom co řekl Vinnetou, nebylo možné nic měnit. Wilkins přinesl světlo a klíč, a zavedl lovce do sklepů.

„Zdá se, že vám náčelník velice důvěřuje,“ řekl, sestupujíc po schodech. „Jaký k tomu má důvod, sir?“

„Nevím. Je mi nakloněn, to je všechno.“

„Na to můžete být hrdý. Každý není tak šťastný, aby se mu dostalo cti přátelství tohoto proslulého Indiána.“

Dole u vlastních sklepů bylo několik různě vysokých a různě velikých místností, od sklepů oddělených silnými dveřmi; jejichž stěny byly vystavěny z kvádrů, a dveře pobité železem kladly odpor jakémukoli pokusu o útěk.

Nejnižší z těch místností byla vskutku jen dírou. Dospělý člověk v ní nemohl stát, nýbrž jen sedět.

„Sem půjde tak zvaný Newton,“ řekl lovec.

„Dobře. Zdá se, že jste na něho rozzloben.“

„Dozvíte se proč. Doporučuji vám právě vzhledem k tomuto muži největší ostražitost. Nesmí uniknout. Protože není čas na obšírné vypravování, řeknu vám na vysvětlenou aspoň tolik, že jednal opravdu ďábelsky s rodinou vašeho správce.“

„Míníte Adlera?“ tázal se udiveně Wilkins.

„Ano. Připravil jeho rodině pekelný osud. Je to neobyčejně šťastná náhoda, že jsem ho zde dopadl. Okolnost, že ho nacházím zde na Západě, mne naplňuje nadějí, že brzy vašeho správce uvidíme, nebo o něm aspoň uslyšíme.“

„Můj Bože! Jaká je to náhoda!“

„Nemluvte o náhodě! Bůh řídí myšlenky a činy lidí, a věřím, že on také vydal tohoto lotra do našich rukou. Ale teď dál!“

Wilkins otevřel několik dalších dveří, a lovec za ním posléze vstoupil do sklepení. Bylo o něco vyšší než výška muže a nebylo v něm nic, než holé zdi. Půda byla z velikých kamenů. V záři světla zpozoroval lovec uprostřed stropu otvor. Vyptával se:

„Ten otvor patrně slouží přístupu vzduchu?“

„Ano. Vede do jedné místnosti v přízemí. Teď je však průduch ucpán. Je nahoře přikryt dlážkou.“

„Podívám se pak na to. Snad se nasloucháním můžeme dozvědět, co nám zajatci chtějí zamlčet. Chtěl jsem vlastně promluvit s Newtonem, ale ten by mi sotva řekl, co chci vědět. Zavřeme-li ho však společně s ostatními, snad budou hovořit. Nechť je tedy uvězněn s nimi zde. Co myslíte, bude možné vyslechnout je shora tím otvorem?“

„Jistě ano. Ale musel by tam někdo ležet a naslouchat s uchem přiloženým k zemi.“

„Ovšem. Koho bychom tam měli posadit?“

„Snad mister Roth, nebo jeho syn –“

„Ne, ti dva neovládají dokonale angličtinu, a zajatci budou vyslovovat jména a budou mluvit o záležitostech, jimž porozumí jen zdejší člověk. Postavíme k otvoru dlouhého Tima.“

Vyšli nahoru. Tlustý Sam ještě vyslýchal zajatce. Chtěl vědět, kde mají své koně. Neodpovídali ani slovem.

„Ať mlčí,“ řekl posléze Vinnetou. „Náčelník Apačů šel za nimi a ví vše. Zanechali muže s koňmi u čtyř cedrů, jež stojí na druhé straně skalního okraje. Přivedu je, a Tlusté Břicho mne doprovodí.“

„A Jim a Tim také!“ řekl Sam.

„Master Tim zůstane tady, potřebuji ho,“ řekl lovec.

„K čemu? Ostatně – jak to, že vy, greenhorn, si osobujete právo určovat, kam má kdo z nás jít? Nemohu to pochopit.“

„Mám k tomu dobrý důvod. Tim bude postaven na zvlášť důležité místo, odkud musí zajatce potají vyslechnout. Doufám, že s tím souhlasíte?“

„Nu, pro mne za mne! Ale teď odvedeme zajaté.“

Tim Snaker byl doveden na své místo. Wilkins zvedl dlaždici a Tim ulehl na podlahu a nastavil ucho k otvoru. Pak byli bushheadeři zavedeni do sklepení a tam uzavřeni.

Když to muži obstarali a vrátili se opět nahoru, našli tam Almu Wilkinsovou, která se udiveně ptala, co se v domě děje. Dívka chodívala časně večer spát. Učinila tak i dnes, byla však zburcována v misii neobvyklým hlomozem. Zvědavě se ptala na jeho příčinu. Věděla sice, že se Burkes chystá navštívit Stříbrné jezero, ale stejně jako ostatní ani netušila, že se to stane již dnes. Byla nemálo udivena, když se dozvěděla, co se přihodilo.

Netrvalo dlouho a Vinnetou s Tlustým Samem a Jimem Snakerem se vrátili. Přivedli zvířata bushheaderů, i muže, který byl u nich zanechán na stráži. Rozumělo se, že byl hned zavřen k ostatním.

Když i to bylo odbyto a všichni členové Burkesovy lupičské bandy byli pochytáni, domníval se Wilkins, že již všechno nebezpečí minulo. Nemálo se však zděsil, když lovec prohlásil, že se k Stříbrnému jezeru blíží tři sta rudých Marikopů a že je tedy ještě vzdálena doba, kdy obyvatelé misie budou moci složit ruce do klína. Bylo jasné, že všichni hned žádali, aby lovec vypravoval, jak se tuto neuvěřitelnou zprávu dozvěděl. Když Sam vyslechl jeho informaci, pravil s úžasem:

„Cože? Slyším dobře? Vy, master Smithi, jste se odvážil vyslechnout darebáky?“

„Jak slyšíte, ano.“

„Vy jste věděl, že ti chlapi přijdou?“

„Ovšem.“

„Hrozné! Neuvěřitelná neopatrnost! Takový greenhorn se odhodlá k smělému činu, při němž by možná i zkušený stopař byl dopaden! Ba věru, tady je opět vidět, jaké štěstí má leckterý maminčin mazlíček. Kdybych to udělal já, nedivil bych se, vždyť jsem dost slušný chlap; ale vy, to člověk –“

„Nu, upokojte se! Podařilo se to, a tím se spokojme.“

„Ano, podařilo, ale za to můžete děkovat jen svému štěstí. Ale postarám se o to, aby se nic takového již nestalo. Musíte se dříve ještě mnohému naučit, než vám svěříme tak zodpovědné poslání. Tedy Marikopové přicházejí! Mně to je vhod. Nebojím se jich. Ale – co tu chtějí?“

„Dvě věci. Předně se chtějí zmocnit Palomy Nakany a pokladů, jež tu prý jsou, a za druhé –“

Vtom ho Sam přerušil a obrátil se k Wilkinsovi:

„Mluví a proslýchá se o jakýchsi pokladech, že se vás konečně musím zeptat, zdali tu nějaké poklady skutečně jsou.“

„Kdo si to myslí, neobyčejně se klame,“ odpověděl Wilkins diplomaticky.

„Nejsou? Nuže, pak ať jen rudí pánové přijdou a odnesou si je. A za druhé?“

„Za druhé prý Marikopové přivádějí jakousi bílou dívku, aby ji obětovali na hrobech náčelníků.“

„Opravdu?“ ptal se Wilkins.

„Ano. Tak jsem to aspoň slyšel.“

„Zdá se mi to zvláštní. Stříbrné jezero je místo míru a rudí bojovníci sem vždy přicházejí v pokoji. Ostatně žádný Marikopa zde nikdy nebyl pochován a Marikopové vlastně nemají, co by tu hledali.“

„Rovněž se tomu divím,“ mínil Sam. „Žádný rudoch přece nepřinese oběti náčelníku jiného kmene. Marikopové loví u Gity a jsou protivníky Apačů i Komančů. Jejich příchod má tedy jistě jiný důvod a jiný účel.“

Vtom řekl Vinnetou:

„Psi Marikopů vylezli ze svých děr proto, aby zneuctili hroby starých náčelníků. Chtějí uvrhnout hanbu na kmeny, k nimž mrtví příslušeli. Ale Vinnetou zažene psy bičem a pošle je zpět za Gilu, která přeteče jejich krví a slzami jejich žen i dcer. Pojedu jim nyní vstříc a vyzvím, kde mají ležení.“

„Teď v noci?“ tázal se Sam.

„Pro Apače je noc jako den,“ odpověděl Indián.

„Vždyť náčelník nezná směr, odkud přijdou!“

„Pst! Master Same, nedělejte si ostudu,“ řekl lovec.

„Já ostudu? Pozor na jazyk, sir! Takové včera vylíhnuté vejce přijde sem do skal jako zelené kuřátko a bude starému, zkušenému kohoutovi vykládat o ostudě! To je mi víc než silný tabák, to je silnější, ne, to je docela nejsilnější knastr, ze všech tabáků nejsilnější! Ven s tím, co jste tím mínil, sir!“

„Doufám, že znáte Marikopy?“ tázal se lovec.

„Jistě lépe než vy.“

„Nuže, jací jsou to lidé?“

„Patrně chcete, abych vás poučil, he?“

„Ano. Chci.“

„Hm. Pak vám to povím. Kdybyste mne byl chtěl zkoušet, sir, nedostal byste odpověď, leda pěstí. Tedy Marikopové náležejí k Indiánům Pueblos, jsou však kmenem nanejvýš bojovným. Obývají s Indiány Papagy poříčí Rio Gily. Tak, teď to víte.“

„Děkuji vám,“ řekl lovec vážně. „Jste skutečně muž, od něhož se člověk může něco dozvědět. Když tedy Marikopové bydlí na řece Gile, přijdou asi od Gily, ne?“

„To je nanejvýš duchaplná otázka, můj nejlepší master Smithi. Déšť vězí v mračnech, musí tedy přijít z mračen. It?s clear!“

„Jsem vám velice zavázán! Myslím, že jsme zde severně od pramenů Gily a usuzuji skromně, že Marikopové, přicházející sem, se neobrátí na jižní stranu řeky.“

„Zajisté ne, pane profesore zeměpisu. Přišli by totiž do Mexika, kde se nesmějí ukázat.“

„Well! Ale na cestě k severu mají před sebou Silver City, kde se také nesmějí ukázat.“

„Nechají Silver City ležet napravo.“

„To by však přišli k Fort Westu, kde by jim teprve zatopili.“

„Tak daleko nepůjdou; nechají Fort West nalevo. Vy snad byste běžel buď do Silver City nebo do Fort Westu, abyste si tam rozbil nos; rudoši jsou však chytřejší než vy, pojedou pěkně mezi těmi místy.“

„Opravdu, je to tak. Ale vy jste přece ještě chytřejší než oni. Vy jste muž, od něhož se lze mnohé naučit. Ale, milý master Same, neřekl jste právě Vinnetouovi, že nevíte, odkud Marikopové přijdou? Jak to, že to teď víte?“

Sam poznal, že byl obelstěn. Otevřel ústa, zadíval se zaraženě na lovce a konečně řekl:

„Svatá smůlo! Teď opravdu nevím, na čem jsem! Teď jste mne dostal, opravdu velice dobře! Ale to je pouhá náhoda. Přesto uznávám, že bych bez vašich hloupých otázek na to nepřišel. To znamená, že rudoši musejí jít mezi Silver City a Fort Western. Jižněji nebo severněji se nemohou obrátit.“

„Raduji se, když vidím, jak dobré výsledky mohou mít také hloupé otázky. A slyšel jsem, že Marikopové zde mohou být již zítra. Nejsou tedy vzdáleni ani den pochodu. Kde asi budou přenocovat?“

„Hm. Vševědoucí přece nejsem.“

„Nu, uvažujme zas trochu. Jsou snad již poblíž misie?“

„Pochybuji.“

„Nebo někde poblíž obou jmenovaných měst?“

„Ne.“

„Správně. Umíte krásně odpovídat, jen když se vás člověk rozumně ptá. Kdy minou obě ta města?“

„Dnes, až se setmí. Musím říci dnes, protože půlnoc již minula.“

„Jsem téhož mínění. Do té doby zůstanou tedy za čarou, vedenou ze Silver City do Fort Westu. Budeme mít dost času, abychom je za dne pozorovali.“

„To nezní špatně. Ale připlížit se k nim v noci je obtížné. Ve dne dvojnásobně, ba desetkrát těžší. Je třeba tedy vybrat jen nejobratnější muže, kteří se vydají na zvědy. Kdo půjde?“

„Dříve, než to určíme, nutno přemýšlet o místě, kde se rudoši usadili. Znáte zdejší kraj, master Same?“

„Tak, tak. Kdysi jsem byl u Stříbrného jezera, a jel jsem tehdy tamtudy dolů.“

„Gila dělá za Silver City slušný oblouk k jihu, že?“

„Ano. Jak to víte?“

„To je vedlejší. Řeka je v těch místech mělká a úzká, lze ji snadno překročit. Voda nedosahuje koním ani k tělu. Břeh, ležící v tomto oblouku, je pokryt pralesem. U vody je rákosí a husté křoví; je tam též dost trávy pro koně. Tam se asi rudoši zdržují.“

„Proklatě! Přišel jste na to! Ano, pro Indiány není lepší úkryt, než ono místo. Uprostřed pralesa, zpředu kryti řekou jsou si tam jisti jako v lůně Abrahámově. Tam a nikde jinde je třeba hledat. Musíme tam, abychom se podívali, na čem jsme. Kdo tedy půjde?“

„Půjde Vinnetou,“ řekl náčelník Apačů.

„A já!“ mínil Sam.

„Vinnetou by nejraději jel sám. Chce-li však Tlusté Břicho také jet, ať tak učiní. Ale radím mu, aby si vzal ochránce.“

Sam úžasem nemohl chvíli promluvit. Trvalo skoro minutu, než odpověděl, pohlížeje upřeně na Apače:

„Já? Ochránce? Koho?“

„Našeho bílého bratra Smithe.“

„Co – cože? To je pěkný návrh! Vždyť ten by mně všechno spíš pokazil, místo aby mne chránil!“

„Milý master Same, zkuste to se mnou,“ prosil ironicky lovec.

„Ani mne nenapadá!“

„Řekl jste přece, že chcete být mým učitelem?“

„Hm! To ano! Ale uděláte nějakou pošetilost a uvedete mne i sebe do nebezpečí!“

„Přičiním se, opravdu se přičiním, abych nic takového nevyvedl.“

„Opravdu? Nu, nepočínal jste si dosud tak nemoudře, jak bych vlastně od greenhorna očekával. Proto to s vámi zkusím.“

„A já mám zůstat tady?“ zabručel Jim.

„Ty zůstaneš!“ řekl Sam. „Není třeba, aby s námi šlo půl světa. Odpočiň si, dlouháne! Tvým úkolem bude hájit misii.“

Po těch slovech se ozval mladý rudoch:

„Rychlý Jelen ochrání misii spolehlivě sám. Nepotřebuje k tomu nikoho.“

Z těch slov zněla ctižádost. Vinnetou však rozhodl:

„Blíží se mnoho nepřátel, tu dvě ruce k ochraně domu nestačí. Naši bílí přátelé nechť střeží dům rovněž. Vinnetou teď odjede na sever, aby kolem Fort Westu přišel Marikopům do zad.“

„Obrátíme se tedy my dva na jih, master Same,“ řekl lovec. „Objedeme Silver City a přijdeme Indiánům z druhé strany do zad. Tam se snad setkáme s náčelníkem Apačů.“

„Mám zcela jiný názor,“ namítal Sam. „Takovou oklikou zmaříme mnoho času, považuji proto za lepší –“

Vtom ho Vinnetou přerušil:

„Můj bílý bratr Tlusté Břicho nechť považuje za lepší, co řekl tento náš přítel Smith. Očekávám to zcela určitě. Howgh!“

Nato se otočil a vyšel.

Indiánské slovo „howgh“ je skoro pro všechny kmeny společné. Má různý význam, většinou se ho však užívá jako potvrzení a zdůraznění řečeného, tedy: Odbyto! Tak to je a ne jinak!

Vinnetou řekl své „howgh“ s důrazem. Sam se díval ke dveřím, za nimiž náčelník zmizel, potřásal hlavou a řekl:

„Kristepane, co se to s ním děje? Snad smím také mít nějaké mínění! Ale pro mne za mne udělejme, jak řekl. Kdy pojedeme?“

„Za chvíli. Teď ještě musím dolů k master Timovi,“ odpověděl lovec.

„Ztratíme vzácný čas.“

„Opět jej dohoníme.“

„Zatím nastane den!“

„Tím lépe pro nás. Uvidíme, kdo je nablízku. Ostatně master Wilkins vám musí dát jiného koně, váš je unaven.“

„To je pravda. A vy si vyměňte koně také! Váš kozel by brzy padl.“

Lovec neodpověděl. Odebral se dolů do přízemní komory, kde Tim při světle svíčky ležel na zemi. Když viděl přicházet lovce, zvedl se a řekl:

„Hloupá úloha, yes! Který hlupák ji pro mne vymyslel? Mám tady snad celou noc ležet na podlaze?“

„To od vás nikdo nežádá, master Time.“

„Také bych si to vyprosil. Vždyť mi už teď lezou všechny kosti skrz kůži!“

„Měl byste mít na těch místech trochu tuku. Nuže, mluvili ti lidé?“

„Jen šeptali. Myslí si patrně, že někdo zůstal venku za dveřmi, aby je poslouchal. Teprve když byl přiveden poslední, a když slyšeli Wilkinse odcházet, rozhovořili se trochu hlasitěji. Nebylo to však nic důležitého. Teď právě začal mluvit ten chlapík, který se nazval Billem Newtonem.“

„To si musím poslechnout.“

Lovec se položil na podlahu a naslouchal. Co z počátku slyšel, ho příliš neuspokojovalo. Pak ho upoutala poznámka:

„Kdyby aspoň tebe nebyli chytili! Mohl jsi jít do Prescottu a přivést Walkera.“

To hovořil Bill Newton.

„Já bych ho byl ani nenašel!“ odpovídal neznámý hlas, jenž patřil patrně muži, jenž byl zajat u koní.

„Máš pravdu,“ odpovídal Newton. „Nenašel bys ho, neboť nikdo dosud nevíte, kde vlastně je. Ale on by nám pomohl, to vím určitě. U ďábla, teď už je pozdě dát mu zprávu.“

„A kde tedy je? Říkal jsi přece, že bydlí v Prescottu!“

„Z Prescottu je nutno jet ještě čtyři hodiny koňmo, než se k němu dorazí. Bydlí v horách na jihozápad, na samotě. Pod jménem Connort ho tam zná kdekdo; každý majitel krčmy by tě k němu doporučil. Ale povězte mi, jak se stalo, že jste se dali tak hloupě chytit?“

To ovšem lovec dobře věděl a netoužil po tom, aby to slyšel. Zvedl se. Několik minut, jež strávil u otvoru, přineslo hojně ovoce. Věděl teď, kde hledat Walkera. Položil tedy kámen na otvor a odešel i s Timem, aby se vydal na cestu.

Tlustého Sama již zastihli na dvoře; osedlával hnědku, kterou mu Wilkins půjčil.

„Jakého koně si vezmete vy?“ ptal se Sam lovce.

„Svého.“

„K takové jízdě?“

„Ovšem.“

„Považte, že váš kůň je unaven, že jedeme na zvědy, že se můžeme octnout v nebezpečí, a že naše životy pak budou záviset na rychlosti našich koní.“

„Kdybychom měli prchat na koních, museli by nás rudoši nejdřív zpozorovat. A tehdy bychom svou věc vyřídili nanejvýš hloupě, kdyby k tomu došlo.“

„Hm! Doufejme tedy, že budete chytřejší, než je o vás možno soudit. Vzhůru tedy!“

Chtěli vyrazit. V tom přiběhl na dvůr Wilkins, aby se s nimi rozloučil.

„Buďte tu klidni,“ řekl mu Sam. „Budeme za vás bdít; a pokud se nevrátíme, nehrozí vám žádné nebezpečí.“

„Děkuji, sir! Ostatně udělám také sám všechna nutná opatření. Jakmile vyrazíte, pustím vodu, a do poledne budu mít u jezera aspoň sto statečných rudých bojovníků.“

„Ale neukazujte je! Vezměte je dovnitř do domu. Lze totiž očekávat, že Marikopové vyšlou také vyzvědače.“

Tím byl hovor ukončen a oba zvědové vyrazili.

Kapitola devátá NA ZVĚDÁCH

Již svítalo, když lovec s Tlustým Samem vyjeli z rokle. Brzy měli za sebou návrší a před sebou širou rovinu.

Lovec zamířil k jihu, aby udělal okliku. Sam by rád proti tomu něco namítal, ale podivnou náhodou byl lovcův kůň stále o osm až deset délek před tlusťochovým koněm, takže Sam se ani nemohl dostat ke slovu.

Za dvě hodiny měli na pravé straně Silver City a zabočili pak k západu, později ještě více k severu, až dorazili k řece.

Lovec, nevšímaje si ničeho, vehnal svého koně odvážně do řeky a zastavil se na druhém břehu. Když se také Sam přeplavil, zasupěl:

„Uff! Vždyť sotva dechu popadám! Jedete jako smrt a vaše zvíře letí jako ďábel! Nechte mne přece konečně také drobet promluvit. Zajeli jsme trochu příliš daleko na sever. Pusťme se více na jih!“

„Hm! Nechtěl byste dříve slézt s koně?“

„Proč?“

„Chci obě zvířata schovat v této příznivé houštině.“

„Co vás to napadá! Myslím –“

„Tiše! Nekřičte tak! Není třeba, aby nás Indiáni slyšeli. Jinak dělejte, co chcete a jeďte, kam chcete. Pro mne za mne se dejte třeba skalpovat, já však udělám něco moudřejšího.“

Rozhrnul husté křoví a zavedl do něho svého koně, aby ho v houští uvázal. Sam zabručel, ale učinil totéž. Když se tak stalo, zahladil lovec všechny stopy. Sam chtěl spustit novou řeč, ale jeho druh ho přerušil prudkým pokynem ruky a kráčel napřed křovinami, stále podél řeky, staraje se při tom všemožně, aby po sobě nezanechal stopy. Tlustý šel za ním pln vzteku, a když se lovec jednou váhavě zastavil, řekl mu ironicky:

„Sir, tohle už docela nechápu! Myslíte, že rudoši jsou zde? Nesmysl! Vaše běhání nemá naprosto význam, a nepřestanete-li – –“

Lovec se k němu otočil zády, a kráčel vpřed, čím dál tím opatrněji. Právě rozhrnul dva keře, aby se mezi nimi protlačil, když náhle uskočil a větve opět tiše pustil.

„Co je?“ ptal se Sam.

„Indsmani.“

„Cože? Že by tu opravdu byli? Vy že byste měl takový nos? Na mou věru – hm! – to jsem opravdu blázen!“

Oba se skrčili za křovím. Řeka zde tvořila záliv. Na tomtéž břehu, ale za zátokou viděli skrze křoviny postavy, dva Indiány a ženu, oděnou mexickým krojem. Tvář měla zahalenou a kráčela k vodě, kdežto Indiáni zůstali pozadu. Ovinuli jí však kolem těla dvě lasa, jejichž konce drželi; k řece byli obráceni zády.

„Vida, jak jsou něžní a pozorní!“ poznamenal tiše Sam. „Dovolili dívce, aby se umyla, ale při tom nesmí uniknout a nesmí se také utopit. Aby našli východisko, otočili se od ní, ale přivázali ji lasy, aby hned ucítili jakýkoli nedovolený pohyb.“

„To bude asi ona zajatá dívka, o níž mluvil Burkes.“

„Zajisté. Dejte pozor! Snímá šátek s hlavy.“

Dívka, o níž mluvili, byla oděna krojem obvyklým v mexické provincii Sonora. Měla lehkou, krátkou červenou kazajku a na hlavě španělské rebozzo, závoj, který mohl býti v záhybech zvednut nahoru, ale při tom byl tak dlouhý, že mohl v případě potřeby zahalit celou postavu jako lehký, tenký plášť.

Toto rebozzo dívka sňala a položila je na břeh. Dlouhé, neobyčejně bujné, plavé vlasy jí spadly na ramena, a mezi nimi se objevila dívčina tvář.

„Můj Bože! Je to možné!“ zašeptal lovec a chytil náhle Sama křečovitě za ruku.

„No tak, jen neblázněte. Je hezká, ale proto ještě nemusíte ztrácet hlavu. Viděl jsem ještě hezčí dívky. Lucy kdysi také –“

Ale lovec jako by ani neslyšel jeho slova. Díval se na dívku, jako by nemohl uvěřit vlastním očím.

„Čita! To je přece Čita!“

Šeptal zděšeně.

„Povídám vám, že má Lucy byla tehdy skoro ještě hezčí. Není tedy důvod – –“

„Nesmysl! Ale jak se sem dostala?“

„Kdo? Lucy?“ ptal se Sam.

„Ne! Tato dívka, kterou jsem viděl v Tunisu a později v Egyptě.“

„Eh, něco se vám zdá! Máte to nějak v hlavě popleteno.“

Zátoka byla asi padesát metrů široká. Tvary obličeje nebylo tedy možno rozeznat tak, aby klam byl zcela vyloučen. Ale lovec viděl, že postava, vlasy i pohyby této dívky jsou přesně takové, jako u Čity, zachráněné dcery nešťastné rodiny Eaglenestů.

Lovci se zdálo, že sní. Znovu a znovu se přesvědčoval, když dívka smočila ruce, když se sklonila k vodě, myla a osušovala, že její pohyby jsou stejně harmonické a čilé, jako pohyby Čitiny, kterou přece zanechal v ochraně jejího bratra Hermana a snoubence Paula Normana.

Děvče si připevnilo vlasy a rebozzo na ně; pak se vracelo zvolna k Indiánům, s nimiž zmizelo za křovím jako zjev z říše víl, střežený ošklivými obyvateli severního norského skalnatého pobřeží.

„Už je pryč!“ bručel Sam. „Škoda. Teď ji ale musíme vylovit!“

Lovec se zvedl, zhluboka si oddychl a odpověděl:

„Master Same, poslyšte, co vám řeknu!“

Jeho hlas zněl vážně a jeho obličej náhle nabyl výrazu smělé odhodlanosti, třebaže jeho slova zněla prostě:

„Neodejdu odtud dříve, dokud s tou dívkou nepromluvím!“

„Cože? Zbláznil jste se? Nemáte rozum? Máte v hlavě o kolečko víc? To byste šel, človíčku, vstříc jisté smrti!“

„Řekl jsem a udělám to.“

„Tady to je! Řekl jsem hned a říkám stále, že provedete nějakou pitomost! Když jste se chtěl dopouštět nerozumností, mohl jste směle zůstat doma v Rodeviči a ne jako greenhorn strkat nos –“

„Dejte mně pokoj s greenhornem! A s Rodevičem také! Vždyť to hnízdo ani neznám!“

„Cože? Hnízdo? Říkáte hnízdo svému rodišti, své –“

„Povídám vám, že nejsem z Rodeviče!“

„Že ne? Odkud tedy? Snad z některé vesnice nablízku?“

„Také ne. Nikdy jsem tam nebyl.“

„Tisíc ďáblů! Co to znamená?“

Sam se pátravě na lovce zadíval, jako by skutečně pochyboval o jeho rozumu. Lovec to viděl, pokrčil rameny a řekl:

„Nazýváte mne do omrzení greenhornem a sám si počínáte jako dítě. Copak jste ještě nezpozoroval, muži, že jsem s vámi dosud jen žertoval?“

„Žertovat? Se mnou? To si zakazuji, sir, to si co nejpřísněji zakazuji!“

„Eh! Nevšiml jste si, že jsem dosud vše věděl lépe, nežli vy, starý trapper?“

„Lépe než Tlustý Sam? All devils! To je drobet silný tabák, to odvolejte, sir, nebo u všech všudy –“

„Nic neodvolám. Neviděl jste, že si mne Vinnetou víc vážil, než vás, he?“

„Než mne? Tisíc šakalů!“

„Že mne prohlásil za vašeho ochránce?“

„Aby mne čerti vzali! Vy mým ochráncem? Člověče, kdybyste mne vy měl chránit, byl bych jistě ztracen.“

„Nu, a kdo s náčelníkem spoutal Burkesovu bandu? Kdo vás potají pozoroval v ležení? Kdo vám napsal lístek?“

„Vy ne!“ zvolal opovržlivě Sam, v němž se již počínala vařit krev. „Vy – vy – s vámi já vůbec už nebudu mluvit!“

„Nuže, kdo to tedy byl?“

„Old Shatterhand!“

„A kde je nyní Old Shatterhand?“

„Kde, kde? Proč se mne ptáte? Však on se ukáže, až to bude třeba, až na to ani nebudeme myslet!“

„Vy na to právě teď nemyslíte. Mohl by tedy přijít.“

„Kvůli vám, ne? Ten na vás myslet nebude, vy greenhorne, vy – vy –“

„Snad trochu přece. Já jsem Old Shatterhand.“

„Vy – vy –“

Tlustý ustoupil o několik kroků, zadíval se na lovce strnule, jeho tvář se několikrát změnila, až nakonec vybuchla smíchem.

Lovec se smál s ním. Pak najednou zvážněl a řekl:

„Tak dost! Uklidněte se. Vzpomeňte si na naše setkání, na mého koně. Je to nejlepší kůň v prérii; daroval mi ho sám Vinnetou. Vzpomeňte dále, jak jsem poučil Jima a Tima a pak také vás! Konečně vzpomeňte, že jsem včera večer s Vinnetouem a Rychlým Jelenem zajal Burkese s celou jeho tlupou, a že jsem teď odhalil ležení těchto Marikopů. Pochybujete-li, pak vám svou legitimaci napíši na nos.“

„U všech devětadevadesátitisíců hromů! Mám tomu opravdu věřit?“

Lovec se zatvářil mrzutě a mávl rukou.

„Nu, věřil bych, věřil,“ dokládal Sam, „ale ještě mi na vás všelicos schází.“

„Co, například?“

„Vaše proslavené pušky.“

„Jsou ukryty v podlouhlém zavazadle, jemuž jste se smál a které jsem teď nechal u koní.“

„Hm. A ona proslulá jizva od Vinnetouova bodnutí?“

„Pohleďte sem! Stačí vám to? Ale víc se již neptejte. Nemáme času nazbyt. Zde je má ruka a mé slovo, že jsem Old Shatterhand.“

Lovec podal Samovi ruku. Ten se náhle úplně změnil. Zlost ho přešla, jeho malá očka se leskla, a jeho úplňková tvář zářila nesmírnou radostí. Uchopil rychle lovcovu ruku a zvolal:

„Bůh ví, teď mi je, jako by mi bělmo spadlo z očí. Ano, máte takovou postavu, jak mně byla popsána. A já, hlupák, vás měl za greenhorna! Nuže stop, stop, věřím, že jste Old Shatterhand. Řekl jste, že chcete s tou dívkou promluvit?“

„Musím! A vy se zúčastníte toho odvážného podniku. Slyšel jsem o vás mnoho. Vážím si vás. Jste člověk, s nímž lze něco takového podniknout. Zůstaňte tedy zde v úkrytu; vrátím-li se, bude to v pořádku, uslyšíte-li však výstřely, rychle za sebou následující, budu zajat, snad zraněn – snad mrtev. V tom případě jděte hned nazpět do misie a ohlaste to. Vinnetou pak bude již vědět, co má dělat.“

„To vím již teď. Zůstat zde? Pustit vás samotného? Ani mi nenapadne! Věru, špatně smýšlíte o Tlustém Samovi! Sam není muž, který opustí přítele v nebezpečí, nebo ho docela nechá zahynout. Půjdu s vámi!“

„Uvažte, že nebezpečí bude vaší přítomností spíše zvětšeno, než zmenšeno.“

„Oho! Považujete mne za hlupáka?“

„Ne, Vím, že se chyby nedopustíte. Ale jednotlivec se může zajisté snáz přikrást blíž, než lidé dva.“

„Octnete-li se skutečně v nebezpečí, bude právě dobře, že s vámi bude průvodce. Ne, ne! Toužil jsem po tom dlouho, abych se s vámi setkal, a když se mi to přání splnilo, chci tuto přízeň osudu náležité využitkovat a skočit s vámi do vody. Dávám vám nejen své čestné slovo, ale také své slovo prérijního lovce, že se nedopustím chyby. Tlustý Sam je známý jako dobrý westman, a dnes, kdy má čest poprvé něco podniknout s Old Shatterhandem, si snad neudělá ostudu. To mně přece uvěříte?“

„Věřím, věřím. A přece vám říkám upřímně, že bych raději šel sám, a vás, abych tak řekl, raději zde nechal v záloze. Ale nechci vám způsobit zármutek. Mohl byste si myslet, že k vám nemám důvěru, a to si nepřeji. Jednu radu vám však musím dát přes veškerou úctu a náklonnost, kterou k vám chovám. Totiž: nepodceňujte podruhé člověka, kterého ještě dobře neznáte. Kdybych měl jinou povahu, snadno by mohlo dojít k srážce mezi námi, a přitom byste asi špatně pochodil. Vyjadřoval jste se sice vždy žertem, ale padesát procent vážnosti ve vašich výrazech bylo, že? To by vám jiný neodpustil.“

„Je to tak,“ přiznal se upřímně Sam. „Ale vy jste přece jen chlapík! Jednal jste se mnou velkomyslně jako lev s psíkem, kterého mu dají do klece. Nesežere ho, ačkoli k tomu potřebuje jen jednou kousnout. Ale nezdá se vám, že zameškáváme nejlepší čas?“

„Ano. Dost tedy řečí a přikročme k činu.“

„Povězte mně nejdříve své návrhy.“

„Nejsou příliš složité. Indiáni, jak se zdá, se rozložili právě za touto zátokou. Uděláme tedy oblouk, vrátíme se tam, kde jsme nechali koně a přijdeme pak k rudochům zezadu. Musíme se ovšem vyvarovat nejmenšího hlomozu. Žádná větvička nesmí být přešlápnuta nebo zlomena. Jakýkoli bezvýznamný šustot se nám může stát zrádcem, neboť rudí mají bystrý sluch.“

„A kdybychom byli přece zpozorováni? Co uděláme například, kdyby viděli jen jednoho z nás?“

„Mne nespatří, to vím dobře.“

„Mne také ne.“

„Nuže, mysleme raději naopak. Příliš jistoty škodí. Budeme-li zpozorováni oba, nebudeme moci udělat nic jiného, než vyhledat co nejrychleji koně, abychom zmizeli. Bude-li spatřen jen jeden z nás, zmizí, nikoli však ke koním, protože pak by byl druhému zamezen útěk. Ostatně, zůstaňme co nejblíže u sebe, pak si budeme moci říci, jak si chceme počínat v nepředvídaných případech. Pojďte tedy!“

Šli nazpět kolem svých koní a pak velikým obloukem obešli zátoku. Při tom pečlivě dbali na to, aby za sebou zahladili stopy. Terén tu byl velmi zajímavý.

Břeh nad vodou byl pokryt nepříliš širokým pásem křoví, pak následoval vysoký les, sestávající výhradně z těch stromů, jimž rafteři, dřevorubci, říkají deepbranch nebo greatleaf. Někde jim říkají také straightwood. Tyto výrazy znamenají, v pořádku zde uvedeném: stromy s nízkými větvemi, s velikými listy a s rovným dřevem. Podle těch jmen lze soudit bez dalšího popisu na druh těchto obrů listnatého pralesa. Jsou to stromy neobyčejně vysoké a silné. Jejich větve začínají již dvě stopy nad zemí. Listy se podobají skoro listům našich ořechových stromů, jsou však mnohem větší a tvoří velice hustou korunu. Tento druh stromů neroste sice nikdy blízko u sebe, avšak jejich větve dosahují značné délky; často se rozpínají z jednoho stromu do větví stromu druhého, a pak tvoří les různým rozložením větví hustou, zelenou, z mnoha poschodí se skládající střechu, pod níž nelze sice dobře chodit, jež však poskytuje výbornou ochranu před deštěm a – před odhalením.

Cvičený lezec, anebo spíše ten, kdo se umí delší čas udržet v rovnováze, může v listnatých poschodích přecházet po silných větvích ze stromu na strom, aniž byl dole zpozorován. Musí se ovšem vystříhat hluku, musí dbát, aby nezlomil větev anebo nezpůsobil otřesy, jinak by byl ztracen, kdyby dole tábořili Indiáni.

Old Shatterhand a Tlustý Sam pronikli pásem křovin a chtěli právě vniknout do lesa, pod jehož střechou, jak věděli, byli ukryti rudoši s bílou dívkou. V tom se ozvalo frkání koně.

„Stop, master!“ zašeptal Old Shatterhand. „Nejspíše zde mají někde svá zvířata. Bude dobře o nich vědět. Podívejme se na ně. Rád bych se přesvědčil, jsou-li u nich stráže.“

Lezli po zemi směrem, odkud slyšeli frkání, a kryti neustále křovím, přelezli hranici mezi houštinou a lesem, až se dostali na dost veliký, trávou porostlý palouk, na němž se pásl značný počet koní. Napočítali tři sta a několik zvířat. Každý kůň byl svázán na předních nohou, takže nemohl utéct.

„Stráže nevidím,“ řekl Sam.

„Já také ne. Rudoši se asi cítí úplně bezpečni. Vidíte tam ty dvě ryzky?“

„Yes! Nádherná zvířata. Na těch zajisté nejezdí obyčejní bojovníci.“

„Jistě ne. Nejsem zlodějem koní, ale kdybych koně potřeboval a nemusel mít na zřeteli, že by se tím prozradila naše přítomnost, odvedl bych je. Pustíme se dál do lesa.“

Kryti nízce rostoucími větvemi, jež se skoro dotýkaly půdy, stanuli uprostřed vysokých, silných kmenů. Tlustý Sam zavětřil jako ohař a tázal se:

„Necítíte nic, sir?“

„Hm! Mají oheň. Pečou.“

„Co?“

„Ryby.“

„Pozoruji, že máte stejně znamenitý nos jako já. Ale odkud přichází vůně? Zde uprostřed listí se člověk nevyzná.“

„Od řeky.“

„Také se mi zdá. Musíme se tedy obrátit tím směrem.“

„Počkejte! Kdybych tak věděl –“

Lovec pohlédl pátravě vzhůru a pak si změřil postavu tlustého lovce.

„Co?“ tázal se Sam.

„Zda umíte šplhat?“

„Jako veverka.“

„Vskutku? Vaše tělo tomu nenasvědčuje.“

„Pshaw! Medvěd také nevypadá jako tasemnice a přece umí výtečně šplhat. Ujišťuji vás, že se v tom ohledu můžete na starého Sama spolehnout.“

„Považuji vskutku za lepší, vylézt nahoru a šplhat z větve na větev. Co říkáte?“

„Souhlasím.“

„Ale spadnete-li –“

„Nesmysl! Taková myšlenka je stejně hloupá jako byste se bál, aby se snad úhoř neutopil nebo sokol nespadl z větve. Dívejte se!“

Sam si přehodil přes rameno pušku, chopil se větve, jež rostla z kmene ve výši muže, a v nejbližším okamžiku na ní seděl. V malé vzdálenosti nad tou větví vyčnívala druhá, pak třetí, která již vedla do koruny nejbližšího stromu. Ve dvou okamžicích seděl Sam v druhém poschodí listnaté koruny, kde zmizel lovci z očí.

Old Shatterhand byl tou ukázkou spokojen. Za několik vteřin seděl nahoře u Sama.

„Nuže, co teď říkáte?“ tázal se tlustý, ušklíbaje se.

„Lezete znamenitě. Ale podaří se vám také chůze po větvích, to musíte teprve dokázat.“

„Dejte pozor!“

Sam chtěl přelézt větev, lovec ho však zadržel a varovně řekl:

„Zadržte! Jen ne tak rychle. Jsme za kmenem. Dříve než opustíme úkryt, musíme se přesvědčit, že jsme v bezpečí. Mohlo by také jiné lidi napadnout, aby se procházeli po větvích.“

„Pokud znám Indiány, nejsou zrovna v přátelství se šplháním.“

„To je pravda. Sami Marikopové bydlí na širých rovinách na Rio Gile, kde kromě kaktusů není rostlinstvo, natož stromy. Ti na ně jistě nepolezou. Přesto musíme býti opatrní. Půjdu sám napřed. Kdykoli přijdu k nejbližšímu stromu, pořádně se rozhlédnu. Teprve když nespatřím nic podezřelého, dám vám znamení, a půjdete za mnou. Jelikož nikoho nevidím, můžeme se pustit dál.“

Lovec se vzpřímil na větvi, která byla silnější než tělo muže a kráčel po ní, až dospěl k podobné větvi nejbližšího stromu, po níž se pak ubíral týmž směrem ke kmeni. Za kmenem se skrčil a prohlížel okolí. Potom pokynul. Sam šel za ním s takovou obratností a jistotou, že byl lovec úplně spokojen. Tím způsobem se pohybovali od stromu ke stromu stále dál. Ale čím přicházeli dál, tím byli opatrnější. Byl to skutečně umělecký kousek, co vykonali; nezpůsobili nejmenší hlomoz, jediná větvička, jediný list nespadl jejich vinou se stromu. Pohyby dvou mužů byly tak obratné, že se větve ani nepohnuly, ačkoli byli oba značně těžcí.

Náhle les končil. Bouře, jež řádívají v lesích v omezeném rozsahu, ale za to tím větší silou, kácejí stromy na celých plochách. Taková bouře se nesla podél řeky a vyrvala a zvrátila na jednom břehu široko daleko nejsilnější kmeny. Velikáni pralesa zde leželi nakupeni na sobě a mrtvi. Vznikla tu neproniknutelná houština, na jejímž okraji byli rozloženi Marikopové.

Oba lovci mohli ze svého vysokého stanoviště dobře pozorovat, že rudoši obešli z jedné strany hurikán, totiž místo bouří zpustošené, aby se dostali k řece. Na břehu sedělo množství Indiánů s udicemi. Byla to dlouhá řada nehybných postav. Ti, kteří již něco chytili, se vrátili a pekli svou kořist. Vyhrabali svými tomahawky díry do země, rozdělali v nich oheň, a do žhavého popela položili ryby, aniž je předtím vyvrhli.

Jeden z Indiánů vytáhl právě velkou rybu z popela a zahryzl se do ní.

„Fuj!“ zašklebil se tiše Sam. „Jíst takovou rybu s vnitřnostmi – brrr!“

„Eh, my jíme ještě mnohem horší věci.“

„Co?“

„Není sýr shnilé mléko?“

„Je. Ale chutná znamenitě.“

„Hlemýždi! Slučí trus! Žáby!“

„Hm! Ano i mezi bělochy jsou divní labužníci – aha! Tam je!“

„Kdo?“ tázal se jeho společník rychle.

„Ta dívka! Vidíte ten silný strom, druhý odtud? Jeho kmen leží napříč přes druhý. Tvoří jakýsi kryt, do něhož ji strčili. Vidíte? Právě vystupuje.“

„Vidím! Je dosud přivázána.“

„Bohužel! Hloupá historie! Připevnili ji na lasa jako psa. Druhý konec drží v ruce onen rudý chlapík, který obírá rybu. Je nemožné s ní promluvit.“

„Musím s ní mluvit!“

„Chcete-li nasadit svůj život, zkuste to!“

„Hleďte! Laso je dlouhé pětadvacet až třicet metrů. Dívka se může procházet dost daleko. Kdybychom se dostali na strom, který je jí nejblíž, a dali jí pokyn –“

„Ale kde! Vykřikne leknutím a budeme chyceni za paruku.“

„Tak rychle to nepůjde. Aspoň se o to pokusíme!“

„Pak radím jít kus cesty zpět. Zde na pokraji hurikánu jít nemůžeme. Byli bychom zpozorováni.“

Vrátili se a brzy se jim podařilo nalézt větev, jež vedla naznačeným směrem. Sam zůstal na předposledním stromě, a lovec, riskujíc vlastní život, lezl ke stromu, stojícímu na kraji lesa. Stranou od něho, asi dvacet metrů opodál, seděl u ohně Indián. Zajatá dívka, jež byla k němu přivázána lasem, stála mnohem blíž; a laso bylo tak dlouhé, že se mohla přiblížit až pod větve stromu.

Aby ho zaslechla, musel by jí lovec dát dost hlasité znamení. Proto se raději odvážil něčeho jiného. Slezl o větev níž, položil se na ni a lezl tak daleko, jak jen bylo možné, aniž se větev snížila. Byl teď od dívky vzdálen nejvýš osm metrů a mohl zcela jasně vidět její tvář. Ano, děvče bylo podivuhodně podobné Čitě, ale Čita to nebyla. Lovec viděl, že je mladší než Čita. Její tváře byly bledé, snad žalem, jistě však strádáním a únavou. Dívčiny pohyby byly pomalé, dívala se k zemi; její zrak byl neživý, tupý.

„Haló!“ zašeptal lovec.

Neslyšela. Byl to ovšem spíš vzdech než zvolání, neboť lovec se nemohl ozvat tak hlasitě; Indián by to mohl zaslechnout.

„Haló!“

Trhla sebou a otočila se napolo k Indiánovi. Současně se však kmitl její tváří paprsek poznání. Obrátila se a naslouchala. Teď konečně zaslechla tichý šepot:

„Seňorito!“

Lovec užil tohoto španělského slova proto, že dívka byla oděna krojem z Mexika, kde se mluví španělsky. Dívka poněkud zvedla hlavu a podívala se nahoru; její tvář v tom okamžiku přelétla červeň; a opět zbledla:

„Seňorito!“ opakoval lovec.

Nyní již rozuměla a také věděla, kde je ten, jenž ji oslovil. Když ho spatřila, skorem se zapotácela. Zdálo se, že klesne, vzpamatovala se však v pravý čas. Pak se sklonila k zemi, a tváříc se, jako by si chtěla natrhat kytičku mechu, blížila se zvolna ke stromu, pokud sahalo laso. Indián to viděl. Zamračeně se na ni podíval, a když viděl, že trhá mech, opět se obrátil směrem k ohni.

Zatím dívka došla až pod strom, a aniž obracela hlavu nahoru, šeptala:

„Quien habla – kdo mluví?“

„Sui tu amigo – jsem tvůj přítel.“

V jejích modrých očích se zaleskla radost.

„Seňor Carlos?“ tázala se.

„No!“

„O, ayme!“

„Pero soi un hombre blanco – ale jsem běloch!“

Jestliže lítostivě zašeptala, když slyšela, že to není seňor Carlos, nyní řekla:

„Bendito sea Diós – Bůh bude pochválen!“

„Nedívejte se nahoru, trhejte dál vřes a mluvte tiše!“ zašeptal rychle lovec. „Odpovídejte jen na mé otázky. Jak se jmenujete?“

„Lilian Hauserová.“

„Kde bydlíte?“

„Nevím; daleko odtud.“

„Musíte přece znát místo, odkud jste!“

„Neznám je. Jsou to doly na rtuť v hrozné kamenité poušti.“

„Máte rodiče?“

„Otce a matku.“

„Čím je váš otec?“

„Pracuje v dolech a matka také. Neviděla jsem je již dlouho.“

„Nepohybujte rukama! Sehněte se! Rudoch se na vás dívá.“

Poklekla, jako by sbírala mech. Rudoch, jenž ji několik okamžiků sledoval pohledem, se opět odvrátil.

„Jak jste se dostala mezi rudochy?“ ptal se dál lovec.

„Robin mne jim daroval.“

„Kdo je Robin?“

„Pán rtuťových dolů.“

„Co u rudochů děláte? Proč vás s sebou vlečou?“

„Ani to nevím. Slyšela jsem jen, že mne vedou k Stříbrnému jezeru. Můj Bože! Můj Spasiteli! Kéž bych raději byla mrtvá!“

„Upokojte se. Zachráníme vás.“

„Kdo jste?“

„Pouhý lovec. Ale je se mnou u Stříbrného jezera více přátel, kteří nedovolí, aby se vám přihodilo něco zlého. Víme, že Marikopové přicházejí k jezeru, a proto jsem jim vyšel vstříc. Spatřil jsem vás u vody a přikradl jsem se, abych s vámi promluvil.“

„Děkuji vám za to! Bůh vám zaplať, že se mne chcete ujmout.“

„Kolik je zde náčelníků?“

„Jeden.“

„Jak se jmenuje?“

„Železný Jazyk. Jsou zde také jeho dva synové, kteří mají složit zkoušku bojovníků.“

„Aha! Nejeli ti dva hoši na ryzkách?“

„Ano. To jsou jejich koně.“

„Kde je teď náčelník?“

„Tam vpravo. Postavili mu stan. Robin je u něho.“

„Jakže? S rudochy je běloch? Povězte mi něco o něm.“

„Je to zlý člověk, seňore! Když jsem odmítla jeho ruku, poslal otce i matku do dolů a když ani tím nedosáhl svého účelu, daroval mne Indiánům.“

„Hm. To všechno zní neuvěřitelně, ale nemohu se dlouho vyptávat. Řeknete mi to později nahoře u jezera. Řekl jsem vám, že vás zachráníme. Nemějte tedy starosti a důvěřujte v brzké vysvobození. Jen ještě něco. Odkud jsou vaši rodiče?“

„Nevím.“

„Přece o tom museli mluvit?“

„Nikdy mi to neřekli. Žijeme již dlouho v dolech.“

„Nemáte sourozence?“

„Ne.“

„Jak se jmenuje váš otec?“

„Friedrich.“

„Čím je, nebo čím byl? Kde pracoval?“

„Není ničím; teď pracuje v dolech. Bojím se, že záhy zemře, a matka také.“

V očích se jí objevily slzy. V tom se k ní obrátil rudoch a zvolna se zvedl. Zdálo se, že je ovlivněn podezřením.

„Jděte!“ zašeptal lovec. „Jinak sem přijde. Uvidíme se později. Bůh vás provázej!“

Dívka byla dosti duchapřítomná, že se hned zachovala podle té rady. Zvedla se, šla k vyvrácenému stromu a posadila se opět na místo, kde seděla dříve. Rudoch se na ni bystře podíval, přistoupil blíž a pozoroval chvíli zemi, kde trhala mech. Pak zvedl oči k větvím, kde lovec dosud ležel. Byl to okamžik svrchovaně nebezpečný, ale šťastně pominul, a rudoch se zase vrátil k ohni.

Old Shatterhand lezl pozpátku ke kmeni a tam se postavil. Mohl dosud vidět dívku, jež se dívala k lesu, aniž ho však mohla vidět. Uvažoval, že není asi duševně dost vyvinuta, že z nějaké příčiny zůstal její vývoj na úrovni dítěte. Nevěděla, jak se jmenuje její otec, nevěděla ani název svého bydliště. Lovec cítil, že toto tajemství musí odhalit, již proto, že dívka měla tak neobyčejnou podobnost s Čitou a s rodinnými rysy Eaglenestů.

Tyto myšlenky se mu kmitly rychle hlavou, ale neměl příliš času, aby je rozváděl, protože nyní šlo o to, aby se Samem šťastně zmizeli, tak jak se sem šťastně přikradli. Našel tlustého lovce za kmenem druhého stromu, skrčeného na větvi. Sam řekl:

„Věc nedopadla tak špatně. Rudoch opravdu větřil neplechu. Dobře, že listí je tak husté a šikmo postavené, že lze vidět shora dolů, nikoliv však zdola vzhůru. Dozvěděl jste se něco důležitého?“

„Ano, ale není mi to vše dosud jasné. Až později vám vše řeknu.“

„Když jsem ji tak viděl stát pod vámi, napadlo mi v jednom okamžiku, abychom ji osvobodili hned.“

„To by bylo šílenství. Pojďme, master!“

„Kam? Pryč? Nerozhlédneme se tu ještě trochu?“

„Hm. Vlastně by to bylo třeba. Rád bych viděl náčelníka. Je prý tam dole ve stanu.“

„Jak se jmenuje?“

„Železný Jazyk.“

„All devils! O tom jsem slyšel. Je to pověstný válečník, prý zrádný a nevěrný jak k bělochům, tak k rudým. Těším se královsky, že mu jednou vrazím hrst broků do rudého kožichu.“

„Příliš se netěšte. Odbudeme celou věc bez krveprolévání.“

„Teď snad ano, ale později? Nevím, nevím, jak zařídíte, abychom bez boje poslali rudochy s dlouhými nosy domů.“

„Chytrost bývá často lepší než násilí. Víte to stejně dobře, Same, jako já, vždyť se o vás mluví jako o prohnaném chlapíkovi.“

„Že se mluví? Hm. Těší mne, sir.“

„Mne také. Vaše rada nám může prospět. Pojďte teď tudy vlevo. Snad se nám podaří spatřit tvář slavného náčelníka.“

Protože byli v bezprostřední blízkosti Indiánů, museli svou opatrnost zdvojnásobit, a lezli tedy nejen po větvích, ale šplhali též po kmenech jako opice. Tlustý Sam dal při tom najevo obratnost, kterou by v jeho tlustém těle nikdo nehledal.

Za krátký čas tohoto vysilujícího šplhání zaslechli hlasy, k nimž se blížili. Dva muži zde někde rozmlouvali směsicí angličtiny, španělštiny a indiánštiny, jíž užívají rudí i bílí lovci na Rio Gile. Oba zvědové se záhy octli na stromě, pod nímž se hovořilo. Nemohli sice vidět, kdo mluví, zato však rozuměli každému slovu. Naslouchali přikrčeni na větvích těsně u kmene.

„Jaké úmysly má Železný Jazyk?“ tázal se hlas, který podle výslovnosti nepatřil rudochovi, nýbrž bělochovi. „Nebylo by lépe použít lsti?“

„Na jakou lest myslí můj bílý bratr Sonataka?“

Ten, kdo tohle řekl, byl sám náčelník. Druhého nazval Sonataka, to je Stříbrný muž. Byl to patrně onen Robin, majitel rtuťových dolů, o němž hovořila bílá dívka. Indiáni ho nazývali Stříbrným mužem patrně proto, že dobýval stříbro a rtuť. Na poslední náčelníkovu otázku běloch odpověděl:

„Měli bychom jít napřed a říci, že se chceme poklonit u hrobů náčelníků.“

„Kéž tito mrtví sedí v nejtemnějším koutě věčných loveckých plání. Jsou to vesměs proklatí nepřátelé Marikopů.“

„Ano, ale ta lest by způsobila, že bychom byli v misii pohostinně přijati. V noci by přišli tvoji bojovníci, a my bychom jim otevřeli dveře.“

„Tvůj návrh nelze provést.“

„Proč ne? Zdá se mi velice snadný.“

„Není snadný, nýbrž nebezpečný. Železný Jazyk je všude známý. Byli bychom hned zajati. Ne, tvůj plán nestojí za nic.“

„Najdi tedy jiný.“

„Co udělám, vím dávno. V misii bydlí jen málo lidí, a jejich rudí ochránci jsou na lovu. Je nás desetkrát tři a opět desetkrát tolik. V noci dorazíme do údolí Stříbrného jezera a obklopíme misii. Její obyvatelé nic netuší. Budou překvapeni a pobiti dříve, než je napadne, aby se bránili. Zemřou u kůlů.“

„A poklady Stříbrného jezera budou patřit mně!“

„To jsem ti slíbil. Dostaneš je však teprve tehdy, až nám za ně dáš prach a olovo, jak jsme ujednali.“

„Ale co když nenajdeme zlato ani stříbro?“

„Pak budeme obyvatele misie tak dlouho mučit, až o nich promluví.“

„Co uděláš s Růží pralesa?“

„Ještě nevím,“ zněla nyní již trochu nevrlá náčelníkova odpověď. „Vůdcem Marikopů jsem já a udělám, co uznám za dobré. Radím ti, aby ses najedl a pak šel spát, abys dnes v noci nebyl unaven.“

Ozvalo se anglické zaklení, ne zcela potlačené, a pak, jak se zdálo, běloch odešel, neboť v hovoru se nepokračovalo. Tajní svědkové se dívali listnatou korunou, ale neviděli nic. Ale po chvíli šikmou mezerou mezi větvemi spatřili odcházejícího bělocha. Bylo mu něco přes třicet let.

„Kdo asi je ten poctivec?“ tázal se Sam.

Lovec mu řekl, co se dozvěděl od dívky.

„Hm. Tedy darebák, který hodil děvče napospas rudochům proto, že si ho nechtěla vzít! To je roztomilé. Toho chlapíka naučím ‚Otčenáš‘, že mu bude úzko, než vysloví ‚Amen‘. Co teď? Zdá se, že náčelník ještě sedí dole.“

„Zdá se. Slezu o větev níž, abych se na něho podíval.“

„Pozor, ať vás nezpozoruje.“

„Doufám, že se to nestane. Počkejte tady!“

„Ani mne nenapadne. Chci se na tohoto rudého chlapa také trochu podívat.“

Slezli o několik větví níže. Shora viděli, že pro náčelníka byl zřízen malý hogan z větví; na střeše trčelo kopí, na němž visel skalp. Náčelník seděl u vchodu tohoto příbytku a měl před sebou dvě malé nádobky s barvou, do nichž střídavě namáčel prsty, aby si pomaloval obličej.

„Žlutá a černá,“ řekl šeptem Sam. „To jsou válečné barvy. Myslí to tedy velice vážně při výpravě a nedá nikomu milost. Kdo to tam běží?“

Podél hurikánu spěchali dva mladí Indiáni, podobní si tak, že jistě byli bratry. Každému z nich bylo asi sedmnáct až osmnáct let. Když spatřili otce zaměstnaného malováním, stanuli v uctivé vzdálenosti. Malování tváří válečnými barvami je posvátný úkon, z něhož nesmí býti Indián vyrušován.

Přesto jim náčelník pokynul, aby přistoupili blíže.

„Co tu chtějí oba Prsty?“ tázal se.

Starší odpověděl:

„Pravý Prst a Levý Prst přicházejí k svému otci náčelníku, aby mu přednesli prosbu.“

„Mluvte!“

„Proč máme sedět pod stromy, když jsme na válečné stezce? Nejsou naše koně čerství a dobří? Známe cíl výpravy. Chceme být bojovníky a složit zkoušku své zdatnosti. Jinoši, kteří si chtějí zasloužit jména, bývají vždy vysíláni na zvědy. Proč neposílá náš otec Železný Jazyk žádné zvědy? Proč nám nedopřeje slávu, abychom se mohli vrátit se skalpy nepřátel?“

Tito mladí rudí chlapci tedy neměli dosud bojovnická jména; byli nazýváni jen Pravý a Levý Prst. Jméno, jež Indián nosí po celý život, dostane teprve tehdy, když přestál zkoušku bojovníka. Starý náčelník se samolibě šklebil, a jeho úšklebek vypadal podivně v jeho napolo pomalovaném obličeji. Pocítil asi nemalou spokojenost, že jeho synové jsou tak podnikaví.

„Chtějí dva Prsty orlu dávat rozkazy?“ odpověděl. „Jak rozumíte vy boji, který nyní vedeme? K čemu potřebuji zvědy? Znám dobře místo, na něž přijdeme. Oba Prsty najdou při nejbližším svítání příležitost, aby si opatřili skalpy bělochů. Budou první, kdo vniknou do budovy u Stříbrného jezera.“

„Nás je mnoho a bledých tváří málo,“ řekl jeden z mladíků. „Dva Prsty nedostanou skalpy, budou-li čekat. Dva Prsty pojedou napřed.“

„Zůstanou zde!“ tvrdil náčelník.

„Železný Jazyk je přísný ke svým synům. Máme nože, toulce, šípy a luky. A přece jsme zatím nestříleli nic než niš-yuknovany.“

Toto slovo znamená motýly. Motýla, jehož let je klikatý, nepravidelný a mihotavý, lze neobyčejně nesnadno střelit šípem. Proto se indiánští chlapci cvičí malými šípy v tomto lovu. Později však, když zmužní, se za to hanbí.

„Střílejte tak dlouho niš-yuknovany, až se naučíte poslouchat náčelníka!“

Mladí rudoši se na sebe tázavě podívali a pak se rychle odvrátili, aby se vrátili do lesa. V jejich vzdorných tvářích bylo možno číst, že nemají v úmyslu poslechnout, naopak, že jsou odhodláni něco vykonat, co by jim přineslo čest a slávu.

Starý rudoch si to jistě myslel také, neboť zabručel, a oba muži nahoře v listí zaslechli slovo okameka, jež znamená mladý lev.

„Ti se jistě dopustí nějaké hlouposti,“ šeptal Tlustý Sam.

„Které využijeme,“ odpovídal lovec. „Pojďte se mnou! Ale trochu volněji než já a odvažte si laso, master Same!“

„Proč?“

„Hned uvidíte.“

Pokud to opatrnost dovolovala, spěchal lovec odtud, přecházel z větve na větev, od stromu ke stromu stále směrem, kterým se pustili oba Indiáni. Konečně se položil na větev a vystrčil hlavu z listí, aby se rozhlédl. Nablízku nebylo nikoho vidět.

Spustil se dolů. Tichý, lehký skok a octl se těsně za oběma chlapci. Natáhnuv obě ruce; popadl zezadu jednou rukou toho a drahou onoho za krk a pevně jim stiskl hrdla. Chlapci rázem ztratili dech i vědomí. Nevyrazili ze sebe nejmenší zvuk.

„All thousand devils!“ ozval se shora Samův hlas. „Myslel jsem na to také. Nevidí vás někdo?“

„Ne. Ale co chvíli sem může někdo přijít. Vezměte si jednoho nahoru.“

Při těch slovech zvedl lovec jednoho jinocha, Sam ho přitáhl k sobě co nejrychleji, a hned nato druhého. Old Shatterhand se pak vyšvihl k němu, svázal hochy Samovým lasem a vystoupil o větev výš a přitáhl je nahoru. Sam ho následoval. Nemohli být zdola zpozorováni.

„To byl znamenitý kousek! Něco neobyčejného!“ smál se do hrstí Tlustý Sam. „Doufám, že ještě žijí. Bylo by mi líto, kdybyste těmto hošíkům ublížil.“

„Mně rovněž. Ale není jim nic. Poslouží nám k tomu, aby se dobrodružství skončilo bez prolévání krve.“

„Rukojmí, že?“

„Ano. Teď ke koním.“

„Myslíte, že naše zvířata unesou kromě nás i tyto dva panáky?“

„Vezmeme si obě ryzky. Starý náčelník si musí myslet, že vyjeli jako zvědové napřed z touhy, aby se vyznamenali.“

„Hm! To není zlé! Tak dostaneme ryzky. A já vás považoval za hloupého, sir, a to byla největší oslovina, jakou jsem kdy vymyslel.“

„Napravíte ji brzy. Kupředu!“

Oba muži, nesli svázané zajatce na rukou a kráčeli po větvích. Bylo to nejvýš obtížné, ano nebezpečné, ale pro tyto zkušené a neobyčejně obratné muže to nebylo nemožné.

Tak se dostali na kraj lesa, kde byl palouk. Tam musel Sam seskočit z větve na větev až k zemi, zatímco lovec převzal oba zajatce. Když se Sam přesvědčil, že není nikdo nablízku, spustil mu lovec zajatce po lase dolů a nakonec sám za nimi seskočil.

„Teď především roubíky!“ nařídil pak.

„Roubíky – z čeho?“

„Z trávy! Nemáme nic lepšího. Rychle, master Same!“

Když byly zajatcům vstrčeny do úst chuchvalce trávy a převázány šátky, takže nemohli po procitnutí mluvit ani volat o pomoc, vydal se Old Shatterhand na místo, kde byly obě ryzky. Stály tu osedlány. Tato okolnost přišla lovci velice vhod. Obě lasa delší než třicet metrů stačila, aby rudí chlapci byli přivázáni na koně; jejich nohy pak byly spoutány pod břichem koní.

Zatím co je přivazovali. Indiáni procitli. Jejich obličeje jevily velikost jejich zděšení. Nemohli však nic víc udělat, než vyrazit ze sebe tlumený chrapot, jinak se museli oddat svému osudu. Oba běloši s sebou z opatrnosti vzali také šípy rudochů. Kdyby je nechali ležet u lesa, mohla by je tato okolnost prozradit.

„Povedu teď tyto koně kus cesty podél řeky,“ řekl Old Shatterhand. „A vy, Same, půjdete k našim koním, vjedete s nimi do vody a poplavíte se proti proudu, aby po nás nebyly nalezeny žádné stopy.“

Když lovec dorazil k řece, nečekal dlouho, a brzy se objevil také tlustý trapper.

„Zničil jste všechny stopy ve křoví?“ ptal se lovec.

„Ovšem. Chtěl bych teď vidět indsmana, kterého by napadlo, že Marikopové měli návštěvu.“

„Výborně! Budou ovšem vidět stopy těchto dvou koní a kus cesty je budou sledovat. Na stopu čtyř koní nesmí přijít, jinak bychom byli prozrazeni. Rozloučíme se tedy. Vy se chopte jednoho ze zajatých a přeplavte se přes řeku. Já vezmu druhého, popluji s ním ještě kus cesty proti proudu, a až uznám za vhodné, vystoupím na břeh a pojedu velikou oklikou. Chci, aby obě naše stopy byly co možná od sebe nejdál vzdáleny.“

„Kde se setkáme?“

„Na posledním návrší, kolem něhož jsme dnes ráno jeli. Pamatujete si, že u jeho paty bylo vyschlé koryto potoka?“

„Jak bych se nepamatoval!“

„Tam se sejdeme. Kdo přijde dříve, počká na druhého.“

„To budu já, protože vy chcete jet oklikou.“

„Snad. Vidím, že dosud nechcete uvěřit, že můj hřebec za něco stojí?“

„Hm! Divil bych se, kdybych přišel později než vy. Ale dříve dovolte, sir! Myslím totiž stejně jako vy, že rudí budou tyto dva sirotky pohřešovat a budou je hledat. Poznají, že ryzky zmizely a půjdou za nimi. Zde vstoupí obě ta zvířata do vody, na protějším břehu však vystoupí jen jedna ryzka s mou hnědkou. Což když Indiáni zpozorují, že jeden kůň byl zaměněn?“

„Doufám, že se to nestane. Podívají se jen zběžně na stopy, a protože vědí, že oba Prsty na svých koních opustili ležení proto, aby jeli napřed k Stříbrnému jezeru, nebudou věc příliš vyšetřovat. Spíš budou rozhořčeni nad jejich neposlušností, které se však rudí chlapci velmi často dopouštějí, když touží dosáhnout bojovnická jména. Povede to ovšem k mrzutosti a závisti, a proto se bude starý náčelník Železný Jazyk naoko horšit na své synky, v duchu se však přece jen zaraduje nad jejich odvahou a podnikavostí. Rozhodně nikoho nenapadne, že byli uprostřed ležení zajati, uneseni a pak dopraveni k Stříbrnému jezeru.“

„Hm, ano! Bude to pro ně všechno úplně zřejmé! Ostatně: starý hochům slíbil, že budou prvními, kdo vkročí do misie. Prokážeme mu tedy vlastně laskavost tím, že splníme jeho slovo rychleji, než sám považoval za možné. Bude nám za to jistě vděčný, ten dobrý hoch. Tenhle kousek, sir, po nás hned tak nikdo nezopakuje. Dlouhý čas se budou lidé smát šňupci, který jsme dnes dali Marikopům. A teď mně přiveďte toho jednoho chlapce sem! Sám si ho přivést nemohu, neboť by našli na břehu stopy tří koní.“

Old Shatterhand se zachoval podle jeho přání. Zavedl oba indiánské koně do vody a jednoho odevzdal tlustému lovci, sám pak, držel druhého ryzáka za uzdu a vyšvihl se na svého hřebce. Tak se octli všichni čtyři v řece, zatímco na břehu zbyly jen stopy dvou zvířat.

„Tak, master,“ mínil Sam. „Teď je to all right, a jízda může začít. Na uvedeném místě se opět shledáme. Farewell!“

Otočil se a pobídl oba koně k protějšímu břehu, na nějž se dostal zcela bez problémů. Lovec se za ním chvíli díval, pak si vyhledal mělčí vodu a brodil se se svými koňmi značný kus cesty proti proudu, než se přiblížil ke břehu, a to ovšem protějšímu. Podél břehu pak jel ještě kus cesty dál mělkou vodou, až byl asi půl hodiny cesty vzdálen od místa, kde se rozloučil se Samem.

Doufal, že do těchto míst již Marikopové nepřijdou a proto zabočil z vody na břeh, který zde vytvářel ostrý záhyb.

Kapitola desátá CARLOS CUARTANO

Lovec se chtěl nyní pustit do kraje směrem k Silver City, aby se i při zacházce, kterou musel udělat, dostal na určené místo dříve, než Tlustý Sam. Právě chtěl pobídnout koně, když tu viděl, že zvíře obrací hlavu k řece proti proudu, a tiše frká jako na znamení, že tam není něco v pořádku.

Lovec znal příliš dobře svého koně, aby si nevšiml této výstrahy. Tiše pobídl obě zvířata k nejbližšímu stromu, kde je zakrývalo vysoké křoví, přivázal je tam ke kmeni, a když se přesvědčil, že pouta mladého Indiána jsou v pořádku, přikrčil se k zemi a lezl podél břehu kus cesty po proudu.

Dostal se kupředu sotva několik kroků, když se před ním otevřel pohled na řeku za záhybem, a tu spatřil to, o čem jeho kůň věděl: řekou po proudu se brodil jezdec.

Jeho kůň byl, jak se zdálo, znamenité zvíře. Plul neobyčejně rychle a přece klidně a lehce, a jak se zdálo, bez namáhání. Jezdcův obličej nebylo možné rozeznat. Měl na hlavě sombrero s neobyčejně širokou střechou. Jeho lovecký oděv byl z buvolí kůže a téhož střihu, který je oblíben u pasáků hovězího dobytka v Mexiku. Na vysokých botách muže byly připevněny veliké ostruhy, avšak ty boty nebyly na jeho nohou, muž je měl zavěšeny na zádech. Byl bos. Pravicí řídil koně, v levici držel pušku, jejíž pažba byla pobita stříbrnými hřebíčky, lesknoucími se v slunečním světle. Když se nyní přiblížil a obrátil tváří do zátočiny, mohl lovec vidět i do jeho obličeje.

Nebyl jistě starší než třiadvacet nebo čtyřiadvacet let. Malý knírek pod nosem mu dodával podnikavý vzhled. Tmavé, bystré oči upíral střídavě na oba břehy řeky. Lovec čekal, až se přiblíží tak blízko, aby na něho mohl zavolat bez většího křiku, pak se zvedl a oslovil ho:

„Haló, seňore! Nechtěl byste přijít trochu blíž?“

Cizinec sebou trhl. Na svůj věk byl však nadán značnou duchapřítomností, neboť současně s pohledem zamířil na lovce také hlaveň své pušky.

„Nedělejte hlouposti, seňore!“ usmál se Old Shatterhand. „Nejsem váš nepřítel; naopak, vaše rána by vás prozradila těm, kteří s vámi nesmýšlejí tak dobře jako já.“

„Caramba!“‚ zahučel mladý muž. „Běloch! Počkejte, hned jsem u vás!“

Sklonil pušku a otočil koně, aby se dostal ke břehu.

„Kdo jste? Co tu děláte?“ tázal se, když dorazil ke břehu. Ještě příliš nedůvěřoval, a proto z opatrnosti zůstal stát ve vodě a rozhlížel se po křovinách.

„Řádný prérijní lovec, seňore! Není třeba, abyste ke mně měl nedůvěru.“

„Hm! Vaše tvář mi nic neříká. Čert prý nevěří ani vlastní prabábě, a povídá se, že k tomu má dobré důvody. Jste sám?“

„V této chvíli ano.“

„Právě tomu se nejvíc divím.“

„Proč?“

„Rozumný člověk se přece nepustí sám do tak nebezpečné krajiny.“

„Hm. A co vy? Jste tu sám?“

„Já? Ano.“

„Mohl bych se tedy rovněž divit. Ale věřme si chvíli. Smím znát vaše jméno?“

„Proč ne! Carlos Cuartano.“

„Carlos! Hm! To jméno jsem před krátkou chvílí slyšel. Bylo by jistě podivné, kdyby se týkalo vás, ale na světě je vše možné. Poslyšte, není vám snad známo jedno dívčí jméno, na příklad – Lilian?“

Mladý muž se rychle zvedl v třmenech a překvapeně zvolal:

„Valgame Diós! Lilian! Viděl jste ji, seňore?“

„Viděl. A nejen viděl, mluvil jsem s ní.“

„To není možné!“

„Proč by nebylo?“

„Protože ji drží v zajetí ti prokletí rudokožci, a tu –“

„Pshaw! Přikradl jsem se k ní a mluvil jsem s ní.“

„Kdy?“

„Něco před hodinou.“

„Teď za jasného dne? Seňore –“

Mladý muž svraštil obočí a změřil si lovce zamračeným pohledem a pak řekl:

„Seňore, nejsem sice ještě starý pták, ale opeřený jsem dost, aby mne nikdo nesměl tahat za zobák!“

„Nemám to v úmyslu. Co říkám, je ryzí pravda.“

„Pak aby čert z vás byl moudrý. Vypadáte jako počestný člověk, ale to co povídáte, zní tak neuvěřitelně, že o vás pochybuji. Zažil jsem, zkusil a prodělal mnoho, ale že by se někdo za jasného dne přikradl do středu Indiánů, aby spatřil jejich zajatce – to zní, věřte mi, dost podezřele.“

„A přece je to pravda. Chcete-li se namáhat z vody, řeknu vám, jak se to stalo.“

„Děkuji, seňore! Bude lépe, když se to ani nedozvím: Kdo má tak málo času jako já, nesmí jím mrhat proto, aby vyslechl výmysly.“

„Jak chcete. Domnívám se, že spěcháte proto, abyste našel Marikopy.“

„Přesně tak, chcete-li to vědět.“

„Nuže, plavte se ve jménu božím dál; za čtvrt hodiny je najdete, ale oni vás také. Adiós, seňore Cuartano!“

Lovec se otočil a tvářil se, jako by chtěl odejít. To se však mladému muži nelíbilo. Až dosud zápasil s nedůvěrou, nyní ji však přemohl a potvrdil to prosbou:

„Počkejte, seňore! Bude přece jen lépe, když vás vyslechnu. Nejdříve mně však řekněte své jméno, když jste již mé slyšel.“

Lovec se zastavil.

„Proč ne? Tady na Západě mi říkají Old Shatterhand.“

„Cože?“ zvolal cizinec a pobídl koně koleny, až obrovským skokem vyrazil z vody na břeh. „Old Shatterhand! Proč jste to neřekl hned?“

„Neptal jste se mne. Ale pozor!“ smál se lovec. „Chcete mne snad přejet, seňore Cuartano?“

Řekl to se smíchem a seskočil s koně. Pak podával mladému muži ruku na pozdrav. Ten ji srdečně stiskl a odpověděl:

„To je překvapení nanejvýš příjemné! Když jsem vás viděl stát na břehu, považoval jsem vás za zbloudilého vaquera, ale nemohl jsem tušit, že stojím před Old Shatterhandem.“

„Důvěřujete mi tedy nyní?“

„Ano, ano – ačkoli jedna věc je mně dosud hádankou. Prosím vás, přiznejte se, že jste neřekl před chvílí pravdu. Chtěl jste si mne asi jen trochu dobírat, že?“

„Ani mne nenapadlo!“

„Tedy jste skutečně viděl Lilian a mluvil jste s ní?“

„Ovšem.“

„Nemohu to pochopit. Kde máte koně?“

„Pojďte se mnou. Stojí nablízku.“

„Dobrá. Ale dovolte, abych si dříve obul boty. Představil jsem se vám bohužel bos.“

Zatím co vjel rychle nohama do bot, řekl:

„Znáte jméno Lilian. Něco pravdy tedy musí být ve vašich slovech. Kdyby tomu tak nebylo, musel bych se domnívat, že si ze mne tropíte šašky. Je snad Lilian tak špatně střežena, že jste se dostal až k ní, nebo jste snad tak dobrým přítelem Indiánů, že vás k ní pustili? Především však pojďte k mému koni.“

Mladý muž přehodil pušku přes rameno, vzal svého koně za uzdu a ubíral se za lovcem. Když však vyšli z křoví, zastavil se celý udivený a zvolal:

„Co je to? Koho to zde máte?“

„Nuže?“ usmál se lovec.

„To je přece Levý Prst!“

„Přesně tak!“

„Je zajat?“

„Jak vidíte. Znáte ho?“

„Víc než dost. Vy jste ho zajal?“

„Kdo jiný? Jeho bratra stihl tentýž osud.“

„Kde je? Nevidím ho!“

„Měl jsem přítele, který jel s druhým zajatcem napřed. Je to dobrý westman, Tlustý Sam, znáte to jméno?“

„Tlustý Sam! Jak bych je neznal! Jestliže byl ten s vámi, pak již věřím, že jste se za jasného dne vy dva odvážili mezi rudochy. Ten tlustý lovec je prý stejně lstivý jako prohnaný. Vám oběma se dá již něco takového věřit. Ale co uděláte s oběma zajatci?“

„Zavezeme je k Stříbrnému jezeru.“

„Teď hned?“

„Ano. A zvu vás, abyste mne doprovodil.“

„To bohužel není možné. Mám velikou radost, že jsem se zde setkal s tak slavným lovcem a také bych se rád chopil příležitosti, abych poznal Tlustého Sama, ale nesmím ztratit Marikopy z očí. Přísahal jsem, že Lilian vysvobodím.“

„Nic víc?“

„Nic víc! Tak se ptáte vy? Muž ze Západu ví přece dobře, co znamená vyvést zajatce ze středu několika set Indiánů.“

„Nu, mohu si myslet, že něco podobného není snadné. Myslím, že můžete svůj úmysl zaplatit životem.“

„To mne neodradí. Prosím vás, seňore Shatterhande, vypravujte mně, jak jste se dostal k Lilian, jak se vám podařilo promluvit s dívkou, a kde vůbec mám Indiány hledat. Pak se s vámi rozloučím.“

„Nerozloučíte se se mnou, nýbrž mne doprovodíte k Stříbrnému jezeru.“

„To není možné!“

„Nejen možné, ale nezbývá vám vůbec jiná volba. V tomto okamžiku již Marikopové zpozorovali zmizení náčelníkových synů a budou je hledat. Pojedete-li po proudu, vrhnete se jim přímo do rukou. Chcete vysvobodit dívku; já zamýšlím totéž, a jsem přesvědčen, že ještě dnes bude na svobodě. Indiáni ji vedou k Stříbrnému jezeru. Tam ji budeme očekávat.“

Seňor Cuartano chvíli pohlížel s nesmírným úžasem na lovce, pak zavrtěl hlavou a řekl:

„Nerozumím vám.“

„Teď není kdy na dlouhé vysvětlování. Sedněte na koně a pojeďme!“

„Hm! Víte tedy jistě, že Indiáni chtějí k Stříbrnému jezeru?“

„Zcela jistě. Zachováte-li se podle mé rady, dospějete rychleji a bezpečněji k cíli, než když zůstanete Indiánům v patách. Abych vás upokojil, řeknu vám jméno muže, který vám snad poskytne záruku, že mně můžete důvěřovat. Dívka, kterou chcete vysvobodit, je pod ochranou Vinnetoua, náčelníka Apačů.“

„Jakže? On o ní ví?“

„Právě tak jako já! Spatříte Vinnetoua u Stříbrného jezera. Je teď na zvědách za Marikopy.“

„Když je tomu tak, jdu s vámi. Co bych já nikdy nedokázal, vykonáte jistě vy s Vinnetouem. Jak jste se však dozvěděli o Marikopech a zajaté dívce?“

„Pouhou náhodou. Později o tom budeme mluvit více. Teď kupředu! Půda zde hoří pod nohama.“

Mladý rudoch, zajatec, se tvářil, jako by Cuartana ani nezpozoroval. Ani když oba běloši vyskočili do sedel a tryskem s ním uháněli po rovině, nezměnil nijak svou tvář. Díval se strnule na šíji svého koně a podobal se bezduché soše, přivázané ke zvířeti.

„Vy znáte mého zajatce?“ řekl lovec španělsky Cuartanovi. „Zná on také vás?“

„Ano. Vídal mne častěji.“

„Kde?“

„V Údolí smrti, kam občas přicházel se svým otcem a bratrem. Vídával jsem je u Robina.“

„Ten Robin je majitelem rtuťových dolů?“

„Ano. Jak to víte? Slyšel jste o něm?“

„Vím jen to, co mně o něm řekla Lilian.“

„Prosím, seňore, teď máme čas a nemusíme se již obávat rudochů. Vypravujte mně, jak jste se s Lilian setkal, prosím, vypravujte!“

Lovec stručně vylíčil své dobrodružství. Když dopověděl, řekl jinoch, oddychnuv si zhluboka:

„Bohudík! Snímáte ze mne největší starost. Bál jsem se, že ji Indiáni trýzní.“

„Nic takového jsem nepozoroval. Ale buďme upřímní, příteli! Je ta dívka snad vaší snoubenkou?“

„Zatím ne!“

Mladý muž zrudl a chvíli se díval mlčky před sebe, pak spěšně promluvil:

„Setkal jste se se mnou jako přítel a pomocník; nesmím vás tedy nechat v nejistotě o tom, co vám mohu říci. Mé jméno znáte. O svých ostatních záležitostech pomlčím. Přišel jsem z jistého důvodu do okolí Palmetty. Slyšel jsem o proslulém Údolí smrti, jež Američané nazývají Death Valley a umínil jsem si, že je navštívím. Když jsem tam přišel, byl jsem několik dní hostem seňora Robina, jehož rudoši nazývají Stříbrným mužem.

V jeho domě jsem spatřil Lilian. Dojem, jímž na mne zapůsobila, nebudu popisovat. Robin to zpozoroval a ukázal mi dveře. Musel jsem jít, ale přišel jsem znovu tajně, abych ji viděl a promluvil s ní několik slov. Když jsem přišel naposledy, byl Robin pryč a ona s ním. Zmocnila se mne úzkost a vyptával jsem se na ni. Po dlouhém namáhání jsem se dozvěděl, že s ní jel v průvodu Marikopů na východ. Neváhal jsem ani okamžik a pustil jsem se za nimi. Šel jsem po stopách rudochů přes Colorado až sem, a tady mne máte.“

„Nemáte tedy vlastně jiný zájem, než abyste dívku opět viděl?“

„Ne.“

„Neznáte asi ani účel její cesty k Stříbrnému jezeru. Víte, proč tam Robin jede?“

„Nevím nic.“

„Hm. Chce získat poklady Stříbrného jezera.“

„A Marikopové?“

„Koupil si jejich pomoc tím, že jim dívku obětoval.“

„Svatý Bože! On ji dal rudochům?“

„Zdá se. Odmítla jeho návrh a on se jí mstí.“

„Možná jí jen tak hrozí. Chce jí nahnat strach.“

„Možná.“

„Hnusný chlap! Podlý, ničemný darebák. Zdál se mi od prvního okamžiku nepříjemný! Nikdo nezná jeho původ ani minulost. Bydlí v pusté krajině; dobývá množství rtuti, aniž se ví jak. Jsou tam sice staré doly, ale dělníka není vidět. Pověrčiví obyvatelé sousedních usedlostí říkají, že uzavřel smlouvu s ďáblem a že mu zlí duchové vynášejí ze země jedovatý kov. Snažil jsem se proniknout do té záhady, ale nepodařilo se mi to.“

„Dělníky přece musí mít. Vždyť i rodiče té dívky jsou v dolech zaměstnáni, jak mně řekla.“

„Mně řekla totéž; ale snad je to jen omyl. Robin se nikdy nezmínil, že by měla rodiče. Proboha, snad by po práci vyšli dělníci z dolů na světlo boží!“

„Hm. Možná, že objevíme ještě víc, než jen dělníky. Je vám známo něco bližšího o poměrech té dívky?“

„Ne. Vím jen, že se jmenuje Lilian Hauserová. Ale mohl jsem s ní mluvit příliš málo, než abych si mohl udělat pevný úsudek. Ona tedy vyslovila mé jméno?“

„Ano. Považovala mne v prvním okamžiku za vás.“

Tvář mladého muže zazářila. Odpověděl:

„Tedy přece věří, že za ní půjdu, abych ji zachránil. Nezklamala se. Nasadím život a rád ho obětuji, abych ji vyrval z Robinových rukou.“

„Již jste ho nasadil, při cestě za Marikopy. Doufám však, že jej napříště obětovat nemusíte. Teď máte spojence, a nám se snadněji podaří, co by vám jedinému bylo stěží možné. Ale teď pobídněme koně k rychlejší jízdě. Nerad bych podroboval trpělivost Tlustého Sama dlouhé zkoušce!“

Kůň Carlose Cuartana byl dobrý a tak tedy letěli tři jezdci s největší rychlostí po prérii. Silver City nechali daleko po levé straně. Pak se již kupily v dáli vrchy. Rychle se k nim blížili. Brzy dorazili k prvnímu návrší a také k vysušené úžlabině potoka. Zde čekal Sam se svým zajatcem.

„Haló!“ křičel zdaleka. „Kdo tady byl dřív, vy nebo já, master?“

„Jak se zdá, vy.“

„Ano, a váš kůň – hle! Přivádíte ještě někoho s sebou!“

„To je důvod, proč jsem se zpozdil. Radujte se, master Same, že jsme získali nového spojence.“

„Spojence?“

„Ano. Tento seňor se nazývá Carlos Cuartano. Je přítelem seňority Lilian Hauserové a je pevně odhodlán vysvobodit ji z rukou Indiánů.“

„Skvostný nápad! Nádherná myšlenka! Seňore, pojedete-li s námi, seznámíte se s lidmi, kteří ten nápad měli již před vámi a kteří jej také s určitostí provedou. Ale jak jste se vlastně sešli?“

Vysvětlili mu to několik slovy a pak pokračovali s oběma zajatci v další cestě.

Čím výše přicházeli do hor, tím více potkávali Indiánů, kteří se zvolna ubírali stejnou cestou. Všichni byli dobře vyzbrojeni, šli však pěšky. Zpráva, že Paloma Nakana je ohrožena, se rozlétla velmi rychle a tito muži přicházeli, aby misionářskou budovu hájili proti vetřelcům. Když se jezdci ubírali vedle nich, ustoupili tiše stranou a jen polohlasně zvolali své udivené „uff“‚, když spatřili oba zajatce.

Nahoře u jezera nebylo vidět živou duši, když však vjeli do nádvoří misie, spatřili tam asi sto Indiánů, sedících klidně a mlčky na zemi. Přišli a byli připraveni hájit Palomu Nakanu proti nepřátelům.

Zvenčí je nebylo vidět. Marikopové, i kdyby byli vyslali vyzvědače, nalezli by vše tiché a opuštěné, takže by se mohli domnívat, že zde nikdo nic netuší o jejich příchodu.

Kapitola jedenáctá OBLÉHÁNÍ MISIE

Ještě než vjeli do staré misionářské budovy, požádal lovec oba své průvodce, aby neprozrazovali jeho jméno před ostatními. Byla mu protivná pozornost, kterou jako Old Shatterhand u každého vyvolával, proto ze srdce rád ponechal lví podíl slávy celé výpravy Tlustému Samovi.

Když se odbylo uvítání a dva zajatí rudoši byli zabezpečeni v pevných místnostech misie, přikročilo se hned k válečné poradě, kterou však lovec předčasně přerušil vysvětlením, že je nutné vyčkat na návrat Vinnetoua, dříve než bude o něčem pevně rozhodnuto. Wilkins k tomu rád svolil. Prohlásil, že považuje vůbec za nejlepší, dovolit Marikopům přijít až k tvrzi, aby je pak mohli tím bezpečněji zničit.

„Zničit?“ tázal se lovec. „To ovšem není mým úmyslem. Indiáni jsou lidé a lidská krev nesmí být bez největší nutnosti prolévána.“

„Eh,“ odpověděl Sam. „Co říkáte, master, zní ovšem velice krásně a civilizovaně, ale nestojí to za šňupku tabáku. Marikopové přicházejí, aby kradli a plenili. Seberou všechny skalpy, jež si dovedou opatřit. Musíme hájit svou kůži. Špatně užitá shovívavost nám může přinést značnou škodu. Shovívavost? Snad byste jí nechtěl užít i vzhledem k Robinovi? Ten lotr, který nám poštval rudé na krk, dostane zcela jistě ode mne kuli.“

„Chcete-li mně a všem prokázat laskavost, tedy toho nechte!“

„Proč?“

„Kdybyste ho zabil, nedozvím se od něho, co chci vědět. A já mám tušení, že u něho je klíč k hádance, která nás všechny zajímá. Ten muž tedy musí zůstat naživu, aby se nám vyzpovídal.“

„Myslíte? Nu, nechci odmlouvat, a budu doufat, že se nemýlíte. Ale ať se má přesto na pozoru, aby se příliš nepřibližoval k mé pušce, jinak by ji mohlo napadnout, aby kýchla i bez mé vůle!“

Přípravy, jež byly učiněny k uvítání Marikopů, se skládaly především z uchystání osvětlovacích pomůcek, jež byly dopraveny na plochou střechu misie, aby tam byly zapáleny při příchodu nepřátel. Petroleje, smůly i pryskyřice tam bylo zaneseno dostatek, aby byl roznícen oheň, jenž by postačil osvětlit celé okolí jezera.

Carlos Cuartano se rychle seznámil se všemi obyvateli domu. Trappeři a Indiáni se usadili v různých skupinách, vypravovali si o zkušenostech z dřívějších dob a vyměňovali si názory o průběhu očekávaného dobrodružství.

Když nastala tma, bylo již v misii shromážděno asi stopadesát Indiánů, kteří, dobře ozbrojeni, očekávali okamžik útoku. Náčelník se dosud nevrátil a Wilkins měl o něho již dost starostí. Obával se, že se mu mohlo přihodit neštěstí, ale lovec ho uklidnil.

„Nemějte obavy, sir, neboť, jak znám Vinnetoua, nepřijde dříve, než nepřátelé, aby nám je ohlásil. Nemám o něho strach.“

Uplynula již asi půlnoc. Venku byla úplná tma. Budova tonula ve tmě a tichu. Ani jediné okno vedoucí ven nebylo osvětleno. Vtom někdo tiše zaklepal na branku; stará Indiánka otevřela vyhlídku a ptala se, kdo je venku. Byl to náčelník Apačů. Když mu otevřela, mlčky se ubíral na nádvoří. Koně neměl; ukryl ho patrně na některém bezpečném místě v okolí. Na dvoře hořel oheň, jehož záře však nemohla být z hor viděna. Ozařoval postavy rudochů. Náčelník na ně zavolal několik krátkých slov, pak rudí hned zmizeli, aby se vzápětí octli na ploché střeše budov a v oněch místnostech, jejichž okna vedla ven. Když pak náčelník vstoupil do místnosti, v níž byli shromážděni běloši, řekl jen jedno slovo:

„Marikopové!“

„Konečně!“ zvolal Sam. „Představení může začít. To věčné čekání je nepříjemnější, než boj. Podniknou útok hned?“

„Přicházejí těsně za mnou a blíží se k misii, kterou obklíčí. Postaral se můj bílý bratr o to, aby byl připraven oheň?“

Dostal kladnou odpověď, nato se všichni odebrali na svá místa. Tlustý Sam si nedal vymluvit, aby se nepostavil za hlavní vrata. Domníval se, že tam dojde k prvnímu útoku.

Venku nebylo slyšet nejmenší hlomoz. Přesto Sam věděl, že útočníci jsou od něho vzdáleni jen několik kroků. Slyšet je nemohl; byl to však pud, který mu to říkal.

Udiveně naslouchal, když se náhle venku ozval dusot jednoho koně, který se zvolna blížil a zastavil se venku u vrat. Ozvalo se zaklepání. Sam chvíli čekal, aby vzbudil v příchozím domněnku, že všichni již spí, a teprve po novém zabušení na vrata poodstrčil okénko a tázal se hlasitě:

„Kdo je tam?“

„Poselství!“ odpověděl jezdec.

Podle přízvuku to byl rudoch.

„Komu?“ ptal se Sam.

„Palomě Nakaně!“

„Od koho?“

„Od Vinnetoua, náčelníka Apačů.“

„Kdo jsi?“

„Jsem Letící Šíp z kmene Apačů-Mescalerů.“

„Kde je veliký náčelník, který tě posílá?“

„Loví bizony na břehu řeky Gily.“

V té chvíli zaslechl Sam tiché kroky za bránou. Několik útočníků se blížilo. Měli asi v úmyslu dát si otevřít a vrazit dovnitř současně s mužem, jenž se vydával za posla. Sam mluvil teď tak hlasitě, že to mohli slyšet až na střeše:

„Náčelník Apačů že loví? Hm! Můj rudý bratr se asi mýlí!“

„Letící Šíp mluví pravdu.“

„Jak je to možné? Vinnetou je v tomto domě. A ten, který se nazývá Letící Šíp, je zde také.“

„Uff!“ ozval se venku zděšený hlas.

„Ano, uff!“ zasmál se Sam. „Marikopové jsou velicí hlupáci. Známe je. Byli jsme dnes v jejich ležení a unesli jsme z jejich středu oba syny Železného Jazyka a dopravili jsme je sem jako zajatce. Teď víte, na čem jste. Pryč od brány! Tady se bude střílet!“

Při těch slovech prostrčil Sam okénkem hlaveň své pušky, a vzápětí zahřměla rána. Při jejím záblesku bylo vidět Indiána sedícího na koni, a kolem něho houf rudochů, kteří se přikradli k vratům, aby s ním vrazili do domu.

Zuřivý křik odpověděl na výstřel; pak zavládlo hluboké ticho. V příštích několika vteřinách se rozlil nad misií oslňující jas. Nahoře na plošině budovy vzplanul obrovský petrolejový plamen, který jasně ozářil celé okolí. Muži ležící na střeše viděli, že Marikopové obklíčili celý dům. A z plošiny nahoře se ozval jasný, sonorní hlas:

„Zde stojí Vinnetou, náčelník Apačů, aby odrazil své nepřátele! Synové Marikopů nechť odejdou od tohoto domu!“

Shora a z některých okenních otvorů se ozvaly výstřely. Nebyl dán sice rozkaz k střelbě, ale plamen tak jasně osvětloval útočníky, že rudí obránci nepřemohli svou bojechtivost. Marikopové propukli v zběsilý křik. Přitom prchali o překot od misie, aby se dostali z dostřelu. Hrozilo nebezpečí, že za nimi obránci pošlou lavinu střel, ale náčelník Apačů silným hlasem zastavil další palbu.

Brzy bylo prostranství před misií prázdné a jen několik Marikopů se opatrně plížilo stínem, aby se pokusili odnést mrtvé. Lovec měl za to, že jim to bude možné dovolit; ale Vinnetou řekl rozhodným hlasem:

„Skalpy těchto mrtvých náležejí rudým mužům. Nesmějí jim být odňaty. Ani Vinnetou – ani jeho bílý bratr nesbírají skalpy svých nepřátel. Kdyby však chtěli zakázat svým spojencům, aby si nebrali znamení vítězství, neposlechl by je již nikdo. Howgh!“

Slovo ‚howgh‘, jež se vyslovuje ‚hau‘ znamená, že ten, jenž je pronesl, trvá na svém rozhodnutí. Plížící se Marikopové byli tedy několika výstřely zahnáni a zasažení Marikopové zůstali zatím ležet před bránou.

Bylo jasné, že nepřítel dostal uvítání, které nedovolilo, aby se odvážil podniknout nový útok. Plamen na ploché střeše byl udržován až do svítání. Pak byl zhasnut. Když se rozednilo, mohli být padlí Marikopové spočítáni. Bylo jich devět. Někteří zranění se odplížili, aniž jim v tom kdo bránil.

Marikopové se usadili nedaleko břehu jezera. Počínali si nyní úplně klidně; bylo tedy možné mít za to, že se k něčemu odhodlali.

Old Shatterhand seděl na ploché střeše a měl v ruce dalekohled, jímž je pozoroval. Wilkins byl u něho a chvílemi si dalekohled půjčoval. Když se jím jednou díval již za plného světla, náhle vykřikl, ale nebylo možné rozeznat, byl-li to výkřik radosti či zděšení.

„Co se stalo?“ ptal se lovec.

„To je zvláštní překvapení, netušené překvapení!“ mumlal Wilkins. „Nevím, zda sním či bdím. Sedí tam s rudochy můj synovec Arthur.“

„Cože? Míníte svého synovce, který zmizel?“

„Ano, toho!“

„Ten že by byl mezi rudochy?“

„Ano. Vidím ho zcela zřetelně.“

„Kde?“

„Sedí vedle náčelníka. Po jeho levé straně.“

„Odpusťte, sir! To je onen Robin, o němž jsem vám vypravoval.“

„Víte to jistě?“

„Naprosto.“

„Nemohu tomu uvěřit. Je to Arthur Wilkins.“

„Patrně vás svádí náhodná podobnost.“

„Ne ne! Nelze věřit, že by mu byl někdo tak podobný! Je to on.“

„Uvažte, že ten muž není zajatcem Marikopů! Je svobodný, je pánem svého jednání, je jejich spojencem! Kdyby byl tím, za něhož ho považujete, nevyhledával by přece spojení s rudochy!“

„Žasnu, sir, jsem úplně zmaten. Ale kdo ví, co se zde stalo. Dějí se nepochopitelné věci. Arthur Wilkins prodal plantáž, a ať je důvod jeho činu jakýkoliv, nedůvěřuje si nyní, nechce se vrátit, stydí se přijít mně na oči.“

„Hm. Nemohu se smířit s myšlenkou, že by majitel rtuťových dolů v Údolí smrti měl být vaším synovcem. Snad se nám dostane brzy vysvětlení. Hle! Jeden z rudochů se blíží!“

Skutečně uviděli, jak jeden z Marikopů přichází k domu. Mával bíle vydělanou kůží na znamení, že přichází s pokojným úmyslem.

„Parlamentář,“ řekl Wilkins. „Hned uvidíme, co chce.“

„Prosím, přenechte mně, abych s ním promluvil.“

Wilkins pohlédl na lovce poněkud udiveně. Přijímat posla a jednat s ním náleželo přece Wilkinsovi. V tom k nim přišel náčelník Apačů, který ležel nedaleko na plošině a zpozoroval příchod posla. Ukázal na něho a řekl:

„Posel Železného Jazyka.“

„Přivítám ho,“ mínil Wilkins.

Apač potřásl hlavou, ukázal na lovce a rozhodl:

„Nechť k němu sejde můj bílý bratr; on udělá, co je nejlepší!“

Lovec šel. Wilkins se tvářil udiveně a bručel:

„Je mou povinností, abych jejich posla uvítal.“

„Ano,“ pravil Apač, „ale ty nevíš, co posel chce, a kdyby žádal rychlou odpověď, musel by ses rychle rozhodnout a zmýlil by ses při tom.“

„Myslí velký náčelník Apačů, že tento muž, jménem Smith nalezne spíš pravou odpověď?“

„Můj bílý bratr nechť se necítí uražený. Záhy pozná bílého muže jménem Smith lépe!“

Lovec dal dole otevřít branku a vyšel z misie. Protože pak Marikopa dával znamením najevo, že se nechce více přiblížit, kráčel k němu sám a tázal se ho na jeho přání.

„Vyslal mne velký náčelník Železný Jazyk, abych promluvil s Vinnetouem, náčelníkem Apačů,“ řekl rudoch hrdě.

„Náčelník Apačů nemá pro vás čas. Promluvíš se mnou!“

Rudoch si lovce změřil dlouhým, nepříliš uctivým pohledem, pak odpověděl:

„Nejsi náčelníkem. Mluvím jen s náčelníky!“

„Nelži! Tvou hlavu nezdobí péro. Jsi prostý bojovník a můžeš být rád, když s tebou promluvím já.“

„Pošli ke mně Vinnetoua. S tebou nemám co mluvit!“

„Kliď se tedy odtud! A pověz tomu, kdo tě poslal, že již nepřijmeme žádného posla Marikopů.“

Lovec se obrátil, aby odešel. Jeho rázné vystoupení však zviklalo rudochovu hrdost.

„Uff!“ vykřikl. „Bledá tvář nechť zde zůstane. Rudí muži si chtějí odnést své mrtvé. Bílí bojovníci jim to dovolí.“

„Nic nedovolí! Skalpy Marikopů patří vítězům.“

„Je v misii mnoho rudých mužů?“

„Tolik, že by stačila polovina, aby Marikopové byli zahnáni do vod Stříbrného jezera.“

„Bledá tvář nabírá do úst tolik vody, že mu z ní přetéká. Jak se stalo, že je zde tolik rudých bojovníků z okolí?“

„Přišli, aby vás uvítali.“

„Nikdo nevěděl, že přijdeme.“

„Všichni to věděli. Náčelník Apačů vás stopoval u Rio Gily, a já jsem uprostřed vašeho ležení vyslechl, co Železný Jazyk mluvil se Stříbrným mužem. Zajal jsem také jeho dva syny.“

„Nevěřím tomu! Odjeli na svých koních.“

„Ano. Spoutal jsem je a přivázal na jejich koně. Marikopové nejsou bojovníci. Nerozestavili na válečném tažení ani stráže u svých koní.“

„Usmrtí bílý muž náčelníkovy syny?“

„Ano.“

Rudoch svěsil hlavu. Po chvíli řekl:

„Proč se to má stát? Udatný bojovník nezabije nikoho, koho nepřemohl v boji.“

„Přemohl jsem oba chlapce a jejich život patří mně. Mohu s nimi dělat, co se mi zlíbí.“

„Budeme mstít své mrtvé!“

„Udělejte to, můžete-li!“

„Ti, kteří tam leží, nebyli přemoženi, nýbrž povražděni. Přišli jsme k vám v míru, vy jste nás však uvítali kulemi.“

„Můj rudý bratr myslí, že nemám rozum? Marikopové přišli jako lupiči a zloději, a my jsme je podle toho uvítali. Chceš-li mně ještě něco říci, pospěš si!“

„Náčelník Marikopů žádá o rozmluvu s náčelníkem Apačů.“

„Kde s ním chce mluvit?“

„Zde, kde my stojíme.“

„Dobrá, souhlasím s touto rozmluvou. Nechť s sebou však přivede Stříbrného muže a ještě jednoho svého bojovníka.“

„Přivede náčelník Apačů také své lidi?“

„Ano, dva.“

„Je pravidlem, že žádnému vyslanci nesmí být ublíženo.“

„Vím to. Všichni mohou přinést své zbraně, nikdo je však nesmí použít. Řekni náčelníkovi, co jsem ti řekl.“

Lovec se obrátil a vracel se k budově, kde ho zvědavě očekávali. Když oznámil výsledek rozmluvy, tázal se Wilkins:

„Přijdou tedy tři? A kdo z nás k nim půjde?“

„Vy, Apač a já. Prosím však, abyste slovo přenechal mně, protože byste mohl pokazit mé úmysly.“

„Úmysly? Jaké můžete mít úmysly?“

„Poznáte je brzy. Prosím vás jen o to, abyste se dobře podíval na onoho bělocha a řekl mně pak nepozorovaně, jestli v něm poznáváte svého synovce. Ostatní ponechte na mně.“

„Master Smithi, počínáte si opravdu záhadně.“

„Nevím, proč tak soudíte. Jednám tak proto, poněvadž Marikopům nelze zcela důvěřovat, musíme býti připraveni na vše. Možná, že připravují zradu a chtějí nás přepadnout, aby nás dostali do rukou, jako jsme dostali my náčelníkovy syny. Bude dobře, rozestavíme-li na střechu střelce, kteří svými kulemi udrží místo porady v šachu.“

Trvalo dost dlouho, déle než hodinu, než se náčelník Marikopů s oběma průvodci vydal z tábora k misii. Indián je zcela jiný muž, než jak bývá obvykle líčen. Je především dobrým řečníkem a nedá si ujít příležitost, kdy si může od plic zařečnit. Taková příležitost se teď naskytovala.

Železný Jazyk přicházel v oděvu, který byl podle indiánských názorů přímo úchvatný. Oblékl se do svého nejlepšího válečného oděvu. Ze zapleteného vrkoče mu vlálo třiadvacet per bojovného orla. Za plášť mu sloužila kožešina jaguára, vyzdobená četnými buvolími oháňkami a kůžemi chřestýše. Vyzbrojen byl vším možným, takže vlastně bylo podivné, jak mohl všechno unést: pušku, nůž, tomahawk, kopí, toulec, luk a pytlík s náboji. Přes prsa měl několik stočených las. Hlavní odznak jeho důstojnosti nesl však před ním jeho průvodce. Bylo to neobyčejně dlouhé kopí, na jehož ostří visely tři medicinové váčky. Kopí bylo opatřeno několika příčkami; na těch a na dřevě kopí visely četné skalpy – jistě jich bylo přes třicet – skalpy bělochů a Indiánů. Protože také oděv náčelníka byl vyzdoben skalpy pobitých nepřátel, bylo možné odhadnout počet lidí, kteří padli rukou Železného Jazyka, na několik desítek. Běloch kráčel vedle něho, ale o půl kroku za ním.

Když přišli na určené místo, zarazil indiánský průvodce náčelníkovo kopí do země, sňal plášť a prostřel ho na zemi. Železný Jazyk se pak posadil na kožešinu, dobře si vědom své důstojnosti. Nato se posadili také jeho průvodci, ale poněkud za ním, jak vyžadovala úcta k náčelníkovi. Čekali.

A pak se již také otevřela brána misionářské budovy, a Wilkins, lovec i Apač přicházeli. Náčelník Apačů se zevnějškem nápadně lišil od vůdce Marikopů. Jeho účes zdobilo jen jedno péro, a jedinou zbraň měl za pasem – nůž. Ale to péro bylo z chvostu bílého bojovného orla, veliká vzácnost, a mělo cenu aspoň šedesáti koní.

Wilkins s sebou neměl nic než revolver, a lovec pušku se zvláštním závěrem. Tito tři muži vystupovali prostě, a přece jejich chování budilo takový dojem, že běloch mimovolně povstal, když se blížili. Byl však Indiánem zachycen a opět stržen k zemi.

Tři muži se posadili beze slova proti čekajícím. Tak seděli všichni aspoň čtvrt hodiny jako sochy, aniž se hnuli a pronesli slovo. Záleželo nyní na tom, kdo dokáže déle zachovat mlčení.

Marikopovi ta doba trvala přece jen trochu dlouho. Zvedl se po chvíli, pozvedl ruku i hlas a začal slavnostně vypočítávat činy svého kmene i jeho ctnosti, proplétaje do toho co nejobšírněji zprávy o svém vlastním hrdinství. O svých nynějších úmyslech se však nezmínil ani slovem. Jeho chvástavá řeč trvala více než půl hodiny. Když konečně umlkl, měl podle zvyku promluvit náčelník Apačů. Ten se opravdu také zvedl, položil ruku na rukojeť svého nože a řekl prostě:

„Jsem Vinnetou, náčelník Apačů. Jsem známý, a kdo mne ještě nezná, může mne poznat. Mluvím jen svými činy. Tento můj bílý bratr promluví místo mne.“

Ukázal na lovce a posadil se. Marikopa na bělocha opovržlivě pohlédl a řekl:

„Jsem náčelníkem svého kmene. Mám mluvit s bledou tváří, která nic neznamená při poradě mužů? Kdo je tento muž a kde nosí své odznaky náčelníka?“

Lovec s úsměvem promluvil:

„Ptáš se a odpovím ti. Bledé tváře nenosí náčelnické odznaky na oděvu, kde zbytečně překážejí, nýbrž tady, pod čelem. Odvedl jsem tvé syny ze středu vašeho ležení. Seděl jsem na stromě, pod nímž jsi seděl, a vyslechl jsem tě. Slyšel jsem, jak jsi chlapcům slíbil, že budou mezi prvními, kdo vkročí do tohoto domu. Ten tvůj slib jsem splnil. Není to důkaz, že můj hlas musí být vyslyšen muži?“

„Jsi lstivý muž, nikoli však udatný,“ prohodil náčelník opovržlivě. „Nemluvím s tebou!“

„Pak vstaň a bojuj se mnou! Smíš při tom použít všech svých zbraní; já však užiji jen holé ruky a přemohu tě!“

„Velký duch zatemnil tvůj rozum. Chceš bojovat pěstmi asi proto, že zbraněmi bojovat neumíš. Zde, vezmi tuto sekeru a ukaž, zda umíš zasáhnout ptáka, který sedí tam nahoře na větvi!“

Marikopa vytáhl svůj tomahawk, hodil jej před lovce a ukázal pak na strom, na nějž se právě posadil krkavec. Lovec se místo odpovědi zvedl, uchopil sekeru a potěžkal ji v ruce. Zamával jí několikrát nad hlavou, pak jí mrštil, jak se zdálo, ne přímo na strom; letěla kus cesty vodorovně, náhle se však vznesla do výše a opsala vířivý oblouk ke stromu. Marikopům vyšel bezděky z úst výkřik obdivu. Sekera zasáhla krkavce a zabila ho. Nato obloukem letěla zpět a spadla jen několik kroků před lovcem na zemi.

Byl to mistrovský kousek, mnohem těžší, než nejlepší výstřel z pušky. Australský bumerang může být hozen tak, že se vrátí. Také indiánská válečná sekera bývá mistrně vrhána, takže letí nahoru i dolů, a pronásleduje svou oběť skoro klikatým obloukem. Takový vrh, jaký teď lovec předvedl, považovali však Marikopové za nemožný. I Wilkins sebou trhl a upřel na lovce pohled plný úžasu.

Lovec klidně usedl. Pak se tázal:

„Budeš nyní se mnou mluvit, nebo budeme bojovat?“

„Jsi lstivý a obratný,“ uznal Železný Jazyk, „ale přece nejsi náčelníkem.“

„Mýlíš se. Jsem náčelník jako ty. Říkají mi Old Shatterhand.“

Všichni kromě Apače vyskočili.

„Old Shatterhand?“ zvolal Wilkins.

„Uff!“ pronesl Železný Jazyk.

Lovec pokynul Wilkinsovi:

„Upokojte se,“ usmál se. „Nerad vyslovuji jméno, které mně bylo dáno na Západě. Raději mi dejte zprávu, na niž čekám!“

Wilkins se k němu naklonil a zašeptal:

„Není to on! Není to můj synovec. Podoba mne svedla. Nyní, když sedíme tak blízko, jej poznávám.“

Tato malá výměna slov se stala tak rychle, že Marikopům to nebylo nijak nápadné. Zírali na lovce stále ještě beze slova, až ten znovu opětoval svou otázku, zda s ním náčelník chce mluvit.

„Jsi-li Old Shatterhandem, budu odpovídat na tvé otázky,“ řekl konečně Železný Jazyk.

„To jsem očekával. Pověz mi tedy, je-li bledá tvář, která vedle tebe sedí, tvým přítelem.“

„Je to můj přítel a bratr.“

Lovec se obrátil znenadání k bělochovi a oslovil ho:

„Jmenujete se Robin, pane?“

„Ano.“

„Jak se dostala Lilian Hauserová se svými rodiči do tak smutné závislosti k vám?“

Tu otázku muž zřejmě neočekával.

„Co o tom víte?“ ptal se rozpačitě.

„Odpovězte mně nejdříve vy: Jak dlouho bydlíte na Západě Spojených států?“

„Proč se ptáte?“

Muž zřejmě začínal mít podezření. Lovcův pohled, do jeho očí upřený, byl tak ostrý a pronikavý, že z něho vycítil nebezpečí, jež se blíží.

„Ke svým otázkám mám ovšem důvody. Je ve vašem zájmu, abyste na ně odpověděl. Jak dlouho jste již tedy na Západě?“

„Řadu let.“

„Znáte muže jménem Walker?“

Robin zbledl.

„Ne,“ odpověděl váhavě.

„Ale tohoto muže znáte?“

Ukázal na Wilkinse.

„Domnívám se, že je to otec té dívky – ehm – Růže pralesa.“

„To je pravda. Víte, jak se jmenuje?“

„Ne.“

„Jmenuje se Wilkins a přišel sem z Wilkinsfieldu.“

Robin se zajíkl, snažil se to jméno opakovat, až posléze ze sebe vypravil:

„Neznám ho.“

„Hm. Pomohu vám nalézt stopu. Máte přece průkazní listiny Arthura Wilkinse, či ne?“

Robinova bledost přešla v zsinalost; rozkašlal se a chvíli se marně namáhal, aby se opanoval. Pak odpověděl:

„Nerozumím vám. Nevím skutečně, co vám mám odpovědět. Snad bychom si spíše měli promluvit v soukromí?“

„Zbytečné. Neporozumíte mi ani tehdy, zeptám-li se vás, kam se poděl jistý Martin Adler z Wilkinsfieldu?“

„Neznám to jméno.“

„Nuže, nadejde čas, kdy se mi jistě podaří rozvázat vaši paměť. Prozatím si promluvíme o něčem jiném.“ A obrátil se k Marikopovi a pokračoval: „Proč s námi chtěl Železný Jazyk promluvit?“

„Proto, abych žádal těla padlých.“

„Dostaneš je, až jim vítězové odejmou skalpy.“

„Old Shatterhand nemluví jako zprostředkovatel míru. Neví, že rudoch, který nemá skalp, nesmí vejít do věčných lovišť?“

„Vím to.“

„Proč tedy chcete vzít našim mrtvým skalpy? Neslyšel jsem nikdy, že by Old Shatterhand skalpování schvaloval. Proč má být urážen a tupen udatný marikopský lid?“

„Lid Marikopů si nepočínal udatně, nýbrž zrádně. Kdyby se vám přepadení podařilo, byli byste vzali skalpy nám všem. Nyní je tomu obráceně. Veliký duch tak rozhodl. Jsme hotovi.“

„Ještě ne. Unesl jsi mé syny. Tomuto muži jsi řekl, že musejí zemřít. Je to pravda?“

„Ano.“

„Co ti udělali nevinní chlapci, že je chceš usmrtit?“

„Co ti udělali nevinní obyvatelé tohoto domu, že jsi je chtěl přepadnout?“

„Jsou mými nepřáteli.“

„A tvoji synové jsou mým nepřáteli. Odešlu je ze světa živých.“

„Slyšel jsem, že Old Shatterhand miluje mír a nenávidí prolévání krve.“

„Slyšel jsi správně. Ale právě z toho důvodu usmrtím tvé syny, aby později nemohli prolévat krev mých přátel.“

„Přijímáš na sebe hroznou vinu. Marikopové usmrtí dříve či později aspoň desetkrát tolik tvých přátel, kolik vy jste zabili našich.“

„Moji přátelé jsou stateční; umějí se bránit.“

Marikopa, i když to nedal najevo, ovšem miloval své syny, a když viděl, že Old Shatterhand je neúprosný, sáhl k poslední-mu prostředku, který mu zbýval.

„Dám ti výkupné.“

„Nepotřebuji peníze.“

„Dám ti koně.“

„Můj kůň mi stačí.“

„Dostaneš koně všech mých bojovníků, kteří dnes v noci padli.“

„Nepotřebuji tolik koní, potřebuji jen jednoho a toho mám.“

„Můžeš je prodat.“

„Nejsem obchodníkem s koňmi. Je jen jediná cena, za niž bych ti tvé syny vydal, jediná a žádná jiná.“

„Mluv! Co si žádáš?“

„Chci za každého z tvých synů jednu osobu.“

„Koho?“

„Tohoto bílého muže, který se jmenuje Stříbrný muž, a bílou dívku, kterou máte s sebou.“

Robin zděšeně vyskočil, Železný Jazyk mu však chlácholivě pokynul.

„Neboj se!“ řekl. „Jsi pod mou ochranou. Nemohu tě obětovat.“

„Nezapomeň, že jde o životy tvých synů!“ poznamenal lovec.

„Vím. Usmrť mé syny, chceš-li. Ale o mně se nesmí říci, že bych obětoval přítele, abych zachránil svou krev.“

„Ten, kterého nazýváš svým přítelem, je lhář a darebák.“

„Oh!“ vykřikl Robin, sahaje k pasu.

Marikopa na něho vážně pohlédl, skoro varovně, pak řekl:

„Podle zákona bledých tváří jsem snad nejednal správně, ale podle zákona rudých mužů jsem ochránce tohoto muže a musím mu stát v slovu.“

„Pak tvoji synové zahynou!“

Bronzový Marikopův obličej se stáhl vzdorným, sebevědomým úsměvem, když odpovídal:

„Tak rychle nezahynou. Snad se budeš rozmýšlet, než je usmrtíš.“

„Ani okamžik.“

„Dokáži ti to. Dej pozor!“

Dal pokyn bělochovi, a ten se vzdálil, patrně proto, aby provedl nařízení, které již dříve obdržel.

„Co zamýšlejí?“ šeptal Wilkins.

„Dozvíme se brzy.“

„Chcete skutečně oba hochy usmrtit?“

„Ale kdepak! Je to jen hrozba, abych dostal do svých rukou Robina a dívku. Hleďte! Ženou se k jezeru.“

Marikopové se v noci zmocnili jednoho člunu. Na ten člun nyní ukázal Železný Jazyk a pravil:

„Dívka, o níž jsi mluvil, bude nyní dopravena na ostrov, aby tam byla přivázána k mučednickému kůlu. Zachová si svůj život jen tehdy, propustíš-li mé syny na svobodu a odevzdáš-li nám naše mrtvé.“

Obličej lovce se zachvěl, ale jen na zcela krátký okamžik. Odpověděl:

„Nevěřím, že by se bojovníci Marikopů tak snížili, aby umučili bezbrannou squaw. Jen zbabělci mučí ženy.“

„Nehádám se s tebou. Vše si rozmysli. Podívej, člun již odráží od břehu!“

„Promluvím se svými přáteli.“

Lovec se obrátil k Wilkinsovi a promluvil k němu rychle francouzsky, aby mu nikdo jiný nerozuměl:

„Zmínil jste se o jakési chodbě, která vede na ostrov. Je schůdná?“

„Ano, je!“

„Odejděte tedy ihned pod záminkou, že se chcete poradit se svou dcerou, ve skutečnosti však spěchejte na ostrov.“

„Abych dívku odvedl?“

„Ano.“

„To bude krvavá záležitost. Vidím, že ji tam provázejí čtyři rudoši. Otvor, jenž vede z chodby, je zakryt kamenem, stačí však jen pro jednoho muže; probodnou mne dřív, než z něho vystoupím.“

„Nemějte starost. V případě nutnosti budu střílet, protože nedopustím, aby bylo dívce ublíženo.“

„Střílet tam na ostrov?“ tázal se Wilkins s úžasem.

„Ano, ano,“ odpovídal lovec netrpělivě. „Jen si pospěšte, abyste odešel. A nebojte se ničeho. Ostatně nevystupujte na ostrov, dokud neuslyšíte, že střílím.“

„Sir, je to odvážná hra!“

„Nesmysl! My zde Marikopy udržíme na uzdě, vždyť naše střecha je plna střelců. A za vaši bezpečnost ručím. Vzhůru tedy!“

Wilkins odešel. Marikopa ho sledoval pohledem; snad myslel, že Wilkins odešel pro jeho syny. Když se však dlouho nevracel, ptal se:

„Nuže, dostanu své syny?“

„Ano, ale jen za obě osoby, které jsem jmenoval.“

„Nevydám je!“

„Zahynou tedy oba tvoji synové, jak jsem již řekl. Varuji tě. Old Shatterhand vždy splní, co řekl.“

„A já též. Bílá dívka zemře. Vidíš, že moji čtyři bojovníci jsou s ní již na ostrově.“

„Vidím. Nesmějí jí však ublížit.“

„Kdo jim to může zakázat?“

„Já. Dosud vyjednáváme. Pokud vyjednávání trvá, nesmí se stát nic nepřátelského, tak bylo ujednáno.“

„Stane se, co jsem nařídil.“

„To nestrpím.“

„Co chceš proti tomu podniknout?“

„Zastřelím čtyři tvé bojovníky.“

„Old Shatterhand ztratil rozum. Tam na ostrov nedoletí žádná kule.“

„Mám ti to ukázat?“

„Ukaž!“

Náčelník Apačů sáhl k pasu, aby vytáhl dva revolvery. To stačilo, aby měl lovec volné ruce. Zvedl pušku.

„Dej svým bojovníkům znamení, aby dívku přivedli zpět!“ řekl lovec rozhodným tónem.

„Ne, bude mučena. Střílej si, jestli chceš!“

„Ty sám to chceš! Dej pozor, jak střílí Old Shatterhand!“

Přiložil zbraň k líci – byla to známá Henryova opakovačka – jeden – dva – tři – čtyři výstřely a čtyři Marikopové, kteří se s dívkou přeplavili na ostrov, se zmítali na zemi – všichni čtyři s ranami v levé kyčli, jak se později ukázalo. A současně se vynořila z kaple na ostrově Wílkinsova postava, který rychle přeřezal dívčina pouta a zmizel s ní tak rychle, jak se objevil.

Celý ten výjev se odehrával po dobu necelé minuty. Pak zavládlo ticho strnulého úžasu jak nahoře na střeše budovy, tak naproti v zástupu Marikopů, a také na místě poradním, kde stál náčelník, který upíral oči vytřeštěně na ostrov.

Kromě lovce a náčelníka Apačů zde byl jen jediný muž, který přes krátkost času, s níž se ten výjev odehrál, jednal hned s naprostou duchapřítomností. Byl to Tlustý Sam.

Brána misie se rozlétla, a Sam přichvátal skoky, jež při jeho neobyčejné tělnatosti byly až neobyčejně dlouhé.

„Co se stalo?“ křičel. „Rudí porušili příměří při vyjednávání! Aby je hned všechny spral ďas! Co se týče mezinárodního práva, nerozumí Tlustý Sam žertu!“

Lovec mu pokynul.

„Úmysl porušit mír je na straně Marikopů. Proto jsem poranil střelbou čtyři muže na ostrůvku.“

„Dobře jim tak! Nepřivede-li to rudochy k rozumu, zničím také ostatní!“

Při tom předstoupil tlustý lovec výhružně před Železného Jazyka a zamával puškou, jako by ho chtěl pažbou udeřit do hlavy. Toto počínání ovšem probudilo náčelníka ze strnulosti, i obrátil se hněvivě k Old Shatterhandovi:

„Co jsi udělal? Zabil jsi čtyři mé nejlepší bojovníky!“

„Ne, pouze jsem je zranil,“ zněla klidná odpověď.

„To je čin, který musím pomstít!“

„Hovoříš vážně, nebo žertuješ? Jak bys chtěl mstít čin, k němuž jsi mne sám vyzval?“

„To jsem neudělal!“

„Neřekl jsi, že mám střílet?“

„Ale ne usmrcovat!“

„Ah! Myslíš, že Old Shatterhand má pušku proto, aby střílel do vzduchu? Běda tomu, na koho zamířím svou opakovačkou!“

„Tvá puška je očarována. Jsi spojen se zlými duchy savany!“

„Když to víš, měl jsi být opatrnější. Řekl jsem ti, že budu střílet, a tys mne vyzval, abych střílel. Jsi sám vinen zraněním svých lidí! Přišel jsi, abys s námi vyjednával, přitom bylo řečeno, že po dobu vyjednávání musí ustat nepřátelství. A přece jsi chtěl dát usmrtit bílou dívku před naším zrakem a v době naší porady. Porušil jsi mír. Slíbil jsem ti bezpečnost a návrat k tvým bojovníkům, nemusím však již dostát svému slovu. Co uděláš, kdybych tě nyní zajal, tebe i tvé průvodce?“

Marikopa se hrdě vztyčil a odpověděl pyšným hlasem:

„To se neodvážíš!“

„Proč ne?“

„Jsem Železný Jazyk, nejvyšší náčelník mého kmene. Kdo se chce se mnou měřit v boji?“

Tu se zvedl Apač a řekl klidně:

„Zde stojí Vinnetou a praví, že Železný Jazyk je v neprávu. On neměl porušit mír porady. Propadl nám za to životem!“

Také tlustý trapper postoupil o krok, udeřil se do prsou a řekl:

„A já jsem Tlustý Sam a pravím, že náčelník Marikopů udělal pitomost. Za to mu naklepeme lebku. Jasné?“

Náčelník Marikopů přišel k poradě v úplném náčelnickém oděvu. Ačkoli cítil v nitru obavy, přece je nedal na sobě znát. Nechtěl se dát zahanbit před svými průvodci, a pak byl také povinen odznakům, jež ho zdobily, aby nedal najevo strach ani mrknutím oka. Tedy řekl:

„Vidíte skalpy, které jsem získal. Zde budou viset i vaše skalpy!“

„Zkus si je vzít!“ smál se Tlustý Sam. „Vy dva proti nám –to je směšné!“

„Pohleďte, zde na kopí visí mé medicinové sáčky!“ prohlašoval Marikopa. „Ty mně dají vítězství!“

„A my zde za opaskem máme zbraně, na které se můžeme spíš spolehnout!“

„Podívejte se na mé bojovníky! Čekají jen na pokyn. Čtyři naši muži leží zraněni na ostrově. Mohu jen zvednout ruku, a moji bojovníci se na vás vrhnou, aby pomstili urážku.“

Železný Jazyk ukázal při tom na Marikopy, kteří se seskupili, a majíce připraveny zbraně, vypadali dost výhrůžné. Sam však pohodil opovržlivě rukou a řekl:

„Nenaženeš nám strach. Porušil jsi mír a jsi vinen tím, co se stane. Zapomněl jsi, že stojíš před třemi muži ještě mnohem, mnohem slavnějšími, než jsi ty, před muži, kteří by se nebáli sta Marikopů! Musíš být rád, dovolíme-li ti odejít se zdravou kůží, a na nějaké protesty nemáš vůbec právo. Tvůj nárok na pomstu? Cha! Říkáš, že můžeš jen zvednout ruku a tvoji bojovníci nás napadnou. A já ti říkám, že mohu jen vztáhnout ruku a budeš mým zajatcem, anebo, zlíbí-li se mně, pošlu tě hned na věčně zelené lovecké pláně, kde můžeš rušit své slovo, kdykoli tě napadne –“

Tlustý Sam se kupodivu rozhovořil. Nemyslel to ovšem s rudochy zle, ale zlobil se, že náčelník mluvil tak opovážlivě před Vinnetouem, Old Shatterhandem a ovšem i před ním, Tlustým Samem, který přece také něco znamenal. Marikopa lapal po vzduchu otevřenými ústy, naslouchaje vodopádu Samových slov, provázených mocnou gestikulací. Rudoši mají veliký smysl pro řečnické umění, a není tedy divu, že náčelník byl Samovým řečnickým výkonem doslova uchvácen, ba zdrcen.

Apač však nenaslouchal Samově bezobsažné řeči, nýbrž obrátil se k budově, kde v otevřené bráně stál Rychlý Jelen. Zdálo se, že ti dva si dávají znamení.

Indiáni mají velice vyvinutou posunkovou mluvu. Posunky mají velký význam v mnohých lidských řečích a nářečích, a shodují se mnohdy i tam, kde mluva národů nemá ani nejmenší podobnosti. Pomocí posunků se mohou bavit dva muži zcela dobře, aniž pronesli slovo, a aniž dokonce měli byť jen ponětí o své vzájemné řeči. Vinnetou, dorozumívaje se s Rychlým Jelenem, udělal rukou vodorovnou čáru ve vzduchu, na jednom konci pak malý pohyb rukou dolů a na druhém konci dva ještě menší pohyby přímo vzhůru.

To znamenalo tělo s ohonem a s dvěma ušima; Vinnetou tedy žádal koně. A rychlý způsob, jimiž ty posunky udělal, naznačoval, že kůň musí být přiveden velice rychle. Při tom se Apač postavil tak, že Marikopové nemohli vidět, jak dává toto znamení. Mladý Indián hned zmizel za hradbou nádvoří.

Náčelník Marikopů, jakmile ho Sam pustil opět ke slovu, se cítil povzbuzen k dalšímu řečnění, ale nemohl své rozptýlené myšlenky hned sebrat. Prohodil tedy zatím:

„Myslíš snad, že se vás, tří mužů, bojím? Vinnetou a Old Shatterhand jsou sice slavní, ale nebudou-li mne prosit za odpuštění, ozdobím svůj wigwam jejich skalpy, aniž by mne to stálo nejmenší námahu.“

„Skalp tohoto tlustého muže si vezmu já!“ řekl druhý Marikopa, aby pomohl náčelníkovi zachránit situaci.

Tlustý Sam se dal do smíchu.

„Tvůj nápad není zlý!“ pravil, obraceje se k rudochovi. „Pověsíš můj skalp ve svém wigwamu, a já tě pak navštívím, abych se podíval, jak se tam vyjímá. Zde je má ruka, že jsme to ujednali.“

Nastavil ruku Marikopovi, ten však podrážděn výsměchem, jehož se mu dostalo, do ní udeřil zaťatou pěstí a odstrčil při tom Sama tak, že zavrávoral. V okamžiku se však tlustý lovec vzpřímil, udělal rychlý, hbitý skok a vrazil rudochovi pěst tak mocně pod bradu, že nešťastný Marikopa padl jako pytel naznak do písku.

Vzápětí u něho Sam poklekl, vytáhl nůž, uřízl rudochovi skalpovou kadeř a když ji zahodil za sebe, zvolal plný vzteku:

„Má, co chtěl. Odvážil se odmítnout ruku Tlustého Sama, posmíval se nám, a za to ho stihl zasloužený trest.“

To vše se stalo tak rychle, že tomu nikdo nemohl zabránit. Náčelník Marikopů se ani nepohnul, aby svému soukmenovci přispěl na pomoc. Když jej však spatřil ležet na zemi, vykřikl vztekem a chtěl se vrhnout na Sama. Nešlo to však tak rychle, jak si myslel, neboť jeho náčelnické roucho mu v tom překáželo, a kromě toho se mu postavil do cesty lovec.

„Stůj!“ řekl mu. „Nedbal jsi mé výstrahy a mého napomenutí. Old Shatterhand však nadarmo nevaruje. Jsi můj zajatec!“

„Bílý pse! Nejdřív zemřeš!“

Při tom uchopil rudoch válečný tomahawk, který dosud ležel na zemi, a chtěl jej vrhnout na lovce, ale nedošlo k ráně, neboť se přihodilo něco, co náčelníka zarazilo.

V tom okamžiku totiž, když Sam srazil Marikopů, aby mu uřízl kadeř, když všechna náčelníkova pozornost byla upřena na tento výjev, vyrazil Rychlý Jelen na koni jako blesk ze vrat misie. Přijel plným tryskem a zastavil koně před skupinou právě na místě, k němuž byl náčelník obrácen zády. Seskočil s koně, a v příštím okamžiku již seděl v sedle Vinnetou. Uchopiv levou rukou uzdu, popadl pravicí zezadu Železného Jazyka za límec kožené košile a přitáhl ho jediným trhnutím k sobě na koně. Pak koně otočil a pobídl ho směrem k misii.

V táboře Marikopů se zvedl křik podobný hukotu moře za přílivu. Rudoši mávajíce zbraněmi se hnali k místu porady, ač bylo předem jisté, že nemohou ustupujícím bělochům zamezit cestu do budovy. Lovec ani Tlustý Sam na jejich příchod ovšem nečekali. Zanechali rudocha omráčeného Samem ležet na místě, a ubíhali s Rychlým Jelenem rychle do misie.

Vinnetou byl daleko před nimi. Za zběsilé jízdy, přidržován rukou Apače v sedle, ztratil náčelník Marikopů plášť, štít, svou čelenku z per a všechny své zbraně, jež Tlustý Sam cestou za ním opět sbíral. Železný Jazyk volal hlasitě o pomoc, nebylo mu to však nic platné. Zmizel s Apačem za branou misie, a než Marikopové doběhli k místu porady, zmizeli v budově i všichni ostatní. Pevná brána misie byla opět zavřena jako dřív.

Kapitola dvanáctá STŘÍBRNÝ MUŽ

Když Wilkins na lovcův pokyn opustil místo porady a chvátal do misie, setkal se na nádvoří s Carlosem Cuartanem, který tam spolu s ostatními čekal, jaký výsledek bude mít jednání s Indiány.

„Co se stalo?“ ptal se mladý muž a uchopil Wilkinse za rukáv. „Proč a kam tak spěcháte?“

„Promiňte, spěchám. Musím zachránit to děvče.“

„Jaké děvče?“

„Seňoritu, kterou sem přivlekli Marikopové. Je na ostrově.“

„Myslíte snad Lilian?“

„Ano, snad, nevím – pusťte mne!“

„Co se s ní stalo? Rychle, rychle!“

„Člověče, jděte k čertu! Nemám čas odpovídat na vaše zvědavé otázky!“

Wilkins chtěl odběhnout, mladý muž však držel jeho paži tím pevněji.

„Proboha! Nepustím vás! Musíte mně říci, co se s ní stalo!“

„Dozvíte se později. A vůbec – co je vám po tom? Pusťte mne, vy blázne!“

„Později! Šel jsem snad za ní prériemi, lesy a pustinami, abych –“

Vtom si Wilkins vzpomněl.

„Ano, už vím!“ zvolal. „To jste vy, kdo ji sledoval. Víte co, pojďte se mnou. Máte s sebou zbraň?“

„Nůž a revolver –“

„To stačí. Rychle!“

Wilkins ho táhl přes dvůr, hloučkem rudochů, kteří zde stáli. Vrazili rychle do dveří a seběhli po schodech. Cestou Wilkins popadl svítilnu, kterou rozžehl. Sestoupil o jedno poschodí níž, a dostali se do úzké, nízké chodby, vyzděné mohutnými kvádry.

„Dál! Jen rychle!“ nabádal Wilkins.

Museli jít skloněni, což cestu ztěžovalo; přesto spěchali velmi rychle. Mladému muži se zdálo, že chodba nemá vůbec konce, že je na míle dlouhá. Konečně končila u schodů, jež vedly vzhůru; byly velmi úzké a příkré.

Spěchali tak, že neměli čas vyměnit dvě slova a teprve teď, když vyšli po schodišti a vzpřímili se, takže jejich hlavy se skoro dotýkaly kamenné desky, se ptal Carlos Cuartano:

„Kde jsme? Kam vyjdeme?“

„Jsme teď na malém ostrově uprostřed jezera. Tato deska je dlaždicí v kapličce, které jste si jistě všiml. Zvedněme ji!“

Nadzvedli desku a vyšvihli se do malého prostoru uzavřeného z jedné strany nízkou mřížkou, za níž rostly divoké křoviny.

„Slyšíte?“ ptal se Wilkins.

„Ano. Lidské hlasy.“

„Marikopové. A teď! Slyšíte?“

„Její hlas! Můj Bože! To je Lilian! Co s ní zamýšlejí?“

„Hrozili, že ji zde usmrtí, nebudou-li propuštěni Dva Prsty.“

„Oho! Ven! Musím ji zachránit!“

Mladý muž chtěl přeskočit mřížku, ale Wilkins ho zadržel.

„Ne tak zprudka, příteli! Musíme chvilku počkat.“

„Až bude mrtvá, ne?“

„Nesmysl, až budou mrtví indsmani!“

„Nesmysl! Jsou zde přece sami!“

„Old Shatterhand je postřílí, když náčelník nepovolí.“

„Sem nedostřelí! A kdyby, mohl by zasáhnout Lilian, a k tomu –“

„Zadržte! Říkám vám, počkejte! Old Shatterhand je znamenitý střelec. Jemu lze důvěřovat!“

„Nespoléhám na nikoho. Kolik Indiánů je u ní?“

„Čtyři.“

„Čtyři! Jen čtyři! A já mám čekat? Ani mne nenapadne! Pusťte!“

Ale teď zas Wilkins držel mladého muže křečovitě za rukáv. Nepustil a vážně ho varoval:

„Budete-li jednat ukvapeně, zahubíte nejen sebe, ale i dívku. Uvažte, že byste neměl jen ty čtyři rudochy proti sobě, ale také všechny ostatní. Dojde-li k boji, připlují jim Marikopové na pomoc.“

„Pak by nebylo možné vůbec pomýšlet na zachránění dívky,“ chmuřil se mladý muž.

„O to nemějte obav. Old Shatterhand řekl, že čtyřikrát vystřelí a učiní čtyři rudochy neschopnými boje. Jakmile padnou výstřely a nastane zmatek, využiji toho, vyběhnu rychle a přivedu dívku sem.“

„A já?“

„Zůstanete tady a nanejvýš vystrčíte hlavu, abyste viděl, jsou-li všichni čtyři Marikopové neškodní. Nepovedu dívku sem, nýbrž tam do onoho houští, odkud také vyrazím. Nikdo nesmí postřehnout, odkud jsme vyšli a kudy se vracíme; vchod do chodby musí zůstat utajen.“

Prosebný, ano nanejvýš prosebný dívčin hlas se ozval ještě jednou; ale mladík se ovládl. Konečně zahřměla rána z pušky.

„Slyšíte, teď!“ šeptal Wilkins.

Vzápětí následoval druhý výstřel, třetí a čtvrtý.

Wilkins přeskočil mřížku, běžel kus cesty podél křovin a vyrazil jimi ven. Carlos Cuartano vystoupil na schod, rozhrnul před sebou křoví a vyhlédl na břeh. Spatřil čtyři Indiány válející se na zemi; rudoši vyráželi skřeky a sténali.

Lilian Hauserová, která se při prvním výstřelu domnívala, že rána byla určena jí, ležela se zavřenýma očima a patrně ani neviděla, co se s rudochy stalo. V tom zaslechla hlas:

„Seňorito, vstaňte! Rychle!“

Pocítila, že její pouta jsou přeříznuta.

Otevřela oči a spatřila Wilkinse, který se horečně snažil ji pozvednout.

„Kdo jste?“ chtěla právě říci, ale v tom okamžiku spatřila rudochy a vyskočila na nohy. Drže ji za ruku, běžel s ní Wilkins ke křovinám, a když jimi prošli, spatřila mladého muže, jenž jim vyběhl pod záštitou větví vstříc.

„Seňorito, Lilian, rychle, rychle!“ volal.

Nebylo třeba volat dvakrát. Přiskočila k otvoru a vstoupila odvážně dovnitř.

„Jen dál, abych i já měl místo,“ pobízel Wilkins.

Dva mladí lidé sestoupili hlouběji. Úzkost, namáhání a napětí posledních dnů a hodin však děvče náhle přemohly. Carlos ji musel podpírat, a když došli na poslední schod, ztratila vědomí.

„Můj Bože, umírá!“ zasténal Cuartano.

Wilkins nedbal jeho slov. Když zahladil venku všechny stopy, sestoupil, přitáhl pečlivě opět kámen a naslouchal, co se venku děje.

Zdola se ozvalo volání mladého muže, kterého dívčiny mdloby k smrti poděsily. Volal Wilkinse na pomoc.

„Buďte zticha!“ zakřikl ho nevrle Wilkins.

„Zticha! Můj Bože! Vždyť je mrtvá! Umírá!“

„Říkám vám znovu, abyste mlčel, nebo vás umlčím sám. Jste malé dítě, nebo co?“

Drsný zvuk Wilkinsová hlasu mladíka vzpamatoval. Pod zemí nastalo ticho, takže Wilkins mohl naslouchat. Slyšel vzdálený křik mnohých hlasů, ale další výstřely se již neozvaly. Po delší pomlce, když zvenčí již nebylo slyšet žádný zvuk, sestoupil Wilkins se schodů a řekl:

„Myslím, že jsme v bezpečí.“

„V bezpečí! Co mi teď na tom záleží!“

„Oho! Kdyby rudoši byli přišli na ostrov, kdyby našli otvor a pustili se za námi, mluvil byste jinak.“

„Bránil bych chodbu proti celému peklu!“

„Ano, jste velký hrdina. Zvláště jde-li o tuto mladou dívku. Naštěstí je člun u ostrova, a jiný člun ničemové nemají. Můžeme se ostatně domnívat, že je události před misií dostatečně zaměstnají, aby nechali ostrov ostrovem. Jak se daří seňoritě?“

Mladý muž se trpce zasmál.

„Lilian je mrtvá. Jedna z kulí ji asi zasáhla.“

„Kam?“

„Nevím.“

„Posviťte sem! Podíván se!“

Wilkins se na děvče podíval a nabyl hned přesvědčení, že není zraněna. Na jejím oděvu ani na zemi nebylo nejmenší stopy po krvi.

„Mrtvá?“ smál se. „Padly čtyři výstřely a nahoře leží čtyři rudoši. Odkud by přišla kule, jež by seňoritu zasáhla?“

„Nevím. Ale proč tedy leží a nehýbá se?“

„Omdlela, člověče! Což to nechápete?“

„Co máme dělat?“

„Nic. Vodu nemáme. Čekat!“

„A neprocitne-li?“

„Nesmysl! Na mdloby nezemřela ještě ani moucha, tím méně žena.“

„Mám strach, nesmírný strach.“

„A to se chcete postavit na odpor zástupu Marikopů, či snad proti celému peklu?“

Mladý muž na něho vážně pohlédl a odpověděl:

„Nerozumíte mi. O sebe nemám strach, ale o tuto dívku se bojím, aniž mám dojem, že jsem zbabělec. Chápete to, seňore Wilkinsi?“

„Hm. No – tak odpusťte! Chápu, ovšem. Má-li někdo někoho rád, strachuje se o něho, i když sám je nejsrdnatější. Znám to. Mám dceru. A tato dívka je vaše – hm! – vaše příbuzná?“

„Ne. Viděl jsem ji jen několikrát v životě a všeho všudy jsem s ní promluvil jen několik slov. Ale přesto pokládám za povinnost –“

Umlkl, neboť dívka se pohnula. Rychle jí položil ústa k uchu a zavolal:

„Lilian! Seňorito Lilian!“ Vydechla, aniž otevřela oči. „Pohleďte na mne! Jsem zde!“

„Kdo?“

„Carlos! Carlos Cuartano! Jste zachráněna!“

„Zachráněna –“ šeptala.

Jejím obličejem přeběhl úsměv; oči však zůstaly zavřeny. Zdálo se, že ji přemůže spánek.

„Nesmíme ji nechat tak ležet,“ řekl Wilkins. „Odnést ji – to by bylo těžké. Zdá se, že vás slyší. Pokuste se jí domluvit, ať vstane.“

Mladý muž se opět sklonil k jejímu uchu a promlouval tiše:

„Lilian! Slyšíte mne?“

„Ano,“ odpověděla, když otázku několikrát opakoval.

„Podívejte se na mne!“

Dívka otevřela oči, upřela na něho pohled, za okamžik však její víčka zas klesla.

„Ještě jednou, podívejte se na mne ještě jednou, seňorito!“

Otevřela znovu oči, zastíněné dlouhými brvami. Její pohled byl již živější a vědomější.

„Vy, seňore?“ šeptala, rozhlížejíc se. Její tváře byly bledé, náhle se však zarděla.

„Můj Bože! Proč tu ležím?“ šeptala. „Seňore Cuartano, kde vlastně jsem? Kdo je tento muž?“

„Seňor Wilkins, váš vysvoboditel.“

„Můj vysvoboditel? Jsem zachráněna?“

„Jste v bezpečí.“

„Kde jsou Indiáni?“

„Venku u jezera. My jsme pod ostrovem. Odnesli jsme vás sem.“

„Myslela jsem, že mne chtějí usmrtit. Někdo střílel.“

„Kule byly určeny vašim věznitelům.“

Zachvěla se.

„To bylo hrozné! Ale Bůh budiž veleben, jsem-li skutečně v bezpečí! Co jsem vytrpěla!“

Zakryla si obličej dlaní, přes niž tekly slzy. Plakala.

Oba muži mlčeli. Posléze řekl Wilkins:

„Upokojte se, seňorito! Není třeba, abyste se ještě bála. Ochrana, jíž se vám dostalo, je dost silná, aby vás uchránila od jakéhokoliv dalšího zármutku.“

„Můj otec! Má matka!“

„Opět je spatříte! Teď se vzpamatujte. Nesmíme zde dlouho zůstat.“

„Kam půjdeme? Kam mne zavedete?“

„Do velké budovy u jezera, kterou jste již asi viděla.“

„Do misie, kde jsou také rudoši? Nebudou se mnou jednat nepřátelsky?“

„Ne. V misii jsou vaši přátelé. Věděli jsme od včerejška, že přijdete a chystali jsme se vás zachránit.“

„Od včerejška? Ah! Viděla jsem v lese seňora, který se mnou mluvil o vysvobození.“

„Uvidíte ho opět. On střelil na čtyři Indiány, kteří vás zavezli na ostrov. Shledáte se s přáteli, kteří s vámi dobře smýšlejí. Dovedu vás ke své dceři, která vás vlídně přivítá, zvláště proto, že jste tak podobná osobě, kterou jsme měli velice rádi. Myslíte, že již budete schopna jít?“

„Myslím, že ano. Pokusím se!“

Wilkins šel se světlem napřed, Lilian za ním, a Carlos Cuartano poslední. Trvalo dlouhou dobu, než vstoupili do otevřeného dvora budovy.

Wilkins si ničeho nevšímal a vedl dívku přímo nahoru. Otevřel dveře vedoucí do příbytku jeho dcery a zavolal do vedle ležícího pokoje:

„Zde ti přivádím milého hosta, Almo. Podařilo se nám zachránit tuto miss. Musím hned odejít. Omluvte mne, děti. Jakmile budu moci, vrátím se k vám.“

Lilian vstoupila. Wilkins za ní zavřel dveře a chvátal na plošinu střechy. Přišel právě včas, aby viděl, jak Indiáni zuřivě poskakují, křičí před misií a mávají zbraněmi.

„Co se přihodilo?“ tázal se Wilkins.

„Řeknu vám to,“ řekl Jim Snaker. „Něco takového je stejně neuvěřitelné jako neobyčejné. Nevím sice, jak se to vlastně přihodilo, ale – hle, už přicházejí gentlemani, kteří si to všechno vymysleli. Obraťte se k nim, mr Wilkinsi.“

Old Shatterhand a Tlustý Sam vyšli právě na plošinu z druhé strany. Byli ihned obklopeni a museli vysvětlovat. První z nich poukázal stručně na Sama, jenž se ochotně ujal vypravování. Lovec se zatím obrátil k Wilkinsovi a tázal se ho:

„Nuže, jak se vám podařil únos té dívky, master Wilkinsi? Kde je?“

„Podařil se velmi dobře. Seňorita je u mé dcery. Doufám, že Marikopové neodhalí, jak jsem se na ostrov dostal – ale podívejte se. Neplují již někteří k ostrovu? Vidím ve vodě hlavy.

„Patrně chtějí pomoci raněným.“

„Dovolíme jim to?“

„Ovšem.“

„Ale najdou-li vchod do chodby?“

„Snad ne.“

„Je to dost možné, seňore! Nejsem westman, a nevím, zda jsem upravil ono místo tak přesně, jak by bylo žádoucí. Budou-li rudoši jen trochu chytří, poznají, že je tam vchod do chodby. Upozorní na to ostatní, kteří sestoupí, a pak –“

„Nu, tomu lze zabránit.“

Když Old Shatterhand pronášel tato poslední slova, chopil se své pušky. S ním se ohlédli všichni k ostrůvku a viděli, jak dva rudoši právě doplouvají ku břehu, na nějž byla povytažena lodice. Vystoupili na břeh, rozhlédli se a pak přistoupili k raněným, kteří již všichni nabyli vědomí. Po chvilce pomohli dva zdraví rudoši čtyřem raněným do člunu, a propátrali celý břeh a chystali se s nimi odplout. Ale pak na pokyn jednoho raněného Indiána se všichni zahleděli k houštinám. Chvíli živě gestikulovali, pak se dva zdraví Marikopové chopili kopí svých druhů a šli k houštině. Byli právě na polovici cesty, když Old Shatterhand přiložil ruku k ústům a vykřikl pronikavě, jak Indiáni křičívají, chtějí-li se navzájem varovat.

Rudoši tomu výkřiku rozuměli a obrátili se k budově. Lovec jim dával rukou znamení, aby nešli dále. Indiáni se na okamžik rozmýšleli, ale pak přece jen postoupili blíž k houštině.

„Well. Kdo nechce slyšet, musí ucítit,“ řekl lovec. „Mají v ruce kopí, jež na ostrůvek přivezli čtyři první rudoši. Tyto dva Indiány zranit nechci, neboť by nemohli veslovat, ale vyrazím jim kopí z rukou. Snad pochopí, že je to dobře míněná výstraha.“

Nato zamířil – a padla rána. Přední rudoch měl náhle v ruce jen polovinu kopí, jehož hrot uletěl. Marikopa pronikavě vykřikl a pustil z ruky i druhou část kopí, jako by to bylo žhavé železo.

V tom zahřměl druhý výstřel, a druhý Indián rozhodil paže. V okamžiku nato běželi oba rudoši úprkem na břeh, vskočili do člunu a veslovali ze všech sil na druhý konec jezera. Zpozorovali, že výstřely byly mířeny tak, jak zasáhly.

„All thousand devils!“ řekl Tim. „To byly mistrovské rány!“

„Proč se divíš?“ tázal se Sam.

„Tento master Smith střílí znamenitě na greenhorna.“

„Trojnásobný osle! Greenhorn! Eh! Je to Old Shatterhand!“

„Egad! Opravdu?“

„Jak povídám.“

„Od koho to víš?“

„Od nikoho. Poznal jsem to hned na něm. Může to být někdo jiný?“

„Ale Same! Vždyť jsi ho stále nazýval greenhornem!“

„To bylo jen žertem.“

„Pěkný žert! Z Old Shatterhanda si tropit žerty. Ale teď teprve vše chápu. Bounce! Jaká to čest, setkat se s takovým lovcem. Jářku, Jime, slyšíš, kdo je ten gentleman?“

Jméno lovcovo šlo od úst k ústům. Všichni teď na něho pohlíželi docela jinak. On se však tvářil, jako by to nepozoroval a obrátil se k náčelníkovi Apačů s otázkou:

„Kde je Železný Jazyk, náčelník Marikopů?“

„Můj bratr nechť jde se mnou, aby ho spatřil.“

Apač vedl svého přítele do místnosti, kde ležel Železný Jazyk spoután na rukou i na nohou, odzbrojen a střežen dvěma rudochy. Oči upíral hrdě a bez pohnutí vzhůru do stropu. Tvářil se, jako by vstupující neviděl.

„Proč ho můj bratr Vinnetou spoutal?“ tázal se lovec.

„Protože je zajat,“ odpovídal Vinnetou stručně.

„Bude brzy zase svobodný.“

Oči Vinnetouovy spočinuly na chvíli na lovcově tváři zkoumavým pohledem. Oba muži si porozuměli, aniž bylo třeba dalších slov.

„Můj bratr nechť činí, co se mu líbí,“ řekl Apač. „Nechť mne dá zavolat, až mne bude potřebovat.“

Nato opustil zajatcovu světnici a šel na nádvoří k rudochům, aby je připravil na netušený obrat – na smíření s Marikopy.

Lovec pak přistoupil k zajatému, rozvázal mu pouta a řekl mírně:

„Vstaň!“

Náčelník zůstal ležet.

„Proč neuděláš, co jsem ti řekl?“ tázal se vyčítavě lovec.

„Železný Jazyk může zemřít vleže.“

„Nezemřeš, neboť tvých dnů bude ještě mnoho.“

„Mám žít jako sluha a otrok?“

„Jako svobodný muž.“

Železný Jazyk v okamžiku vyskočil.

„Co jsi řekl? Jako svobodný muž? Vracíš mi svobodu?“

„Ano.“

„Zajal mne náčelník Apačů a jen on mně může svobodu vrátit.“

„Vinnetou tě vydal do mých rukou. Kde máš své zbraně?“

„Odnesli je.“

„Pojď se mnou!“

Old Shatterhand vstoupil s Marikopou do vedlejší místnosti. Zde leželo na stole vše, co bylo náčelníkovi odňato.

„Vezmi si své zbraně.“

Rudoch se zadíval na lovce s výrazem, jejž nelze popsat. Patrně se domníval, že běloch náhle zešílel.

„Divíš se?“ usmál se lovec. „Nejsem tvůj nepřítel. Dáš-li mně slovo, že dům neopustíš bez mého dovolení, nebude ti v ničem ublíženo a smíš se volně pohybovat.“

„Slibuji to.“

„Vezmi si tedy své zbraně a pojď se mnou!“

Lovec se vrátil do místnosti, ale ještě dříve nařídil oběma strážcům, aby přivedli zajaté náčelníkovy syny, Levý a Pravý Prst.

Náčelník je sledoval pohledem. Lovec mu pokynul, aby usedl na rohož. Jakmile se tak stalo, objevili se jeho synové nespoutáni a ozbrojeni svými noži, luky a toulci. Železný Jazyk byl příliš hrdým indsmanem, než aby se dal strhnout k radostnému projevu. Pokynul oběma jinochům, ale v jeho očích se přece jen něco lesklo, co nemohl úplně zakrýt, a jeho hlas se tiše chvěl, když se ptal:

„Tys zajal mé syny?“

„Ano.“

„A propouštíš je na svobodu?“

„Mohou jít, kamkoliv se jim zachce.“

Náčelník si zhluboka oddychl, jako by mu spadl těžký kámen se srdce. Pak řekl:

„Proč nejsou všechny bledé tváře jako ty?“

„A všichni rudí muži jako ty!“

„Co nyní říkáš, přichází z tvého jazyka, nikoli však ze srdce, víš, že nejsem takový, jakým by sis mne přál mít!“

„Jsi lepší, než si myslíš!“ ujišťoval ho běloch.

„Což když se v tom mínění zklameš?“

„Pak budu velice litovat, že jsem tě považoval za šlechetnějšího, než skutečně jsi, ale přesto zůstanu přítelem rudých mužů.“

Železný Jazyk se dlouho díval mlčky před sebe. Dělo se něco v jeho nitru? Posléze řekl:

„Pojď sem ke mně a posaď se vedle mne!“

Lovec uposlechl jeho vyzvání.

„Pověz mi, co ode mne žádáš!“ vyzval ho nato náčelník.

Lovec chvíli mlčel, pak řekl:

„Nechci od tebe nic. Jsem váš přítel. Váš Velký duch je také můj Velký duch. Je vaším i naším otcem, je pánem nade všemi lidmi. Proto jsme všichni bratři, a je mi líto, mám-li některému svému rudému bratru způsobit bolest. Chtěl bych s vámi uzavřít mír. Jste v našich rukou, ale přece bych chtěl, abyste se mohli vrátit na svá lovecká území, aniž ztratíte ještě více svých bratří. Stříbrný muž s vámi smýšlel špatně, já to myslím dobře. Byl chtivý pokladů, které jsou prý zde nahromaděny; sám však byl zbabělý a proto vás svedl, abyste mu je přinesli. Tomu nepůsobí bolest, že při tom umírají vaši stateční a šlechetní bojovníci. Já však hořekuji nad prolitou krví svých rudých bratří. Pověz mi, je Stříbrný muž opravdu tvým přítelem?“

Náčelník dlouho upíral oči k zemi. Když je opět zvedl, sálal z nich zvláštní žár.

„Nazval jsem ho svým přítelem před chvílí, ale nikdy jím nebyl. Dal jsem mu jen slovo, že ho budu chránit, a to slovo zrušit nemohu.“

„Nechci, abys je zrušil. Budeš ho však chránit také později, až se vrátíš z tohoto tažení do svého wigwamu?“

„Jakmile bude výprava skončena, jsem zbaven svých závazků vůči němu.“

„Jak se stalo, že se onen muž stal tvým přítelem?“

„Je jedinou bílou tváří, která bydlí v našem sousedství. Marikopové kupovali v jeho store prach, olovo, kule, nože a vše potřebné. Proto ho známe a proto jsme s ním táhli, neboť nám sliboval pomstu nad hroby našich nepřátel, kdežto on měl dostat poklady, které rudý muž nepotřebuje a které jej nezajímají.“

„Ať tedy zůstane tak dlouho neobtěžován, pokud je pod tvou ochranou. Ale pak se ho zmocním.“

„Měj se na pozoru! Je chytrý a plný uskoků. Znal jsem více mužů, kteří se s ním rovněž chtěli měřit. Přišli k němu, ale nikdy se již od něho nevrátili.“

„Znáš jejich jména?“

„Ne.“

„Neslyšel jsi je?“

„Slyšel, avšak jméno bledé tváře je uchu rudého muže tím, čím písek oku, působí mu bolest. Viděl jsem dva muže. Nejdříve přišel jeden, který byl mladý. Kdyby zestárl, měl by tvář tvého přítele, jemuž náleží tento dům.“

„Myslíš, že by se podobal muži jménem Wilkins?“

„Nazývá se pán tohoto domu Wilkins?“

„Ano.“

„Onen mladý muž by se tedy podobal Wilkinsovi.“

„Ah! Zdá se, jako by konečně mělo vzejít světlo z chaosu,“ poznamenal lovec. A dodal: „Onoho druhého muže jsi též viděl?“

„Několikrát. Byl to příbuzný dívky bledých tváří, kterou jsme sem přivedli.“

Lovec byl rozčilen, ale včas si vzpomněl, že nesmí dát před Indiány najevo své pohnutí. Příčilo by se to indiánskému pojmu o vlastnostech muže, který musí za všech okolností zachovat klid a chladnou mysl.

„Řekneš mně, kdy, jak a kde jsi ty dva muže viděl a s nimi se setkal?“ tázal se proto jen zběžně.

„Teď ne, ale až Stříbrný muž nebude pod mou ochranou, řeknu ti, co chceš vědět. Nyní jsem jeho ochránce a nemohu o něm vypravovat, co by mu škodilo.“

„Rozumím ti. Promluvím nyní s náčelníkem Apačů, zdali je ochoten vykouřit s tebou kalumet. Mezi námi a rudými muži Marikopů budiž mír a přátelství. Mám Vinnetoua zavolat?“

„Ne. Ještě ne.“

„Proč ne? Nepřeješ si snad s ním uzavřít mír?“

„Přeji, ale dříve je ještě nutno se o mnohém dohodnout. Usmrtili jste v noci mé bojovníky. Krev za krev, život za život, člověk za člověka. Dáte-li mně cenu krve za naše mrtvé, budu kouřit kalumet; jinak ne!“

„Dám ti za tvé mrtvé bojovníky několik bledých tváří.“

Tato slova Marikopů přímo elektrizovala. Znělo to však příliš neuvěřitelně, proto se náčelník dotazoval:

„Můj sluch je bystrý; ale myslím, že ti dobře nerozumím. Co jsi řekl?“

„Mám v misii několik bílých zajatců; vydám ti je, upustíš-li od požadavku ceny krve a přistoupíš-li na mír.“

„Kolik je těch zajatců?“

Lovec jmenoval počet, a Železný Jazyk vykřikl úžasem.

„Dáš mně ty muže, aby byli skalpováni?“

„Ne, skalpovat je nesmíš. Vezmeš je s sebou do wigwamů svého kmene, aby ti sloužili a plnili tvé rozkazy. Teprve tehdy, když nebudou poslušní a dopustí-li se zločinu, můžeš s nimi udělat, co budeš chtít.“

„Co ti udělali ti lidé, že je nám chceš vydat?“

„Mně nic. Jsou to však lupiči a vrahové. Přišli před vámi, aby se zmocnili misie, a přes ně jsme se dozvěděli o vašem příchodu.“

„Vysvětlíš mně to?“

„Rád. Oni vlastně způsobili, že tento dům byl připraven k obraně. Jejich spojenec jim poslal zprávu, že přijdeš s bílou dívkou k Stříbrnému jezeru. Dozvěděli jsme se to od nich. Jinak bychom nic nevěděli, a tvůj útok by se byl snad podařil.“

Oči náčelníkovy se zlostně zaleskly. Řekl hněvivě:

„A ty muže mně vydáš?“

„Všechny. Jen jednoho z nich si ponechám.“

„Budou mými otroky, ano, budou otroky všech Marikopů a nebude jim při tom scházet nic, vůbec nic.“

To ovšem znamenalo, že jim bude scházet vše.

„Zavolej náčelníka Apačů,“ pokračoval rychle Železný Jazyk. „Jsem ochoten kouřit dýmku míru.“

Za chvíli nato seděli oba náčelníci s Wilkinsem, Samem a Old Shatterhandem kolem místa s rozžhaveným uhlím a rozmlouvali o základech věčného míru mezi obránci misie a bojovníky Marikopů. Smír byl uzavřen a zpečetěn silným stisknutím ruky, a pak bylo kouřeno z kalumetu.

Nato se vydal průvod rudochů i bělochů z budovy, aby ohlásil Marikopům zprávu o smíření. Marikopové ji přijali nejprve s úžasem, potom však s netajenou radostí.

Robina, Stříbrného muže, při tom nikdo nespatřil. Když se lovec na něho ptal, odpověděl mu jeden z Indiánů, krčíc rameny:

„Stříbrný muž je jako rosa.“

„Co tím myslíš?“

„Když vzejde slunce míru, zmizí.“

„Chceš říci, že zde již není?“

„Ano. Když tvá puška promluvila, viděl běloch Robin, že bílá dívka padla do vašich rukou. Nato jste zajali náčelníka a domníval se, že naše válečné tažení se nezdařilo. Obával se asi naší msty za to, že nás donutil k výpravě, a odjel proto nepozorován na svém koni.“

Lovec, když to slyšel, vyhledal rychle náčelníka Marikopů, který seděl s Tlustým Samem, Wilkinsem a náčelníkem Apačů pod vysokým stromem, kde potvrzovali uzavřený mír kouřením kalumetu.

Železný Jazyk nechtěl zprvu ani věřit, že by se jeho bílý spojenec bez rozloučení vzdálil. Další pátrání však potvrdilo správnost informace.

„Je ten muž ještě pod tvou ochranou?“ tázal se Old Shatterhand náčelníka.

„Ne. Odešel sám a opustil nás. Když mne viděl v zajetí, uprchl. Je to zbabělec, který již nikdy nezíská přátelství Marikopů.“

„Budu ho tedy pronásledovat,“ řekl lovec.

„Proč?“ obrátil se k němu Wilkins s otázkou.

„Protože nám může dát zprávu o vašem synovci a snad také o Martinu Adlerovi.“

„Jak by on mohl –“

„Je to tak. Jdu teď k miss Hauserové a pokusím se dozvědět od ní něco bližšího.“

Lilian byla hostem Almy Wilkinsové. Když lovec vstoupil do jejího příbytku a spatřil zachráněnou dívku, byl by opět mimoděk zvolal Čitino jméno; tak velice byla dívka podobná snoubence Paula Normana. Bohužel děvče bylo tiché a zamlklé; lovcovy otázky nemohlo zodpovědět. Ani o svých rodičích, ani o Robinovi nevěděla nic víc, než co řekla při prvním setkání s Old Shatterhandem.

Alma, která s účastí a s obavami sledovala každý výraz a pohyb své nové přítelkyně, pravila pojednou tiše lovci:

„Otec mi řekl, že hledáte pana Adlera, našeho dřívějšího správce. Viděl jste ho někdy?“

„Ne.“

„Škoda. Podívejte se na tuto ubohou dívku, je mu neobyčejné podobná. Každému, kdo ho zná, to musí být nápadné. Ale počkejte! Než se mister Adler vydal na Západ, dal mi na památku svůj obrázek. Ukáži vám jej!“

Odběhla a po chvíli přinesla fotografii, kterou chovala jako malou svátost. Když se lovec na obrázek podíval, zdálo se mu v prvním okamžiku, že spatřuje známou tvář Hermana Eaglenesta, synovce svého přítele, lorda Davida Lindsaye. Dlouho pozoroval obrázek, než jej s poděkováním vrátil. O svých myšlenkách však neřekl Almě ani slovo.

Protože bylo zbytečné naléhat na Lilian dalšími otázkami, zvedl se lovec a odešel k jezeru, aby promluvil s náčelníkem Marikopů. Ten tam však již nebyl. Železný Jazyk opustil s Vinnetouem a několika bojovníky Stříbrné jezero, aby vyhledali stopu Stříbrného muže.

Svědčilo to opět o veliké energii a rychlé odhodlanosti náčelníka Apačů. Na myšlenku stopovat Robina přišel jistě Vinnetou a náčelník Marikopů se k němu připojil patrně proto, aby mu podal důkaz o upřímnosti a prospěšnosti svého přátelství.

Lovec tedy svolal poradu, jíž se zúčastnil Tlustý Sam, oba Snakerové, Wilkins a ostatní běloši. Wilkins jak uslyšel, že od Robina může dostat zprávu o svém synovci Arthurovi a svém bývalém správci Adlerovi, nechtěl za živý svět zůstat v ne-činnosti na Stříbrném jezeře. Zmocnil se jej hned nezvratný úmysl, účastnit se stůj co stůj pronásledování. Tlustý Sam, Jim a Tim, jakož i Carlos Cuartano prohlásili, že půjdou rovněž za Robinem. Lovci nezbylo, než přijmout jejich účast na výpravě.

Bylo odpoledne, přešel večer a uplynula noc, kterou využili k uspořádání záležitostí a k přípravám na cestu. Ráno se chystali Marikopové vytáhnout na dalekou pouť ke svým wigwamům. Než odešli, byli jim vydáni bushheadeři včetně Rudého Burkese, aby s nimi rudoši naložili, jak uznají za vhodné. Burkes a jeho kumpáni byli ovšem nemálo poděšeni, když uslyšeli, jaký osud je očekává. Spustili křik, zaklínali se svou nevinou, ale to vše jim nebylo nic platné. Přivázáni na koně Marikopů opouštěli darebáci Stříbrné jezero jako zajatci Indiánů, kteří s nimi nezacházeli příliš mírně.

Odpoledne dorazil k misii na zpěněném koni jeden z Chiricahua-Apačů, kteří provázeli oba náčelníky po Robinově stopě. Oznámil, že Vinnetou a Železný Jazyk jedou za uprchlíkem směrem k Fort Grantu; tam je tedy museli ostatní následovat.

Po této zprávě tu již nikdo neměl stání. Po úvaze bylo rozhodnuto, vypravit Almu Wilkinsovou a Lilian Hauserovou na mezcích do Demingu, odkud měly jet poštovním dostavníkem do Granite Station a vyčkat tam, jaký výsledek bude mít Robinovo stíhání. Wilkins a Carlos Cuartano jim měli být společníky a ochránci na této cestě.

Ze zajatců zbyl nyní v misii jen jediný, o něhož ještě mělo být postaráno: nepravý Bill Newton alias Florin, bývalý řvoucí derviš a muž ještě jiných tajemných existencí. Byl svěřen Rothovi, který chtěl v misii zůstat a vyčkat tam návratu Tlustého Sama. Bylo jasné, že tam nezůstal sám, nýbrž se svou rodinou; ubytování v misii pro ně bylo nejlepším východiskem z trapné situace, do níž je uvedla ztráta vozů. Několik Indiánů ze spřáteleného kmene Chiricahua-Apačů bylo zanecháno v misii k jejich ostraze i budovy.

Druhého dne časně zrána vyrazily dvě výpravy z bran staré misie na jezeře. Jedna se ubírala do San Marcialu, druhá mířila směrem na Campo Grande. Současně se rozešli rudí ochránci misie na své pastviny a loviště níž v horách a údolích.

U Stříbrného jezera, kde v posledních dnech bylo tak rušno a živo, zavládlo hluboké ticho, a jeho břehy byly opuštěny.

Kapitola třináctá ODPOUTANÉ ZLO

Tak, jak malý je tento lidský svět, aby se na náhodné křižovatce cest, v podivném souzvuku chvil, jež v moři nekonečného času znamenají jen okamžik, setkali lidé, jdoucí od pólu k pólu, tak veliký je zároveň ten svět, že se v něm často nesetkají ti, kteří vedle sebe jdou, minou o vlas osudovou chvíli setkání, jež měla rozhodnout o jejich životě, změnit jejich rozhodnutí a uvést jejich kroky na dráhu zcela novou. Vpravdě je člověk hříčkou v rukou Prozřetelnosti, která směr jeho putování mění nejnepatrnějším zásahem, stéblem přes cestu položeným, vteřinou, – o níž dříve či později přicházíme, abychom byli svědky jediného zázraku, jenž se nám od biblických dob uchoval a který – ať je jakkoli nazýván, zaslouží jen jediné jméno: řízení boží –

Jezero opuštěné lidmi odráželo v klínu hor svůj stříbrný lesk ze dna údolí až k horským velikánům, kteří je obklopovali. Lidé, kteří jezero zrána opustili, nevěřili v přítomnost cizích bytostí, a ti, kteří zůstali ve staré misii na jeho březích, se připravili na dlouhé chvíle samoty bez naděje, že spatří novou lidskou tvář v příštích několika měsících.

A přece byla již odpoledne samota Stříbrného jezera pře-rušena.

Úžinou od severu vedoucí do údolí se blížili zvolna tři jezdci, z nichž dva byli oděni do zchátralých loveckých oděvů. Třetí z nich měl na sobě oblek méně opotřebovaný. Také jeho kůň byl silnější a zdatnější, než ostatní zvířata. Tento muž se jmenoval Leflor, a byl to týž Leflor, který před lety vyhnal starého Wilkinse z jeho plantáží u Van Burenu.

Jeden z jeho průvodců ukázal na jezero a řekl:

„Toto jezero, sir, je Tutlesh-to, Modrá voda, jíž okolní Indiáni říkají Stříbrné jezero. Máte naspěch?“

„Proč se ptáte?“

„Protože se mi zdá, že brzy bude pršet, a já bych noc raději strávil pod střechou, než pod širou oblohou.“

„Pod střechou? Je zde nablízku někde obytné stavení?“

„Ano. Vidíte tam dole u jezera? Je to stará, proslavená misie u Stříbrného jezera.“

„Misie? Mniši? To mně není příliš po chuti.“

„Dříve zde ovšem byli mniši, ale ti se již dávno odebrali ke svým zbožným otcům. Co teď v misii najdete, nevypadá jako mnich, ba ani ne jako jeptiška.“

„Podle toho by tam měla být mladá, hezká miss?“

„A jaká! Krásná jako anděl a ctnostná jak světice.“

„Jak se jmenuje? Kdo je to?“

„Na první otázku mohu odpovědět, na druhou ne. Všeobecně jí říkají Paloma Nakana, Růže pralesa. Bydlí tam se svým otcem pod ochranou Apačů-Chiricahuů.“

„Bohaté děvče?“

„Zdá se a říká se. Zde kolem jezera jsou prý zakopány mnohé poklady.“

„Máme k misii ještě daleko?“

„Ne. Zabočíme kolem skály a sejdeme dolů příkrou, avšak přímou cestou. Nejsou tu nijaké zdlouhavé serpentiny. Chcete-li poslechnout dobrou radu, zůstaňme dnes přes noc v misii.“

„Poskytnou nám opravdu přístřeší?“

„Proč by ne? V tak odlehlé krajině jsou lidé vždycky rádi, když spatří bělocha.“

„Nu, pokusme se tedy.“

Zdálo se, že u jezera není živé duše. Když přišli ke vchodu misie, museli několikrát zabušit nabránu, než se okénko otevřelo. Objevila se v něm tvář staré Indiánky.

„Kdo je zde?“ ptala se.

„Cestující. Přicházíme z Islety a jedeme do Prescottu.“

„Co chcete?“

„Prosíme o nocleh.“

„Vyspěte se pod stromy!“

„Bude pršet!“

„Zeptám se.“

Stařena opět okénko zavřela.

„Bounce!“ zasmál se Yankee. „To byla ta Růže pralesa?“

„Neposmívejte se, sir! Jak škaredá je tato stařena, tak sličná je Paloma Nakana.“

„Jen kdyby byla drobet pohostinnější!“

„Nemějte starost. Budeme zcela jistě přijati.“

Muž měl pravdu. Zakrátko otevřela stařena bránu a pravila:

„Vjeďte do nádvoří!“

Uposlechli jejího pokynu. Na nádvoří seděl na koni Indián. Tvářil se, jako by se o tři muže ani v nejmenším nestaral, ale potají je velmi bystře pozoroval. Když sestoupili s koní, přišel jim se schodiště vstříc muž. Byl to lesník Roth. Pozdravil je dosti špatnou angličtinou:

„Slyšel jsem, že zde chcete přenocovat, meššúrs. Well. Žádnému gentlemanu nelze nocleh odepřít. Pravím: gentlemanu. Jak to vypadá s vámi?“

Leflor se usmál.

„Zdá se vám asi podle našeho zevnějšku, že gentlemany nejsme. Ale uvažte laskavě, master, že jízda divočinou –“

„No, no,“ bránil se Roth. „Ptám se jen pro jistotu. Nejsem zde pánem.“

„Co tedy jste?“

„Zástupcem pána domu. Usedlost patří masteru Wilkinsovi.“

„Wilkins?“

„Znáte snad to jméno?“

„Hm. Slyšel jsem kdysi o jistém Wilkinsfieldu tam nahoře v Arkansasu –“

Leflor mluvil opatrně, neboť z pochopitelných příčin netoužil nijak po setkání se svým někdejším sousedem.

„Opravdu? To souhlasí!“ zvolal Roth, jenž neměl nejmenší podezření. Pán tohoto domu, master Wilkins, je z Arkansasu. Bydlel kdysi u Van Burenu.“

Yankee zbledl a jen s námahou potlačil kletbu. Jeho rozčilení se přeneslo i na koně, jenž se začal točit. Když se Leflorovi podařilo opět zvíře ovládnout, řekl zdánlivě lhostejným hlasem:

„Takovému pánu bych byl ovšem velmi nerad na obtíž.“

„Proč na obtíž? Ostatně master Wilkins zde není. Odcestoval.“

„Na jak dlouho?“

„Na neurčitou dobu.“

„Jeho rodina tu však zůstala?“

„Bohužel ne. Miss Wilkinsová rovněž odjela.“

„Jaká škoda!“ koktal Leflor zmateně. „Byl bych ji velmi rád pozdravil. Jsou zde ještě jiné osoby z Wilkinsfieldu?“

„Nikdo, sir.“

„To je mi opravdu upřímně a srdečně líto. Musím se tedy vzdát potěšení být hostem.“

„Nevadí, nic nevadí, sir. Znáte-li mastera Wilkinse, byl byste mu zajisté vítán. A mou povinností je uvítat vás za něho. Sestupte s koní a pojďte nahoru! Tito pánové ať se obrátí na Indiána, který se o ně postará.“

Leflor byl z počátku polekán, nyní se však královsky zaradoval, že ho sem náhoda přivedla. Konečně zjistil pobyt tak dlouho nezvěstného Wilkinse, a hned se rozhodl těžit z toho odhalení. Záleželo mu jen na tom, aby zatajil své jméno a ujistil se tím, že zde skutečně není nikdo, kdo by znal jeho poměr k Wilkinsovi.

Kráčel za Rothem nahoru do budovy, kde nalezl dvě ženy a mladého hocha. Roth ho představil těmito slovy:

„Přivádím vám dobrého Wilkinsova přítele, který přišel, aby ho navštívil. Jmenuje se –“

„Linton – Phil Linton,“ pospíšil si Leflor s odpovědí.

„Děkuji vám. Já se jmenuji Roth. Nejsem v Americe dlouho. Byl jsem kdysi lesníkem tam za velkou louží ve staré vlasti. Zde je má žena, můj syn a švagrová. V domě jinak není nikdo. Škoda. Ještě dnes ráno, master Lintone, byste se s masterem Wilkinsem setkal. To však již nelze změnit. Odcestovali všichni dnes ráno, Old Shatterhand, Tlustý Sam, oba Snakerové, Vinnetou – ten vlastně již včera –“

„Tlustý Sam! Snakerové?“ zvolal zděšeně Leflor.

„Zajisté. Ti všichni zde do dneška byli.“

Leflor cítil, jak mu krev tuhne v žilách. Uvědomil si, v jakém nebezpečí by se byl ocitl, kdyby do misie přijel jen o den dříve. Zvláště jméno tlustého lovce mu nahánělo strachu víc, než mohl před Rothem skrýt. Když viděl jeho udivený pohled, předstíral zklamání.

„Slyšel jsem mnoho o těch lovcích. Opravdu mne mrzí, že jsem je zde nezastihl.“

„To již nenapravíme,“ řekl Roth. „Posaďte se, prosím, a udělejte si pohodlí. Dnes večer si příjemně pohovoříme.“

Leflor se posadil a po několika otázkách shledal, že se nemusí bát odhalení. Pomalu, tak jak opět pociťoval pevnou půdu pod nohama, se mu vracela lepší nálada, až si konečně připadal jako zloděj, jemuž pán domu ukazuje nejen všechny poklady, ale také místo, na němž k němu najde klíče.

Ženy odešly, aby připravily večeři. Zatím se dva muži pustili do velice živého hovoru, kterého Leflor využil, aby se nenápadně Rotha vyptával na vše, co v misii viděl a co se zde odehrálo v posledních dnech.

„Ale kam se vlastně poděli všichni ti lidé, kteří tu dodneška byli?“ ptal se konečně.

„Nevím o tom mnoho podrobností. Vlastně jen oba náčelníci, kteří šli napřed, znají směr. Mladé dámy odjely poštovním dostavníkem do Granite Station, kde vyčkají, jak dopadne honba za Robinem. Právě za tím se lovci pustili. Nezasvětili mne do všeho, vím jen to, co jsem náhodou zaslechl. Ale tolik jsem slyšel s určitostí, že jim hlavně záleží na tom, aby našli mladého Wilkinse a jistého chlapíka Adlera.“

Byla přinesena večeře. Při této příležitosti si Leflor povšiml, že Rothova žena položila část jídel na zvláštní příbor, s nímž pak odešla.

„Jistě pro mé průvodce?“ ptal se Leflor.

„Ne.“

„Jakže? Máte snad ještě jiné hosty?“

Roth na tu otázku odpovídal jen zdráhavě. Nakonec však přece řekl:

„Chci vám důvěřovat a říci pravdu. Jídlo je pro zajatce.“

„Máte zde vězně? Indiána?“

„Ne, je to běloch. Chtěl se do misie vloupat s bandou bushheaderů a byl s nimi chycen.“

„Myslím, že jste je vydali Marikopům, jak jste vypravoval?“

„Všechny, jen tohoto ne. Zdá se mi, že byl zadržen ze zvláštního důvodu, snad proto, že byl poslem nějakého Walkera.“

Leflor se chtěl lhostejně ptát, ale Walkerovo jméno ho vyrušilo z klidu. Bezděky sáhl do náprsní kapsy, kde bylo psaní, jež znělo takto:

„Vydejte se hned na cestu a přijeďte ke mně. Musím vám říci něco důležitého. Bydlím v Prescottu v Arizoně, v Prietských horách. Kdokoli vám ukáže cestu ke mně. Walker.“

Host sotva zadržel výkřik údivu, tak mocné bylo jeho vzrušení, které se ho teď zmocnilo. Jaké to bylo setkání a jaká souvislost s jeho vlastními zájmy! Co znamenal Walker v této historii? A kdo byl posel, kterého zde drželi v zajetí?

Pro Leflora nebylo těžkým úkolem ukojit zvědavost, kterou pocítil při těchto otázkách. Byl příliš dobrý herec a Roth byl příliš prostý a důvěřivý člověk, aby ho mohl prohlédnout. Tónem člověka, který jeví zvědavost jen ze zdvořilosti, se Yankee ptal:

„Walker? Kdo je ten Walker?“

Roth ochotně vyprávěl vše, co o Walkerovi věděl. Leflor si o událostech hned utvořil pravý úsudek a právě tak rychle se rozhodl, že posla osvobodí. Roth mu bezděky jeho úmysl usnadnil tím, že v horlivosti svého vyprávění ukázal na stěnu, kde visely klíče k zajatcovu vězení a k jeho poutům. Polohu vězení ke všemu ještě Roth podrobně popsal.

Teď šlo Leflorovi již jen o to, aby se dozvěděl, jestli nalezne příležitost, aby svůj plán mohl nepozorovaně provést. Chtěje se v tom ohledu něco dozvědět, projevil starost o bezpečnost misie. Roth ho všemožně uklidňoval a řekl, že v noci jsou vždy ve dvoře dva rudoši na stráži.

„A v domě stráže nestavíte?“ ptal se ještě Leflor.

„Není to nutné. Vždyť venku proti dveřím se střídá indiánská stráž. Ostatně, v domě jsem já – a můj syn,“ dodával Roth neprozřetelně.

Tím se Leflor spokojil. Předstíral brzy únavu a prosil Rotha, aby mu vykázal jeho pokoj.

„Vykázat pokoj?“ smál se bývalý lesník. „Mluvíte, sir, tak, jako byste byl v hotelu. V domě je sice místností dost, ale nemohl bych vám dát nic než prázdnou světnici, všeho všudy čtyři holé stěny. Víte co, zůstaňte hned zde. Můžete spát na pohovce. I tak je to vzácný kus nábytku na Divokém západě.“

„Oh, nerad bych vás zde rušil.“

„Jaképak rušení? My zde nespíme; nocujeme ve dvou komnatách až na konci chodby.“

Roth a jeho rodina popřáli hostu dobrou noc a odešli. Leflor byl sám. Věděl, že ho nikdo při provádění jeho plánu nevyruší. Vše se zdálo být snadné. Prostomyslný Roth mu usnadnil opravdu práci tak, že by to nejlepší spojenec lépe nedovedl.

Kolem půlnoci, když venku řádila bouře a déšť bil těžkými kapkami do okenic, vzal Leflor klíč se stěny, chopil se lampy a vyšel na chodbu. Šumění deště pohltilo šramot, jejž snad způsobila jeho chůze na schodech. Chvíli se Leflor obával, že rudý strážce, jenž měl být na dvoře, se ukryl před deštěm do domu, kde by na něho mohl narazit, avšak nebylo tomu tak. Nesetkal se s žádnou překážkou. Nalezl správné dveře, za nimiž vězel zajatec, a otevřel je bez hluku.

„Co je? Co se děje?“ tázal se Newton-Florin, udiven příchodem neznámého muže, který nechal dveře otevřeny a hned ho zbavoval pout.

„Mlčte a pojďte tiše za mnou. Zavedu vás do své světnice. Budete svobodný.“

Bez nehody se dostali oba zpět do hostitelského pokoje.

„Posílá vás Walker?“ zašeptal Newton, sotva za sebou zavřel dveře.

„Ne. Zachraňuji vás z vlastního popudu.“

„Neznám vás.“

„Já vás také neznám. Ale to nevadí. Mám živý zájem o vaše osudy. Poznal jsem před delší dobou Walkera, o němž jste se zmínil, učinil jsem s ním kdysi slušný obchod, a právě teď ho chci navštívit. Náhodou jsem přišel večer do tohoto domu a slyšel jsem, že jste zde uvězněn proto, poněvadž jste byl Walkerovým poslem. To je jediný důvod, proč jsem se rozhodl vás odtud vyvést.“

„Opravdu, pomáháte mi z velmi ošklivého postavení, sir. Nezapomenu vám to a jednou vám svou vděčnost dokážu. Zdá se, že jste mužem dobře situovaným; já jsem chudý, ale přesto vás ujišťuji, že má vděčnost není k zahození.“

„Věřím rád a přijímám ji.“

„Především musím varovat Walkera před Old Shatterhandem. Dostane-li ho lovec do drápů, dopadne to s ním zle. Musím hned pryč, abych ho včas varoval.“

„Ne tak rychle, sir! Jak se chcete dostat do Prescottu?“

„Hm – dobře se ptáte. Nemám koně.“

„A já vám ho nemohu opatřit. Aspoň ne zde. Jedeme odtud přes Silver City na San Carlos a Phoenix –“

„Cože? A to chcete do Prescottu?“

„Ovšem! Mám dva vůdce –“

„To jsou asi čistí hoši. Okrádají vás, neboť prodlužují cestu nejméně o tři dny. Nebo snad opravdu neznají cestu přes pohoří? Kdybyste tak mohl jet se mnou! Máme stejný cíl – –“

„Snad to lze zařídit.“

„Proč ne? Mám dobrou myšlenku. Kdy vyjedete?“

„Krátce po svítání.“

„Já ovšem musím zmizet dřív. Nezpozorují to dřív než teprve pozdě dopoledne. Mohu tedy jít zcela pohodlně k Silver City, a vy později přijedete za mnou. Za dvě hodiny jízdy se dostanete k místu, kde z hory spadla kamenná lavina. Je to zajímavá podívaná. Jistě sestoupíte, abyste se na to podíval, a vaši vůdcové též. Budu tam ukryt. V příhodný okamžik se zmocním obou koní vašich vůdců a odjedu s nimi. Vy ovšem skočíte na svého koně, abyste mne pronásledoval. Vaši průvodci budou na vás čekat, a my zatím zcela pohodlně pojedeme do Prescottu k Walkerovi. Jak se vám líbí ten plán?“

„Je znamenitý! Budete pro mne lepším průvodcem a dostaneme nejen jednoho koně, nýbrž hned dva. Opravdu, nevymyslel jste to špatně.“

„Půjdu tedy. Necítím se zde příliš svobodným. Do svítání není ostatně daleko.“

„A jak chcete teď odejít z domu?“

„Bránou zajisté ne.“

„Je zavřená a na dvoře jsou na stráži dva rudoši.“

„Musím jít tedy oknem.“

„Ano! Dám vám k tomu své laso, po němž se spustíte.“

„Nemohl byste mně půjčit také svůj nůž? Možná, že budu přece jen nucen hájit svou kůži.“

„Dostanete jej. Mějte se však na pozoru, abyste nebyl chycen. Proti dveřím jsou na stráži Indiáni.“

„Nemějte starost. Vyváznu-li jednou z domu, nikdo mne tak snadno nechytne. Prosím, tedy přivažme laso k noze tohoto stolu, abyste se nemusel zbytečně namáhat držením. A teď na shledanou!“

Bill Newton se spustil s okna. Když Leflor cítil, že laso je opět volné, stáhl je zpět do světnice a zavřel okno.

Příštího rána se skoro současně přihodily dvě věci: když Roth přišel do sklepa, bylo vězení prázdné – a u kamenné laviny v horách stáli dva chudí průvodci a marně čekali na Leflora, až jim konečně přivede jejich ukradené koně.

Kapitola čtrnáctá VENTA „U UČENÉ EMÉRIE“

Prescott, hlavní město Yavapai County v severoamerickém státě Arizona, bylo v době našeho vypravování ještě sídlem teritoriálního hnutí. V jeho blízkosti byla odhalena bohatá zlatá a stříbrná ložiska, a zlatý shon sem přilákal jako obvykle množství dobrodruhů a nejzáhadnějších existencí.

Krámy a saloony rostly v Prescottu jako houby po dešti, a většina z nich si zakládala honosně na své špatné pověsti, což bylo tehdy doporučením lepším než pověst dobrá. Byla mezi nimi jen jedna čestná výjimka, hostinec, jehož majitel úzkostlivě dbal o počestnost svého jména. Ale nebyl to majitel, nýbrž majitelka – paní, nebo, abychom řekli pravdu, stará panna.

Její venta – tak se totiž říkalo zájezdním hostincům na Západě – stála na okraji města mimo vlastní ruch rostoucích ulic Prescottu. Budova byla postavena z přitesaných kamenů a měla jen přízemek a podstřeší s dvěma malými podkrovními světničkami. Nad vraty se klátil ve větru veliký štít. S barevným přepychem na něm byla zobrazena bohyně či múza s náručí plnou knih, se zeměkoulí, paletou a úhloměrem v rukou. Pod bohyní svítil nápis:

VENTA U UČENÉ EMÉRIE

Majitelka hostince se jmenovala Eméria, doňa Eméria, jak si chlubně říkala. Hlavu si prý naplnila učeností, ale srdcem – tak tvrdili zlí jazykové – lnula k alkoholu. Nelze říci, co je na tom pravdy, jisté však bylo, že to byla žena rezolutní, řečná a v okolí vážená. Pila-li vůbec, pak jistě ne mnoho, a protože její hlava náležela vědám a umění, bylo možné sotva předpokládat, že by v ní bylo místo pro výpary alkoholu; opravdu ji také nikdo nikdy neviděl opilou. Ale snad se rmut vína usazoval v jejím srdci, čemuž by nasvědčovalo, že často vzpomínala na svou první lásku a oplakávala ji hořkými, trpce chutnajícími slzami.

Kromě četných jiných zvláštností měla tato dáma zejména tu, že trápila každého hosta dotazy a vyptávala se ho na to, co ví a co neví, a podle toho pak zařídila k němu své chování. Chtěla prý být kdysi učitelkou a po dvě nebo tři léta seděla u tří nebo čtyř knih. Z těch čerpala svou moudrost, podle jejího zdání nevyrovnatelnou, neboť byla vždy ochotna pustit se s kýmkoli do učené hádky o čemkoli.

Její dlouhá, suchá, kostnatá a hranatá postava seděla právě u stolu; velký skřipec klouzal po nose, s knihou před sebou i vedle sebe, napravo na stole kus hlíny k modelování, nalevo nákres mlýna, hnaného horní vodou – tak seděla a pokyvovala hlavou, jakoby ze sna.

Madame byla sama. Nyní se však otevřely dveře a do venty vstoupil výrostek svévolného vzezření. Byl to peón Pedro. Získal si úplnou důvěru své paní tím, že na všechny její učené a překvapující otázky odpovídal hned, způsobem snad ještě učenějším a více překvapujícím, než by to učená paní sama dovedla. Dařilo se mu při tom velmi dobře. Doňa Eméria nikdy nepozorovala, že si z ní hoch tropí šašky.

„Co poroučíte k večeři, doňo?“ tázal se.

„Teď ještě nic, Pedro. Chci vyčkat, jakou teplotu budeme mít večer. Zajisté víš, že teplota má nesporný vliv na lidské zažívání. Kolik stupňů máme dnes?“

„Dvacet podle Réaumura.“

„Kolik je to podle Celsia?“

„Pětadvacet.“

„Velmi dobře! Zjišťuji, že máš zdravé životní názory a že si pamatuješ číslice. Nuže, teď jdi! Hle, tam přichází host, kterého neznám. Musím ho vyzkoušet, zdali je hoden, aby se mu dostalo občerstvení.“

Pedro šel. Venku potřásl bujně hlavou a zasmál se:

„Je šťastná. Běda hostu, který přijde!“

Muž, který se objevil před hostincem „U učené Emérie“ neměl, jak se zdálo, nejmenší tušení o útrapách, jež ho zde očekávají. Přicházel pádnými kroky. Byl ještě mladý a jeho tvář působila příznivým dojmem. Oblečen byl elegantně, švihácky, což v oněch dobách a v této krajině byl velice řídký zjev. Tmavomodré sukno jeho kabátce, kalhot a vesty nemělo jedinou poskvrnu. Vysoké boty sahající až pod kolena byly vyleštěny, široký, černý plstěný klobouk byl bezvadně nažehlen.

Pozdravil krátce Pedra, ale laskavě, a pak se zastavil před vchodem, aby si prohlédl zvláštní nápis. Nato vstoupil muž do hostinské místnosti a zdvořile pozdravil:

„Buenos díaz – dobrý den!“

Doňa Eméria se tvářila, jako by ho ani nepozorovala, ani neslyšela.

„Buenos díaz!“ opakoval host.

Ani teď neodpověděla. Tak se návštěvník posadil ke stolu, a protože se domníval, že dáma nedoslýchá, řekl potřetí hlasem, velice zvučným:

„Buenos díaz, seňoro!“

Doňa Eméria se zvolna zvedla, obrátila se k němu, narovnala si skřipec, pozorovala muže dlouhou chvíli a pak řekla přísně:

„Pozoruji, že nevíte, jakým způsobem je nutné pozdravit, seňore!“

Host pokrčil obočí, ale odpověděl klidně:

„Až dosud jsem myslel, že to vím.“

„Mýlíte se, nevíte nic!“

„Budu vám velice vděčen, když mne laskavě poučíte.“

„Proč jste mne nenazval, jak se sluší?“

„Ach, promiňte. Ale když jsem vás zdravil potřetí, napravil jsem ten poklesek, neboť jsem řekl: seňoro.“

„To právě nebylo správné!“

„Je mně velice líto.“

„Nejsem seňora, jsem doňa.“

„Zajisté vidíte, jak jsem sklíčen. Ale nemohl jsem opravdu vědět –“

„Mohl jste se zeptat!“

„To je pravda. Tak prosím opětovně za prominutí.“

„Ale! Nemohu ani slyšet, když muž prosí ženu za prominutí. Je to nemužné chování.“

„Naopak, doňo! Bylo by bezohledné, ba hrubé, kdybych se byl neomluvil.“

„Nepoučujte mne! Jste bezohledný a hrubý!“

„Jak to prosím?“

Muž mluvil až doposud vlídně, nyní se však poněkud zachmuřil.

„Mluvíte s doňou a přece sedíte na židli, ačkoliv já stojím.“

Pokáraný švihák zvolna vstal a sáhl po klobouku.

„Chápu,“ řekl. „Zdá se, že jsem vešel do nepravého domu. Chtěl jsem vejít do hostince a koupit si občerstvení, pro svou potřebu a které zaplatím. Toto není hostinec.“

„Je. Ale kdo se mně nelíbí, nedostane zde nic, i kdyby platil desateronásobně.“

„Domnívám se, že jsem se vám nelíbil a že tedy nic nedostanu. Adiós, doňo!“

Obrátil se ke dveřím, ale v tom okamžiku stála doňa Eméria mezi ním a dveřmi, vztáhla proti němu své dlouhé prsty a nařídila mu:

„Stůjte! Zůstanete zde! Ještě jsem vás nepropustila, rozumíte! Nejprve se musím dozvědět, jste-li hoden dostat u mne občerstvení.“

„Jak se to, proboha, dozvíte?“

„Vyzkouším vás!“

„Vy – mne?“

„Ano. Podívejte se!“

Doňa Eméria otočila klíčem ve dveřích a klíč vytáhla, takže její zajatec by musel vyskočit otevřeným oknem, kdyby jí chtěl utéct. Pak se opřela jednou rukou o stůl, druhou si opřela v bok a ptala se beze všeho úvodu:

„Jak lze pomocí klubíčka příze vypočítat kvadraturu kruhu?“

„Co – co – cože?“

„Nevíte? Chyba! Dále! Proč leží Sahara v Africe?“

„Sahara? K ďasu – Kdo by na to mohl odpovědět?“

„Vy ne, jak pozoruji. Dál! Který učenec vynalezl velkou násobilku?“

Host ustoupil o krok. Začínalo mu být úzko. Doňa Eméria, když viděla jeho ústup, opovržlivě pohodila hlavou a řekla:

„Jste velmi slabý. Tedy ještě poslední otázku: V čem spočívá význam Kantovy metafyziky mravů pro železniční dopravu nové doby.“

„Myslím – že – v ničem!“ vykoktal host.

„Krásně, opravdu krásně! Nedovedete odpovědět ani na jedinou mou otázku, ačkoliv se všechny tak hluboce dotýkají soudobého života. Nemohu vám nic prodat, ani portera ani likér, a vůbec nic!“

„Děkuji vám. Vždyť já – ostatně nic nechci – nic nepotřebuji. Prosím jen, abyste mne propustila.“

Doňa Eméria se na něho dlouho dívala. Její vyčítavý, vážný pohled se stále mírnil, a jindy tak podivně pronikavý zrak byl nyní plný dobroty. Vlídně řekla:

„A přece ode mne neodejdete bez občerstvení. Propadl jste při zkoušce, ale ve vašem obličeji je něco dobrého, věru, připadá mi, jako bychom byli staří, dobří přátelé, a proto dostanete, čeho žádáte. Doňa Eméria Garezzová zkouší přísně, ale posuzuje shovívavě.“

„Smím si tedy něco objednat?“

„Smíte!“ svolila milostivě.

„Prosím tedy sklenici vody s cukrem.“

„Vodu a cukr? To je nápoj pro děti, nikoliv pro muže.“

„Prosím snažně, neodpírejte mi vodu. Jsem tak žíznivý –“

„Dobrá, dostanete s cukrem: nedávám ji jinak nikomu, ale protože máte tak milou tvář, dostanete ji.“

Vyšla a záhy přinesla oslazenou vodu. Když mu ji předkládala, vysvětlovala:

„Voda a cukr se k sobě mají jako sirovodík ke kyselé okurce; jednotlivě je možné je užívat, jestliže se však tyto obě věci spojí, nejsou k ničemu. Napijte se tedy. Čím jste?“

„Prospektor,“ odpověděl váhavě, jako by se stále ještě obával, že u ženy propukne nový nával šílenství.

„To jsem si myslela. Hledači zlata jsou vždy nevzdělaní, kulturně zaostalí lidé. A vy jste tak mladý a hezký hoch. Je vás škoda.“

Nevěděl, co by na to řekl a tak mlčel. Bedlivě ho pozorovala, pak se ptala:

„Kde bydlíte?“

„Nebydlím ještě vůbec. Chystám se právě, že si najdu byt.“

„Najdete jej stěží, chcete-li bydlet sám. Kraj je nyní tak plný prospektorů, že je každý rád, může-li sdílet lůžko s několika druhy.“

„Na to nejsem zvyklý. Také bych nerad bydlel ve městě.“

„Tedy mimo město? Kde?“

„Hm. Abych byl upřímný, přišel jsem k vám v naději, že u vás najdu byt.“

„Zklamal jste se. Nemám pro cizince místo. A kdybych i navíc měla světnici, pronajala bych ji podle svých zásad jen vzdělanému člověku, který může zodpovědět zkušební otázky. Vy jste na ně nedal ani jedinou odpověď! Jak bídné je vaše vzdělání! Uvažte, že toto je venta „U učené Emérie“ a že nesmím jménu svého domu způsobit hanbu.“

„Uznávám a musím se tedy podrobit, ačkoliv bych snad vzhledem ke svému nepatrnému vzdělání vzal zavděk i podkrovím.“

„Ne, ani to vám dát nemohu. Ale jak vůbec víte, že mám podkrovní byt?“

„Od seňora Walkera.“

Doňa Eméria projevila překvapení.

„Seňor Walker?“ pravila. „Znám jen jediného seňora toho jména, a ten bydlí v Prietských horách. Myslíte toho?“

„Ano.“

„Je to váš přítel?“

„Setkal jsem se s ním náhodou, a on vlastně mne k vám poslal. Řekl mi, tuším, abych se na něho odvolal, pak že mně podkrovní byt jistě pronajmete.“

„Řekl to? To je něco jiného! K seňoru Walkerovi musím mít ovšem ohledy. Chtěl byste se podívat na onen byt?“

„Prosím snažně, doňo, abyste mně dovolila jej spatřit.“

Pohlédla na něho milostivě a řekla krátce:

„Pojďte!“

Šla napřed a vedla hosta vzhůru po schodech. Tam otevřela dveře, za nimiž byla malá místnost, opatřená jen nejnutnějším nábytkem, dosti však útulná.

Nový host viděl postel, stůl, židli, zrcadlo a skříň. To bylo vše, co mohl žádat. Prohlásil, že se mu světnička líbí, a že by ji milerád získal.

„Pronajmu vám ji kvůli seňoru Walkerovi,“ pravila doňa Eméria. „Kdy se chcete nastěhovat?“

„Dovolíte-li, zůstanu tu hned.“

„Kde máte svá zavazadla?“

„Nemám nic než to, co mám na sobě, doňo!“

„Nu, vidím, že jste větroplach, jakých je plná země. Doufám, že mně nezpůsobíte nepříjemnosti?“

„Zajisté ne. Můžete mně důvěřovat. Ostatně nájemné zaplatím napřed.“

„Dobře. Jako zlatokop nebudete mít jistě mnoho požadavků co do obsluhy, a domluvíme se tedy o nájemném snadno. Dáte mi tři dolary týdně. Kdybyste cokoli potřeboval, obraťte se na peóna Pedra, nebo na služku Henriettu. Já sama mnoho času nemám. Zajisté chápete, že moderní žena, všestranně vzdělaná a inteligentní, musí věnovat trochu času umění a kulturním potřebám.“

Host s tím souhlasil a zaplatil bez dalších řečí tři dolary. Doňa Eméria se pak vrátila dolů, zatímco její nový nájemník se v pokoji začal pohodlně zařizovat.

Když s tím byl hotov, vytáhl tlustou tobolku a počítaje její obsah, vyložil jej na stůl. Kdyby s ním doňa Eméria mohla počítat, byla by majitele tolika peněz asi jinak posuzovala, než dosud.

Ale snad také ne. Doňa Eméria měla umělecké sklony a pro věci materiální jí možná scházelo porozumění. V této chvíli seděla opět na svém místě, a na stole před ní byla nádoba s vodou, hadr a hromada hlíny. Umělkyně modelovala pilně lidské poprsí. Hlavu vytvořila brzy, ale jakou! V horlivosti si vjela ovšem často prsty do vlastního obličeje a do vlasů, takže za krátkou dobu byla sama podobná hliněnému modelu.

A již se zase otevřely dveře. Kdosi jimi vstoupil, a vzápětí se ozval sípavý, nepříjemný hlas:

„U čerta, to je pořádek! Tady je o hosty divně postaráno!“

Doňa Eméria se obrátila. Muž, který mluvil a který se právě posadil na nejbližší stolici, neměl takový zjev, aby budil její důvěru.

„Co to slyším?“ zasípala doňa Eméria dost nemilostivě. „Vy reptáte?“

„Ovšem! A mám k tomu také právo!“

„Právo? Jak to?“

„Jsem host a nikdo se o mne nestará.“

„Dosud ne, to je pravda. A buďte rád, neboť kdybych se chtěla starat, tedy jen proto, abych vás dala vyhodit z domu!“

„Oho! To tak snadno nepůjde! Dříve, než mne vyhodíte, chci vypít sklenici ginu.“

„Můžete zaplatit?“

„Do toho vám nic není!“

„Nic? Říkáte nic? Muži, hleďte, ať jste co nejrychleji venku! Takovým, jako jste vy – – –!“

„Podívejte se!“ přerušil ji cizinec. Vytáhl stříbrné peso z kapsy a hodil je na stůl.

„Stříbro?“ řekla doňa Eméria vlídněji. „Hm. Ale přesto je otázkou, dostanete-li u mne gin!“

„K čertu, proč?“

„Musíte dokázat, že jste hoden jej pít!“

Muž vytřeštil oči a díval se na ni nesmírně udiveně. Doňa Eméria však přistoupila blíž a opřela si ruce v boky. Pranic při tom nedbala, že má na prstech uhnětenou hlínu. Zaujala postavení co možná důstojné a tázala se:

„Mluvte! Kolik měsíců má Uranus?“

Muž se na ni díval, jako na nějakou raritu v muzeu zvláštností.

„Nuže, odpovězte!“ naléhala.

„Ano – hm – – a kdo vlastně je ten Uranus?“

„Jakže? Nevíte?“

„Nevím. Neznám ho, ani jeho měsíce. Myslím, že mně po tom chlapovi nic není.“

„Tak, tak. Nu, dobrá. Pokračujme! Jakého věku se dočkal vojevůdce kartaginských, dokud byl živ?“

„Nesmysl. Řekněte mně nejdřív, jak byl starý, když umřel?“

„Seňore,“ řekla doňa Eméria káravým hlasem, „neurážejte zkoušející. Stojím před vámi jako vzdělaná žena, v tomto okamžiku vaše examinátorka. Povězte dále, v jakém poměru je planimetrie k meteorologii?“

„Je mně to lhostejné. Nezajímám se o takové věci, ba kašlu na ně!“

„Zase nic. Tedy poslední otázka z milosti. Proč se nazývá jistý druh opic kočkodani?“

Host vyskočil ze stolice a vykřikl:

„Tisíc láteř! Chcete mne urážet, osobo? Co sem pletete kočkodany? Kočkodan jste vy!“

Doňa Eméria zbledla, zrudla a zase zbledla. Vyjela proti němu pomazanými prsty a křičela:

„Co říkáte? Kočkodan? Já? Já, doňa Eméria! To je trestu-hodné, to je zlovolné, urážlivé – to je –“

„No, a nemám pravdu?“ smál se host. „Jste kočkodan a baš-ta! Proč se ptáte na věci, o nichž nemám ani tušení. Dejte sem sklenku ginu, víc od vás nechci!“

„Nedostanete nic!“

„Proč ne?“

„Jste ignorant, rozumíte! A ignorantovi nepodám ani kapku vody, tím méně ginu! Pryč s vámi, ignorante!“

„Ignorant? Co je to? Zdá se, že mne urážíte. Dobře! Chcete-li hosta urážet, budete dlouho čekat, než k vám opět přijde. Kdybych věděl, co ve vás je, jistě bych k vám nepřišel, ačkoliv seňor Walker mne k tomu vyzval. Udělal to a určitě netušil, že mne budete považovat za opici a pak docela za ig – eg – elefanta!“

Kupodivu: zmínka o Walkerovi opět doňu Emčrii uchlácholila.

„Neřekla jsem nic o elefantovi. Ostatně, co jste řekl o seňoru Walkerovi? Posílá vás sem?“ tázala se.

„Ovšem.“

„Ale proč jste to neřekl hned? Dostanete likér, hned jej dostanete, ačkoli jste nepodal důkaz, že se hodíte za hosta domu U učené Emérie.“

Když pak stavěla před něho nápoj, poznamenala:

„Jak je to zvláštní! Jste dnes již druhý host, kterého ke mně posílá seňor Walker.“

„Opravdu? Ten první je také u vás ubytován?“

„Ano. Dala jsem mu byt na doporučení seňora Walkera.“

„Výborně! Myslím, že seňor Walker přijde brzy sám, aby vám poděkoval za pozornost, kterou mu prokazujete. Ale poslyšte, domníval jsem se, že každý majitel hotelu nebo saloonu se snaží získat hosty úslužností. Jak to, že vy vítáte hosty tak podivně? Děláte to tak vždy?“

„Zajisté. Úslužnost s tím nemá co dělat. Ukáži vám to hned. Vidíte tam toho jezdce, který přijíždí k domu?“

Host se podíval z okna a odpověděl:

„Ano, vidím. Ten chlapík asi vykonal dlouhou a obtížnou cestu. Je celý zaprášený, a – na mou věru – jeho kůň belhá a sotva jde.“

„Zastaví se u mne. Uvidíte hned, že ho vyzkouším stejně přísně jako vás.“

„Jste originální dáma. Ale proč to vlastně děláte?“

„V zájmu své pověsti.“

Host již neměl kdy se ptát dále, neboť muž vešel. Byl to náš známý od Stříbrného jezera, master Robin, jehož Indián nazývali Stříbrným mužem. Uvázal venku svého koně, vstoupil a pozdravil. Sedící návštěvník mu poděkoval. Doňa Eméria již seděla opět u svého stolu před hromadou hlíny. Příchozího si ani nevšímala.

„Dovolte, sir, jste hospodský nebo host?“ ptal se Robin muže.

„Host. Ta doňa tam je paní hostinská.“

Robin se vesele zašklebil, když slyšel titul „doňa“ a řekl:

„Prosím, doňo, lze u vás dostat víno?“

„Ano,“ přisvědčila, aniž se k němu obrátila.

„Přineste mi laskavě láhev.“

Doňa Eméria vstala, obrátila se k němu a pozorně si ho prohlížela. Pak odpověděla:

„Víno je možné u mne dostat, ale kdo je dostane a kdo ne, o tom si vyhrazuji rozhodnout.“

Robin vyvalil oči.

„To je zvláštní. V hospodě obyčejně člověk dostane, co zaplatí!“

„Obyčejně. Ale má hospoda není obyčejná hospoda. Jsem doňa Eméria a posloužím jen takovým lidem, kteří mají poměr k vědě a k umění.“

Robin si ťukl prstem do čela.

„Aha!“ řekl a významně se usmíval na druhého muže.

Aniž si toho doňa Eméria povšimla, pokračovala:

„Dám vám nyní několik otázek.“

„Ó, prosím! Ale rychle! Mám hlad a žízeň!“

„Duchu je potrava stejně potřebná jako tělu. Povězte mi. v které zemi stojí egyptské pyramidy?“

„O to se vůbec nestarám.“

„Ach! Nu – dobrá. Jakou řečí mluvili dělníci, stavějící babylónskou věž?“

„Anglicky jistě ne!“

„Ne. Ale já nechci odpověď zápornou, nýbrž kladnou. Nuže – nevíte! Dále! Co má společného knihtiskařské umění s moderní americkou pekařskou pecí?“

„Asi totéž, co moderní poezie s uměním péct rohlíky.“

„Upozorňuji vás, seňore, že mluvíte velice hloupě. Tedy ještě poslední otázku! Proč kapr neposkytuje rybí tuk?“

„To je jeho věc!“

„Dobrá. Poroučím se vám, seňore. Můžete jít. Nedostanete u mne nic.“

„Co – ale poslyšte, seňoro, vy jste ztřeštěná! Snesu dost, ale tady přestává každá zábava. Snad nezávisí na vaší zkoušce, dostane-li u vás člověk něco k pití, či ne?“

„Ano, právě na tom záleží!“

„Tento seňor zde pije. Copak on také skládal zkoušku?“

„Ovšem.“

„A obstál?“

„Bohužel ne. Neměl vlastně dostat nic, ale protože byl poslán seňorem Walkerem, učinila jsem výjimku a dala jsem mu, čeho žádal.“

„Seňor Walker? Myslíte muže, který bydlí venku v Prietských horách?“

„Jiný seňor Walker zde není.“

„Nu, pak mně můžete dát také láhev vína. Jsem jeho dobrý přítel.“

„Nevěřím vám.“

„Dávám vám své slovo.“

„Nestačí. Chcete asi získat víno lživým předstíráním.“

„U čerta – pozor na jazyk! Chcete snad říci, že jsem lhář?“

„Ne. Žádám jen důkazy. Jak se jmenujete?“

„Robin.“

„Vaše jméno jsem ještě neslyšela.“

„Zato já ano,“ ozval se náhle hlas druhého muže, který dosud mlčky naslouchal. „Vy jste onen Robin, který bydlí tam dole v Údolí smrti?“

„To jsem já.“

„Nuže, dosvědčuji tedy, že jste skutečně přítel seňora Walkera. Snad se teď již nebude doňa Eméria zdráhat a přijme vás za hosta.“

Učená hospodská si oba muže podezíravě prohlédla.

„Nu,“ řekla konečně, „vzhledem k vašemu svědectví chci tedy učinit výjimku. Seňor dostane, co chtěl.“

Když vyšla, řekl první host druhému:

„Protože jste přítelem seňora Walkera, smím vás jistě požádat, abyste se u mne posadil? Prosím, seňore.“

„Děkuji vám,“ řekl Robin a přisedl k němu. „Mé jméno znáte – smím se ptát na vaše?“

„Proč ne? Alfonso, Alfonso je mé jméno. Co říkáte té podařené ženské?“

„Blázen. Proč ji nezavřou do ústavu?“

„To by snad bylo zbytečné. Je pouze přemrštěná. Nejspíše se pobláznila po člověku, který jí naplnil hlavu neobyčejným množstvím vrtochů. Přecpal ji učenými drobty jako husu šiška-mi. Nic z toho nestrávila. Teď jí vězí ty drobty v těle a nemůže se jich zbavit. To ovšem škodí mozku. Má již takovou libůstku, že každého hosta zkouší. Jinak je to docela neškodná a jak jsem slyšel i vážená osůbka.“

„Hm. Čerta mi na ní vlastně záleží. Zajímalo by mne něco jiného. Jste vskutku s Walkerem v nějakém spojení?“

„Zajisté.“

„Smím se ptát, v jakém?“

„Promiňte, ale o tom nemohu mluvit, dokud se lépe nepoznáme!“

„Řekl jste přece, že mne znáte.“

„Jen tak z doslechu. Z toho, co jsem slyšel, bych ovšem mohl usuzovat, že si zasloužíte důvěru.“

„Nuže, počkám, až se o tom sám přesvědčíte. Nechci na vás naléhat otázkami. Ale povězte mi aspoň, co vás k Walkerovi přivádí.“

„Co? Důvěrná záležitost. Ale počkejte! Chci vám důvěřovat a řeknu vám to. Mně i Walkerovi hrozí nebezpečí. Jsem pronásledován. Ti, kteří mne pronásledují, vědí, že chci k němu, a tu –“

„Kdo vás pronásleduje?“

„Několik proklatých chlapů, kteří se mi pověsili na paty. Je to jakýsi Old Shatterhand, pak Tlustý Sam –“

Muž překvapením hvízdl.

„– a konečně Vinnetou, náčelník Apačů.“

„Poslouchejte, človíčku, to jsou tři proklatí ohaři. Jdou těsně za vámi?“

„Bohužel! Jsou mi v patách. Dnes ráno jsem je ještě trochu spletl; jel jsem oklikou. Musejí nazpátek, jestli se ubírali po mé stopě. Přesto však zde mohou být co chvíli.“

„Co vlastně proti vám mají?“

„O tom vám řeknu později. Mohu jen říci, že neběží jen o majetek, ale také o život. Musím k Walkerovi, abych s ním promluvil. Je stále ještě tam venku, ve svém lesním domě?“

„Ano. Ale tiše. Hostinská se vrací!“

Doňa Eméria vešla a postavila před Robina láhev a sklenici. Pak se posadila na svou židli, ke kopci hlíny. Byla příliš hrdá, aby si všímala rozmluvy svých hostů a umožnila jim tak, aby hovořili tiše dále. Zvedla však přece hlavu, když Robin náhle hlasitě vykřikl:

„Damned! Tam přichází ten tlusťoch!“

„Kde?“ ptal se jeho druh.

„Tam od města. Vidíte?“

„Vidím člověka, ale na tu dálku bych ho nepoznal.“

„Eh! Tlustého Sama bych poznal ze vzdálenosti ještě větší. Musím pryč!“

„Zaplaťte tedy! Půjdu s vámi. Povedu vás.“

Mezitím, co Robin hodil na stůl peníz, řekl druhý host:

„Poslyšte, doňo Emérie! Člověk, který sem nyní přijíždí, je nepřítel seňora Walkera a nesmí se dozvědět, že jsme zde byli. Rozumíte?“

Žena se na něho pátravě podívala, vyhlédla z okna a řekla:

„Uvidí vás stejně odcházet, jak chcete odejít nepozorovaně, když máte koně?“

„Zavedeme ho síní do dvora, dovolíte-li, a odtud zadními dveřmi ven. Pak nás ten člověk nespatří.“

„Dobře. Pospěšte si tedy a pozdravujte ode mne seňora Walkera.“

Oba muži vyběhli a zatáhli koně do domu. Když se tak stalo a Robin ještě jednou vyhlédl dveřmi, zjistil, že se nemýlil. Byl to vskutku Tlustý Sam, který zvolna přijížděl po silnici, nakloněn na koni a upíraje oči k zemi. V poušti není těžké se ubírat po stopě, ve městě však a poblíž města, zvláště na oživené silnici, je skoro nemožné rozeznat stopy. Ale pro lstivého Sama ani v takovém případě to nebylo naprosto nemožné. Dojel, zastavil koně u dveří, seskočil a uvázal ho ke kůlu, jichž bylo před stavením několik. Tlustý lovec zkoumal velmi podrobně půdu, bručel si a potřásal hlavou; zdálo se mu asi, že právě na prahu stavení nalézá stopy, jež hledal.

Peón Pedro vyšel právě ze dvora a viděl ho přicházet. Počínání cizího, malého a neobyčejně tlustého muže se mu zdálo směšné. Přišel tedy k němu a ptal se:

„Ztratil jste něco, seňore?“

„Yes,“ odpověděl Sam, aniž na něho pohlédl.

„Co? Včerejší den?“

„No. Zítřejší.“

„Přeji vám, abyste jej brzy našel.“

„Už ho mám!“

Samův bystrý zrak našel právě v prachu u domovních dveří stopu, kterou hledal. Pedro se zasmál.

„Máte ho již? Jste tedy o čtyřiadvacet hodin před námi ostatními, že.“

„Yes, milý hochu, a před tebou o čtyřiadvacet let, neboť pozoruji, že ses trochu zpozdil ve vývoji.“

„Oho! Leda v tloušťce!“

„Ale ne! Také rozumem. Běda! Bude z tebe jednou velmi pošetilý a prostořeký houser. Měj se pak na pozoru, aby tě neudeřili přes zobák!“

Peón nechtěl rozumět žertu. Tlusťoch měl na sobě nepořádný oděv prérijního lovce, nevypadal vůbec čistě, a protože jeho kůň na pohled také za nic nestál, domníval se Pedro, že má před sebou člověka, od něhož si nesmí nechat nic líbit. Řekl kousavě:

„Jsem-li já houser, patříte vy nejspíše do čeledi špačků.“

„Yes, synku! Špaček, který tě klovne, nedáš-li pozor na jazyk. Jdi z cesty, abych mohl dovnitř!“

Peón stál ve dveřích, ale ustoupit nehodlal.

„Jen trochu počkejte, starý!“ řekl. „Není každému dovoleno vstoupit, zvláště působí-li tak podezřelým dojmem, jako vy.“

„Snad bude dojem lepší, uvidíme-li se na světle!“

S těmi slovy popadl Sam peóna kolem těla, zvedl ho, otočil se, postavil ho vedle dveří a vešel do domu. Něco takového peón neočekával. Zůstal chvíli strnulý úžasem, a když se otočil, zmizel již Sam v hostinské místnosti.

Doňa Eméria tam seděla u stolu a pleskala mokrýma rukama do hlíny.

„Good day, mistress!“ pozdravil hřmotně Sam.

Doňa Eméria neodpověděla. Sam se posadil a opakoval svůj pozdrav ještě hlučněji. Když ani teď nedostal odpověď, zvolal zplna hrdla:

„Povídám, jste hluchá, mistress?“

Doňa Eméria se zvedla, změřila ho opovržlivým pohledem a řekla:

„V mém domě se nemluví anglicky, nýbrž španělsky, sir.“

„Aha! Nuže, buenos díaz, tia – dobrý den, tetičko!“

Doňa Eméria zděšeně uskočila.

„Cože? Nazýváte mne tetičkou? Co – co vás to napadlo?“

„Nu, nu, žádné neštěstí! Měl jsem snad říci babičko – jak si přejete! Mně je to jedno.“

„Nejsem ani vaše teta, ani vaše babička. Nečetl jste mou firmu?“

„Ne.“

„Jděte tedy a přečtěte si ji.“

„Udělám to, až půjdu odtud.“

„Jděte hned!“

„Ne! Teď si trochu odpočinu, má drahocenná lady.“

„Lady? Venku na štítu je napsáno, že jsem učená doňa Eméria, rozumíte?“

Sam ji pozoroval svýma malýma, lstivýma očima. Viděl, že je od hlavy k patě pomazána hnědou hlínou, přesto však tlustý lovec zachoval vážnost.

„Tak, tak! Doňa Chimerea! Tak se nazýváte! Nu, kdo to mohl vědět!“

„Nejmenuji se Chimerea! Mé jméno je doňa E – mé – ri –a!“

„Odpusťte, doňo Ameriko. Jsem tak dalece vzdělán –“

„Eméria a ne Amerika!“ vykřikla mu do ucha.

„Aha! Každou chvilku jinak. Nu, budiž! Máte pivo?“

„Mám. Máte peníze?“

„Mám.“

„Je tu jen porter. Je drahý.“

„Nevadí. Dejte jej sem!“

„Poroučíte, jako byste byl pánem domu.“

„Mám žízeň a zaplatím, co si objednám.“

„Přesto by bylo pro vás lepší, abyste byl zdvořilý. U mne dostane porter jen ten, kdo složí zkoušku.“

„Zkoušku? Jak to? Proč?“

„Protože jste ve ventě „U učené Emérie“ a protože obsluhuji jen vzdělané lidi.“

Sam vážně zakýval hlavou a odpověděl:

„To vám chválím. To se mi u vás líbí! Kdopak by obsluhoval nevzdělance!“

„Ovšem. Proto i vás musím podrobit zkoušce.“

„Nu, na to se těším. Jsem totiž také učenec, a to velmi proslulý badatel.“

„Vy?“ tázala se, pozorujíc ho nedůvěřivým pohledem. „V kterém oboru pracujete?“

„V astronomii.“

„A vykonal jste již něco významného? Objevil jste něco?“

„To si myslím!“

„Co?“

„Odhalil jsem náměsíčníka. Dokázal jsem, že jej lze vidět bez dalekohledu.“

Doňa Eméria založila pěsti v bok, popošla k němu a zvolala:

„Seňore, chcete si ze mne tropit žerty? Slyšela jsem již o náměsíčnictví a vím, že ještě nebylo odhaleno. Nenamluvíte mně nic! Pro mne můžete být astronomem, ale proslulým zdaleka ne! Ostatně, co chcete v této končině s astronomií?“

„Hledám jednu kometu. Měl jsem ji už na mušce, ale náhle zmizela.“

„Hm. Patrně bude její relativní rychlost zcela neobyčejná. Přednesete-li mně případ podrobněji, snad vám dám dobrou radu.“

„Toho bych si velice vážil. Nehledám totiž kometu nikde jinde, než u vás.“

„Opravdu? Jsem v zásadě ochotna podporovat vás svým věděním. Dostanete žádaný porter; předpokládám však, že ob-stojíte při zkoušce a odpovíte na mé otázky.“

„Nu, ptejte se s pánembohem!“

Sam založil ruce na prsou a zkřížil nohy, jako by chtěl říci: „Kampak na nás!“

Doňa Eméria přistoupila k svému stolu, vzala do rukou hlínu, kterou zpracovávala a uhlazovala, ukázala mu ji a řekla:

„Co je to?“

Sam pozoroval záhadný předmět ze všech stran, bručel zamyšleně a odpověděl:

„To má být určitě hlava?“

„Správně. Ale jaká?“

„Ovčí.“

Doňa Eméria spráskla ruce. Aby to mohla udělat, musela ovšem model pustit – padl na zem, ona si toho však nevšímala. Byla tak pobouřena, že nebyla zpočátku schopna ani slova. Ale pak vybuchla:

„Cože? Jakže? Ovčí hlava? Ovčí hlava! Vy jste ovčí hlava – – vy – vy – vy osle! A to chcete být astronomem? Můj Bože – ovčí hlava! A při tom sedíte a tváříte se, jako byste mohl zodpovědět nejtěžší otázky a rozluštit nejtěžší problémy. Fuj, jaký jste nevzdělanec! Dokáži vám to hned. Povězte – – rychle, povězte mi, jaký je rozdíl mezi africkou pouští a americkým pralesem?“

„Poušť vám straší v hlavě a prales máte pod nosem.“

„Jak? Kde? Co –“

„Nu, snad připustíte, že máte docela slušný knírek?“

„Já – kní – rek –“

Doňa Eméria padla na nejbližší stolici, ukrutně zasténala, ale hned zas vyskočila a vykřikla:

„To jste se odvážil říci mně, učené doně Emérii? Knírek! Já, já, já! A hlava zbožňovaného Haulmayera že je ovčí hlava? To – to – –“

„Co říkáte?“ přerušil ji Sam. „Haulmayer? Jistě! Jak jsem mohl zapomenout! Ale tušil jsem to! Ta hlava je zcela jistě Haulmayerova!“

Jeho slova vyvolala překvapující účinek. Obličej doni Emérie se náhle zjasnil a sálal z něho výraz radostného napětí. Zaťaté pěsti se rozevřely, a pronikavý hlas přešel ve vlídný zvuk polichoceného uspokojení.

„Opravdu?“

„Ano, je to tak!“

„Vy znáte Haulmayera?“

„Ale zajisté!“ odpověděl Sam bez rozmýšlení.

„Haulmayera, mého snoubence?“

„Jakže? Co mlčíte? On je vaším snoubencem?“

„Byl jím a dosud jím je. Je to slunce mých dní, měsíc mých nocí, chléb mého hladu a voda mé žízně! A vy ho znáte? Kde jste ho poznal?“

Sam odpověděl drze:

„Eh – v Londýně. To víte – náhodou –“

„Ah! On tam byl na univerzitě?“

„No právě. Náhodou jsem se tam s ním setkal. Prokázal jsem mu malou službu –“

„Viďte, vy jste profesorem jako on? Vy jste astronom, on byl zoolog – –“

„Ano, zcela správně.“

„A jakou službu jste mu prokázal? Kde je Haulmayer nyní?“

„Ehm – míníte jakou službu? Nu ovšem, opatřil jsem mu místo rektora univerzity – malá pozornost, nic víc.“

„Rektora univerzity? Kde, kde?“

„V mém rodišti.“

„Jak se nazývá to místo?“

„Rupperstgown.“

„To jméno jsem ještě nikdy neslyšela.“

„Že ne? Tomu se divím. Učená doňa Eméria neslyšela nikdy jméno toho proslaveného univerzitního města, kolébky věd? Ale to je neslýchané!“

Doňa Eméria pocítila, že je její pověst ohrožena, proto se tvářila, jako by se právě rozpomenula:

„Ale, jistě! Teď mne to napadá! To proslulé město Rup – Rup – Rup – –“

„Rupperstgown.“

„Přesně tak! Nedivte se, seňore, španělský jazyk to jméno těžko vysloví. Tedy profesor zoologie a rektor univerzity! Ano, to jsem očekávala. Drahý Haulmayer! Ženatý?“

„Kdepak. Ten se nikdy neožení. Kdykoli jsem se ho ptal, nechce-li se ohlédnout po některé ženské Xantipě, potřásal vždy šedivou hlavou a říkal, že své srdce zanechal v Americe.“

„Srdce!“ zašeptala. „Své srdce! A nejmenoval jméno té, která –“

„Velmi často je jmenovával, ale já – zajisté chápete – v návalu vědecké práce jsem si je nezapamatoval. Znělo nějak jako Emeritus nebo Emerencie.“

„Eméria?“

„By Jove! Ano, Eméria!“

„Ale to jsem já, Eméria! Nechal své srdce u mne, v Americe. A vy – říkáte, že ho tedy dobře znáte?“

„Jak by ne! Jsme kolegové. Jsem profesor astronomie na téže univerzitě. Dělíme se o katedru. On má zoologickou část oblohy: Berana, Býka, Raka, Lva, Hada, Škorpióna a tak dál. Ostatní hvězdy mám na starosti já.“

„Souhlasí, souhlasí. Haulmayer, milý Haulmayer! Byl vždy takovým přítelem zvířat!“

„Je jím dosud, ba ještě ve zvýšené míře. Říká: věda se nesmí zastavit, musí vždy kráčet vpřed!“

„To je pravda. Kráčela jsem také vpřed, cestou, kterou mně kdysi on naznačil. Nemohl se nikdy vrátit do Ameriky?“

„Ne, to nebylo možné.“

„Proč?“

„Víte – on má zvláštní neduh, který sice sám o sobě nic neznamená, ale na moři je nebezpečný. Je to vodnatelnost. Při plavbě po oceánu, obklopen koldokola vodou, by snadno do sebe vtáhl tolik vody, že by to vadilo. Na zemi mu to nevadí. Dává si každý druhý týden vodu z těla vycepovat. Nazývají ji aqua destillata.“

„Oh! Proč tedy aspoň nepíše?“

„Vždyť píše a činí tak doposud. Má však příliš mnoho látky k psaní, takže není divu, že není dosud hotov. Abych nezapomněl: prosil mne, abych se zde na vás vyptal.“

„Skutečně?“

„Zajisté, doňo Emérie!“

„Ah! A co mně máte říci, až mne najdete?“

„Mám vyřídit, že právě koupil továrnu na papír, aby měl dostatek papíru na básně, které v noci o vás skládá.“

„Můj Bože! On básní?“

„Jako Herkules!“

„A o mně básní! Seňore, jak vám mám říkat?“

„Mé jméno je Barth.“

„Seňor profesor Barth?“

„Prosím. Mám sice ještě různé jiné hodnosti, ale nejsem domýšlivý, zvláště pomyslím-li na přívlastky, jimiž jste mne před chvílí poctila.“

„Jaké přívlastky?“

„Nu, osel, ťulpas a tak dále.“

„Oh, promiňte! Stalo se tak v rozčilení, že jste Haulmayerovo poprsí považoval za ovčí hlavu –“

„Pozoruji, že jsem se špatně vyjádřil. Nechtěl jsem říci ovčí hlava, nýbrž hlava beranova. Haulmayer je zoologem, a na alma mater mu byla dána tato zoologická přezdívka. Nu, to je všechno. Doufám, že jsme nyní tím lepší přátelé.“

„Ano, ano! Jen smrt nás může rozloučit, můj nejlepší seňore profesore Barthe!“

„Ne to nikoliv! Tak dlouho zde nemíním zůstat, předrahá doňo Emérie. Zapomínáte, že musím hledat svou kometu.“

„Pomohu vám při tom. A pokud ji nenajdete, zůstanete u mne.“

„Na to bych snad mohl spíš přistoupit, připomínám však, že budu nucen vyžádat si svolení svých druhů.“

„Máte přátele, seňore, kteří s vámi cestují? Kdo to je?“

„Několik velice slušných a počestných pánů, jež vám později představím.“

„Přijdou sem?“

„Doufám. Ale zapomněli jsme úplně na porter, jehož jsem se chtěl napít.“

„Přinesu jej hned, okamžitě!“

Otočila se, aby odběhla.

„Obstál jsem tedy při zkoušce?“ volal za ní Sam.

„Znamenitě!“

„Potřeštěná ženská!“ zabručel Sam, dívaje se za ní. „Je mi jí líto a neměl bych si z ní vlastně tropit žerty. Same, Same, jsi přece jen stále lehkovážný hoch. Nu, kdo ví! Snad mi její přátelství bude prospěšné. Ten chlapík jistě bude v domě. Jeho kůň byl ještě před chvílí uvázán venku a pak ho zavedl dovnitř. Uvidíme!“

Ale již tu zas byla doňa Eméria, přinášející láhev porteru, kterou Sam naráz vypil. Když pak položil na stůl peníze, nechtěla je přijmout. Musel ji k tomu takřka přinutit.

„Jen je vezměte,“ řekl. „Nepřijímám rád dary, a profesor astronomie má již dost slušný plat, aby si mohl pivo zaplatit. Chcete-li mně prokázat laskavost, může se to stát jiným způsobem. Dala byste mně informaci, kdo je teď ve vašem domě?“

„Ovšem!“

„Nuže, kdo tedy?“

„Já, Pedro, můj peón, a Henrietta, má služka.“

„Žádný host, který by přišel teprve před krátkou dobou?“

„Ó, ano! Ani jsem si na něho nevzpomněla. Je zde cizí seňor; jak se jmenuje, nevím.“

„Kdy přišel?“

„Před dvěma hodinami.“

„Na koni?“

„Ne, pěšky.“

„Hm. To je divné. Kde je?“

„Ubytoval se v podkrovní světnici.“

„A nemýlíte se? Myslím, že přijel na koni.“

„Ne. Neměl ani koně, ani zavazadla.“

„A nebyl tady snad ještě jiný jezdec?“

„Před necelou hodinou tu byl muž s koněm, ale ten zas odešel krátce před tím, než jste přišel vy.“

„Aha! Jeho kůň byl uvázán venku před domem?“

„Tak je to.“

„A pak ho muž zavedl do domu?“

„Ano, zdá se mi; obával se totiž, když jste přicházel, že –“

Doňa Eméria se zarazila. Vzpomněla si teprve teď, oč ji žádal Walkerův přítel.

„Nuže, obával se, když jsem přicházel – čeho?“

„Že ho uvidíte.“

„Hm. Velmi dobře! A kde je teď?“

„Nevím.“

„Poslyšte doňo Emérie, chci slyšet pravdu! Ten muž zavedl koně do domu. Je tedy jistě u vás!“

„Ne, není.“

„Bylo by mnohem lépe, kdybyste mně řekla pravdu.“

„Vždyť ji říkám. Není zde již.“

„Kam tedy odešel?“

„Nesmím to říci.“

„Ah! Pak je naše dobré přátelství u konce.“

„Nemějte mi to za zlé, seňore! Ti dva muži jsou přátelé člověka, jemuž jsem velice zavázána. Odešli, když vás viděli přicházet, a zakázali mně, abych o nich mluvila.“

„Tak, tak! Nenazývá se seňor, jemuž jste tak zavázána, Walker?“

„Ano.“

„To mi stačí. Dovolíte, abych se trochu poohlédl po vašem dvoře?“

„Celý dům je vám k službám.“

„Dobrá, než se vrátím, přineste mně, prosím, ještě jednu láhev porteru.“

Sam vyšel ze světnice, a doňa Eméria odešla, aby přinesla láhev piva. Právě když ji přinášela a kladla na stůl, vstoupil do domu nový host. Byl to Vinnetou, náčelník Apačů. Přijížděl do města jinou cestou než Sam, ale postačilo mu, že spatřil před stavením koně tlustého lovce, aby k němu přivázal i svého koně a vstoupil.

„Diós!“ pozdravil stručně.

Pak se posadil ke stolu, u něhož dříve seděl Sam. Doňa Eméria viděla Indiána, a nebyla tím nijak udivena, neboť rudoši tehdy nebyli v těchto končinách vzácností. Jen mu pokynula a řekla:

„U tohoto stolu již sedí jiný seňor.“

Indián zavrtěl mlčky hlavou.

„Prosím vás, abyste se posadil k jinému stolu.“

Rudoch mlčky hlavou zavrtěl.

„Slyšel jste?“

Apač přisvědčil.

„Udělejte tedy, co říkám!“

Indián sáhl po láhvi, z níž již byla povytažena zátka a klidně nalil pivo do sklenky.

„Zadržte!“ vykřikla doňa Eméria. „Pivo patří jinému hostu!“

Indián přesto zvedl sklenku k ústům a chtěl pít.

Doňa Eméria přiskočila, popadla ho za ruce, aby mu v tom zabránila; v tu chvíli Indián zvolna postavil sklenku na stůl, setřásl ruce ženy, popadl ji za ramena, a aniž pronesl slovo, stlačil ji takovou silou k zemi, že se posadila právě na hroudu hlíny, jež ležela dosud tam, kam jí z rukou vypadla, když Sam nazval Haulmayerovu hlavu ovčí hlavou. Pak Vinnetou sáhl opět po sklence, zvedl ji ke rtům a vypil její obsah.

Zdálo se, že doňa Eméria ztratila schopnost pohybu. Zůstala chvíli sedět, ústa mající dokořán, a oči zděšeně upírala na náčelníka, který se opět zcela klidně posadil, aniž jí věnoval jen stín své pozornosti.

Náhle však doňa Eméria vyletěla, jako by byla seděla na staženém péru. Vztáhla zaťaté pěsti k rudochovi a křičela hlasem, chvějícím se hněvem:

„To mně, mně, učené doně Emérii? To je neslýchané, to je hanebné, to je –“

Náčelník rozvážně vrtěl hlavou.

„Že ne? Co tedy? Víte, kdo jsem? Já, vzdělaná žena, byla jsem pohaněna divochem, bídným Indiánem – o – o – o – ó! Brrr!“

Doňa Eméria nedopověděla, neboť Vinnetou jedním krokem přistoupil k jejímu stolu, zvedl nádobu s vodou, do níž si při modelování namáčela hadr, a vylil žlutošedý, blátivý a kalný obsah nádoby na její hlavu.

„Ochladit se!“ řekl.

A již seděl opět na stolici, jako by se nic nebylo přihodilo.

Byla-li doňa Eménri již dříve skoro zbavena řeči, trvalo nyní mnohem déle, než se ji vrátila schopnost pohybovat jazykem. Nebylo také divu. Zkalená voda se jí dostala do očí, do úst i do nosu. Prskala, kašlala, kýchala, otřásala se. Byl na ni smutný pohled. Aby si aspoň z obličeje rychle odstranila mokro, zvedla sukni a utřela si jí čelo, tváře i krk. Konečně si vytřela oči, mohla vidět, a také hlas se jí vrátil.

„Tohle! Něco takového!“ zasoptila. „Přepadení! Hanebná urážka! Divošské jednání! Zavolám svého peóna. Seňor profesor Barth mne pomstí! Ještě nevím, můžete-li zaplatit pivo – –“

„Ššššš!“

Vinnetou ji přerušil jen tímto tichým zvukem, ale učinil to takovým způsobem, že jí jazyk rázem zdřevěněl. Apač měl vůbec zvláštní a záhadné vzezření: Jeho jediný pohled působil více než dlouhá řeč.

Teď sáhl do opasku, vyňal malý předmět velikosti asi dvou zrnek hrachu, a podal jí jej.

„Zaplatit!“ řekl.

Pohlédla na zrnko, a její zamračený obličej se trochu vyjasnil.

„Nugget! Dost veliký! Zvážím jej a dám vám zpět. Pivo stojí půl dolaru.“

V dobách zlaté horečky se často platilo zlatým prachem a zlatým pískem. Každý obchodník míval vážky na zlato, a měla je i učená doňa Emérie. Zvážila nugget, srazila si půl dolaru od ceny zlata – a vypočítala zbytek Apačovi na stůl.

„Kal!“ řekl Vinnetou a smetl dlaní peníze od sebe.

„Svatý Bože!“ vykřikla doňa Eméria. „Jsou to čtyři a půl dolaru!“

Indián potřásl rameny.

„Za ochlazení,“ řekl a usmál se. Při tom jeho zrak již dávno opustil donu Emérii a sledoval s patrnou láskou jezdce, který pravě venku vázal svého koně ke kůlu. Byl to Old Shatterhand.

Družina mužů, která pronásledovala od Stříbrného jezera Robina, zpozorovala, že uprchlík jede oklikou, aby je spletl. Rozdělili se tedy, aby ho co nejrychleji dostali. Místo, kde se chtěli později sejít, nebylo předem určeno, rozumělo se však samo sebou, že při hledání stopy, se na té stopě shledají všichni. Sam byl nejšťastnější, neboť ho náhoda přivedla nejdříve na Robinovu stopu. Pak následoval Apač a po něm Old Shatterhand.

Lovec viděl již zdaleka Samova a Vinnetouova koně stát před ventou „U učené Emérie“. Lovec zastavil prvního člověka, jehož potkal, a tázal se ho na hostinec a jeho majitele.

Dostal náhodou velice obšírnou odpověď, takže znal zvláštnosti podivínské doni Emérie ještě dříve, než ji spatřil.

Když do venty vešel, byl by se nejraději dal do smíchu, když viděl, že z učené doni kape voda. Přesto však zachoval vážnost a pozdravil co nejzdvořilejším hlasem:

„Buenos díaz, estimada doňa Eméria! – Dobrý den přeji, velectěná doňo Emérie!“

Její obličej se zaleskl rozkoší, když uslyšela toto bezvadné oslovení.

„Buenos díaz! Buďte vítán, seňore! Nechcete si vyhledat místo? Zde u Indiána ne, nýbrž tam na divanu, který je určen jen pro vznešené hosty.“

„Děkuji vám. Nechci se však dlouho zdržet a proto se posadím přece jen k tomuto rudému seňorovi. Vidím, že máte porter. Smím prosit o láhev?“

„Zajisté!“

Doňa Eméria chtěla vyběhnout, avšak ve dveřích se zastavila. Napadlo ji, že by poprvé obsloužila hosta bez zkoušky. Smí ustoupit od svých zásad? Ne! Tento seňor si ji naklonil svým zevnějškem a svou zdvořilostí, přesto i on se dozví, že vstoupil do venty učené doni Emérie a ne do ledajaké šenkovny. Doňa Eméria se tedy vrátila.

„Odpusťte, seňore,“ řekla. „Ráda zjišťuji, jakého druhu jsou moji hosté. Neobsluhuji nevzdělaný lid. Ačkoli o vás nemám nijakých pochybností, přece i vám musím formálně položit čtyři otázky.“

„Čtyři? Běda! A nezodpovím-li je uspokojivě, nedostanu nic?“

„Bohužel ne.“

„Musím se tedy držet. Prosím, ptejte se.“

„Nuže, který světový diplomat je v dnešní době nejobratnější?“

„Doňa Eméria.“

„Já? Jak to?“

„Donutíte každého, aby vám odpověděl, což se jiným diplomatům vždy nepodaří.“

„Velmi dobře! Vskutku, znamenitě jste to řekl. Přiznávám upřímně, že jsem ještě na žádnou otázku nedostala tak duchaplnou a vtipnou odpověď. Dost! Tato jediná odpověď vyváží všechny tři další. Dávám vám dispens od ostatních otázek, seňore. Jste nesporně hoden být mým denním hostem. Prosím, poroučejte!“

„Dejte mi laskavě láhev porteru.“

Doňa Eméria odběhla.

„Její duše ji opustila,“ řekl Apač, naznačuje tak indiánský pojem choromyslnosti.

„Kde je Tlustý Sam?“ ptal se lovec.

„Venku.“

„Co dělá?“

„To se dozvíme.“

Doňa Eméria se vrátila neobyčejně rychle. Cestou jí napadlo, že její zevnějšek je poněkud neuspořádaný a považovala za nutné, aby se hostu omluvila. Učinila tak zcela originálním způsobem. Postavila se před lovce a tázala se ho:

„Seňore, jak se vám líbím?“

Lovec se na ni vážně zadíval a odpověděl pak s mírným úsměvem:

„Tak si představuji pracující ženu, která –“ jeho pohled zavadil o hromadu hlíny – „která umí a chce vdechnout kusu hmoty život a duši.“

Doňa Eméria se rychle sklonila, zvedla se země hlínu podobnou hlavě a ukazujíc ji hostu, živě zahovořila:

„Uhodl jste, seňore! Hleďte, zde malá ukázka mého umění. Co je to?“

Lovec chvíli přemýšlel a v jeho očích se objevil záblesk humoru, když konečně odpověděl:

„Jemná hlava, ostrých, zvláštních rysů. Soudím, že je třeba propracovat ještě poněkud profil a zaokrouhlit celek. Bude to podivuhodné dílo.“

Doňa Eméria přímo zajásala.

„Konečně nalézám muže, který mně rozumí! Konečně! Byl jen jediný, který mne stejně chápal. Ten však již ke mně nemůže, neboť trpí vodnatelností.“

Lovec jen s námahou zadržel smích, za nic by však nebyl ženu zarmoutil. Soucitně pokynul hlavou.

„Ubožák!“

„Ne, ne! Nenazývejte ho ubožákem! Příroda ho zahrnula všemi přednostmi ducha a srdce. Je to můj jediný, můj věčný přítel Haulmayer!“

Láskyplně spočinula pohledem na hliněném knedlíku.

„Pomyslete,“ dodala po chvíli, „že dnes jsem se o něm poprvé dopátrala bližších zpráv. Přinesl mi je seňor profesor doktor Barth.“

„Seňor Barth?“ ptal se udiveně lovec.

„Ano. On je totiž také podobného nadání a s Haulmayerem se dobře znají. Je profesorem astronomie, zatím co Haulmayer je zoolog.“

„To je zajímavé,“ poznamenal lovec. „Seňora Bartha dobře znám.“

„Vy? Je to možné? Patříte snad k jeho družině?“

„Nepochybně.“

„Ah, jaký je to den! Přicházíte jistě z téže země jako on, jste jeho krajan?“

„Tak, tak!“

„Znáte tedy sídelní město Rup – – Rup – Rup – – ó, nemohu si vzpomenout.“

Lovec již pochopil, že v této čertovině má prsty Tlustý Sam.

„Rupperstgown?“ tázal se.

„Ano. Je to velké město, seňore? Univerzitní město?“

„Hm! Ano.“

„A je tam – ale byl jste tam opravdu?“

„Velice často.“

„Pak musíte také znát Haulmayera!“

Lovec si rychle v myšlenkách urovnal všechny záhady –zoolog, univerzita, Rupperstgown – a rychle řekl:

„Míníte proslulého profesora zoologie Haulmayera?“

„Ano, rektora univerzity Haulmayera. Seňor profesor Barth mu sám opatřil místo rektora. Jaký je to dnes šťastný den! Zůstanete nějaký čas v Prescottu, seňore?“

„Snad.“

„Nechtěl byste se u mne ubytovat?“

„Máte pro mne místo?“

„Pro vás jistě. Vždyť je dům téměř prázdný. Jen nahoře v podkroví bydlí jakýsi prospektor.“

„Rozmyslím si to. Kde je nyní seňor Barth, o němž jste mluvila?“

„Ve dvoře. Šel se podívat za jezdcem, který mne dnes navštívil.“

„Je ten jezdec ještě u vás?“

„Ne. Odjel k seňoru Walkerovi, mému příteli, který bydlí nahoře v horách.“

„Hm. Ten seňor Walker že je vaším přítelem?“

„Ano, jsem mu velice zavázána.“

„Smím vědět proč?“

„Zajisté. Udělal mnoho pro jednu mou blízkou příbuznou, mladou seňoritu. Utekla svým rodičům, dostala se do San Franciska, pak do Cincinnati a dokonce i do New Yorku. Když se vrátila, sveřepí rodiče ji vyhnali a našla si útulek u mne. Pak ji vzal k sobě seňor Walker. Poskytl jí existenci. Proto jsem mu zavázána velikým díkem.“

„V jaké úloze ji k sobě seňor Walker přijal?“

„Ustanovil ji ředitelkou své domácnosti. Ó, Miranda je neobyčejně chytré a hezké děvče. Nadělala mně sice mnoho starostí, ale přesto jí mám ráda. Zůstanete-li u mne, poznáte ji.“

„Zdalipak je seňor Walker dnes doma?“

„Myslím, že ano. Včera byl u mne a nezmínil se, že by chtěl odcestovat. Chcete ho navštívit?“

„Snad.“

„Dobře. Popíši vám cestu. Můžete jít po silnici, až se cesta rozdělí. Ta vpravo vede přímo do hor a k domu seňora Walkera. Doufám však, že dnes ještě zůstanete u mne a odejdete teprve zítra! Učiním vám pobyt v mém domě co nejpříjemnějším.“

Odběhla, aby se konečně převlékla do suchých šatů a dokázala tím, že je hodna tak vznešených hostí.

Sotva zmizela, objevil se Sam. Vesele se pozdravil s oběma muži, lovec ho však hned překvapil otázkou:

„Prosím vás, Same, co jste to namluvil té ubohé ženě? Copak jste nepoznal, že je potřeštěná?“

„Ta? Kdo by to nepoznal, byl by sám blázen.“

„Z tak nešťastné bytosti byste si neměl tropit žerty.“

„Jaké žerty?“

„Nu, vydával jste se za profesora.“

„Tím jsem, třebaže mne kongres Spojených států opomněl v té hodnosti potvrdit. Jsem profesor Divokého západu – Jim a Tim Snakerové a mnozí jiní byli moji žáci, moji studenti. Ostatně, netropil jsem si z hostinské žádné žerty. Přistoupil jsem jen na její myšlenku, a v ničem jsem jí neodporoval.“

„Ona si patrně sama vymyslela, že Rupperstgown je hlavní, sídelní a univerzitní město?“

Tlustý Sam se dal do smíchu.

„Nekárejte mne, sir, že jsem jí i sobě způsobil povyražení. Blázna rozumem nepotěšíš, tak jsem si s bláznem také trochu zabláznil.“

„Same, vy jste povedený ptáček.“

„Jen počkejte, až vám všechno řeknu!“

Nato Sam vypravoval, co se od doni Emérie dozvěděl a dodal ze svých zkušeností:

„Šel jsem tedy na dvůr, abych hledal koně a jezdce. Jsou ale pryč. Odešli zadními dveřmi.“

„Asi vás viděli přicházet?“

„Zajisté. Chlapík, který se k Robinovi přidružil, je patrně Walkerův nohsled, a bláznivá hostinská je s nimi spolčena.“

„To popírám. Rozhodně neví, že Walker je lotr.“

„Uvidíme. Když jsem k ventě přijel, byl bych se s peónem Pedrem skoro popral; ale teď jsme se shodli. Je to veselý, hodný hoch. Služce Henriettě však nelze důvěřovat; má lstivý pohled a tlusté tváře, podobané neštovicemi. Doufám, že nám nebude na překážku, jinak by se mohlo stát, že bych ji očkoval.“

„S peónem ani s Henriettou již nemáme co dělat. Pustíme se za Robinem k Walkerovi. Po této ventě nám nic není.“

„Pomalu. Je tu ještě jeden muž, o něhož bychom mohli mít zájem.“

„Kdo je to?“

„Jakýsi prospektor. Přišel těsně před námi a byl prý hostinské rovněž doporučen Walkerem. Již proto se mně zdá podezřelý. Proč, kam, odkud a co? Měl jsem v úmyslu se na něho podívat, ale když jste zde vy, udělejte to sám. Rád bych si také trochu pohověl.“

„Well, podívám se na toho muže, myslíte-li, že nás může zajímat. Škodit to nebude.“

Lovec vyšel z nálevny a stoupal pomalu vzhůru po schodech do podkroví. Nahoře namátkou zaklepal na první dveře v chodbě.

„Co je? Kdo klepe?“ ozval se zevnitř hlas, který lovci připadal kupodivu známý.

„Otevřte, prosím!“ pravil Old Shatterhand. „Řeknu vám to uvnitř.“

„Počkejte! Hned!“

Ozvalo se cvaknutí zástrčky, a dveře se otevřely. Objevil se v nich muž, jenž údivem otevřel ústa, když spatřil příchozího. Ale také lovec učinil pohyb svrchovaného úžasu, neboť v mladém muži poznal svého přítele z cesty po Tunisu a Egyptě, Hermana Eaglenesta.

„Vy, jste to opravdu vy, master Hermane?“

„Master Charley! Jaké je to překvapení!“

Několik okamžiků stáli oba muži proti sobě, neschopni překvapením pohybu. Pak si najednou podali ruce a srdečně si jimi potřásali.

„Vy v Americe, master Hermane? Proč? Myslel jsem, že jste daleko za mořem.“

„Přijel jsem za vámi, sir, za nikým jiným. Chtěl jsem vás vyhledat, a zatím nalézáte vy mne, sotva tu udělám několik kroků! Jaká je to šťastná náhoda!“

Lovec vstoupil do místnosti, a jeho první otázka, jakmile odložil klobouk, zněla:

„Něco neočekávaného v Lindsay-home? Stalo se snad něco?“

„Nic, sir, vše je tam v úplném pořádku.“

„A sir David?“

„Přijel jsem s ním. Leží s jachtou na Rio Gile a poslal mne, abych se po vás trochu poohlédl. Před třemi dny jsem ho opustil v Yumě. Ještě jsem po vás ani nezačal pátrat a již se objevujete, jako s nebe spadlý, k mé svrchované radosti a uspokojení!“

„Co dělá Čita, vaše sestra? A Zykyma?“

„Daří se jim dobře, znamenitě! Obě jsou v Anglii neobyčejně šťastné. Je to jen nedočkavost, sir, pouhá člověčí netrpělivost, které mne a Jeho lordstvo hnaly za vámi přes oceán. Od chvíle, kdy jste odjel na Západ, jsem neměl v Anglii stání. Dobrý lord nás zahrnoval přepychem a péčí víc než otcovskou, vymýšlel nám zábavy, které ani jeho nebavily, ale co to bylo platné, cítil jsem stále, že je mou povinností jít s vámi, hledat, pátrat, jít po stopě, i kdyby to všechno bylo jen proto, abych konečně zjistil smutnou pravdu o své rodině. A totéž pociťoval i můj dobrý strýc, sir David, takže nakonec –“

„Nevím, bylo-li správné, že jste zanechali obě dívky bez ochrany,“ přerušil ho lovec, pozoruje bedlivým zrakem Herma-novu výstroj.

„Zůstal s nimi přece Paul Norman. Ujišťuji vás, sir, že Lindsay-home je bezpečný. Nebylo zanedbáno nic, aby bezpečnost mé sestry a její přítelkyně byla zajištěna.“

„Chci tomu věřit. Ale copak jste mně nedůvěřovali, příteli? Nevěděli jste snad, že vaše záležitost je v dobrých rukou a že tu nezahálím?“

„Vím, vím, všichni to víme! Ale proč máte stále jen vy nasazovat za nás kůži a život, proč se máte vydávat v nebezpečí, zatímco my pohodlně sedíme v aristokratickém sídle Lindsayů? Věřte, sir, že v té myšlence pro mne nebylo nic uspokojivého. Zprávy od vás nedocházely, a já měl touhu slyšet, zdali se vám již podařilo zachytit nějakou malou, sebemenší nitku, která by mohla vést k mému bratru. Hořím dychtivostí! Prosím, vypravujte!“

Tvář Hermana Eaglenesta vyjadřovala vskutku nejvyšší napětí, jeho oči ulpěly na lovci úzkostlivým pohledem.

Lovec se tomu rozvážně usmíval. Posadil se na židli a pokynul Hermanovi, aby usedl proti němu, pak řekl:

„Pokud jde o vašeho bratra, něco již vím, nicméně tato stopa je ještě příliš nejasná, abych vám mohl říci něco určitého. Tedy o tom až později. Ale na něco jiného se vás zeptám hned a jsem zvědav, co odpovíte. Povězte, znáte-li tuto podobiznu!“

Vyňal ze svého zápisníku fotografii Lilian Hauserové, kterou si vyžádal od Carlose Cuartana v době, kdy opouštěli Stříbrné jezero. Podal obrázek Hermanovi, nespouštěje z mladého muže oči. Sotva Herman Eaglenest na fotografii pohlédl, vykřikl:

„Heavens! To je Čita – ale ne – to není možné!“

„Není to Čita!“

„Ne, máte pravdu! Není to ona, ale kdybych ji tak dobře neznal, kdybych nevěděl, že jsme ji zanechali v Anglii pod dobrou ochranou přítele Normana, byl bych sám zmaten. Ta podoba, ta podoba!“

„Shledáváte, že Čita je podobná dívce na této fotografii?“

„Tak, jako jsem já sám sobě podoben! Sir, odkud máte tento obrázek? Získal jste jej v Americe?“

„Podívejte se na druhou stranu. Fotografie je zhotovena v San Francisku.“

„Tam Čita nikdy nemohla být!“

„Ne, a proto to nemůže být Čita. Je to jiná dívka, a ta jiná je jí tak podobná, jak jsou si podobna jen dvojčata. Je to Čitina sestra.“

Herman na lovce pohlédl skoro zděšeně.

„Jaká je to domněnka!“ zvolal.

„Domníváte se, že je to tak úplně vyloučeno?“

„Ne, ne! Máte pravdu, taková podobnost snad ani nemůže být mezi osobami vzájemně cizími. Ale – vždyť já nemám jinou sestru, kromě Čity!“

„Že ne? Hm. Zcela správně. Pak to ovšem není Čitina sestra

– leda by –“

Lovec pohlížel Hermanovi zamyšleně do tváře.

„Kolik let bylo Čitě tehdy, když se stalo ono neštěstí?“

„Něco přes rok.“

„Tak, tak! Nu, pak by přece jen bylo možné –“

„Co? Rychle!“

„Myslím, že se vždycky ještě mohla narodit vaší matce Čitina mladší sestřička.“

„Šílená myšlenka!“

„Snad není tak docela hloupá. Ale ať je tomu jakkoli, neobyčejně se zajímám o tu dívku.“

„Já též,“ dodal Herman, stále ještě pátravě pohlížeje na obrázek. Bylo mu skutečně podivně, když se díval na tu dívčí tvář, v jejímž čistém výrazu byly stopy zádumčivosti a tiché melancholie.

„Znáte jméno té dívky?“ ptal se konečně tiše.

„Znám. Jmenuje se Lilian Hauserová.“

„Cože? Lilian Hauserová?“

„Znáte ji snad?“

„Neznám ji osobně, ale to jméno jsem nepochybně slyšel, vlastně četl v knize cizinců, v hotelu v Yumě. Náhodou jsem si toho povšiml. Byli tam zapsáni William Hauser a Lilian Hauserová, sourozenci. Má snad ta dívka bratra?“

„Nesmysl. Není žádný William Hauser, je pouze Robin, její únosce.“

„Kdo je to?“

„Prý majitel rtuťových či olověných dolů tam nahoře v Údolí smrti. Ten chlapík tam však teď není, je v této krajině. Před dvěma hodinami byl zde, v tomto hostinci, a nemýlím-li se, prchá teď odtud, co mu nohy stačí. Pronásledujeme ho.“

„Proč? Co vám provedl?“

„Byl s Indiány Marikopy v horách, kam zavlekl ubohou Lilian Hauserovou. Indiáni ji chtěli usmrtit u mučednického kůlu.“

„Sir, jaká je to ukrutná historie!“

„Je bohužel pravdivá. Já sám jsem děvče zachránil; byla již přivázána u kůlu a střežena čtyřmi Indiány, jež jsem musel všechny postřelit.“

„Můj Bože! Je tato hrůza skutečně možná? To je Divoký západ!“

„Jistě, jsme na Divokém západě, milý příteli!“

„A onen člověk, ten Robin, že byl zde, v tomto domě, dnes, se mnou?“

„Ano! A my za ním co nejdříve vyrazíme, abychom ho dopadli.“

„Půjdu s vámi, doprovodím vás!“

„To bude asi zbytečné. Ostatně děvče s ním již není, je zachráněno. V tomto okamžiku je pod dobrou ochranou v Granite Station, nedaleko Yumy.“

„Mluvil jste s ní, sir? Co říkala? Je skutečně možné, že by to byla – –“

Lovec ho přerušil.

„Nedozvěděl jsem se od ní mnoho, takřka nic, co by podporovalo mou a vaši domněnku. Dívka je poněkud – ano, je trochu zhroucena pod vlivem událostí, jež ji v poslední době postihly. Ale o tom si promluvíme později. Teď bych se především rád dozvěděl, zdali je pravda, co mně řekla doňa Eméria, že jste sem totiž přišel s doporučením seňora Walkera.“

„Ano, je to pravda. Proč se při tom tak podivně tváříte?“

„Znáte toho Walkera?“

„Trochu.“

„Jak jste se s ním seznámil?“

„Prostřednictvím jedné dámy.“

„Jak se jmenovala ta dáma?“

„Seňorita Miranda. Byla v Yumě a jela dostavníkem se mnou až sem. Byli jsme jediní cestující ve voze, proto jsem se s ní dal do hovoru. Ze zdvořilosti jsem ji doprovodil až do města, kde mně představila seňora Walkera. Čekal tam na ni s vozem.“

„Jak se vám líbil ten člověk?“

„Hm. Byl velice zdvořilý a vyhlížel dost slušně. Pozval mne k sobě; bydlí nedaleko odtud v Prietských horách. Rozhodl jsem se, že ho navštívím.“

„Nuže, co řeknete na to, řeknu-li vám, že k tomuto famóznímu seňoru Walkerovi prchá právě ten darebák Robin a že Walkerův dům je patrně pravou lotrovskou peleší?“

„Není možné! Seňorita Miranda je přece jeho hospodyní, a zdá se mi –“

„Máte o té seňoritě opravdu tak dobré mínění?“

„Neměl jsem příčinu nabýt o ní špatné mínění.“

„Její příbuzná, doňa Eméria, majitelka této venty, mi před chvílí řekla, že seňorita Miranda uprchla rodičům z domu a uchýlila se o své vůli k Walkerovi!“

„Ach!“

„Její a Walkerova zdvořilost k vám se mi zdá důvodně podezřelá. Divím se, že vás k sobě Walker zval. Proč? Měl jste dojem, že mu na vaší návštěvě opravdu záleží?“

„Ano. Musel jsem mu to s určitostí slíbit.“

„Ví snad Walker, že máte u sebe nějaké peníze – snad dokonce větší částku peněz?“

„Hm. Mám vskutku s sebou značný obnos; lord mi jej téměř vnutil. Ale že by o tom Walker věděl, pokládám za vyloučené.“

„A seňorita Miranda? Ví ona o vašich penězích?“

„Ona snad. Cestou jsem několikrát otevřel svou tobolku. Viděla to a mohla spatřit i peníze.“

„Pak jsem si jist, že Walker měl při svém pozvání namířeno ne na vás, ale na vaše peníze.“

„Co říkáte? Je hráčem?“

„Kdyby byl jen hráčem! Je to prohnaný zločinec. Neštítí se ničeho, ani vraždy, ani jiného zločinu.“

„U čerta! Nemýlíte se, sir?“

„Ne. Vždyť jsme přišli do Prescottu právě jen k vůli tomuto člověku. Jde při tom o mnoho, o velice mnoho. Mohu říci s určitostí, že Walker je ničema a vrah ze řemesla. Jednoho mého průvodce, Jima Snakera okradl a uřízl mu nos. Plantážníka Wilkinse, který provází Lilian Hauserovou do Granite Station, okradl o farmu, a při tom zmizeli dva slušní lidé, z nichž jeden se jmenuje Adler a již proto mne zvlášť zajímá. Vás jistě bude zajímat též. Vypravoval bych ještě více, ale nemám teď čas, neboť musíme vyrazit. Pronásledovali jsme Robina až sem a on prchá k Walkerovi, aby u něho našel ochranu. Nesmíme ztrácet čas.“

„Řekl jste, že s vámi nemohu jet a přece mluvíte stále v množném čísle. Máte průvodce?“

„Několik. Je se mnou Vinnetou, náčelník Apačů a družina dobrých lovců. Pojďte, seznámím vás s nimi!“

Když vycházeli z místnosti a procházeli chodbou, povšiml si lovec mimoděk levé stěny. Byly v ní tenké a nízké dveře, zdánlivě vedoucí do skříně, zapuštěné ve zdi. Lovec se zastavil.

„To je podivné,“ řekl zamyšleně. „Nezdá se, že by tato zeď byla dost silná, aby mohla obsahovat skříň. Vzpomínám si, že ve vaší světnici je postavena skříň právě na tomto místě. Otevřte mi, prosím ještě jednou svůj byt.“

Vrátili se do světničky. V zámku skříně byl klíč. Otevřeli a zjistili, že hluboká skříň nemá vzadu stěnu, nýbrž dveře vedoucí přímo do chodby. Mohla být otevřena zevnitř i zvenčí.

„Zvláštní zařízení,“ mínil Old Shatterhand. „Řekl jste, že Walker vám doporučil přímo podkrovní světnici ve ventě „U učené Emérie?“

„Ano.“

„Hm. Pojďme dolů. Promluvíme si ještě o této věci. Teď mi povězte, jak se daří mému vzácnému příteli, lordu Davidu Lindsayovi?“

„Jeho lordstvo je ve skvělé náladě,“ řekl mladý muž s úsměvem. „Na únos ze serailu již zapomněl a dokonce i arabštinu pustil z hlavy. Má teď jinou libůstku.“

„Jakou?“

„Opatřil si knihu indiánských dobrodružství od Ferryho a pilně v ní čte. Těší se velmi na setkání s vámi a na dobrodružství mezi divokými Indiány. Mám vám vyřídit, že vás pozdravuje lord David Lindsay, trapper and woodloafer.“