KAREL MAY

TŘEMI DÍLY SVĚTA 5.

LOVEC SOBOLŮ

Kapitola první VÝROČNÍ TRH V UDINSKU

V okresním městě Udinsku, ležícím ve východní Sibiři, jsou pravidelně dva výroční trhy. Jeden bývá na jaře. Tehdy přicházejí do města lovci, aby prodali kožešiny, jež v zimě nalovili v lesích zavátých sněhem, nebo v bažinatých pustých tundrách. Na podzim pak přicházejí znovu, aby si opatřili nářadí a zásoby, které potřebují v době zimního lovu.

Na nekonečných sibiřských pláních, jež se nazývají tundrami, může člověk lovit zpravidla jen v zimě, protože jen tehdy je celý kraj schůdný. Na jaře tundra roztává, a kdo by se odvážil v době tání projít místy, jež v zimě byly zcela bezpečné, probořil by se a zmizel v bezednu těchto bažin.

Ale když v zimě umrzne pevný povrch tundry, sbírají se lovci, aby se v družinách deseti i dvaceti mužů vydali na lov zvířat, jejichž drahocenné kožešiny jsou na ruských i čínských trzích velice hledány a dobře placeny.

Lovu se v sibiřských tundrách věnují domorodci, kteří mohou ruskému carovi odvádět své daně a poplatky v kožešinách, nebo deportovaní vyhnanci, k jejichž povinnostem náleží, aby jisté množství vzácných kožešin každoročně odvedli do vládních skladišť.

Lovci se zpravidla vypravují ve větší společnosti na lov proto, poněvadž jednotlivec by v těch krajích nepochybně zahynul. Ačkoli pověsti o hrůzách Sibiře jsou většinou přehnány, přece jsou tam kruté zimy, a padesáti až šedesátistupňové zimní mrazy tam nejsou žádnou vzácností. Hrozné sněhové vánice bouří v lesích a zatěžují stromy množstvím sněhu, takže na celé míle daleko vznikají polomy pokácených kmenů. V teplejších dnech ze země vystupují mlhy, jejichž hustými oblaky lze prohlédnout sotva na dva kroky; sibiřské mlhy zůstávají po celé týdny na rovině a zabraňují lovci, aby se mohl vydat za svým zaměstnáním. Proto se sobolníci sdružují ve větší společnosti, aby si v nebezpečí mohli pomáhat. Za blázna by pokládali každého, kdo by se do zasněžené tundry chtěl vydat sám, spoléhaje na štěstí a vlastní sílu.

Je ovšem otázkou, zda by se americký trapper, také lovec kožešin, strachoval, vydat se sám na procházku do sibiřského pralesa stejně jako do lesů kolem Missisippi-Missouri. Ovšem americký trapper je zcela jiný člověk, než Osťák, Tunguz nebo Burjat. Podzimní výroční trh v Horním Udinsku byl toho roku mimořádně živý. V městě byla zpravidla jen malá vojenská posádka, dnes však sem přibyla celá rota kozáků.

Ze státních dolů v Čité, kde pracují skoro vesměs vyhnanci ze západu, unikl jistý počet těchto ubožáků. Zjistilo se, že se obrátili směrem k Udinsku, a z toho důvodu sem byli posláni kozáci, aby okolí prohledali, zmocnili se uprchlíků a vydali je zostřenému trestu. Velitelem vojenského oddílu byl náhodou syn udinského okresního náčelníka. Byl znám jako přísný, nevlídný důstojník, a v celé jeho rotě nebylo jediného muže, který by mu byl nakloněn.

Jeho otec bydlel ve vládní budově, která co do výstavnosti měla v celém městě jen jediného soupeře. Byl to zájezdní dvůr, jehož majitel patřil k nejzámožnějším obyvatelům města.

Dnes ovšem bylo v tomto hostinci živo. Všechny domorodé sibiřské kmeny se již seznámily s lihovinami. Sibiřan mnoho nesnese. Opíjí se velmi rychle. A kupodivu; jeho opilost nebývá sice těžká, za to však tím delší. Malá dávka vodky postačí, aby byl dva dny opilý, aniž však při tom ztratil rozum, schopnost myslet a pohybovat se. Opilý Tunguz nebo Burjat poskakuje a jezdí na koni, celý blažený, a sotva vystřízliví, pije vodku znovu.

V hostinské místnosti nebyly ani stoly, ani židle. Kolem zdí v místnostech pro hosty byly rákosové rohožky, a na těch seděli šikmoocí hosté s vyčnívajícími lícními kostmi. Pili všechno možné, co bylo v zásobě, kyselé mléko, vodku, medovinu nebo čaj, a při tom se jejich jazyky nezastavovaly.

Kdo je slyšel, mohl si myslet, že se vraždí, a přece to byla jen přátelská zábava, podle jejich pojmu nanejvýš slušná a ušlechtilá.

Pojednou nastalo ticho. Do místnosti vstoupil muž. Pán! Tím slovem rozumí obyvatel asijského Ruska každého muže, který má kavkazský typ a je slušně oblečen.

Příchozí nebyl vysoké postavy. Měl na sobě široké, modré kalhoty, zastrčené do vysokých bot, dlouhý kabát, zdobený šňůrami, a přes rameno lehký kozí kožich. Na hlavě měl vysokou beranici.

Jeho obličej byl skoro úplně pokryt hustými černými vousy. Jen jeho oči byly vidět jasně. Jejich pohled byl pichlavý, neklidný, nevzbuzoval důvěru. Nebyla to ruská tvář.

Muž odměřeně pozdravil a změřil si hrdým pohledem všechny přítomné hosty. Hospodář rychle k němu přichvátal, odstrčil několik mužů, kteří stáli nejblíž, poklonil se skoro až k zemi a řekl:

„Zdravstvuj, báťuško, buď vítán, tatíčku, v mém chudém domě! Co přikážeš? Čím ti mohu posloužit?“

„Mohu u tebe bydlet?“

„Da, báťuško, da! Přijel jsi sám, tatíčku náš?“

„Ne, mám s sebou sluhu.“

„Kde je tvůj sluha, báťuško?“

„Čeká venku u kibitky.“

„Ó, svatý bože z Ostrolenky! Kibitkou jsi přijel? A já jsem to nezpozoroval! Odpusť mi, pane! Obětuji svému patronu, svatému Nikodému, novou obrázkovou knihu, aby mně tuto nedbalost po mé smrti nevyčetl. Podívám se hned k tvému vozu, báťuško, už letím, už jdu!“

„Pojď!“

Oba muži vyšli. Na dvoře stál lehký dvouspřežní vozík, jakým Rusové říkají kibitka. Bylo v něm několik zavazadel. U koní stál kočí s mohutným plnovousem.

„Zařídím hned, aby vše bylo dopraveno do domu, báťuško,“ volal hostinský. „Jak dlouho chceš u mne bydlet?“

„To ještě nevím. Nemohu říci, jak dlouho se zdržím ve městě. Slyšel jsem, že je zde právě výroční trh.“

„Ano, báťuško, ano.“

„A nikde tu nic nevidím! Kde je tržiště?“

„Ó, tržiště? To v Udinsku nemáme, báťuško, co si myslíš! Trh se odbývá venku na prostranství za městem. Smím se dozvědět, odkud přicházíš?“

„Z Irkutska.“

„Od západu, ba věru! Proto jsi nemohl opravdu vidět výroční trh. Odbývá se na východní straně města.“

„Přicházejí sem také sobolníci?“

„Sobolníků mnoho, velmi mnoho přišlo, báťuško!“

„Rád bych najal několik lovců sobolů.“

„Chceš přijmout do svých služeb lovce sobolů? Hm, báťuško, to je nebezpečné, ale snad i výnosné. Můžeš tím získat velmi mnoho peněz, ale můžeš také hodně ztratit.“

„Kdo chce získat, musí se odvážit ztráty.“

„Smím se ptát, které muže chceš najmout?“

„Nevím dosud. Jak bych to mohl vědět! Mohl bys mi snad doporučit několik dobrých lovců? Utvořil bych z nich společnost.“

„To se ti asi nepodaří, báťuško!“

„Proč ne?“

„Lovci sami si vyhledávají své společníky. Ah, báťuško, nikdo z nich by nedopustil, abys ty mu určil druha, kterého on sám nevybral. Tak už to je, pane. Musíš si vybrat znamenitého lovce, uzavřít s ním počet, a pak jemu ponechat, aby si vyhledal své druhy.“

„Hm. Nu, a, mohl bys mně snad ty jmenovat takového znamenitého lovce?“

„Ó, několik, báťuško: Nejlepší je, ano, pane, kdybys toho mohl dostat!“

„Koho?“

„Číslo Osmdesátpět.“

„Číslo Osmdesátpět? Jakpak se jmenuje ten člověk?“

„To nikdo neví. Jen jeho představení, kteří ho odsoudili. Ani zdejší úřady neznají jeho jméno. Ale je to nejlepší lovec daleko a široko. Nemluví mnoho, ale všichni ho chtějí za druha. On si však vybírá sám své druhy a se svou družinou přináší vždy nejbohatší kořist.“

„Mladý člověk, co?“

„I kdepak! Tomu je jistě už šedesát. Není veliký, není silný, báťuško, jak by si člověk myslel o takovém lovci. Je docela maličký.“

„Je tady ve městě?“

„Neviděl jsem ho ještě. Ale vyjdi za město a ptej se. Všichni ho znají, každý ti ho ukáže. Dříve však musíš vykonat návštěvu u krajského náčelníka, báťuško.“

„Proč? Je to tak nutné?“

„Je. Předně nesmíš bez jeho dovolení zůstat v mém domě, nebo vůbec v Udinsku. Pak nesmíš bez jeho svolení navštívit tržiště, a za třetí nesmíš nikoho najmout, nebo s někým uzavřít počet, aniž to krajský náčelník nepodepíše a neopatří pečetí.“

„A nepřijme za to poplatek, co?“

„Ó, báťuško, ten poplatek je malý, mnohem menší než ten, který bys zaplatil, kdybys opomněl svůj příchod u náčelníka ohlásit. Nemohu ti skutečně dát lepší radu, než abys k němu okamžitě šel.“

„Proklataja, –“

Cizinec chtěl pronést zuřivou kletbu, ale nevyslovil ji. Pak nahlas pokračoval:

„Dobrá, půjdu tedy. Než se vrátím, připrav mi světnici.“

Nato se obrátil k budově ležící poblíž a vstoupil do vrat. Na dveřích si přečetl nápis:

Prisudstvie, Úřadovna.

Za vraty stál muž v uniformě kozáka. Cizinec si ho příliš nepovšiml a tázal se jen:

„Kde najdu ispravnika?“

Odpovědi se mu nedostalo, neboť kozák, jako by nerozuměl, vyvalil na něho zděšeně oči, ustoupil, znova ho změřil pohledem a pak zvolal:

„Je to možné? Ty, zde? Florine!“

Když muž uslyšel to jméno, zrudl. Bylo to vidět na jeho čele, i když tvář měl zarostlou vousy. Ustoupil leknutím o krok, rychle se však vzpamatoval a řekl nejlhostejnějším hlasem, jak jen dovedl:

„Ptám se tě, kde je ispravnik. Odpověz!“

„Ty, ty mne neznáš?“

„Já, tebe? Neznám tě! Co chceš?“

„Jsi přece, ano, jsi to ty! Minula už dlouhá léta od dob, kdy jsme se naposled viděli, ale tvoje tvář je taková, že na ni nemůže zapomenout nikdo, kdo ji jednou spatřil.“

„Tak, tak!“ usmál se cizinec. „A kdo tedy jsem?“

„Nu, Florin. Komorník, –“

„Komorník? Vida! A u koho?“

„U Albana Eaglenesta.“

„To jméno jsem neslyšel po celý svůj život.“

Kozák přistoupil k cizinci blíž.

„Na mou věru, čím více tě pozoruji, tím určitěji poznávám, že jsi Florin! Proč to zapíráš?“

„Poslyš, chlapče, neurážej mne! Snad nemyslíš, že lžu? Dej si pozor! Máš na sobě odznak deportovaného, jak vidím. Byl jsi tedy z trestu přesazen na Sibiř. Stálo by mne jediné slovo, aby tvůj trest byl zostřen. Chtěl bys snad být přesazen z druhé třídy do páté?“

Na tuto hrozbu kozák neodpověděl. Stál a mlčky upíral na cizince jiskřící se oči, až konečně ten sám přerušil mlčení. Nervózně se zasmál a řekl:

„Nu, synku, nic ve zlém. Dal jsi se svést podobou. A co by to bylo jiného než podoba! Nepotřebuji se bavit s kozákem, trestancem, ale jsi přece také člověk, a proto ti dokáži, že se mýlíš. Zde je můj pas, přečti si jej!“

Vytáhl cestovní průkaz a podal jej kozákovi, stále se pochechtávaje. Ten rozevřel listinu a četl. Pas zněl na jméno Petra Lomonova, kupce z Orenburgu, byl vystaven tamním úřadem a podepsán guvernérem. Nemohlo tedy být žádné pochybnosti. Přesto začal kozák bedlivě porovnávat popis uvedený v listině, s osobou stojící před ním.

„Hm,“ řekl uvážlivě, „tady stojí: dva přední zuby scházejí. A ty máš všechny, jak to?“

Domnělý kupec, jemuž prohlídka legitimace trvala zřejmě příliš dlouho, se zakabonil, vytrhl kozákovi pas z ruky a řekl netrpělivě:

„Jsi hlupák, synku. Dal jsem si zuby vsadit lékařem. S tebou jsem hotov a táži se tě jen, mohu-li mluvit s ispravnikem.“

„Je uvnitř. Jdi dál!“

Předsíň měla trojí dveře. Jedny, jimiž cizinec přišel, druhé, do nichž nyní vstoupil, a třetí, jež vedly na druhé straně z domu.

„A přece je to on!“ mumlal kozák sám pro sebe. „Co tu chce? Kde byl po celá ta léta a proč se zapírá?“

Neměl kdy uvažovat o tomto předmětu, neboť v tom okamžiku se otevřely třetí dveře a jimi vstoupily tři osoby, jež zasluhují, aby byly čtenářům popsány.

Vpředu šel malý, tlustý mužík s šikmýma očima, s vyčnívajícími čelistními kostmi a s obrovskou medvědí čepicí na hlavě. Byl oděn do širokého kožichu, v pasu přepásaný, na opasku se mu houpala zakřivená šavle a v pravé ruce držel velký bič. Zdálo se však, že mužík není příliš bojovným tvorem, neboť jeho malý nosík vyčníval z tlustého obličeje tak nejapné, a široká ústa byla otevřena v tak upřímném úsměvu, že opravdu těžko si bylo možné představit dobromyslnější stvoření.

Za ním vstoupila žena, oděná stejně jako muž. I ona měla v ruce bič, čepici však ne. Řídké vlasy jí splývaly ve dvou tenkých copech na záda, v uších měla dva veliké zlaté kruhy a na prsou těžký stříbrný řetěz. Byla ještě tlustší než mužík, takže jen stěží se protlačila úzkými dveřmi. Za ní se objevilo děvče, ale ne, neobjevilo se, spíše zazářilo, zalesklo se a zatřpytilo tak čistě a hezky, jako ranní červánek, když zlatem a nachem ozáří úběl ledovce.

Byla to vysoká dívka a pěkně urostlá. Oděna byla do zelených šatů. Na nohou měla jemně zpracované vysoké boty z červené kůže. Její sukně byla z nejvzácnější soboliny, z onoho zvláštního a proto tak drahého druhu zvířat, který se nazývá stříbrný sobol.

Také její kabátek byl z téže kožešiny. Dlouhé rukávy byly dole u rukou širší a nahoře u ramen rozstřiženy po orientálním způsobu. Na štíhlém krku se jí třpytil šperk, sestavený z čtyřhranných zlatých destiček. Černé vlasy byly rovněž propleteny podobnými zlatými destičkami a stříbrnými řetízky. Hlavu měla nepokrytou. Na vysoké, klenuté čelo jí splývalo několik vrstev zlatých mincí, spojených stříbrnými kuličkami, na nichž se třpytily, démanty, nebo to bylo sklo? Ať tomu bylo jakkoli, vše, co dívka měla na sobě, svědčilo o neobyčejném bohatství.

Malý, tlustý mužík se přikolébal s úsměvem ke kozákovi a široce se usmívaje, řekl:

„Jsi tu na stráži, synáčku?“

„Ano, tatíčku.“

Nutno se zmínit, že všechny národy, které mluví ruskou řečí, rádi užívají vlídného, mazlivého způsobu oslovení. Jména jako: tatíčku, matičko, bratříčku, sestřičko se ozývají v ruštině mnohem častěji, než v kterékoli jiné řeči.

„Znáš mne?“ tázal se tlouštík dále.

„Ne, ale jistě se mi dostane radosti, abych se dozvěděl, kdo jsi.“

Tlouštíkova tvář se zaleskla ještě vlídněji, když ochotně odpovídal:

„Můj milý synáčku. Tu velikou radost ti rád udělám. Jsem Bula, burjatský tejš. Znáš mne již, srdéčko?“

„Ano, tatíčku, teď tě znám.“

Tejš znamená kníže.

„A teď ti, miláčku, ukáži také svou paničku, kněžnu. Jmenuje se Kalyna. Nemyslíš, že to jméno je pro ni velmi vhodné?“

Kalyna znamená „tlustá“.

Kozák vážně odpovídal:

„Je to velmi správné jméno, milý tatíčku. Smím políbit matičce kněžně ruku?“

Tvář tlusté ženy se zaleskla rozkoší. Přikolébala se k němu, podala mu prsty, jež byly tak tlusté, že je ani nemohla udržet pohromadě, a řekla nejvlídnějším hlasem:

„Zde, synáčku, je má ruka! Vtiskni na ni svůj polibek.“

Kozák políbil kněžně obě ruce, přičemž ani nemrkl.

Nato se ho tázal tlouštík:

„Víš snad, synku, je-li náš milý krajský náčelník doma?“

„Ano, tatíčku. Je uvnitř ve svém pokoji.“

„Podívám se k němu. Přišli jsme k němu na návštěvu.“

„Prosím tě, dobrý tatíčku, abys okamžik počkal.“

„Proč?“

„Protože je u něho cizí kupec, který mu chce ukázat svůj pas.“

„Dobrá! Počkám tedy. Doufám, že krajský náčelník se nebude dlouho zabývat pasem kupčíka. I já jsem přišel na trh a chci mnoho nakupovat.“

„Ispravnik si jistě pospíší, dozví-li se, že jsi zde. Mám tě ohlásit? ‚

„Zatím, ne. Nechci ho vyrušovat. Tolik já přece nepospíchám. A aby ti nebyla dlouhá chvíle, ukáži ti ještě svou dcerušku, své srdéčko, svou ovečku bílou. Podívej se na ni, synáčku. Nazývá se Karpala. Je to správné jméno?“

Burjati ze všech východních národů si zachovali nejčistší řeč. Kara znamená sníh, palamak je zářit; jméno Karpala znamená tedy ‚Zářící jako sníh‘.

Kozák byl nucen obrátit se k dívce. Zdálo se, že jeho mladá, svalnatá postava se vzpřímila, jeho oči se zaleskly a tváře se zarděly. Odpověděl:

„Ano, to jméno je vhodnější, než kterékoli jiné. Volil jsi je velmi dobře, tatíčku.“

Kníže byl tou chválou tak potěšen, že řekl, ukazuje na svou dceru:

„A nemáš chuť, synáčku, políbit jí ruce?“

„Jsi plný laskavosti, tatíčku, ale co mi dovoluješ, nesmím přece udělat.“

„Proč?“

Vtom přistoupila dívka rychle blíž, podala mladému muži obě ruce a řekla čistým hlasem, v němž se jevila radost s upřímností:

„Podejme si ruce, vojáčku! Jsme přece dva staří známí, kteří na sebe ještě nezapomněli.“

Vzala ho za ruku a srdečně mu ji stiskla. Oba tlouštíci, otec a matka, s údivem pohlíželi na dívku. Pak se mužík tázal:

„Dva staří známí? Vy jste se již někdy viděly, děti?“

„Ano, ano,“ odpověděla živě dívka a významně přisvědčila hlavou. „Poslyš, tatíčku, a poslyš také ty, matičko! On je můj zachránce!“

Otec i matka si jedním rázem opřeli ruce v boky a současně vykřikli:

„On?“

„Ano.“

Jako by si řekli, spráskli knížecí manželé udiveně ruce, a dva biče jim skoro současně upadly na zem.

„Ten, který tě vytáhl z ledu?“ tázal se kníže s nelíčeným úžasem.

„Ano,“ odpověděla.

„Není v tom malý omyl, dcerunko?“

„Není. Poznala jsem ho hned, když jsem sem vkročila.“

„Vždyť to byl robotník, který tě zachránil, nikoli kozák.“

„Stal se zatím kozákem, jak vidím.“

„Jaký je to div! Je pravda, že jsi zachráncem naší dcerušky, můj milý kozáčku?“

Mladý muž přisvědčil.

„On kývl! Tedy jsi to ty! Dej se obejmout!“

Tlustý kníže přivinul kozáka k sobě a pak ho přistrčil kněžně se slovy:

„Matičko, přiviň toho junáka na své srdéčko! Zaslouží si, abys mu poděkovala.“

„Miloučký!“ zvolala žena. „Pojď, ať tě obejmu, drahý synáčku!“

A rozevřela obě silné paže. Kozák k ní přistoupil, načež mu ona položila ruce na ramena. Chtěla ho ve svých překypujících pocitech obejmout, ale její paže daleko nedosáhly; byla přece jen příliš silná. A protože její postava měla tak veliký průměr, že na něho nemohla dosáhnout rty, explodovala zvučná hubička jako vržený granát ve vzduchu.

S velikým uspokojením přihlížel kníže této neobyčejné něžnosti své choti, a pak řekl káravým hlasem:

„Ale nesmíš si myslet, synáčku, že tě teď obejme a políbí také moje dceruška. To nemůže být. Je princeznou. A k tomu je zasnoubena se setníkem, který je synem mého přítele, zdejšího krajského náčelníka. Ti dva by nestrpěli, aby tě objímala. Teď nám řekni, jak ses stal kozákem.“

Mladý muž se sotva znatelně pousmál.

„Dopustil jsem se chyby,“ vysvětloval. „Za trest jsem byl pak zařazen do roty.“

„Ubožáčku! Ale to jsi tím sám vinen. Přesto se za tebe přimluvím.“

„Nebylo by to nic platné. Škodilo by to jen, můj tatíčku.“

„To si nemysli, synáčku. Setník si mne velice váží.“

Při těchto slovech se přiblížila ke kozákovi i dívka a ptala se:

„Mně také nedovolíš, abych se za tebe přimluvila?“

Kozák zavrtěl hlavou.

„Ne,“ řekl zkrátka.

„Myslíš, že okresní náčelník zamítne mou prosbu?“

Tu se mladý muž zachmuřil a odpověděl hlasem skoro příkrým:

„Nechci od nikoho žádnou milost, ani od náčelníka, ani od jeho syna.“

„To je velmi nemilé. Ale snad ti budu moci prokázat jinou laskavost, kterou ode mne přijmeš. Dovol mně teď, abych ti dala něco na památku!“

Dívka stáhla s prstu prsten a podávala jej kozákovi.

Chtěl jej vzít, vtom však vyšel z vedlejšího pokoje muž, který byl dosud ispravnikovým hostem. Při tom otevřel dveře dokořán, takže bylo možno vidět, kdo je v místnosti, totiž krajský náčelník, jeho syn, setník a kromě nich ještě kozácký poručík.

Všichni tři spatřili skupinu, čekající v síni.

„Bula! Kníže!“ zvolal krajský náčelník.

Zatímco muž, v němž kozák poznal Florina, odcházel, vykročil setník z pokoje a ptal se:

„Co se tu děje, miláčkové?“

„Našla jsem svého zachránce,“ odpověděla dívka, ukazujíc na kozáka.

„Ano,“ potvrzoval kníže. „I ty se zaraduješ, synáčku, až ti všechno řekneme.“

Důstojník se tázavě podíval na kozáka, povšiml si prstenu v jeho ruce, svraštil čelo a ptal se:

„Zachránce? Co je s tím prstenem.“

„Darovala jsem mu jej,“ řekla dívka.

„Cože? Jemu? Deportovanému vězni prsten! Jaký je to nesmysl! Chlape, hned prsten vrať. Nebo ještě lépe, dej sem!“

Setník chytil kozáka za ruku a vzal mu prsten.

„Odejdi!“ řekl a obrátiv se k otci, matce i dceři, dodal:

„Pojďte dál! Promluvíme si uvnitř.“

Kozák tu stál bez hnutí, jako obraz železné kázně a také železného sebeovládání. Ani sebou nepohnul, jen knír se mu trochu zachvěl a víčka sklopil, aby pohledem neprozradil, co se děje v jeho nitru.

Dívka naň vrhla lítostivý pohled, když se ubírala kolem něho, on však to nezpozoroval. V příštím okamžiku vstoupila za svými rodiči do náčelníkovy kanceláře a setník za ní zavřel dveře.

Okresní náčelník, všemocný pán Udinsku, stál uprostřed místnosti a vítal své hosty velice vlídně. Ale znalec lidí by hned poznal, že tato laskavost nepramení ze srdce.

Byl to ramenatý člověk nízkého čela a tupého nosu, otylých rtů a štětinatých vousů. Syn mu byl velmi podobný a byl snad ještě rozložitější; jeho postava prozrazovala neobyčejnou sílu. Tváře obou, otce i syna, nebudily sympatie; nebyli to ti upřímní, srdeční Rusové, s nimiž se potkáváme v Evropě.

Poručík, který byl dosud v místnosti, se chystal k odchodu, setník mu však pokynul, aby zůstal.

„Nerušíš nás,“ řekl.

A obraceje se k tlustému tejšovi, nahlas pokračoval:

„Poslyš, tatíčku, jak jsi vlastně mohl své dceři dovolit, aby darovala zločinci takový prsten?“

Tejš Bula na něj vyvalil oči.

„Vždyť je to její zachránce!“ odpověděl s úžasem. „Byli jsme tak rádi, že jsme ho poznali, já i tady matička Kalina. Samou radostí jsme ho objímali, holoubka.“

„Objímali? ‚

„Ano.“

„A Karpala také?“

Tejš Bula chtěl odpovědět, ale Karpala ho předešla.

„Měl bys snad něco proti tomu, pane?“

„To si myslím! Jsi přece má snoubenka!“

Obličejem dívky projel záchvěv, zdálo se, jako by teprve teď pochopila, proč sem s rodiči přišla.

„Dozvěděla jsem se o tom teprve dnes, ale netušila jsem, že ty, –“

„Bylo to vyjednáno mezi námi a tvými rodiči,“ řekl setník. „Tvůj otec již složil šamanovi přísahu a nesmí ji zrušit.“

Šamani jsou kněží Burjatů a mají více vlivu na svědomí svého lidu, než mnozí naši kněží na členy svých obcí.

Dívka se obrátila ke svému otci a tázala se tichým hlasem:

„Je tomu tak, tatíčku?“

„Ano, dušinko, miláčku.“

„Proč jsi to udělal?“

„Povím ti příčinu, holubičko, až budeš ženou tohoto velmožného pána.“

„A jinak nemůže být?“

„Ne, dušinko. Víš přece, že tvůj tatíček nemůže porušit takovou přísahu.“

Dívka mlčky přisvědčila, víčka jí klesla, jako by chtěla zakrýt slzy, pak se Karpala posadila na stolici, neboť se náhle cítila slabou, tak slabou, že si sáhla oběma rukama k srdci, jako by tam cítila velikou bolest.

Setník k ní popošel, sklonil se nad ní a řekl hlasem, který měl být něžným:

„Tak vidíš, kočičko, teď jistě chápeš, že již pohled takového psa, když se na tebe podívá, je zločinem.“

Dívka zvedla k němu hněvivě oči.

„Mého zachránce nazýváš psem?“

„Je horší než pes; je to zločinec, odsouzený na Sibiř!“

„Čeho se dopustil?“

„Nevím. Nikdo se nedozví, proč byl vypovězen a jaký je jeho zločin. To je úřední tajemství. Vím však, že se již dopustil ničemnosti a byl za ni také potrestán.“

„Co udělal?“

„Co? Políbil tě!“

Karpala se zarděla.

„Mne že políbil? To není pravda! Nevím o tom!“

„Byl při tom člověk, který to viděl.“

„Kdo?“

„Já!“

Setník se vítězně rozhlédl. Domníval se, že svými slovy dívku zdrtí, dosáhl však právě opaku. Zvedla se zvolna se stolice, popošla k němu a řekla:

„Ty že jsi to viděl, když mne políbil? Mohlo se to stát jen, ah, tys tedy byl nablízku, když jsem jela přes řeku a led se pode mnou prolomil?“

„Ano.“

„Viděla jsem toho muže, jenž mne zachránil, ale jen okamžik než jsem ztratila vědomí. On, mne, tedy, políbil –?“

Dívka si sáhla k srdci, ale hned se zas hrdě vztyčila a řekla pevně:

„Když jsem se vzpamatovala, ležela jsem zde u vás, pravda?“

„Ano. Přinesl jsem tě sem.“

„Ale z řeky a z ledu mne vytáhl on?“

„Hm, vlastně ano. Číslo Deset tě vytáhl z řeky. Poručil jsem mu to.“

„Ah tys mu to poručil? Proč jsi to neudělal sám? Dovedl ses jen zbaběle dívat, ačkoli jsi tehdy již věděl, že mne otec tobě přislíbil?“

Setníkova tvář zrudla, tepny mu na čele naběhly.

„Nenazývej mne zbabělcem!“

„A nebyl jsi jím?“

Stanuli proti sobě; ona s pohledem plným opovržení, setník plný vzteku. Krajský náčelník i tejš Bula je chtěli chlácholit, syn však otce prudce odstrčil, a dívka pravila:

„Nech nás, tatíčku! Nebojím se ho. Ať mi odpoví!“

„Ano, odpovím ti,“ řekl setník hněvivě. „Byl bych tě zachránil, kdyby nebyl nablízku ten chlap, kterého jsem mohl zavolat. Proč jsem si měl ničit uniformu, když tě mohl vytáhnout on?“

Karpala změřila setníka planoucíma očima od hlavy k patě. Pak se opovržlivě usmála.

„Mohl by si tedy vlastně on činit nárok na odměnu místo tebe.“

„Při svatém Ondřeji, jakou odměnu míníš?“

„Na tuto otázku ti odpovím velmi brzy, teď však ne,“ řekla dívka chladně.

„Chci odpověď hned! Poroučím to!“

„Mně? Princezně Karpale poroučíš?“

„Ano, tobě! Odpověz!“

„Ne!“

„Donutím tě!“

Zvedl ruku.

„Chceš mne bít?“ vykřiklo děvče.

Neustoupilo ani o krok, ale pohlíželo mu do očí tak pronikavě, že setník zaváhal, ruka mu klesla a on procedil zkřivenými rty:

„Ne! Nebudu tě bít. Snad tě víc budou bolet rány; jež dostane on!“

Uchopil zvonec se stolu, zazvonil a zároveň vykřikl:

„Číslo Deset!“

Kozák vstoupil, zavřel za sebou dveře a stál. Ani jediný tah jeho obličeje neprozradil, co si myslí nebo co cítí.

„Princezna ti chtěla dát prsten?“ tázal se přísně setník.

„Ano, pane.“

„Tys jej neodmítl?“

„Ne, pane.“

„Synu čarodějnice! Neznáš svou povinnost? Tady máš!“

Setník zvedl se stolu bič a udeřil, pak znovu a znovu. Kozák se nepohnul. Obrátil jen tvář stranou a zvedl ruku, aby rány nedopadly na jeho obličej.

Tejš Bula a Kalyna chtěli ubožáka chránit, ale Karpala jim v tom zabránila.

„Vyřídím si to s ním sama,“ řekla, blýskajíc očima.

Konečně setníkovi umdlela ruka. Odhodil bič a řekl:

„Tak! Teď máš, cos zasloužil. Táhni dolů do stáje!“

„Podle rozkazu, pane.“

Kozák šel.

Setník se obrátil ke Karpale a posměšně se ptal:

„Nu, jak se ti to líbilo?“

„Nebolelo mne to,“ odpověděla ledovým hlasem pohlížejíc mu upřeně do očí. Kdyby si jí byl setník všiml blíže, byl by spatřil rudou kapku krve na jejích rtech. „Kdyby mne to mělo bolet, nesměl bys jednat tak podle a zbaběle. Ten muž je hrdina.“

„Ať ho vezme čert! Hrdina?“

„Ano, hrdina! On nejen bolest snesl, ale nadto se ovládl, a ačkoli byl smrtelně uražen, donutil své srdce ke klidu. A je to mučedník, protože trpěl nevinně za mne.“

Setník dupl, až všechno zadunělo.

„Smrtelně uražen! Jako by důstojník mohl urazit trestance! A nevinně že za tebe trpěl! Eh, takový chlap může být rád, že vůbec smí trpět! Podruhé ho utluču k smrti.“

„Co uděláš, je mi lhostejné. Odejdu teď, ačkoli vím, že bude jednáno o kalymě, mém věnu. Učiňte, co chcete, nemusím být při tom. Jediným věnem, jež bych ti mohla přinést, je bič, kterým tak dobře vládneš.“

Karpala švihla svým bičíkem do vzduchu a odešla, aniž ji kdo zdržoval. Před domem stáli tři koně, na nichž přijela s rodiči. Skočila na své zvíře, pobídla je ostruhami a tryskem odjela.

Když se za ní dveře zavřely, setník zahvízdl a řekl nedbale poručíkovi:

„Pojď, kamaráde, projedeme se.“

S předstíranou lhostejností opustil syn krajského náčelníka dům a teprve venku se mu opět rozvázal jazyk. Zavěsil se důvěrně do poručíkova rámě a prohodil:

„Čertovská věc. To děvče se nějak příliš zajímá o toho ničemu, nezdá se ti? Člověk by myslel, že mu takový chlap nemůže být nebezpečný, a zatím, mám ho odstranit z cesty, co myslíš?“

„Jakým způsobem? Snad tímhle?“

Poručík ukázal na šavli.

„Souboj? Nesmysl! Trestanec není přece člověk, je to číslo a kromě toho bezectný chlap.“

„Snad bys mohl zařídit, aby byl odvelen jinam?“

„Ne. To trvá příliš dlouho a je k tomu třeba schválení plukovního velitele. Než se vymění zprávy sem a tam, mohla by kukačka snést vejce.“

„Nevím tedy, jak to jinak zařídíš.“

„Hm. Jsou náhodičky, jsou nehody, jimiž vlastně není nikdo vinen, ačkoliv se přece stávají. Zde například mám nově chyceného hřebce z tabun. Neměl ještě nikdy člověka na hřbetě. Co říkáš?“

„To není špatný nápad,“ usmál se poručík. „Pojď! Podíváme se tam hned.“

Oba důstojníci šli k stájím, kde byli koně. Kozák číslo Deset byl u nich. Byl přidělen osobní službě u setníka a musel se starat i o jeho koně. Setník ho zavolal a řekl:

„Vyjedeme si na procházku. Osedlej koně. Sám si vezmeš nového tabunského hřebce.“

Slovem tabun se rozumí stádo polodivokých koní. Jet na takovém koni, jenž ještě nikdy necítil na svém hřbetě břímě, je nebezpečná věc, a vyjet na něm, dokud není zkrocen, je čirým bláznovstvím. Kozák však zůstal zcela klidný a chystal se vykonat rozkaz.

Především osedlal koně svého pána, pak poručíkova koně. Oba důstojníci stáli zatím na dvoře a pozorovali jeho práci. Setník netrpělivě hartusil:

„Neloudej se tak, chlape! Pospěš si, ať dlouho nečekáme!“

Kozák se poslušně obrátil ke stáji, v níž byl divoký hřebec. Cestou si bručel:

„Vida, k čemu nebyl dobrý kořen starého šamana! Nevěřil jsem, že vůně kořenu krotí koně, a teď mi kořen možná zachrání život. Dobře, že jsem již koně zkusil a třikrát si na něm vyjel, aniž to kdo zpozoroval. Setník mne chce sprovodit se světa, dobrá, on, nebo já!“

Otevřel stáj a vešel. Nikdo z důstojníků ho nenásledoval. Kozák sáhl v koutě mezi prkna a vytáhl malou hrst mechu, které Burjati říkají „lepta“. Vzal trochu mechu do úst, žvýkal jej a přistoupil ke koni, který zde byl uvázán a spoután na nohou. Kozák se sklonil a foukl mu dech do chřípí. Oči zvířete, jež se dosud divoce leskly, byly rázem klidnější. Zafrkalo si spokojeně.

Kozák vzal sedlo, vynesl je ze stáje a sáhl po nagajce, jež visela venku před stájí. Oba důstojníci již seděli na koních.

Nagajka je těžký, ze silných řemenů spletený a krátkým držadlem opatřený bič tabunčíků, pasáků divokých koňských stád. Obratný tabunčík usmrtí takovým bičem nejsilnějšího člověka jedinou, dobře mířenou ranou.

„Hňupe!“ zahřměl setník. „Proč otálíš? Rychle dovnitř sedlat!“

„Osedlám koně venku.“

„Na dvoře? Zbláznil ses?“

V tom vyrazil ze stáje hřebec, jehož kozák odvázal. Proběhl tryskem několikrát dvorem, až se mu kozák postavil do cesty. Několik podkoní a stájová stráž vyšli na dvůr a vyrazili varovný výkřik. Kozák však klidně stál. Nepozorovaně vyňal užvýkaný mech z úst a podával jej zvířeti a tvářil se při tom, jako by je hladil na hlavě. Hřebec sice několikrát zlostně zafrkal, ale když mu kozák položil ruku na tlamu, vzal si z ní mech. Trpělivě se pak dal osedlat a připevnit si uzdu. Podkoní úžasem hlasitě pokřikovali. Také oba důstojníci sotva věřili svým očím, když kozák vsedl klidně do sedla, jako by měl pod sebou starou vysloužilou kobylu. Setník opatrně přicválal blíž a řekl:

„Člověče, je to ten tabunský hřebec?“

„Ano,“ odpověděl kozák zkrátka.

„Jak to, že je tak krotký?“

„Dovedu zkrotit každého, ať je to člověk nebo zvíře.“

„Nežvaň. K čemu máš bič?“

„Beru jej s sebou, abych s ním, kdyby se snad při jízdě stalo neštěstí, abych s ním přerazil hřbet tomu; kdo by je zavinil.“

Kozák mluvil klidně, beze strachu a při tom se díval na svého představeného tak, jako by se mezi nimi nic nebylo přihodilo.

Setník asi zpozoroval, kam výhrůžka míří, a ptal se:

„Koho tím myslíš?“

„Vlka.“

„Hm. Už jsem myslel, že míníš některého člověka. Odhoď bič a jedeme!“

Setník obrátil koně k řece. Kozák poslechl. Odhodil nagajku a jel za oběma důstojníky. Podkoní se dívali za ním, někteří se křižovali a říkali:

„Pane, neuveď nás v pokušení, ale zbav nás od zlého! Desítka má v sobě ďábla. Divoký hřebec ho poslouchá jako beránek!“

Horní Udinsk leží při soutoku řeky Ady se Selengou. Nedaleko města je brod, k němuž důstojníci jeli. Voda nyní na podzim nesahala koni ani k tělu. Když se přebrodili na druhý břeh, popohnali koně z počátku do klusu a pak do trysku. Kozák za nimi jel týmž ruchem, aniž mu hřebec působil nejmenší potíže.

Setník, který se občas ohlížel, vrtěl hlavou.

„Syn čarodějnice,“ bručel si. „Jak to udělal?“

„Nechápu to vůbec,“ prohodil poručík.

„Slyšel jsi, co říkal? ‚

„O tom přeraženém hřbetu? Ano. Zdá se, že to není člověk tak pošetilý, jak ses domníval.“

„Naučím ho způsobům. Podíváme se, zdali je tabunský hřebec také ve vodě tak trpělivý.“

„Chceš zpátky přes řeku?“

„Ano, tam.“

Setník ukázal na břeh, ležící před nimi v slušné vzdálenosti

„Tam je řeka nejhlubší a nejprudší. Neradím, abychom tam přeplouvali.“

„To také nechci. Přepluje jen on. Poručím mu to.“

„Pod jakou záminkou?“

„Vidíš tam na druhém břehu jezdce? Jedou k městu, nejspíš na trh. Ať se zeptá, odkud ti lidé přicházejí.“

„Nedostane se na druhý břeh. Je to příliš nebezpečné!“

„Právě proto! Vida, to je ono místo, kde zachránil Karpolu z vody, když led začínal tát. Domnívala se, že bude moci řeku přejít, ale led se prolomil a zmizela pod ním. Teď uvidíme, zdali se sám šťastně dostane z řeky.“

Setník zabočil ke břehu, zastavil se však náhle a ukazujíc vpřed, zašeptal:

„Hle, kůň! Tam na zemi leží šaty!“

„Ba věru, suknice a kabát ze soboliny.“

„Člověče, tam, vidíš? Vždyť to je ona, Karpala! Koupá se!“

„Proč ne? Místo je odlehlé, břeh vysoký a zarostlý křovím.“

„Jaký je to nesmysl, koupat se právě na tak nebezpečném místě!“

„Hm. Burjati jsou znamenití plavci. Ostatně řeka není na tomto břehu tak dravá, jako na druhém.“

„Pojďme tam!“

«««

Opustili jsme Karpalu, dceru burjatského tejše Buly, ve chvíli, kdy na koni vyrazila z rezidence krajského náčelníku, aby prudkou jízdou utlumila rozbouření, jež zmítalo jejím srdcem i duší.

Tryskem projela městem a ujížděla po rovině. Chtěla se zbavit protivné myšlenky, že je snoubenkou člověka, jenž jí byl odporný svým nitrem i zevnějškem. Ale nedařilo se jí to. Být ženou takového muže! Dýchat s ním jeden vzduch, žít s ním až do smrti! Nikdy!

Vzpomněla si na kozáka. Ještě si neuvědomila, že ten muž udělal nějaký dojem na její duši, na její srdce, přece však při vzpomínce na něho se v nitru poněkud uklidnila. Pocítila, že na něho myslí ráda a s účastí. Bezděky jí splynulo se rtů:

„Číslo Deset! Číslo Deset!“

Karpala, princezna Burjatů, si opakovala číslo vyhnance, člověka opovrhovaného a bezejmenného. A kupodivu, nehanbila se za to! Snad ani nevěděla, že svěřila větru tajemství, jež dosud nepoznáno spalo v jejím srdci.

V tom spatřila napravo lesklou hladinu řeky. V těch místech ji kozák zachránil, když na jaře pukaly ledy a proud unášel jejich tříšť závratnou rychlostí po proudu. Zabočila k vodě a prohlížela si ono místo.

Ano, zde držel její strnulé tělo a křísil ji. Bezděky se usmála.

Jakže to řekl setník? Políbil ji prý na rty! Při té vzpomínce dívka tleskla na šíji svého koně, jako by právě teď potřebovala bytost, s níž by mohla laškovat.

Škoda, že o tom polibku musela slyšet právě od setníka, toho protivy! Karpala švihla náhle vší silou bičem do vzduchu. Potřásla energicky hlavou, až zlaté ozdoby ve vlasech zazvonily. Ne, nechtěla na něho myslet. Raději na toho, jenž pro ni nasadil život a vrhl se do ledově studených vln, aby ji vytáhl z víru plovoucích ledovců!

Zde byla ta řeka, to místo! Tam asi ve vodě zápasil o její život! Nelitovala, že ji tehdy potkala nehoda; skoro si přála vyslovit vlnám svůj dík. Má to udělat? Její pohled pátravě bloudil po okolí. Město bylo daleko nad tímto místem. Koldokola nebylo vidět človíčka. Osetá pole, lidmi navštěvovaná, poblíž nebyla, břehy byly vysoké, voda hluboká, a Karpala byla dobrou plavkyní!

Sotva ji to vše napadlo, již seskočila s koně, odložila oděv, a záhy plavala ve vodě. Neměla tušení, že se zatím podél břehu přibližují lidé, jejichž přítomnost si v té chvíli nejméně přála.

Byli to oba důstojníci, setník a poručík, kteří spatřili nejprve koně, pak dívčiny šaty a nakonec Karpalu.

Zvolna přijížděli blíž, snažíce se, aby jejich přítomnost byla co nejdéle utajena. Poručík se náhle ohlédl a zašeptal:

„Co kozák, jde za námi? Číslo Deset?“

Setník se rovněž ohlédl a zabručel:

„Ničema se tváří, jako by nás chtěl poučovat! Jede zpátky. Počkej, chlapče, dnes vodě neujdeš. Ale, co je to? Vidíš ty jezdce naproti? Jaká to sem leze sebranka?“

Setník ukazoval na protější břeh, po němž se zvolna blížili tři jezdci. Byly to dvě suché, nesmírně dlouhé postavy a jeden malý, neobyčejně tlustý chlapík. Jeli na malých koních, kteří byli zřejmě unavení, nebo aspoň žízniví. Proto asi jezdci mířili k řece, aby koně napojili.

„Jsem zvědav, co udělají, až spatří děvče ve vodě,“ zašklebil se poručík.

Tři jezdci v té chvíli dívku vskutku spatřili a zarazili se na okamžik. Zdálo se, že spolu rozmlouvají, pak se vrátili.

„Slušní lidé,“ smál se poručík. „Vědí, co se sluší a patří.“

„Přesně tak. Uviděli také nás, jak se zdá. Co to dělá ten tlustý chlap? Co chce?“

„Dává nám znamení.“

„Vypadá to, jako by naznačoval, abychom šli pryč.“

„Zcela správně. Dokonce nám hrozí pěstí! Směšný patron.“

„Eh! Kdo by o něho dbal!“

Malý tlustý jezdec na druhé straně řeky vskutku zvedl výhružně pěst. Pak opět mával rukama, a když ani to nepřimělo oba důstojníky, aby ustoupili, sestoupil tlouštík s koně a jal se odvazovat se sedla jakýsi dlouhý předmět.

„Čert aby ho vzal! Puška!“ řekl setník.

„Pozor, chce střílet!“

„Ať se opováží!“

Ale cizí jezdec, jak se zdálo, nežertoval. Když ještě jednou puškou oběma důstojníkům zahrozil, namířil ji přímo na ně. Okamžik nato zahřměla rána a setník si kvapně sáhl na hlavu. Ucítil škubnutí.

„Proboha, chlap skutečně střílí!“ zvolal poručík.

„Zranil tě?“

„Zdá se, že jsem někde raněn.“

„Ach, tady na kalpaku! Agrafa s pérem uletěla.“

Vtom se ozval z druhého břehu hlas, volající velmi špatnou ruštinou:

„První výstřel do čepice, druhý rovnou do hlavy! Attention, attention!“

„Pse, kdo jsi?“ zařval setník přes řeku a vztekle se vztyčil.

„Tlustý Sam je mé jméno! Jdi, boy, jinak střelím!“

A maličký tlouštík zvedl pušku po druhé.

„Pojďme raději!“ zvolal rychle poručík. „Ten blázen je schopen nás postřílet!“

A táhl setníka co nejrychleji pryč za křoviny. Pak pobídli ostruhami koně a ujížděli do města.

Karpala se ovšem nesmírně polekala, když uslyšela střelnou ránu a poznala, že není na tomto opuštěném místě sama. Když tlustý muž pronesl lámanou ruštinou svou výhrůžku, uvědomila si, že je pozorována i z levého břehu. Pak k ní dolehlo setníkovo volání, jehož hlas hned poznala.

Z vody, do níž se pohroužila, jí vyčnívala jen hlava. Zdálo se jí po chvíli, že slyší koňský dusot, který se vzdaloval, ale z pravého břehu se ozval týž hlas, který před chvílí slyšela:

„Dceruško, postavili jsme se tak, abychom tě neviděli. Slyšíš nás?“

„Ano,“ zvolalo děvče, když si dodalo odvahy.

„Vystup tedy ve jménu božím z vody. Odjeli.“

„A kdo jste vy?“

„Jsme tři cizinci a chceme v řece napojit své koně. Sedíme tady a počkáme, dokud neodejdeš. Neboj se a vystup z vody.“

Řeka nebyla příliš široká, takže Karpala pochytila každý odstín cizincova hlasu. Zdálo se jí, že hlas zní poctivě, a důvěřujíc mu, vystoupila na břeh. Přesvědčila se rychlým pohledem, že cizinec mluvil pravdu. Na protějším břehu nebylo nikde ani človíčka, cizinci ji tedy neviděli. Oblékla se rychle a pak zvolala:

„Lidičky, již můžete přijít a napojit koně! Kde jste?“

Vzadu za křovím se objevil Tlustý Sam a oba Snakerové, Jim a Tim. Vedli své koně za uzdy až k řece a Sam přátelsky dívce pokynul.

„Kdo jste, dobří lidé?“ zvolala Karpala.

„Jsme cizinci, zdaleka, velmi zdaleka, dceruško. Přicházíme z Ameriky, ze země, kde bydlel Kolumbus.“

„Viděli jste muže, jenž mne zde pozoroval?“

„Ano; prostřelil jsem mu za to furažku kulí. Byli dva. Nějací důstojníci a vzadu ještě jeden, třetí, snad jejich sluha.“

„Neměl jsi střílet! Zle se ti za to povede.“

„Proč?“

„Muž, na kterého jsi střelil, je synem krajského náčelníka, ispravnika.“

„Ať byl, kdo chtěl, už je pryč. Zmizel.“

„Odjel jen proto, aby vás dal zatknout.“

„Zatknout Tlustého Sama, hihihi! Jime a Time, slyšíte?“

„Nesměj se! Je to mocný muž. Obviní vás z vraždy.“

„Běda! Zavraždil jsem mu čepici!“

„Střelil jsi na něho, to stačí… Ale já vám pomohu.“

„Ty?“

„Ano. Nemařte čas. Jeďte tryskem do Udinsku, vyhledejte tržiště a ptejte se tam na knížete Burjatů, který se nazývá Bula. Přijedete-li tam dříve než důstojníci, kníže vás nevydá.“

„On tě zná?“

„Jsem jeho dcera.“

„Znamenitě! Myslíš to s námi dobře, dceruško, ale my se nebojíme.“

„Udělejte to kvůli mně! Jeďte hned!“

„Kvůli tobě? U čerta, co by tomu řekla Lucy? Ale budiž, k vůli tobě budeme mít jednou strach. Pojedeme!“

„Jeďte přímo k mostu. Budu tam za vámi hned. Pokusím se oba důstojníky předhonit.“

„Dobrá, dceruško. Do svidanija., Na shledanou!“

Tři muži vsedli na koně a tryskem odjeli. Karpala jedním skokem byla v sedle a pobídla koně podél břehu, směrem k městu. Její zvíře bylo znamenité, mnohem lepší, než koně obou důstojníků. Vskutku je dohonila u brodu, pobídla koně k mocnému skoku do vody a vykřikla na setníka, kterého její kůň postříkal:

„Pluťo, lajdáku, z cesty!“

Setník neodpověděl, ale pobídl svého koně, aby ji dohonil. Nepodařilo se mu to však; brzy zůstal vzadu.

Když Karpala dorazila do ležení, tři cizinci zde dosud nebyli. Starý Bula a Kalyna, jeho žena, se však již vrátili od ispravnika a seděli ve své veliké, velmi prostorné jurtě. Karpala neseskočila s koně; zvolala jen několik slov ke svým rodičům a spěchala dál, vstříc očekávaným.

Spatřila je za několik okamžiků. Vyptávali se právě na knížecí stan; přivedla je tedy k němu ještě dříve, než setník s poručíkem dojeli.

„Sestupte rychle a jděte dovnitř,“ poručila dívka Samovi.

Seskočila rovněž, vstrčila tři muže do stanu a stáhla za nimi rohož, uzavírající vchod.

Kapitola druhá DIVOKÝ ZÁPAD NA SIBIŘI

Tlustý Sam a dva Snakerové na Sibiři! Co přimělo tyto tři prérijní lovce, aby zaměnili savany amerického severozápadu za nehostinné tundry a tajgy asijského východu?

Tehdy v Údolí smrti nepomyslel Tlustý Sam ani ve snu, že by bylo možné něco takového a vysmál by se z plných plic každému, kdo by chtěl tvrdit, že pověstný Tlustý Sam a neméně proslulí bratří Snakerové budou zanedlouho šlapat půdu Asie.

A přece se to vše událo velmi prostě. Účastníci dramatických událostí v Údolí smrti, o nichž mluví předešlý svazek našeho vypravování, museli setrvat téměř měsíc v San Francisku, kde bylo třeba jejich svědeckých výpovědí. Tam také Herman Eaglenest obdržel dopis svého přítele, malíře Paula Normana, který žil v té době v Anglii na Lindsay-home. Dopis ho uvedl do velikého rozrušení. Byl již staršího data a sledoval adresáta klikatými cestami jeho dobrodružného putování Amerikou, až ho konečně dostihl ve Frisku. Dopis zněl:

„Milý Hermane. Proč nám život poskytuje jen tak zřídkakdy čistou a nezkalenou radost? My dva jsme šťastni, Čita a já. Zykyma naše štěstí sdílí. Ale do naší radosti skanula v těchto dnech zas kapka hořkosti. Pomysli si: Tvůj bratr George, o jehož pobytu v Rusku jsme se dozvěděli od Zykymy a jehož pobyt se nám podařilo pracně zjistit, zmizel beze stopy právě tak, jako tvůj druhý bratr Martin zmizel z Wilkinsfieldu. Ani o jeho pěstounovi, ruském hraběti Vasilkoviči, který se prý Georgeho před lety ujal a vychoval ho, nejsou zprávy. O tom Ty ovšem ještě nevíš, neboť my sami jsme teprve v poslední době dostali tu zprávu laskavostí anglického konzulátu v Moskvě. Hrabě Vasilkovič a jeho přijatý syn podnikli prý před třemi lety cestu na Sibiř, odkud se již nevrátili. Všechno namáhavé pátrání, jež podnikli příbuzní hraběte, bylo marné. Před rokem byl hrabě úředně prohlášen za mrtvého a jeho statky přešly do rukou jeho synovce z matčiny strany, neboť přímé dědice hrabě nezanechal. Rychlost, s níž byly projednány dědické záležitosti a s níž byl hrabě úředně prohlášen za mrtvého, je ovšem okolnost dost nápadná. Také ruský zástupce v Londýně, jenž mně dal o postupu ruských úřadů v podobných případech informaci, nad tím vyjádřil svůj údiv.

Milý Hermane, rány osudu, které tak často postihují Tebe i Tvou nešťastnou rodinu, jsou tak kruté, že tě jistě nemusím ujišťovat, jak velice mne tato zpráva zabolela a jak upřímnou účast s tebou mám. Mohu si jen přát, aby ti Bůh dal sílu snést tuto zlou novinu mužně a abys neztratil víru, že ti v životě kyne zas na jiné straně štěstí.

Co tím míním? Nuže, důvěrně řečeno, Zykyma přijala zprávu o zmizení tvého bratra Georgeho s menším žalem, než jsem očekával. Ano, mám dojem, že její obavy o osud Georgeho Orjelčasty ustupují v jejích myšlenkách před obavami a starostmi o Tebe. O kapitánu Orjelčastovi mluví teď jen velmi zřídka, zato tím víc vzpomíná na někoho, kdo v prériích a Skalistých horách amerického Západu hledá nyní svého bratra…

A teď teprve nalézám odvahu napsat Ti něco, co bohužel opět rozjitří všechny Tvé staré rány. Osud nám dal dosud podivuhodným způsobem nahlédnout do minulosti Tvé i Tvých sourozenců, ale úděl Tvé matky nám zůstal dosud tajemstvím. Nyní byla i z tohoto tajemství odhrnuta rouška, nebo aspoň její cíp. Jak víš, Čita nosila odmalička na hrdle drobný medailonek s obrázkem své matky. Ten medailonek nám tehdy vlastně pomohl zjistit její totožnost. Když jsme nyní opět jednou hovořili o minulosti, otevřela Čita medailonek, aby se na obrázek znovu podívala. Při otvírání podobenka z rámečku vypadla, a pod ní, představíš si jistě náš údiv!, se objevil drobný lísteček jemně popsaný. Abych dlouho nenapínal tvou zvědavost, vypisuji Ti, jaké sdělení lístek obsahoval:

„Můj drahoušku, má maličká Čito! Tvá matka se s Tebou loučí se zlomeným srdcem. Tvůj otec je mrtev a Tvoji bratři byli prodáni do otroctví. Nyní i Tebe mi berou a zůstávám sama s děťátkem, které se teprve má narodit. Ale cítím, že se již nenarodí, neboť i já již brzy zemřu. Vím to zcela jistě. Snad jednou, už Tvá dušinka dospěje, najdeš tento lístek, jenž ti s mou podobenkou pomůže zjistit Tvůj původ. Bůh Tě ochraňuj, mé dítě, a ruka jeho anděla jednou Tě dovede zpět do tvého domova!

Anne Eaglenestová.“

Představíš si, drahý Hermane, jak nás tento nález rozrušil. Jakkoli strašlivá je myšlenka, že Tvá matka měla po oněch tragických událostech dát život ještě jednomu děcku, přece myslím, že byla tohoto posledního hoře ušetřena a že zemřela dříve, než se to stalo. A věřím, že to bylo pro ni osudem lepším a milosrdnějším, než strašlivá léta otroctví, jež by od těch dob musela prodělat.

Drahý Hermane, smiř se také ty s tou myšlenkou a nezoufej! Uvaž, že naděje nalézt Tvou matku byla vždy jen velice malá, takřka žádná. Předpověď, kterou napovídá její odkaz Čitě, je i pro nás a pro Tebe vykoupením z dosavadních pochybností. Dopřej tedy své matce klid, který našla ve smrti, a obrať své myšlenky k budoucnosti, která bude jistě nadějnější.

Čita a Zykyma Tě srdečně pozdravují. Těší se se mnou, že aspoň Tvé pátrání po Martinovi bude mít výsledek radostnější pro Tebe i pro ně.

Tvůj přítel Paul.

Jakmile Herman Eaglenest tento dopis přečetl, pospíšil s ním hned ke svému bratru Martinovi, který se v San Francisku již pomalu probíral z churavosti, do níž ho uvrhl dlouhý pobyt v Robinových rtuťových dolech. Společně se pak radili, co mají dále podniknout. Mohou považovat úřední prohlášení o smrti Georgeho a jeho pěstouna za bernou minci? Martin, jehož odvaha byla dosud stísněná, považoval věc za beznadějnou, Herman oproti tomu byl jiného mínění. Štěstí, které ho provázelo při pátrání v Americe, ho optimisticky naladilo, věřil, že George dosud nadobro ztracen není. Vždyť i Martin zmizel beze stopy a přece ostrovtip a vytrvalost Old Shatterhanda dokázaly, co se zdálo nemožné: nalézt a vysvobodit ho. Old Shatterhand! Ano, on a Vinnetou, to byli muži, kteří si jistě budou vědět rady v této těžké otázce.

Oba bratři spěchali do lovcova a Apačova bytu. Lovec přečetl Normanův dopis pozorně a pak se zamyšleně na Hermana zadíval.

„Mou radu chcete slyšet? Hm. Ten příběh se mi vůbec nelíbí.“

„Proč?“

„Že by nějaký ruský kníže nebo hrabě zmizel jen tak prostě v Sibiři –? Zdá se, že za tím vězí něco jiného.“

„Co? Zločin?“

„Snad.“

„Domníváte se, že Vasilkovič a můj bratr jsou mrtvi?“

„To neříkám. Věřím v smrt člověka teprve tehdy, když vidím jeho mrtvolu. Pomyslete na svého bratra Martina. Zdálo se nám všem, že je dávno mrtev a on tu dnes s námi sedí živ a zdráv!“

„Máte pravdu, sir! Kdo by hned myslel na to nejhorší. Ale jaké možnosti se tedy za tou věcí skrývají?“

„Nelze zatím říci. Jisté však je, že nikdo nezmizí tak, aby nemohl být vypátrán.“

„Tak nám přece poraďte, sir! V dopise stojí, že tu není nic, oč by se pátrání mohlo opřít.“

„Žádný zločin nelze trvale skrýt, aniž po něm nezůstane aspoň slabá stopa. Mluvím ovšem v předpokladu, že tu vskutku jde o zločin, což zatím není dokázáno.“

„Kde bych podle vašeho názoru měl začít s pátráním?“

„Tam, kde mizí poslední stopa. Od té doby uplynula sice již dlouhá doba, doufám však, že ještě dnes bude možné zjistit místa, jimiž hrabě a váš bratr cestovali.“

„To se vám snadno řekne, ale pro mne to bude těžká věc. Ano, kdybych byl stopařem jako vy, Nemohl byste, vím, sir, že je to smělá otázka, ale nemohl byste snad jít se mnou a –“

Lovec se usmál.

„To není tak prosté, jak si myslíte. Mám také své povinnosti, a doma je mne již také třeba. Z různých příčin. A záležitost s vaším bratrem si vyžádá možná víc času, než dnes lze odhadnout.“

Herman smutně potřásl hlavou.

„Well, myslel jsem si to. Odpusťte, sir. Jak jsem již řekl, udělal jste pro nás už víc než kdokoli jiný, mne nevyjímaje. Ale myslel jsem, že jako dobrý přítel strýce Davida –“

Lovec se opět tvářil vážně.

„Nemám, co bych vám odpouštěl. Věřte, milý příteli, že bych velmi rád splnil vaše přání, již kvůli siru Davidovi, jehož si vážím. Ale, hm, snad by se to mohlo odbýt beze mne. Nemohl by vás provázet někdo jiný?“

„Nevím kdo. Požádat Vinnetoua se neodvažuji, a, Tlustý Sam? Jak je chytrý a prohnaný, přece si nemyslím, že by byl mužem –“

„Proč ne?“ přerušil Hermana lovec. „Neznáte Tlustého Sama! Nesmíte ho posuzovat podle toho, co jste dosud viděl. V poslední době jsme rozhodovali s Vinnetouem o všem sami, a tu neměl chudák Sam vlastně příležitost, aby ukázal, co dovede. Ale dejte mu jednou možnost jednat samostatně, pak uvidíte! Rád bych znal stopaře, který by se mu vyrovnal zkušeností a ostrovtipem.“

„Sir, když vás tak slyším mluvit, skoro bych měl chuť pozvat Tlustého Sama, aby mne provázel. Myslíte, že by přijal můj návrh?“

„To ovšem nevím. Musíte to zkusit. Jsem samozřejmě ochoten váš návrh co nejvíce podporovat.“

Herman a Martin opustili lovce, přešli chodbu a zaklepali u dveří, za nimiž byl příbytek Tlustého Sama a dlouhých Snakerů. Když otevřeli, našli místnost prázdnou. Trojlístek lovců se toulal po městě a vrátil se až těsně před večerem. Teprve když se celá společnost sešla u večeře v hostinském pokoji, mohl Herman tlustému lovci přednést svou žádost.

Když ho Tlustý Sam vyslechl, stáhla se jeho kulatá tvář do nesčetně malých vrásek. S úžasem odložil vidličku a nůž.

„Zbláznil jste se, sir?“ zvolal. „Co vás to napadlo? Nerozumím přece řeči sibiřských Indiánů, musulmanů, nebo jak se vlastně nazývá ten pronárod.“

„To vás nemusí trápit, master Same. Trochu té ruštiny, kterou tam budeme potřebovat, obstarám sám.“

„Mluvíte snad rusky vy, sir? Slyšel jsem, že je to ještě těžší řeč než čínština.“

„Není to tak zlé. Byl jsem v Orientě řadu let členem anglické zpravodajské služby. Znalost ruštiny byla při tom povolání podmínkou.“

„Well, ale co by se zatím stalo s mou milovanou Lucy, he? To je jiná otázka, sir!“

„Myslel jsem na to,“ pravil Herman, „a mám-li mluvit upřímně, způsobila mi tahle otázka největší bolení hlavy. Vaše snoubenka je teď u Stříbrného jezera, pravda? Nechtěl byste se s ní setkat později v Anglii? Můj strýc, sir David, by ji milerád zatím vzal k sobě na Lindsay-home.“

Samova kulatá tvář zazářila rozkoší.

„Na Lindsay-home! Hrome, proti tomu by Lucy jistě nebyla. Hm. Čekali jsme na sebe dost dlouho, snad by tedy byla ochotna počkat na svého Samuela ještě nějakou tu chvilku. Co myslíte, jak dlouho by asi trval ten výlet na Sibiř?“

„Nemohu říci,“ odpověděl Herman. „Domnívám se, že je nutné počítat asi tak s půl rokem.“

„Víc ne? Hm, to by nebylo nejhorší. Tak dlouho by Lucy jistě počkala.“

„Tak vidíte. A pokud jde o ruštinu, z níž máte strach, myslím, že ji brzy také pochytíte. Jste přece již dnes hotový polyglot, jazykový génius. Mluvíte anglicky, španělsky, indiánská nářečí jsou vám běžná –“

„Jazykový génius, hola! To Tlustý Sam ani sám nevěděl. Ale nemáte tak docela nepravdu, sir. S dvěma tucty indiánských kmenů jsem se dorozuměl dosud poměrně snadno, a když ne jazykem, tak aspoň deseti prsty, nebo prachem a olovem. Znamenitě mi všichni rozuměli, hihihi!“

„Nuže tedy?“ naléhal Herman. „Prokážete mi tu laskavost, master Same?“

„Počkat! Ne tak rychle, velectěný sir. Povězte mi ještě, jak to bude s těmito dvěma klacky, kteří se nazývají Jim a Tim, a kteří mi nadmíru přirostli k srdci. Vezmete je také s sebou?“

„To se rozumí, že ano, přejete-li si to.“

„Co tomu říkáš, Time, a co ty, Jime?“ obrátil se Sam na oba dlouhány.

Jim se poškrábal za uchem a Tim si pohladil nos.

„Hm. Jsou na Sibiři také prérie nebo savany?“ vypravil konečně ze sebe Jim Snaker.

„Víc, než si lze přát,“ odpověděl Herman. „Jsou tam roviny, ovšem poněkud jiného rázu než zde, říká se jim tajgy nebo tundry, ale k prériím je možné je dobře přirovnat.“

„A Indiáni? Jak to stojí s těmi?“ ptal se Tim.

„Indiáni tam ovšem nejsou. Ale zato množství kočovných kmenů: Kirgizů, Tunguzů, Burjatů, Osťáků, Jakutů, Samojedů –“

„Stop!“ zvolal Sam. „Kdo to jakživ slyšel, tolik kmenů a národů! Tolik řečí se učit nebudu, to ne!“

„Také není třeba, master Same. Se všemi sibiřskými národy se lze dorozumět rusky. Sami Rusové nemluví jazykem všech svých poddaných na východě.“

„Hm. Pozoruji, sir, že vaše hladká řeč se podobá lasu, které mi uvazujete kolem těla., Co tomu říká Old Shatterhand?“

„Přítel Herman mluví pravdu,“ řekl lovec. „S ruštinou se rozhodně dorozumíte, milý Same. A řeknu otevřeně: byl by to pro mne velice uklidňující pocit, kdybych věděl, že jdete s sebou a že budete stále poblíž mr Hermana.“

„Jistě?“ tázal se tlustý, zřejmě polichocen.

„Pak bych si byl jist, že o jeho bezpečnost je postaráno.“

„A já,“ řekl Herman, obrácen k Samovi, „slibuji, že se ve všem budu řídit podle vás a že nepodniknu nic, aniž se s vámi neporadím.“

Tím se Herman dotkl pravé struny. Tlustý si byl vědom svých předností, ačkoli o nich nemluvil, a působilo mu vždy radost, bylo-li to někým uznáno.

„Well,“ řekl spokojeně. „Vidím, sir, že jste rozumný člověk, s nímž bych to mohl zkusit.“

„Zkuste to master Same, zkuste to! Nebudete z toho mít škodu.“

„Škodu? Co tím míníte?“ ptal se maličký lstivě.

„Nu rozumí se, že po skončení cesty vám připadne odškodné za vaši námahu a pomoc.“

Veselá očička Tlustého Sama, která dosud spokojeně plula v jeho masité tváři, se zaleskla.

„Egad! Odškodné? Myslíte snad, sir, že kupujete bobří kůže nebo že najímáte trappera? Jářku, mladý muži, s takovou řečí na mne nechoďte! Nestojím o mamon a svých pár centů můžete směle nechat v kapse. Půjdu-li, pak jen z přátelství k vám a tady k mistru Shatterhandovi, pro nic jiného. Nu, plácněme si! Buďme přáteli a o odškodném už nemluvte!“

Tlustý podal Hermanovi ruku, potom řekl:

„Tak a teď mi povězte, co v té Sibiři vlastně budeme dělat. Ale pěkně popořádku a důkladně.“

Herman vypravoval a Sam spokojeně naslouchal, přičemž inu očička hrála. Když vše vyslechl, mínil:

„Jsem téhož názoru, jako Old Shatterhand: snad tu jde o promyšlený zločin. Naší věcí bude, zjistit to.“

„Jak se toho chopíme, master Same?“

„Za správný konec, nejmilejší sir, vždycky za správný konec! Hledám-li stopu lotroviny, položím si vždy nejprve otázku: kdo z té buchty snědl rozinky? Můžete mi to prozradit?“

„Hm. Rozinky ovšem připadly dědicům.“

„A kdo je dědicem? –“

„Můj bratr George jím měl být, neboť ho hrabě Vasilkovič adoptoval.“

„All right. Ale váš bratr je nevinen a zmizel spolu s hrabětem. Kdo je dalším dědicem?“

„Původní dědic, synovec zesnulého.“

„Jak se jmenuje?“

„Nevím. V dopise není o tom zmínky.“

„Víte aspoň, kde žije?“

„Ne. Vím jen to, že byl se zmizelým hrabětem v příbuzenském poměru, že byl jeho synovcem z matčiny strany. Víc nic.“

„Well, odtud nutno začít. Je třeba zjistit toho muže, vypátrat jeho bydliště a pak se rozhlédnout, kde vlastně chlapík byl v době, kdy došlo k domnělému zločinu.“

„Znamenitě,“ prohodil Old Shatterhand. „Bravo, master Same! To je i můj názor. Nuže, neměl jsem pravdu, master Hermane, když jsem vám poradil vzít Tlustého Sama?“

Kulatá Samova tvář se zaleskla rozkoší, a maličký trapper se spokojeně zasmál.

„Inu, takový případ tu ještě nebyl, aby rodák z Rodeviče nevěděl jak na to. Jen nechte na hlavě, master, nechte být! Však uvidíte, že hůl popluje rovně, necháte-li to na mně. Teď musíte kabelovat svému příteli do Anglie, nebo snad ještě lépe přímo na anglické velvyslanectví v Petrohradě a vyžádat si telegrafickou zprávu, jak se ten slavný dědic jmenuje.“

„To nejde, to by bylo příliš drahé. Nemohu přece telegrafovat tolik slov, kolik bude třeba.“

„Hermane!“ ozval se od druhého stolu hlas lorda Lindsaye, který tam seděl mezi Lilian a Almou.

„Strýčku!“

„Kabelovat, hned, třeba sto slov, tisíc slov, yes!“

„Ale strýčku –“

„Mlčet! Jsem David Lindsay, telegramy na můj účet –platím všechno, well.“

Herman již neodmlouval.

„Dobrá! Komu mám tedy telegrafovat?“ ptal se.

„Nejdříve vaší sestře a mr Normanovi do Anglie,“ radil Old Shatterhand. „Mají právo na to, aby byli o vašem podniku zpraveni. A protože sir David nehodlá na telegramech šetřit, pošlete dotaz anglickému konzulátu nebo jinému zastupitelskému úřadu v Rusku.“

Podle té rady Herman jednal. Museli být ovšem připraveni, že odpověď z Ruska si vyžádá dost času, ale soudní řízení s provinilci z Údolí smrti vázalo lovce beztak v San Francisku, takže mohli trpělivě čekat.

Po čtrnácti dnech byla Hermanovi doručena obsáhlá telegrafická depeše z Ruska. Obsahovala zprávu, že dědic hraběte Vasilkoviče se jmenuje Polikev a že bydlí toho času v Petrohradě. Než se ujal dědictví po svém strýci, vězel, jak se říká, po krk v dluzích. V době, kdy Vasilkovič zmizel, nebyl Polikev v Petrohradě, nýbrž na cestách. Kde, nepodařilo se zatím zjistit.

To byl stručný obsah zprávy.

Lovec a Tlustý Sam byli s výsledkem dotazu spokojeni. Jejich podezření, že kolem Georgeho Eaglenesta a dědické záležitosti hraběte Vasilkoviče je provozována špinavá hra, bylo zesíleno okolností, že řečený Polikev byl v době domnělého zločinu na cestách. Ale zvláště jedna věc byla lovci nápadná, a hned ji Hermanovi připomněl.

Oba se pamatovali z dob své návštěvy u Královny pouště na Rusa Polikeva, který byl druhem Ibrahima paši a hrál v Egyptě záhadnou úlohu politického emisara. Ačkoli jeho úmysly nebyly tehdy zcela jasné, přece bylo jisté, že podporoval povstání proti egyptskému místokráli. A nyní se objevilo totéž jméno v úzké souvislosti s Georgeho osudem.

„Možná, že se mýlím,“ řekl lovec, „ale nedal bych za to zlámaný centík, že dědic po hraběti a onen záhadný Polikev jsou jednou a toutéž osobou.“

„Byla by to příliš velká náhoda,“ řekl Herman. „Jméno Polikev není v Rusku tak vzácné.“

„Mnohem větší náhodou by bylo, kdybychom z celého Ruska měli poznat jen dva různé Polikevy,“ stál na svém lovec. „Poslyšte, mr Hermane, neznáte v Rusku člověka, jemuž byste mohl plně důvěřovat?“

„Ne. Mám vlastně jen jediného přítele, a tím je Paul Norman.“

„Hm. Myslím, že byste rozhodně neměl dopustit, aby vám onen Polikev zmizel z očí. Radím: pošlete přítele Normana do Petrohradu. Ať se pokusí dostat se nenápadně do styku s Polikevem, ať ho sleduje při každém jeho kroku. A nám ať o něm podává zprávy.“

„To se snadno řekne. Ale co Čita a Zykyma?“

„Sir David se přece brzy vrátí domů, takže obě dívky nebudou dlouho opuštěny. Učiňte, jak vám radím. Co tomu říkáte, master Same?“

„Totéž, co vy, sir, totiž to, že se stopy onoho Polikeva musíme důkladně držet. Mám vůbec dojem, že se z toho chlapíka vyklube pěkný ničema. Ale teď mne napadá, master Eagleneste, pojedeme-li na Sibiř, potřebujeme přece cestovní průkazy neboli pasy. Kde je dostaneme?“

„O to nemějte starost. Budeme mít pasy jako korunní princové, a já je opatřím.“

„Behold! Jak a kde?“

„Na konzulátu ovšem ne, nýbrž v jisté nejmenované organizaci, která má své kanceláře stejně zde, jako třeba v Cařihradě, Irkutsku nebo v Jokohamě. Nesmíte si myslet, že ruský pas, podepsaný carem, lze dostat jen v Moskvě nebo v Petrohradě.“

„Napínáte mou zvědavost. Chcete pas padělat?“

„Nesmysl. Víte, co je Intelligence Service?“

„Tajná služba? Vím, ale nechápu –“

„Nuže, neměl bych vlastně o tom mluvit, ale vám mohu říci, že jsem byl po nějaký čas členem anglické zpravodajské služby, která má v Orientě své specifické zájmy. Měl jsem jakýsi úspěch v tom povolání, a proto se dodnes mohu dovolávat tehdejších styků. Uvidíte, že vám přinesu pas podepsaný vlastní rukou ruského cara.“

„Well. Bude mne těšit, poctí-li mne dobrý báťuška car takovou přízní. Doufejme, že v té věci nenarazíte na překážky.“

„Rozhodně ne.“

Výsledkem této rozmluvy byl obsáhlý kabelogram Paulu Normanovi, v němž byly obsaženy všechny pokyny, nutné k provedení jeho poslání v Petrohradě. A pak zas nezbylo než čekat, až soudní stroj dospěje k své poslední obrátce a vynese rozsudek o Robinovi a jeho společnících.

Konečně jednoho dne padlo rozhodnutí; soud vynesl rozsudek. Robin a Walker byli odsouzeni k smrti, Leflor k dlouholetému vězení a k náhradě všech škod, jež za jeho účasti vznikly soukromým účastníkům obžaloby. Proti Juanitovi bylo trestní řízení zastaveno, neboť ve vazbě se u něho projevily známky šílenství. Stará Hajkuma vyvázla s menším trestem na svobodě.

Důležité pro Wilkinse a jeho synovce bylo, že soud jim přiřkl vlastnická práva na Wilkinsfield. Podvodný prodej usedlosti byl zrušen, a krásné plantáže u Van Burenu byly vráceny pravým majitelům.

Téhož dne, kdy svědkové obžaloby byli zproštěni svědecké povinnosti, nastalo loučení. Arthur Wilkins spěchal, aby se ujal svých plantáží, a jeho sestřenka Alma s Martinem Eaglenestem ho provázeli. Starý Wilkins sám odcestoval k Stříbrnému jezeru, kde byl uložen jeho majetek pod ochranou lesníka Rotha. Tlustý Sam svěřil při tom Wilkinsovi delikátní poslání, aby totiž vyřídil paní Lucy jeho nejoddanější pozdravy a pozval ji jménem lorda Lindsaye na Lindsay-home. Měl ji odvést do Wilkinsfieldu, odkud všichni, totiž starý Wilkins, Lucy, Martin i Alma chtěli odcestovat do New Orleansu, kam zatím lord Lindsay slíbil připlout se svou jachtou. Starý Wilkins chtěl totiž svou dceru provázet do Evropy a prožít večer svého života u šťastné mladé dvojice.

Lordu Davidu Lindsayovi připadl úkol, aby se ujal své nejmladší neteře Lilian. Stal se jejím poručníkem a získal si tak nesmírnou vážnost a úctu Carlose Cuartana přesto, že námluvy mladého Mexičana prozatím odmítl. Lilian byla mladičká, a lord jí chtěl dříve poskytnout anglickou výchovu a vzdělání, dříve než ji svěří mladému mexickému caballerovi. Chtě nechtě musel se s tím Carlos smířit, ujišťoval však, že Lilian dlouho lordovi neponechá a že si pro ni do Anglie přijede, jakmile uspořádá své záležitosti v Mexiku. Aby ji však nedoprovázel až na lordovu loď, mu nemohl nikdo zabránit.

Druhého dne po odjezdu zmíněných členů naší společnosti odjel i lovec. Usedl do vlaku dráhy Union Pacific, aby se vrátil přes New York do Evropy. Vinnetou ho doprovázel kus cesty železnicí a rozloučil se se svým bílým bratrem až v Cheyenne.

Když doprovodil lovce a Vinnetoua na nádraží, pomýšlel konečně i Herman s třemi lovci na odjezd z Friska. Dalekou cestu ovšem nemohli podniknout bez náležitých příprav. Zásoben dostatečně penězi od lorda, opatřil nejprve Herman výpravě vše potřebné a pak čekali již jen na Normanovu zprávu, že telegram obdržel a že se podle něho zachová. Konečně zpráva přišla a přinesla překvapení: hrabě Polikev, jak sděloval Paul Norman, opustil mezitím Petrohrad a vydal se na cestu, na Sibiř! Vyjel si tam prý na lov, ale ani Herman a tím méně Tlustý Sam tomu nevěřili. Co mohl hrabě hledat na východní Sibiři? Paul Norman psal, že cílem jeho cesty je Horní Udinsk, středisko zabajkalské oblasti východní Sibiře, daleko od Petrohradu. Kdyby bylo hraběti šlo jen o ukojení lovecké choutky, nemusel jezdit tak daleko. Příčina jeho cesty byla zcela jistě jiná a tuto příčinu bylo třeba vyšetřit.

Herman a Tlustý Sam se rozhodli zkrátka a bez dlouhého rozmýšlení: nalodili se na nejbližší parník, plující do Vladivostoku.

S houževnatostí a pílí, která byla obdivuhodná, se vrhl Tlustý Sam hned od prvního okamžiku, kdy se rozhodl Hermana provázet, na studium ruštiny. Za plavby Tichým oceánem v učení pokračoval, a jeho učitelem tu byl nejen Herman, nýbrž i někteří z ruských cestujících, s nimiž se na lodi seznámili. Maličký trapper bystře chytal zlomky ruštiny, kdekoli je zaslechl, a učil se s opravdovou chutí; vždyť se cítil osobně odpovědným za to, aby na této „válečné stezce“ měli plný úspěch. Jeho lstivá očička zářila, když se pomocí své lámané ruštiny a deseti prstů dorozumíval s Hermanem, od něhož zuřivě vymáhal, aby se na něho neodvážil promluvit jinak, než „parusky“. Jim a Tim Snakerové měli z toho nesmírnou švandu, přesto i oni začali pochytávat ruské výrazy, jimiž byla Samova řeč prošpikována.

Buď jak bud, když loď přistála ve Vladivostoku, byly Samovy znalosti ruštiny již takové, že se s Rusy v přístavu mohl samostatně dorozumět.

Z Vladivostoku se vydali pobřežním parníkem do Nikolajevska při ústí Amuru a pak proti proudu tohoto veletoku do Chabarovska, hlavního města Amurské gubernie. Sam s Jimem a Timem pak pokračovali v plavbě dále po Amuru a Šilce až do Mitrofanova, zatím co Herman se ještě několik dní zdržel v Chabarovsku, aby vyřídil některé záležitosti s ruskými úřady.

V Mitrofanově končila tehdy lodní doprava po Amuru, ač jeho horní toky, Šilka a Arguní, jsou taktéž splavné. Z Nikolajevska urazili cestovatelé přibližně tři tisíce kilometrů proti vodě. Přes Nerčinsk a Čitu pak jeli ke svému cíli, do Horního Udinsku, kde došlo k již popsanému vzrušujícímu setkání s princeznou Karpalou.

«««

Vypravovali jsme, jak se Karpala ujala tří lovců a zavedla je do stanu svých rodičů. Sotva se tak stalo, přijeli také dva důstojníci, seskočili s koní a vrazili do stanu. Setník ovšem zapomněl pozdravit. Když spatřil Tlustého Sama, řekl:

„Aha! Tady je! Muži, jsi mým zajatcem! Pojď sem!“

„Já, nebo ty?“ zasmál se Sam lámanou ruštinou.

„Cože?“ zvolal důstojník s úžasem.

„Ptám se, kdo je zajatcem, zdali já nebo ty?“

„Nebuď drzý! Nestrpím to! Jsem syn krajského náčelníka v této gubernii.“

„A já jsem knoflíkář z Rodeviče.“

„Jsem velitel zdejší vojenské moci!“

„A já jsem nejvyšší pán těchto dvou armádních sborů!“

Sam ukázal na Jima a Tima, kteří stáli vpravo a vlevo od něho, a dodal:

„Kromě toho jsem pod ochranou burjatského knížete Buly, jehož zde vidíš s jeho paničkou a dceruškou.“

„Kníže Bula je teď na ruské půdě a musí tě vydat. Ptám se tě, kníže –“

V tom se ozvala dívka pevným hlasem:

„Tento muž je můj host a vydán nebude!“

„Ah! Ty je bráníš? Rozumím! Přivedu si tedy kozáky!“

„Přiveď je. Burjatů je zde pětkrát tolik. Ti nestrpí, aby Karpala byla zneuctěna a její chráněnec potupen a zatčen.“

„Rozvaž, co děláš! Dojde k boji a pak –“

„Rozvážil jsi, co ty sám děláš?“

Kníže a kněžna seděli ve stanu na svých poduškách a nepromluvili dosud ani slovo. Považovali za nejlepší, neujímat se ani své dcery, ani důstojníka. Jejich mírná povaha a zdlouhavý způsob přemýšlení jim velely nepodnikat zatím nic.

Tlustý Sam to dobře pozoroval. Neznal ještě zdejší poměry, ale jeho důvtip mu byl i zde dobrým rádcem. Protože se setníka nebál a také neměl v úmyslu způsobit Burjatům škodu, řekl:

„Nu, nehádejte se, děťátka. Půjdeme ke krajskému náčelníkovi, proč ne? Pojedeme dobrovolně.“

„Dobrovolně?“ řekl setník opovržlivě. „Pojedete jako zajatci! Dám vás svázat a uvrhnu vás do vězení, rozumíte!“

„Ne,“ usmál se Sam. „Toho zanecháš! Musíš chápat, holoubku, že střelíme na každého, kdo se opováží na nás sáhnout. Sedněme teď na koně a pojeďme k ispravnikovi, tvému otci, abychom u něho vykonali návštěvu.“

Tlustý Sam vytáhl dva revolvery, přehodil je obratně z ruky do ruky a obrátil se k východu ze stanu.

Jim a Tim, stejně ozbrojeni, pokročili za ním, a oba důstojníci jim ustoupili z cesty.

„Počkejte! Pojedu s vámi!“ zvolala Karpala, vyběhla ze stanu a vsedla rovněž na koně.

Všichni ujížděli klusem k městu. Před vládní budovou sestoupili. Setník zašeptal několik slov poručíkovi, a ten zmizel, aby dal všechny východy obsadit svými kozáky. Dívka se svými třemi chráněnci vešla do předsíně, zatím co setník odešel napřed sám k otci, aby mu podal zprávu. Brzy se opět objevil na prahu, aby přivolal ostatní.

„Já zůstanu zde,“ řekla dívka. „Nemám s vámi co dělat; chci se jen dozvědět, co uděláte s těmito muži.“

„Budou zatčeni a dopraveni do Irkutska, kde poznají, co to znamená, střílet na důstojníka!“

„Uvidíme, holoubku,“ zasmál se Sam a odstrčil setníka stranou, aby mohl vstoupit.

Urozený pan krajský náčelník uvítal tři lovce velmi zamračeně.

„Ty jsi střelil na tohoto důstojníka?“ osopil se na Sama.

„Ne.“

„On to tvrdí!“

„Lže!“

„Muži, pozor na jazyk, jinak poznáš, jak chutná knuta.“

Tlustý Sam se vztyčil a odpověděl:

„Knuta? Varuji tě, abys o ní mluvil ještě jednou v souvislosti s námi! Slušného důstojníka bych si vůbec nevšímal, ale mohu považovat člověka, který se schovává do křoví, aby se díval na koupající se dívku, za důstojníka? To je ničema a nestydatý chlap! Neuznáš-li to, rozhodne o tom generální sibiřský guvernér nebo sám car.“

„Tiše! Příliš mnoho mluvíš!“ zachmuřil se okresní náčelník.

„Jsem Sam Barth, lovec z prérií!“ řekl tlustý zplna hrdla. „Chceš snad pomáhat tomuto důstojníkovi jen proto, že je tvým synem? Zdá se, že vůbec ani nevíš, koho máš před sebou. Táťuška car v Petrohradě se potěší, až se ode mne dozví, jaké má na Sibiři úředníky. Zde je můj pas. Přečti si jej!“

Sam vyňal z tobolky pas a položil jej před ispravnika. Svou řeč pronesl rychle a takovou slátaninou, že z ní úředník mnoho nerozuměl.

Ispravnik nahlédl do listiny, přečetl ji, zvolna si mnul oči a pak začal číst znovu. Jeho tvář bledla stále víc. Na pokyn Samův předložili také Jim a Tim své listiny.

Ispravnik začal vzdychat a potit se. Syn to zpozoroval, přiskočil k němu a prohlížel listiny rovněž.

Vtom se ozval Sam:

„Naše průkazy nejsme vlastně povinni předkládat nikomu, než ispravnikovi, jsem však tentokrát v dobré náladě a dovolím, aby se na ně dívaly čtyři oči místo dvou.“

Ani otec, ani syn neodpověděli. Prvý složil pozorně listiny a vrátil je mlčky jejich vlastníkům.

„Tak co?“ ptal se Sam.

„Jste svobodní!“ řekl náčelník stručně.

„Svobodní! Očekával jsem jinou odpověď!“

„Co se přihodilo, bylo pouhé nedorozumění.“

„Jak to? Doufám, že se tento setník omluví, jinak oznámím guvernérovi, co mne přimělo, abych mu prostřelil furažku.“

Sam se zadíval na setníka.

Otec a syn na sebe pohlédli. Starší rozpačitě pokrčil rameny, mladší se obrátil k tlustému a řekl:

„Připouštím, že jsem jednal ukvapeně.“

„Dobrá. Co dál?“

„Žádám za odpuštění!“

„Tak, synáčku! Za to se nestyď. Kdo má odvahu dopustit se chyby, musí mít odvahu přiznat se k ní. Doufám, že nebudou již žádná nedorozumění. Měj se dobře, bratříčku ispravniku! Nezapomenu na den, kdy jsme se seznámili.“

Nato Sam s Jimem a Timem odešli.

Otec a syn, zůstali o samotě a chvíli mlčeli. Posléze promluvil otec:

„U čerta, kdo to na těchto třech lidech mohl vidět? Podle zevnějšku bych nikdy nic podobného nesoudil! A přece byly pasy podepsány vlastnoručně carem, guvernérem a nejvyšším hejtmanem sibiřských kozáků.“

„A stálo v nich, že se majitelům pasů má poskytnout k jejich žádosti i vojenská pomoc!“

„Kdyby se tomu tlouštíku uráčilo a poslal tě s tvými kozáky do bažin, co pak?“

„Musel bych poslechnout!“

„Buď tedy příště opatrnější, hochu! Vždyť bys při takovém počínání snadno ještě mohl přijít o svou bohatou nevěstu. A znáš přece naše peněžní nesnáze!“

„Eh! Nevadí! Bula a kněžna jsou příliš dobromyslní a svědomití. Ti nikdy nezruší dané slovo, a Karpala je nakonec musí poslechnout! Hle, tam jde mezi tlustým a dvěma dlouhány. Zvláštní věc, jak rychle spolu uzavřeli přátelství!“

Byl to vskutku jakýsi druh vítězného průvodu, když se Karpala vracela se svými hosty do ležení u svého kmene. A když rodičům vypravovala, že se tři lovci hájili sami, aniž potřebovali cizí pomoc, vzrostla úcta tlustých knížecích manželů donekonečna.

Burjatský kníže Bula podal všem třem lovcům ruce a řekl srdečně:

„Budiž mi teprve teď dovoleno, bratříčkové, abych vás uvítal. Dosud k tomu stejně nebyl čas. Poučte mne, jakými jmény vás mám nazývat!“

„Jmenuji se Sam Barth,“ řekl lovec. „Ten zde je Jim Snaker a tady Tim Snaker.“

„Ty, zde, tady? Samart, Jimšekr, Tim šekr! Oj, toť těžké, příliš těžké pro mou starou hlavu drazí bratříčkové, i dovolte mi, abych vás jmenoval slovy známějšími, jak se mi líbí.“

„Učiň tak směle, kníže.“

„Tvé jméno je tedy Tykve.“

„Hm. Narážíš snad, bratříčku, na mé tlusté bříško?“

„A tyto druhé dva budu nazývat Planka a Rogatina. Ty, Planka, ty, Rogatina!“

„Co povídá?“ ptal se Jim.

„Nazývá tě Látkou,“ vysvětloval Sam, „a Tima jmenuje Tyčí.“

„Co si to dovoluje?“ hartusil Jim.

„Nepřejeme si ta jména,“ ohrazoval se Tim. „Zakaž mu to.“

Sam se tedy snažil tlustému Burjatovi vysvětlit, aby si pamatoval jen tři jednoslabičná jména: Sam, Jim a Tim. Kníže, jenž nemiloval rodová jména, přijal ty zkratky sympaticky, bylo však vidět, že Tykve, Planka a Rogatina by mu byly mnohem milejší.

Po přátelském rozhovoru pohostil kníže své hosty, přičemž se zábavy zúčastnila i jeho dcera.

Pak si tři lovci vyšli, aby prohlédli trh a učinili případné nákupy. Dívka je provázela. Uprostřed tržiště strčil náhle Jim Snaker Sama tak prudce do boku, že se tlustý div nesvalil.

„Co je? Co se stalo?“

„Same, Bill Newton!“

„Nesmysl! Jak ten by přišel sem na Sibiř!“

Jim vedl Sama mezi několika stany a díval se ostře kolem sebe. Ale muže, jehož pokládal za Billa Newtona, již nespatřil.

„Byl to asi člověk, který je nápadně bývalému derviši podobný, to je vše,“ řekl Sam.

„A já bych skoro přísahal, že to byl on. Měl plnovous, to je jediná věc, která mne mate!“

«««

Když Bill Newton nebo spíše Petr Lomonov, jak se nyní nazýval, vyřídil své pasové záležitosti u krajského náčelníka, odebral se především do hostince, kde se najedl. Hostinského při tom obdařil několika hrubostmi za to, že ho ke krajskému náčelníkovi vůbec posílal.

Nato se vydal na tržiště, kde se mu záhy podařilo setkat se s proslaveným lovcem sobolů, jemuž říkali číslo Sedmdesátpět. Ten byl ochoten přistoupit na Lomonovův návrh a projevil ochotu sestavit loveckou společnost, jejíž členy hned také jmenoval. Zbývalo jen udělat potřebné nákupy, a výprava mohla vyrazit.

Právě za těchto nákupů přicválali na tržiště američtí lovci. Ke stanu knížete Buly se sběhlo mnoho zvědavců, což neušlo ani Lomonovově pozornosti. Přiblížil se a poznal k nemalému úžasu, či spíše ke své nesmírné hrůze, tři lovce, jimž v Údolí smrti s tak velikou námahou a s ještě větším štěstím unikl. Domnívaje se, že od té doby jsou mu lovci stále na stopě, rozhodl se, že musí v útěku pokračovat.

Nákupy byly rychle odbyty a zásoby zabaleny. Značný dar přiměl sobolníky k tomu, aby rychle vyrazili; skutečně také po malé chvíli se všichni vydali z města. Právě když se Lomonov chtěl odebrat na místo určené za shromaždiště, byl spatřen Jimem Snakerem. Ale i on uviděl nepřítele. Vklouzl rychle do nejbližšího stanu, a jen této své drzosti a náhodě, že ve stanu nikdo nebyl, děkoval za to, že ušel bdělým očím amerického lovce.

Kapitola třetí ZÁBAVA PŘI TANCI

Nastal soumrak a nadešel večer. V městském hostinci bylo rozsvíceno množství lamp, neboť dnes, v první den velikého trhu, bude velká taneční zábava.

V zadní části taneční síně bylo prkennou bariérou ohraničeno zvláštní místo, určené pro „panstvo“. Bylo zvykem, že „vrchnost“ měla vždy desátý tanec vyhrazený pro sebe.

Sotva se ozvalo znamení starou trumpetou, hrnuly se do hostince zástupy tancechtivých panen a mládenců, a zábava začala. První panský tanec odpadl, protože vrchnost ještě nepřišla. Záhy se však místo pro lepší hosty začalo plnit osobami, jež sám hospodář pokorně uváděl.

Nejvyšší místo bylo ovšem vyhrazeno krajskému náčelníkovi a jeho synovi. Oba přišli, za nimi důstojníci, popové a poddůstojníci. Zanedlouho se objevili váženější náčelníci okolních kmenů a posléze také nejvznešenější z nich, kníže Bula s manželkou a dcerou.

Jejich příchod vzbudil pozornost nejen proto, že všichni věděli o chystaném sňatku Karpaly se setníkem, nýbrž i proto, že je doprovázeli Sam, Jim a Tim. To byli hrdinové dne. Že tlustý měl spor s důstojníkem a přece zůstal na svobodě, to byla v očích prostých lidí událost neobyčejně zajímavá a vzrušující.

Když knížecí manželé přicházeli, někteří se zvedli, aby Karpale udělali místo. Když se chtěli opět posadit, tvářili se nesmírně zaraženě. Sam se posadil na setníkovo místo, Jim a Tim na místa dvou poručíků, takže dva z nižších důstojníků najednou neměli místo. Tři uchvatitelé křesel se tvářili, jakoby nic.

„Nestydatí chlapi!“ zabručel tiše ispravnik, a jeho syn mu pokynem přisvědčil. Sam slyšel jeho slova dost jasně, ale vlídně se usmíval a povídal:

„Znamenitá sedadla. Nemám rád podušky, jimiž nás jinde chtěli uctít. Rádi se jich zříkáme a jsme spokojeni poctivými dřevěnými stolicemi.“

Tlustý Sam se při tom tvářil, jako by ispravnikovi prokazoval svou poznámkou neobyčejnou blahovůli. Jídlo se v tančírně ovšem nepodávalo, z nápojů objednávali hosté čaj, vodku, medovinu a kyselé mléko.

Hudba byla prezentována jednou trumpetou, starou třístrunnou kytarou a lesním rohem. Byl to koncert, který sice mohl obměkčit kámen, ale také člověka připravit o rozum.

Národní tance brzy společnost rozjařily. Přesto, že hudba rvala lidem uši, začalo se znenáhla šířit všeobecně veselí, a to i na místě vyhrazeném lepším hostům.

Jen setník byl zamračený a zamlklý.

Karpala se na něho dosud ani nepodívala. Když došlo opět k tanci vyhrazenému „panstvu“, zvedl se a přistoupil k ní, aby ji požádal o tanec, dívka však zavrtěla hlavou, aniž se na něho podívala.

„Nebudeš tančit, Karpalo?“ ptal se.

„Ne.“

„Dnes vůbec ne?“

„Nevím.“

„Anebo jen se mnou ne.“

„S tebou nikdy!“

Dívka to řekla dost hlasitě, takže to mnozí slyšeli. Setník pocítil hněv.

„Číslo Deset by ti byl milejší?“ zasyčel jí hněvivě do ucha.

„Snad.“

Setník se zahryzl do rtů a ustoupil. Nepovažoval ovšem slova sličného děvčete za vážná, zdálo se mu nemožné, že by dcera knížete mohla tančit s prostým kozákem, který byl ke všemu ještě vyhnancem. Přesto zuřivě pohlédl k zábradlí, kde stál kozák. Opíral se tam o zeď, zdánlivě se dívaje na tanec, ale setník pozoroval, že kozák vlastně jen sleduje očima Karpalu.

Když po chvíli byl vytrouben nový tanec, stalo se něco neočekávaného. Karpala se zvedla, vyšla z ohrazeného místa a podala kozákovi ruku.

„Pojď a tanči se mnou!“

Mladý muž se při těch slovech zachvěl jako by byl utržil ránu. Rychle se však vztyčil, jeho oči se zaleskly a tváře vzplanuly. Pozoroval prve, že dívka odmítla setníka, a teď sama přišla k němu! V duchu viděl možné následky tohoto kroku, ale v tom okamžiku o nic nedbal. Položil jí paži kolem pasu a vedl ji do středu tanečního prostoru.

V sále nastalo ticho. Kdo znal setníkův poměr ke Karpale, bezděky se na něho zadíval. Setník byl bledý a nervózně si popotahoval knír.

Hudba začala. Tančili jen oni dva, neboť nikdo z nižších vrstev nechtěl tančit současně s knížecí dcerou. Kozák si toho nevšímal, zdálo se, že nemyslí na nic, než na svou tanečnici. Dívka lehce opřela hlavu o jeho rámě a její oči byly napolo zavřeny.

Její rodiče, jak se zdálo, nepovažovali věc za nic špatného, nebyli tím nijak pohoršeni, naopak, obveseleně a nenuceně se dívali na tanec své dcery.

Konečně hudba ztichla.

Oba tančící se vzájemně sobě uklonili. Pak chtěla dívka odvést kozáka tam, kde dříve stál.

„Ne,“ zašeptal, „já povedu tebe.“

Za tohoto tichého hovoru se zvolna přiblížili k ohradě a vkročili na místo vyhrazené panstvu. Setník vstal.

Sledoval-li před chvílí kozáka hněvivým pohledem, sršel teď z jeho očí oheň. Kozák se tvářil, jako by nic nepozoroval. Vtom mu setník zastoupil cestu a řekl hlasitě, takže to všichni slyšeli:

„Troufáš si vkročit sem, pse? Co tady chceš?“

Kozák odpověděl klidně bez strachu:

„Chci doprovodit princeznu na její místo. Pak opět půjdu!“

„Princezna nepotřebuje tvůj doprovod. Je mou snoubenkou a starám se o ni sám. Kliď se odtud!“

Při těch slovech sáhl setník k pasu, kde měl šavli.

V hostinci zavládlo ticho. Všichni s napětím čekali, co udělá kozák. Lidé se ovšem domnívali, že poslechne s nejhlubší pokorou, aby na svou hlavu nepřivolal ještě větší zlo.

Nikdo nepromluvil ani slovo. Jen jediný, totiž Tlustý Sam prohodil k Jimovi anglicky:

„Co říkáš, starý coone? Toho ubohého kozáka bychom se měli zastat.“

Kozák však nejevil ani pokoru, ani poníženost. Stál vzpřímen před důstojníkem a odpověděl hlasem sice mírným, ale pevným:

„Udělám, co mi poručí princezna.“

„Bídný pse! Poslechneš, co poručím já!“

Setník pokročil a zvedl ruku. Bylo vidět, že hrozbu míní vážně, přesto kozák beze strachu odpovídal:

„Nejsem ani pes, ani sprostý zločinec, jak jsi mne nazval. Jsem politický provinilec a byl jsem poslán na Sibiř bez vyšetřování. Jinak jsem důstojníkem jako ty, a kromě toho šlechticem.“

„Tak? Odvažuješ se odmlouvat!“ vykřikl setník a napřáhl pěst, nemohl však udeřit, neboť v tom přiskočil Tlustý Sam, uchopil ho za zápěstí a řekl vlídně:

„Upokoj se, bratříčku. Jsme tady proto, abychom se radovali a ne poslouchali hádku!“

Rozzuřený setník se na něho osopil:

„Pusť mne a nepleť se do věci, do níž ti nic není.“

„Mýlíš se. Je mi do toho víc, než si myslíš. Hle, synku važ si své snoubenky a mlčky dopusť, aby tanečník splnil povinnost zdvořilosti. Vždyť ti může být lhostejné, vstoupí-li na okamžik na toto ohrazené místo.“

„Ne, není mně to lhostejné. Ten chlap nesmí vkročit tam, kde jsem já!“

„Snad, ale smí vkročit tam, kde jsem já. Jsem hostem knížete Buly a podívám se, zdali i mně zakážeš, abych udělal, co chci.“

Obrátil se ke kozákovi, pak řekl Sam:

„Bratříčku, zaveď princeznu na její místo a vypij pak se mnou skleničku na její zdraví. Pak zase můžeš jít.“

Při tom se tlustý obrátil ke svému stolu, aby nalil sklenici a pustil tedy důstojníkovu ruku. Ten využil okamžiku a napřáhnul na kozáka znovu ruku, a zvolal:

„Odejdi! Pryč odtud! Nebo tě poznamenám na celý život!“

Sam se rychle otočil, aby opět zasáhl do sporu, ale neučinil tak. Jediný pohled na kozáka mu řekl, že by to bylo zbytečné. Vypovězenec číslo Deset se nyní vztyčil a jeho pohled jiskřil opovržením lva, na kterého se chce vrhnout ubohý šakal.

„Zkus to!“

Důstojníkova šavle vyletěla z pochvy a zableskla se vzduchem, ale vtom pustil vypovězenec ruku dívky, kterou dosud pevně držel, a rychle jako blesk vyrazil proti důstojníkovi. Uchopil ho za paži, škubnutí a šavle mu byla vyrvána. Držel ji teď v ruce kozák a ohýbal ji, div nepraskla.

Důstojník o krok uskočil. V prvním okamžiku nemohl nalézt slova, jimiž by vyjádřil své rozlícení. Konečně divoce zařval:

„Rebelie! Vzpoura! Ten vrah mi vzal šavli! Sem s ní, ať tě udeřím, až z tebe maso bude lítat!“

Při těchto slovech se setník vrhl na vyhnance. Ten odhodil šavli, šlápl na ni, ustoupil, ale pak zasadil útočníkovi tak mocnou ránu do hlavy, že setník přeletěl přes zábradlí a strhnuv je, spadl do tančírny. Jen pomalu vstával a potácel se jako opilý.

To vše se stalo tak rychle, že tomu nikdo nemohl zabránit. Nyní kozák podal sličné dívce ruku a řekl:

„Pojď, dovedu tě na tvé místo.“

A zavedl ji tam. Dívka se posadila, bledá, neschopná jediného slova. Také ostatní mlčeli. Jen kozák se obrátil k Samovi:

„Tys to byl, pane, který se mnou chtěl vypít číšku?“

„Bůh ví, že ano. Jsi znamenitý chlapík. Způsobí mi radost, že si spolu přiťukneme. Tady!“

Sam naléval sklenky, ale nebyl ještě hotov, když se síní rozhlehl setníkův hlas:

„Patrola! Sem dovnitř! Zatkněte ho! Rebel, vrah!“

Setník byl nesmírně rozezlen. Jeho obličej byl nachový a tepny na čele div že se nerozskočily. Vyběhl prostovlasý z hostince a přivolával hlídku. V tančírně již nikdo neseděl. Vše se zvedlo. Vstoupilo několik vojáků a rozhlíželi se váhavě a zvolna místností.

„Rychle, ničemové!“ řval setník. „Tam je! Srazte ho!“

Tim šťouchl Tlustého Sama a tázal se svou americkou angličtinou:

„Whizz, lynčovat?“

„Namazat dehtem a posypat peřím?“ dodal Jim.

„Počkejte!“ odpověděl Sam.

Obrátil se k vyhnanci, avšak ten, poznávaje Samův úmysl, udělal zamítavý posunek a řekl:

„Jen žádnou neprozřetelnost, bratříčku! Zákony nutno zachovat a dvojnásob je musíš zachovat ty, neboť jsi zde cizincem.“

Sam řekl Jimovi:

„Má pravdu. Prozatím se do toho nepleťme. Vyklouzni však odtud, abys zjistil, kam ho povedou.“

„Proč nejdeš ty?“

„Chci si ještě promluvit slovíčko s tímto panem setníkem.“

„Pshaw! S takovým chlapem nejlépe mluvit pěstí. Rána do zubů je srozumitelnější, než všechna slovíčka.“

Přesto Jim nenápadně odešel. Pozornost všech byla teď upřena na kozáka, který zvedl šavli, kterou svému představenému odňal, a popošel s ní vstříc vojákům.

„Tady jsem! Nebudu vám klást odpor!“ řekl a podával jim šavli.

„Srazte ho k zemi! Spoutejte ho! Okovy sem!“ nařídil důstojník.

Poddůstojník, velící hlídce, zvolal na jednoho ze svých podřízených:

„Běž bratře, přines provaz, asi dvacet nebo třicet kusů! Svážeme toho ničemu, až mu bude krev stříkat ze žil!“

A číslu Deset tiše šeptal:

„Nevěř, bratříčku, nestarej se! Sváži tě tak, že to bude jako v bavlnce. Tvař se však špatně; ho, ho, ho!“

Uchopil ho do náručí a tázal se setníka:

„Kam ho dopravíme, Vaše Blahorodí?“

„Zatím do temnice do prachárny, do komory pro nejhorší zločince. Pak uvidíme!“

Kozák vyslaný pro provazy se vrátil, a pak byl vyhnanec svázán s mnohým křikem, jenž však byl spíše vypočítaný, než skutečný. Potom ho odváděli.

Setník šel s nimi až ke dveřím. Potom se vrátil na své místo stíraje si s tváře a čela pot. Než se posadil, pohlédl hněvivě na Sama a rozhlížeje se po přítomných, jako by u nich hledal pochopení, pravil:

„Rebel propadl životem. Půjde před soud, který ho odsoudí k smrti. Jen nechápu, jak se může cizinec odvážit brát ho v ochranu. Lze to vysvětlit jen tím, že nezná zdejší poměry, ano, že je zde naprostým nováčkem.“

„Myslíš tím mne, synáčku?“ tázal se Sam.

„Ano,“ odpověděl setník zhurta. „Buď jsi tak nezkušený a hloupý, nebo jsi blázen. Jiné vysvětlení neznám.“

„Za to je znám já, synku. Říkáš: buď hloupý, nebo blázen, obojí je urážka. Víš, jak nutno odpovědět na takovou urážku?“

„Eh! Jdi si žalovat!“

„Žalovat. Proč? Dáš mi zadostiučinění sám!“

„Svatý Ondřeji! Myslíš v souboji?“

„Ano! V souboji!“

„Hle, nový důkaz, že ten chlapík je vskutku blázen!“ zvolal setník. „Tisíc hromů! Já jsem důstojník! Jsem setník, hejtman, který se nebije s každým civilistou, je to jasné?“

„Vím to. A právě proto se spolu můžeme bít.“

„Jak to? Považuješ se snad za něco lepšího, než já?“

„Ovšem.“

„Vzal tě ďas!“

Výjev začínal být vážný. Krajský náčelník až dosud ke všemu mlčel, ačkoli v něm vztekem všechno vřelo. Jeho hněv nad urážkami, jichž se dostalo jeho synovi, byl nyní stupňován Samovým počínáním, a nemohl se již ovládnout.

„Poroučím ti, abys již mlčel,“ řekl a obrátil se k trapperovi. „Nemáš zde vůbec co mluvit.“

Sam se na něho udiveně podíval a ptal se:

„A ty ano?“

„Já ano. Jsem krajský náčelník!“

„Zde v hostinci jsi hostem jako já. Musel jsi mne vyslechnout již ve své úřadovně; zde v hostinci pak, kde mají všichni stejná práva, si nedám zakazovat, abych mluvil. Musím ti říci, milý tatíčku, že jsi nesmírný hlupák. A tvůj syn je drzý a hrubý pták, jemuž několik poctivých ran neuškodí, hihihi!“

Ispravnik, setník i ostatní přítomní důstojníci vyskočili se sedadel.

„Klid! Ticho!“ vykřikl krajský náčelník. „Nechte ho! Je opravdu šílený!“

„Poslouchej tatíčku, varuji tě! Jsem tak dobrý člověk, že bych s tebou mohl celý týden jíst kyselé zelí, aniž tě při tom spolknu! Ale tvůj syn mne urazil. Žádám zadostiučinění. Zdráhá-li se je dát, je zbabělec. Je to jasné?“

V místnosti nastalo ticho jako v hrobě. Hudebníci nanovo nespustili. Tim Snaker seděl na svém místě, spokojeně se usmíval a protahoval si suché nohy, přičemž přátelskými kopanci Sama pobízel, aby se nedal.

Co Sam řekl, byla pravda, a krajský náčelník cítil, že to všichni v duchu uznávají. Jeho odvaha poklesla, ač se ještě snažil dodat přísnosti svému hlasu:

„Nařizuji ti znovu, abys mlčel. Neuposlechneš-li, budeš zatčen jako onen provinilý kozák.“

„Doufám, že jsi ještě nezapomněl, co je v mém pasu.“

„Ne; ale je v něm snad, že máme mlčet k tvé vyzývavosti?“

„A je v něm snad, že musím snášet urážky kozáckého kapitána? Urazil mne dvakrát, vyzývám ho na souboj!“

„Nebude se s tebou bít. Nejsi mu roven rodem a nejsi důstojník.“

„Tisíc hromů, to je odpověď! Tohle, bratříčku, tohle se dozví car, až se zas vrátím do Carského sela, abych s ním kávu popil a zahrál skat!“

Všechny oči se s úžasem upřely na tlouštíka, jenž svou hru prováděl s největší vážností. Carské selo? Kávu s carem? Skat?

„U čerta,“ pokračoval Sam. „Báťuška car se podiví, až mu řeknu, že nejsem roven rodem panu setníkovi z Horního Udinska. Směšné! Ale kdo ví, snad to bude také dost trapné a osudné pro tohoto důstojníka. Ale jak chceš. Podám zprávu, –“

Krajský náčelník byl náhle nesmírně zaražen, a ostatní přítomní si pospíšili, aby se tvářili podle něho co možná nejuctivěji.

„Můj Bože! Je to možné, Vaše Blahorodí? Račte se samým carem, ó, ó, proč jste mi to již dávno neřekl, Vaše Prevoschoditelstvo? ‚

Dávaje Samovi stále vyšší a vyšší tituly, vzpřímil krajský náčelník znenáhla svou postavu, až posléze učinil hlubokou, velmi hlubokou poklonu.

„Proč jsem to neřekl?“ tázal se tlustý. „Protože jsem nechtěl. Dělám, co chci, a ne co by si jiní přáli. Poznáš nás ještě lépe. A teď se tě ptám, jsem roven rodem tvému synovi?“

„Jaká je to otázka, Prevoschoditelstvo! Jste vysoko nad ním.“

„Je vlastně ctí pro něho, když ho vyzývám, rozumíš?“

„Ó zajisté, ovšem, samozřejmě! A proto myslím, že nebudete trvat na svém vyzvání,“ kroutil se náčelník.

„Proč ne?“

„Je velmi statečný, Blahorodí! Mohlo by z toho být zranění, Škoda nějaká –“

„Vzal to čert! Chceš tím snad říci, že nejsem statečný?“

„Ne, to nikoliv! Ale co pomůže všechna udatnost proti kuli z pušky –“

„Eh, vždyť se také trochu vyznám ve střelbě. Dokázal jsem to již, když jsem mu prostřelil furažku.“

„Ano, ano, ale šavle je snad ještě nebezpečnější, Blahorodí!“

„Pro něho snad, pro mne ne. Ostatně jsem zvláštním carovým miláčkem. Padne-li tvůj syn v souboji se mnou, ani kohout po něm nezakokrhá. Ale budu-li já zraněn třeba jen lehce, běda mu! Car nezná milost! Tak vidíš, že se souboje bát nemusím, všechny výhody jsou na mé straně.“

Krajský náčelník se díval na svého syna a ten zas na něho. Někteří důstojníci odvrátili hlavy, nebo úplně odešli. Nikdo nechtěl být do záležitosti zapleten. Patrně se chtěli vyhnout vyzvání za svědky. Tu uznal setník za vhodné, aby také promluvil.

„Přesto stále doufám, Blahorodí, že si z nás tropíte jen žerty.“

„Proč myslíš, synáčku?“

„Jsem mistr ve všech zbraních.“

„To je mi vhod. S břídilem bych nebojoval. Nuže, vyzýval jsem tě! Zdráháš se ještě?“

Setník potřásl hlavou.

„Nemohu se zdráhat. Jsem důstojník a musím vyzvání přijmout.“

„Dobrá, dohodněme se zkrátka. Zde můj přítel, který mne stále pošťuchuje nohou, bude mým svědkem. Abys tomu rozuměl, strká mne, protože již hoří touhou, aby tě viděl rozsekaného nebo rozstříleného. Kdo určí zbraně?“

„Uražený.“

„Tedy já. Střílejme z pušek na pět set kroků!“

Setník si oddechl. Pět set kroků je přece jen slušná vzdálenost.

Sam ho lstivě pozoroval a dodal:

„Nebo snad máme říci tisíc? Na tisíc kroků ti ještě snadno sestřelím mouchu s nosu.“

„Jak je libo,“ řekl setník, pociťuje mrazení až v kostech.

„Zůstaňme tedy při pěti stech. Rána je přece jistější, člověk je hned mrtev, což je rozhodně příjemnější než se ještě hodinu či dvě zakusovat do kapesníku. Zítra ráno v šest hodin venku na travnaté rovině. Namítáš něco?“

„Ne, souhlasím.“

„Nu, je to v pořádku. Mohu s radostí konstatovat, že jsem dnes ve velmi dobré náladě. Těšilo by mne, kdybych mohl také druhého pána od vrbiček pozvat k zítřejšímu ránu. Ah, pan poručík tu není? Nevadí! Tedy jen vesele!, Hudebníci, spusťte!“

Krajský náčelník dal znamení, a tanec začal znovu. V oddělení vrchnosti však již hudba nevyvolala veselou náladu. Krajský náčelník mlčel. Rozpaky, strach o synův život a potlačovaný vztek mu hlodaly v duši. Také setník mlčel.

Tlustý Sam, Jim a Tim jevili naopak veselost. Jim se již vrátil ze své pochůzky. Nemohl podat dlouhou zprávu, ale na Samovu otázku odpověděl krátce:

„Byl dopraven do zvláštní budovy, stojící za příbytky kozáků. Je vztyčena na šesti pilířích, a střecha je z rákosí. Vypadá to jako seník, ale bude to asi prachárna. Nemohl jsem se příliš přiblížit, abych se nestal nápadným.“

„Je ta budova střežená?“

„Ano; dva muži jsou u ní na stráži.“

„Doufám, že tam zůstanou stát i pak, až jim kozák uteče. Z lásky k setníkovi a ke Karpale mu musíme pomoci, či ne? Nemáte-li chuť, udělám to sám.“

„Nebreptej, Same! Víš, že jsme k tomu ochotni!“

Zanedlouho nato se krajský náčelník zvedl k odchodu, a jeho syn ho samozřejmě doprovázel. V oddělení lepších hostů nastala volnější zábava. Teprve teď mohli ostatní nerušeně mluvit a rozjařit se.

Kozácký poddůstojník, který zatkl vypovězence číslo Deset, se zatím vrátil. Tlustý Sam viděl, že se dívá na Karpalu, jako by jí chtěl něco říci. Když se konečně i tři lovci zvedli, aby knížecí pár a jeho dceru doprovodili domů, kývl Sam na kozáka, aby je následoval. Chlapík to však provedl ještě chytřeji a šel kus cesty před nimi na místo, kde byla tma. Tam čekal. Když pak kráčeli mimo, přistoupil k dívce a řekl:

„Odpusť mi, sestřičko, že tě vyrušuji! Rád bych ti vyřídil pozdrav od čísla Deset. Neměl bych to vlastně dělat, neboť je teď zatčen, ale my ho máme rádi a setníka nikoli. Mám ti jménem našeho kamaráda poděkovat, že jsi byla k němu tak dobrá. Vrhl by se prý ještě tisíckrát do vody, kdyby sis přála. Také tvému dobrému, tlustému tatíčkovi děkuje. Prosí vás však, abyste si kvůli němu neškodili. Litoval by, kdybyste měli v úmyslu se ponižovat přímluvou u setníka.“

„Setkáš se s ním opět?“ zašeptala dívka.

„Zítra dopoledne. Půjdu s ním asi do Irkutsku.“

„Pověz mu tedy, že jeho přání splním.“

„Chceš mu vzkázat ještě něco?“

„Ne.“

„Spi tedy blaze, sestřičko.“

Kozácký poddůstojník chtěl jít, ale Tlustý Sam sáhl do kapsy, vytáhl rubl, podal mu jej a řekl:

„Moloděc! Na vodku!“

V zemi kde stojí libra nejlepšího hovězího masa tři kopejky, je rubl vzácnou mincí. Poddůstojník byl velmi rozradován.

„Tatíčku,“ řekl, „jsi asi velmi vznešený pán. Snad jsi dokonce domácí, dvorní a tajný sekretář samého báťušky cara, jak mnozí o tobě soudí. Jsem již starý, osmnáct let sloužím ve vojsku, ještě nikdy jsem nedostal rubl. Ty, pane, jsi zde jen půl dne a již mi jej dáváš na vodku. Nebesa ať ti za to dají tolik sudů vodky, abys mohl denně pít od rána do večera, ty i tvoji potomci až do desátého kolena.“

„Cože? To by museli zřídit lihovar jen pro mou rodinu, a k tomu by bylo zapotřebí závodního kapitálu několika milionů rublů. Ne, jsem spokojen denně s jedním sudem. Zajatec asi nemá co jíst?“

„Ne, tatíčku Blahorodí. Nedostane ani jíst, ani pít!“

„To není hezké jednání s člověkem, co myslíš.“

„Není, tatíčku. Bůh ví, že ne.“

Sam se poddůstojníka ještě podrobně vyptal na vše, co vědět potřeboval, pak mu poděkoval a rozloučil se s ním. Když pak Jimovi a Timovi vyprávěl, co od něho slyšel, tázal se Jim:

„Myslíš tedy, že se to podaří?“

„Rozhodně. A to navzdory ostře nabitým puškám obou strážců.“

„Pshaw, o ty nedbám. Snadno bychom byli hotovi s tuctem takových chlapíků, oni však jsou jen dva. Lépe by ovšem bylo, kdybychom mohli užít lsti. Chyba ovšem je, že naše postavy nás prozradí. Ty jsi příliš tlustý a my jsme příliš dlouzí; každý nás pozná.“

Došli ke stanům na tržišti a vstoupili do velké jurty Burjatů. Koldokola nebyly již táborové ohně, a protože byla noc velmi tmavá, nebylo pro tři obratné a zkušené lovce nesnadné vzdálit se opět tajně z ležení.

Kapitola čtvrtá ŽABÍ DUCH

Jim Snaker byl vůdcem, protože věděl, kde leží prachárna.

Když se tři lovci přiblížili k budově, zanechal Tlustý Sam oba dlouhé bratry vzadu, lehl na zem a lezl potichu vpřed. Byla taková tma, že na deset kroků bylo sotva možné rozeznat člověka.

Oba strážci si však udělali pohodlí. Seděli pod zbrojnicí a rozmlouvali spolu tak hlasitě, že je bylo slyšet zdaleka. A o čem mluvili? O svém zajatém kamarádovi, ačkoli ten byl přímo nad nimi a musel slyšet každé jejich slovo.

Sam přilezl až k nim. Pod budovou byla ještě větší tma, než na otevřené prostoře. Přesto Sam zpozoroval, že o budovu je opřen krátký žebřík, po němž bylo možné vystoupit nahoru ke vchodu.

Za rozhovoru obou strážců se musel Sam několikrát vší silou přemáhat, aby utlumil smích. Nerozuměl sice každému slovu, ale smysl rozmluvy přece jen chápal. Nabyl z ní přesvědčení, že sibiřský kozák je člověk upřímný, dětinský, a nesmírně pověrčivý.

„Kdyby se mu podařilo utéct, dostali bychom každý sto ran knutou,“ rozumoval právě jeden strážce.

Druhý si rukou honem sáhl na záda, aby se podrbal na hřbetě. Snad již ze zkušenosti věděl, jak to chutná. Pak odpověděl:

„Naštěstí utéct nemůže. Je přivázán!“

„A kdyby přetrhal provazy?“

„Pak ho zastřelím, jako že je Bůh nade mnou!“

„Bratříčku, nebylo by ti líto kamaráda?“

„I bylo by. Však bych mu předtím řekl: továryši, zůstaň tady a přivaž se zas, jinak na tebe musíme střelit, holoubku!“

„Tak, tak. A on je rozumný člověk, dobrý člověk, který se nepřipraví o život proto, aby nám ušetřil výprask. Nemějme tedy starost. Jsem přesvědčen, že všechno dopadne dobře.“

„Protože dnes je šťastný den. Víš-li, brachu, že jsou v každém roce dni šťastné a nešťastné?“

„To jsem již věděl jako dítě. Jsou přece dni, kdy člověk nesmí nic podniknout, ani sít, ani žít, nesmí se vydat na cestu, žádný obchod uzavřít, spor začínat, nic, vůbec nic.“

„Přesně tak! Tři nejnešťastnější dni jsou: první březen, protože toho dne byla zpustošena Sodoma a Gomora, první srpen, protože tehdy byl svržen s nebe ďábel, a první prosinec, kdy se narodil Jidáš Iškariotský. Naopak jsou zase tři dni šťastné; ze všech však nejšťastnější je právě dnešní den, den svatého Ivana Vasiljeviče, čili den pokladů!“

„Ano, vím to dobře. Moje babička našla poklad. Bylo v něm na tisíc miliónů rublů.“

„Není možná. Tolik peněz!“

„Už je to tak.“

„Jak to, že ti nic neodkázala?“

„Hlupáku! Našla poklad, ale nevytáhla jej. Byla tak neprozřetelná, že při tom promluvila. Ke kopání pokladů jsou totiž předepsána jistá slova. Za nic na světě nesmí člověk říci nic jiného, jinak vše zmizí, za hromového třesku a blýskání zmizí.“

„A znáš ta slova?“

„Znám je velmi dobře. Babička mně je řekla a naučil jsem se je zpaměti. Ale teď mi napadá: poklady mohou vybírat jen ti, kdo se narodili v neděli.“

„Já jsem se narodil v neděli.“

„Opravdu? Já taky.“

„Ty, továryšči, kdybychom tak našli poklad!“

„Svatá Theodosie! Já bych jej dlouho ležet nenechal!“

„Ani já!“

„Ale jak si počínat, když se člověku zjeví poklad, víš to?“

„To všechno mně má babička popsala. Poslouchej! Především se objeví světýlko.“

„Jaké barvy?“

„Přijde na to. Čím temnější je světlo, například když je zelené, tím menší je poklad. Jasně žluté světýlko je nejlepší, protože žlutá barva značí zlato. A pak se zjeví duch.“

„Hu! V jaké podobě?“

„To je různé, podle okolností. Mé bábě se objevila bjaguška, žába. Čím větší je to zvíře, tím větší poklad. Bjaguška mé babičky byla dvakrát taková, jako má beranice a kvákala, že ji bylo daleko slyšet. Babička říkala, že se také mně objeví duch v podobě žáby. Takové zvíře zůstává totiž, abych tak řekl, v rodině.“

„A co dál?“

„No, nutno jít za duchem zvolna až k místu, kde zmizí.“

„Ach! Kéž by se nám dnes zjevila taková hodně veliká žába!“

„Ale mluvit se s ní nesmí?“

„Proč by ne? Zatím ano. Dokonce je možné ptát se ducha na různé věci.“

„Odpovídá?“

„Ano. Ovšem hlasem zvířete, v jehož postavě se objevuje. Někdy však, když je totiž nedělní dítě zvláště šťastné, promluví duch i lidskými slovy. Na místě, kde zmizí, najde se pak země trochu rozhrabaná. To udělal duch na znamení, aby ukázal, kde je poklad.“

„A potom se musí kopat?“

„Ihned, protože se svítáním poklad zmizí. Ale od té doby, kdy se začne kopat, nesmí být proneseno jiné slovo než jen zaklínací průpovídka, ať se děje cokoliv, jinak je poklad ztracen. U mé babičky byl již poklad skoro vyhrabán ze země, když v tom na ni kdosi zavolal, zapomněla se a odpověděla mu. V tom okamžiku poklad zmizel s hroznou ranou, jako by se země bořila.“

„Ty znáš onu průpovídku?“

„Ano.“

„Ó, kéž bych ji mohl slyšet!“

„Až doposud jsem o tom mlčel. Ale tobě ji povím, neboť je docela možné, že se nám duch objeví. Zatímco je v zemi ryto a kopáno, je třeba říkat stále šeptem:

Tady na tom místě

leží poklad jistě.

Duchové, mně pomáhejte,

na pomoc mi pospíchejte.

Na modlení za vás dám,

až si poklad vyhrabám.

Tohle musí člověk říkat, dokud není poklad úplně venku. Pak se otvor sám sebou zasype, takže nikdo nepozná, co se tu dělo. Od té chvíle již můžeš volně mluvit, duchu však nutno dát vodku.“

„Cožpak duchové pijí vodku?“

„Proč by ne?“

„Myslel jsem, že nepijí.“

„Jsi hlupák, bratříčku. Vždyť duchové žijí pod zemí, kde střeží poklady. Je jim chladno, země je vlhká. Jaký div, že se nastudí a mívají rýmu?“

„Pravda, pravda!“

„Proto jim nutno za poklad zaplatit vodkou. Po sedm dní a nocí se musí právě o půlnoci vylít džbán vodky na místo, kde byl nalezen poklad.“

„Pokud jde o mne, byl bych ochoten obětovat každou noc sud nejlepší vodky, kdyby se mně duch ukázal.“

„Tolik vodky obětovat je škoda a duchové o to ani nestojí. Opijí se mnohem snadněji než člověk; vždyť nedostanou vodku tak často. Opilý duch by ostatně mohl provést mnohé hlouposti, snad i poklad odnést, jen proto, aby si na vodku opět vydělal. Darmo bys mu sud vodky dával, bratře! Jenom tolik, aby si ohřál žaludek, je dovoleno.“

Dál Sam neposlouchal. Bylo sice zábavné naslouchat žvanění obou molodců, ale pro Sama bylo něco ještě zábavnější. Lezl nazpět k druhům a řekl:

„Zůstaňte tiše, a nedivte se, spatříte-li vzplanout oheň a uslyšíte-li kvákat žábu.“

„Jakou žábu? ‚

„Nemám kdy dlouho vysvětlovat. Dva hoši, kteří tam sedí pod seníkem, by rádi našli poklad. Chci jim k tomu dopomoci. Jakmile odejdou, přijdu k vám a pak zajatce odvedeme.“

Sam spěchal dál. Udělal veliký oblouk, až se octl ve vzdálenosti asi tří set kroků proti takzvané zbrojnici, na místě, k němuž byli strážci obráceni zády.

Tlustý lovec vytáhl nůž a vyhrabal v zemi dost velikou jamku. Potom lezl zpět k budově, vytáhl zápalku a sundal si čepici. Když držel čepici u samé země a sirku pod ní zapálil, nemohl být sám spatřen, pozorovateli se zdálo, že světýlko vystupuje ze země.

Oba kozáci se zatím bavili dál.

„Víš, v kterou dobu se duchové nejraději objevují?“ ptal se jeden.

„O půlnoci.“

„Ano. Půlnoc je pro ně právě nejlepší čas. Myslím, že do půlnoci již daleko nebude.“

„Taky se mi zdá. Nebojíš se?“

„Ani co by se za nehet vešlo.“

„Já také ne. Kdyby přišel duch, běžel bych za ním, jako člověk běží za mladou, hezkou dívkou. Přál bych si, aby, tytytyty, cocococo, tototo je za světlo?“

Kozák popadl druha za rameno a držel ho křečovitě. Poslední slovo ze sebe vyrazil jen s námahou a koktavě. Přes ujištění, že se nebude strachovat, mrazilo ho asi po celém těle.

Jeho druhovi se dařilo podobně. Díval se chvíli zděšeně na světlo, jež jako by vystupovalo ze země, a pak řekl třesoucím se hlasem:

„Duch!“

„A, a, a, ano!“

„Svatý Ivane Vasiljeviči! Žába!“

„Žá, žá, žá, žá, žába, tvo, tvo, tvojí ba, ba, ba, ba, babičky!“

„Žába mojí babičky!“

„Ale větší, mnohem vě, vě, vě, vět, ší!“

„Svatý Bože, ta vyrostla! Ta vyrostla za osmdesát let!“

„Je-li mo, mo, mož, ná?“

„Kvák, kvák, kvák, kvák,“ ozvalo se před nimi.

„Slyšíš? Slyšel jsi?“

„Ano.“

„Kváká!“

„Volá nás.“

„Máme jít za ní!“

„Pojďme!“

Zvedli se. Oba sice hned zpozorovali, že se jim třesou kolena, ale nechtěli se k tomu přiznat. Drželi se za ruce.

„Alexeji, ty se třeseš!“

„Nesmysl. Ty sám se třeseš a myslíš si, že já. Proč bych se třásl? Ducha se nebojím, vždyť je to žába! Pojď!“

Duch před nimi poskakoval žabími pohyby. Plížili se zvolna za ním.

„Kva, a, a, ak!“ ozval se znovu skřehot, a žába se zastavila. Kozáci stanuli rovněž.

„Hu! Podívej se, jak je tlustá!“

„To je dobře. Poklad bude jistě obrovský. Promluvíme si u ní?“

„Nu, promluv!“

„Ne, mluv ty!“

„Proč já? Vždyť je to žába tvé babičky!“

„Nu, dobře!“

A udělal krůček dopředu a tázal se kozák třesoucím se hlasem:

„Jsi zvíře?“

„Kvá, á, á, ák, kvá, á, á, ák!“ zněla odpověď. Kvákání bylo táhlé, jako by někdo říkal ne a při tom potřásal hlavou.

„Jsi duch?“

„Kvak, kvak,“ znělo krátce, jako určité ano.

„Ukážeš nám poklad?“

„Kvak!“

„Máme jít za tebou?“

„Kvak!“

„Poslouchej, neuškodí nám to?“

„Kvá, á, á, ák!“

Nato záhadný zjev opět poskočil, a kozáci za ním. Vnuk babiččin nabýval odvahy. Tázal se:

„Kde je poklad?“

„Kvak!“

Zdálo se, že toto zvolání znamená „zde“, a na potvrzenou učinila žába vysoký skok do vzduchu a těžkým nárazem dopadla na zemi.

„Máme kopat?“

„Kvak!“

„Najdeme poklad?“

„Kvak, kvak, kvak!“

Znělo to tak, jako by žába, sedící na břehu rybníka, na rozloučenou ještě jednou zaskřehotala a pak zmizela ve vodě. A tak se také stalo: zjev zmizel v noční temnotě.

Oba muži šli zvolna blíž.

Krev jim bušila v skráních, když dospěli k místu, kde naposledy viděli žábu. Sklonili se, aby si prohlédli půdu.

„Svatý Stanislave Theofile! Tady je jáma!“

„Poklad! Vykopejme jej!“

„Hle, tam naproti je zahrádka mladého Alexeje Filipoviče, vzadu v koutě jsou rýče a motyka. Půjdu, abych je přinesl.“

„A kde zůstanu já? Tady?“

„Ano. Nesmíš se odtud ani hnout, nebo se nám otvor opět zasype. Modli se, až odejdu a odříkávej průpovídku. Až se vrátím, nesmíš pronést jiné slovo, než tu průpovídku.“

Kozák šel, a jeho druh si začal odříkávat zaklínání. Když se první vrátil a přinesl potřebné nástroje, pustili se oba do práce, až jim z čela stékal pot. Jáma byla již aspoň metr hluboká, když v dálce zpozorovali světlo, blížící se směrem od města. Začínalo jim být úzko. Světlo bylo stále jasnější. Přicházeli dva muži, z nichž jeden nesl svítilnu. Stěny svítilny byly pokryty promaštěným papírem, patrně z nedostatku skla.

Na neštěstí kráčeli ti dva přímo k místu pokladu a záhy stanuli u obou vojáčků, kteří se potili nejen námahou, nýbrž i úzkostí, neboť ti dva byli, krajský náčelník a jeho syn, setník!

„Co se tu děje?“ tázal se první.

Odpověď se neozvala. Oba hledači pokladů si byli příliš vědomi zákazu promluvit, báli se, že by jim poklad zmizel.

„Co tady děláte, ptám se!“

Nesrozumitelné zabručení zaznělo z jámy.

„Jste hluší, ničemové?“ zahřměl setník.

„Dobří duchové, to jsou tvoji kozáci!“ zvolal krajský náčelník.

„U všech ďáblů! Pomohu jim!“

Při těch slovech vytáhl setník knutu a začal mydlit hřbety obou mužů v jámě. Ti však jako by nic. Trpělivě snášeli rány a kopali a ryli dál, broukajíce při tom svou průpovídku. Ačkoli jim rány bičem působily bolesti, přece nepromluvili a neustali pracovat, až byl setník tak unaven, že mu ruka klesla.

„Copak nemáte žádný cit, ničemové? Polezte z díry!“

„Tady na tom místě –“ odříkával jeden.

„Co to žvaníš?“

„Najdu poklad jistě,“ dopověděl druhý.

„Poklad? Aha! Dostanete poklad, holoubkové, ale knutou, dobře vypočítaný, ha! U svatého Cypriana, teď mně je jasné, co tu dělají! Chtějí vyhrabat poklad. Proto kopají jámu, místo aby byli na stráži! Chlapi, kdo vám tohle namluvil? Jakživ jsem neviděl tak hloupé kotrby.“

To jednomu ze zlatokopů přece jen nešlo pod vousy. Zapomněl na to, že má mlčet, vypadl z úlohy a odpověděl:

„Hloupí? Ba ne, tatíčku, hloupí nejsme, naopak, my jsme velmi chytří!“

Jeho druh vykřikl leknutím:

„Ó svatá Veroniko! Všechno je ztraceno! Tys promluvil!“

Vtom si uvědomil, že sám také žvatlá. Upustil rýč, který držel v ruce, a žalostivě zvolal:

„Svatá matičko! Co jsem udělal?“

„Žvanil jsi! Nemohl jsi držet hubu? Přál bych si, aby přišel ďábel a odnesl tě! Dnes konečně nastal pravý den. Po léta jsem marně čekal na žábu mé babičky. Dnes se nám zjevila a byla tak veliká, tak veliká! Tady leží zcela jistě milióny, neboť čím větší je žába, tím větší poklad. Dal jsem si hřbet roztřískat, aniž jsem se ozval, a přece to bylo marné, neboť jsi promluvil a poklad opět zmizel!“

Druhý na něho hleděl s otevřenými ústy a pak vybreptal:

„Snad se zas za rok zvedne!“

„Sotva. Žába se mně již neukáže! Ó, jak jsem nešťastný! Kdybych byl býval sám, byl bych měl mnoho peněz, neboť by mne nikdo na světě nedonutil, abych promluvil.“

„Snad přece, bratříčku!“

„Ne, ne! Ale byl jsi se mnou ty, zbloudilý, a teď je po všem, navždy po všem!“

Setník a jeho otec nepřerušili dosud tento krátký hovor; nyní však řekl setník:

„Mýlíš se! Není po všem. Hlavní věc teprve nastane, totiž trest za vaše lajdáctví. Poběžíte ulicí, ničemové!“

Oba kozáci v okamžiku vyskočili z jámy a vrhli se před setníkem na kolena.

„Tatíčku, to neuděláš!“ zvolal nešťastný vnuk babičky, kdysi rovněž nešťastné. „Můj Spasiteli, nevydrželi bychom to, můj dobrý tatíčku!“

„Mlč, ničemníku! Dám vás zbičovat k smrti. Opustili jste své stanoviště!“

„Ne, neudělali jsme to. Jsme ještě zde, neutekli jsme. Ani nás nenapadlo utíkat.“

„Ale opustili jste své místo, svou stráž! Víš, co to znamená? I kdybych vám chtěl odpustit vaši lehkomyslnost, přece vás musím potrestat za vaši hloupost. Kopat poklady! Kdo to jakživ slyšel tady v tundře! Hlupáci, kteří věří na poklady! A snad také věříte na duchy, kteří je hlídají, co?“

„Ano, věříme, tatíčku!“

„Tak! Hlupáci! Nejsou žádní duchové a žádné poklady, rozumíš?“

„Tatíčku, jsou! Viděli jsme, jak poklad hořel.“

„Hořelo v tvém zabedněném mozku. Vzplanula tam tvá hloupost.“

„Oh, tatíčku setníku! Můžeš nám věřit. Ducha jsme nejen viděli, nýbrž mluvili jsme s ním. Odpovídal nám na naše otázky.“

„Tak, tak. Stále lepší. Mluvili jste s ním tedy? Jak vypadal?“

„Jako žába.“

„Pěkný duch. Co říkal?“

„Říkal: kvak!“

„Žába ovšem nic jiného neumí, než kvákat. Kde máte pušky?“

„Položili jsme je, tatíčku, tam kde jsme stáli.“

„Pěkně, velmi pěkně! Zbraně odhodit! Opustit stráž! Chlapi, dám vás zmrskat, že budete mluvit stejně duchaplně, jako ta vaše žába. Jdu se přesvědčit, je-li zajatec dobře střežen; vy ho máte střežit a místo toho si dobýváte poklad. Zajatec zatím může být za horami!“

„Nemůže, dobrý tatíčku. Je dobře přivázán.“

„Nu, podívám se na něho. Běda vám, nebude-li vše v pořádku. Zůstanete tady stát, než se vrátíme. Pak rozhodnu, co se s vámi stane. Ani krok odtud! Rozumíte?“

„Ani krok, tatíčku, pokud se nevrátíš. Poslechneme tě.“

Setník zaklel a obrátil se se svým otcem k zbrojnici. Vylezli po žebříku, a setník, který lezl první, sáhl především na zámek na dveřích, není-li porušen.

„Všechno v pořádku?“ ptal se krajský náčelník.

„Ano. Ale to ještě nic neznamená. Přesto mohl uniknout.“

„Otevři.“

Setník odstrčil závoru, nadzvedl dveře, otevřel je a vstoupil. Vzápětí se ozval tichý zvuk, znějící skoro jako potlačený lidský vzdech.

„Co se stalo? Co se děje?“ tázal se krajský náčelník.

„Nic. Pojď za mnou!“ zněla tichá odpověď zevnitř.

«««

Zatím co oba dobří kozáci kopali poklad, plížil se Tlustý Sam oklikou ke svým druhům, kteří na něho čekali.

„Jakou komedii tu hraješ?“ tázal se šeptem Jim Snaker, když Sama poznal.

„Komedii? Ba věru! Ti dobří hoši mne považovali za ducha, který se jim objevil v podobě žáby, hihihi! Neslyšeli jste kvákání?“

Oba Snakerové přisvědčili, a Sam jim pak krátce vylíčil, jak s úspěchem představoval žábu, věštící přítomnost pokladu.

„Teď máme dost času, abychom zajatce klidně a pohodlně vyvedli,“ pravil nakonec. „Ti tam budou kopat až do rána. Prolijí několik litrů potu a je jasné, že nic nenajdou. Jiný poklad, který mají střežit, zatím zmizí, hihihi!“

Z toho, co vyslechli, nabyli i oba Snakerové mínění, že není třeba, aby příliš pospíchali.

„Vystoupíme nahoru všichni tři?“ tázal se Tim.

„Není třeba,“ odpověděl Sam. „Zůstaňte dole na stráži. Jsem sice přesvědčen, že nebudeme vyrušováni, ale zachce-li se ďáblu, mohl by nám přece připravit nějaké překvapení.“

Zavedl pak oba dlouhány až k zbrojnici, sám vylezl nahoru, odstrčil závoru, otevřel dveře a vklouzl dovnitř.

„Číslo Deset!“ řekl tlumeným hlasem.

„Zde jsem,“ zněla tichá odpověď. „Kdo mne volá?“

„Tvůj přítel. Jsem onen malý, tlustý muž, kterého jsi viděl v krčmě. K ďasu, je tu tma, jako v medvědím žaludku. Není tu nic v cestě, oč bych klopýtl?“

„Ne, cesta je volná. Jsem spoután.“

„To nevadí. Přijdu.“

Sam se šoural směrem, odkud slyšel kozákův hlas. Ruce měl vztaženy před sebe, až narazil na lidské tělo.

„Tak, tady jsi. Hned tě odvážu.“

„Pomyslel jsi na následky, cizinče?“

„Vzal to čert!“ zaklel Sam jako pravý Rus. „Následky, nenásledky! Váš krajský náčelník je hlupák prvního řádu. Nemám před ním nejmenší vážnost. Ostatně, kdo mi dokáže, že jsem tě osvobodil?“

„Nenapadne to mým strážcům?“

„Sotva. U těch je o nápad vždy velká nouze. Ale pověz mi, synáčku, kdo vlastně jsi?“

Kozák, jehož pouta Sam uvolnil, vstal.

„Kdo jsem? Dnes číslo Deset, sibiřský vyhnanec. Dříve jsem byl ruským důstojníkem.“

„Hola! Tedy žádný bratříček? Nu, nevadí! Ať důstojník, ať trestanec, vím, že jsi slušný hoch, kamaráde. Nesmíš tady zůstat; půjdeš se mnou!“

„Kam?“

„Pryč z této krajiny.“

„Hm. Rád bych šel, ale něco mne tu zdržuje.“

„Zdržuje? Divná věc! Co je to?“

„Nevím, mám-li to říci. Je to –“

„Aha! To děvče, co? Jakpak se jmenuje, ta krasotinka –Karpala! Uhodl jsem?“

„Ano. Můžete se mi vysmát.“

„Ani mi nenapadne. Vždyť já mám taky Karpalu, jenže ta se nazývá Lucy –“

Sam se zarazil, neboť v tom okamžiku se ozval zdola hlas Tima Snakera:

„Pozor! Pospěšte si! Přicházejí lidé. Rychle!“

Sam chvátal ke dveřím, kde stál na žebříku Jim a díval se směrem, kde kozáci dosud ryli a kopali; spatřil tam nyní zář svítilny a zároveň zaslechl hlasitý, hněvivý hlas důstojníka.

„Hrome, setník,“ řekl tlustý.

„Přišel asi, aby se podíval na zajatce. Pospěš si, Same, rychle s ním dolů!“

„Ani mne nenapadne.“

„A proč ne?“

„Kdyby se dozvěděli o jeho útěku již nyní, mohli by ho snadno chytit. Mám jinou myšlenku. Zavolej nahoru Tima!“

Jim tiše zavolal, a za okamžik byl nahoře i Tim Snaker.

„Well!“ řekl Sam. „Rychle dovnitř, braši! Dveře zavřít!“

Vedle dveří byla díra, kterou bylo možno prostrčit ruku a zastrčit závoru na hák. Sam tak učinil. Pak se tichounce usmál a řekl:

„Naleznou čtyři místo jediného, hihihi! To bude švanda!“

Mezitím bylo jasně slyšet láteření, s nímž setník uštědřoval vojákům výprask. Nakonec se ozval jeho rozkaz:

„Zůstanete stát tady, dokud se nevrátíme, rozuměli jste?“

„Není sám!“ řekl Sam. „To je osudné!“

Přistoupil znovu k otvoru, díval se ven a obrátil se za chvíli ke svým druhům.

„Jde s ním jeho otec, krajský náčelník, což mne nesmírně těší. Dostaneme je oba. Dejte pozor!“

Sam odstoupil stranou. Čekali. Pak závora zarachotila, dveře se otevřely a vstoupil setník. Právě se obracel k otci, aby ho zavolal, když mu Sam položil ruce na krk. Mocné stisknutí, krátké zasténání a důstojník ztratil vědomí.

Krajský náčelník zaslechl ten sten a tázal se po jeho původu. Duchapřítomný Sam mu rychle šeptem odpověděl, napodobuje při tom setníkův hlas. Podařilo se mu to! Krajský náčelník vstoupil. Jim mu vytrhl hned svítilnu z ruky a Tim ho popadl za krk tak mocně, že starému muži rázem klesly ruce, jen zachraptěl a ztratil vědomí stejně jako jeho syn.

Oba byli položeni vedle sebe na podlahu. Tlustý Sam zvedl svítilnu, posvítil jim do tváře a řekl:

„Snad mají v kapsách kapesníky. Především jim zavažte oči, aby nás neviděli, až procitnou.“

„To není třeba,“ odpověděl Jim. „Až se probudí, už tu nebudeme.“

„Zase chceš být chytřejší než já, starý medvěde? Říkám ti, že mám chuť zůstat zde ještě hodinku.“

„Proč? Budeme je snad lynčovat?“

Sam otevřel ústa a zadíval se s překvapením na Jima.

„Lynčovat! Heigh-ho! Že mě to nenapadlo! To není zlá myšlenka!“

„To si myslím. Jim Snaker nemívá špatné nápady. Peřím je sice posypat nemůžeme, ale zato je tu dost koudele a tady v koutě je sud plný dehtu. To se znamenitě hodí. Svlékněte je, nežli se vzpamatují.“

Sam pověsil svítilnu na hřebík a pak bylo osm rukou horlivě zaměstnáno. Oba přistižení byli svlečeni, ústa jim byla ucpána hrstí koudele. Provazů zde byla značná zásoba. Svázali je jimi. Nato byli po krk namazáni dehtem a obaleni krátce naškubanou koudelí. Koudel se na dehet ovšem přilepila. Pak je přivázali k trámu, u něhož byl před tím přivázán kozák.

„Budou mít ze sebe radost, až se vzpamatují,“ zašklebil se vesele Sam.

„Zdá se, že se už hýbají.“

„Podiví se velice, hihihi! Nechtěl bych být na jejich místě. Celou noc strávit v takovém stavu! Doufejme, že na to po celý život nezapomenou. Bude jim to poučením. A teď pryč! Jsme hotovi.“

Tři přátelé a kozák, zhasnuvše svítilnu, opustili zbrojnici. Sam vyšel poslední a zavřel za sebou dveře. Pak obešli značným půlkruhem celé město a zamířili směrem k táboru Burjatů.

„Kam mne vedete?“ ptal se kozák. „Do ležení jít nesmím, do města také ne.“

„Zastavíme se nedaleko ležení,“ odpověděl Sam, „a pošleme zprávu Bulovi, knížeti Burjatů. Ten rozhodne, co se stane.“

„Kníže Bula! Ano, jsem přesvědčen, že ten by mi mohl vykázat skrytý a bezpečný útulek, v němž bych přečkal počátek zimy bez obav, že budu odhalen.“

„Výborně. Ostatně mám ještě jiný nápad. Nebudu však mluvit teď, nýbrž až na místě. Pojďme!“

Kráčeli po břehu řeky ještě kus cesty, až dospěli ke křovinám, kde se Tlustý Sam zastavil.

„Tak, my dva zůstaneme tady,“ řekl. „Vy, Jime a Time, informujte Karpalu o tom, co se stalo. Ať udělá, co uzná za vhodné. Potom se k nám vraťte.“

Oba dlouháni otevřeli ústa a zadívali se nechápavě na tlustého.

„Cože máme udělat?“ tázal se Jim Snaker. „Nerozuměli jsme dobře.“

„Běžte a oznamte Karpale, co se stalo, nebo ještě lépe, řekněte to knížeti Burjatů. It?s clear!“

„Ale, Same, to snad nemyslíš vážně. Neumíme přece rusky, abychom jim to mohli říci.“

„Za to já nemohu. Mohli jste se rusky naučit. Byli jste líní a teď z toho máte škodu.“

„Ale vždyť nám kníže neporozumí –“

„To není má, nýbrž vaše věc. Neotvírejte huby a pomozte si posunky. Jako westmani byste to mohli umět. Běžte! Ukažte, že nejste greenhorni a udělejte, co jsem řekl!“

Oba dlouháni odešli se svěšenými hlavami.

„Tak, to bychom měli, bratříčku,“ řekl Sam, usedaje vedle kozáka na zemi a měře si ho svýma lstivýma očkama. „Setkali jsme se opravdu zvláštním způsobem, že? Teď si o sobě pěkně pohovoříme, abychom věděli, co a jak.“

„Čekám na to sám netrpělivě,“ odtušil kozák. „Je jasné, že bych velice rád věděl, komu vlastně děkuji za své vysvobození, zvláště když muži, kteří mne vyvedli z vězení, mluví mezi sebou anglicky. Můžete tak mluvit i se mnou, dělá-li vám ruština potíže.“

Teď bylo na Samovi, aby vyvalil oči a otevřel ústa. Udělal to opravdu poctivě, vyskočil a opět si sedl, pak teprve zvolal:

„Heavens! Vy mluvíte anglicky?“

„Jak slyšíte.“

„Slyšel jste, rozuměl jste, co jsem mluvil se svými druhy?“

„Ovšem.“

„Žasnu! Jsem nejvyšší mírou udiven. Kozák a mluví anglicky! Vyhnanec a, ch, hm –“

„Prosím, mluvte dál. Pochopíte, že mám velkou radost, slyším-li po letech zas svou mateřštinu.“

„Angličan! Mateřština! To přestává všechno! Muži, kdo jste? Řekl jste přece, že jste ruským důstojníkem. Jak můžete být Angličan? Jak to, že by Angličan hrál úlohu vyhnance a prostého kozáka. Jak –“

„Všechno vám povím. Především mi však řekněte, kdo jste vy a vaši druhové.“

„Kdo jsem? Dozvíte se to hned. Já svůj životopis moc rád vypravuji. No, za koho mne máte?“

„Nevím. Jste mi hádankou.“

„Tak vám tu hádanku rozluštím. Jednoho krásného dne jsem se narodil v Rodeviči. Neznáte? Škoda. Není to město lidnaté, ale jsem na ně pyšnější, než kdybych spatřil světlo světa v Paříži nebo v Londýně. O nějaký čas později jsem se věnoval jistému umění, jež nazýváme knoflíkářstvím. A ještě později jsem se zamiloval. Něco takového se u nás stává poměrně dost zhusta, hihihi! Ale má nevěsta Lucy mi byla nevěrná, a tak jsem šel z lítosti a hněvu do Ameriky, abych se stal lovcem v prériích.

„Ah! Prérijní lovec! Již chápu vaše vystupování. Nasvědčuje opravdu muži, který se ničeho nebojí. Ale jak jste se dostal ze Spojených států sem na Sibiř?“

„Přišel jsem na lov.“

„Chcete lovit soboly?“

„Jen tak mimochodem, vběhne-li mi totiž některý do rány. Ve skutečnosti honím člověka, vlastně dva. Dva muže, kteří beze stopy zmizeli.“

Kozák se na Sama překvapeně zadíval.

„Zvláštní věc! Americký lovec jde na Sibiř, aby hledal dva zmizelé. Co jim chcete?“

„Najít je chci!“ zapištěl tlustý trapper. „Tlustý Sam je starý stopař, rozumíte?“

„Tlustý Sam? To jste vy?“

„Yes, tak mi říkají, ačkoli bych se podle křestního listu vlastně měl jmenovat Samuel Barth. Dva kamarádi, kteří jdou se mnou, se jmenují Jim a Tim Snakerové.“

„A ti dva, které hledáte, jak ti se jmenují?“

„Nu, jeden je jistý hrabě, jménem Vasilkovič –“

„Vasilkovič?“ zvolal kozák.

„Ano. Počkejte, seďte! Znáte snad to jméno?“

„Slyšel jsem je kdysi. A ten druhý?“

„Druhý je ztracený syn a jmenuje se Orjelčasta, anglicky Eaglenest.“

„Eaglenest!“ zvolal kozák a vykřikl to jméno tak, že se až rozléhalo.

„Tiše, tiše!“ varoval Sam kozáka. „Nezapomeňte, že jste uprchlík. Znáte snad i toto jméno?“

„Ano. Jsem, master Barthe, jsem –“

„Nejsem žádný master Barth. Říkejte mi Sam a dost! No, tak co jste? Chcete mi říci své jméno?“

Kozák schýlil hlavu.

„Jmenuji se, číslo Deset,“ řekl tiše.

„Nonsense! Nebudete přece chtít, abych vám říkal Desítko. Máte přece nějaké pořádné jméno?“

„Vypovězenec nemá jméno. Mé příjmení je George.“

„George, dobrá. Chlapík, kterého hledáme, se jmenuje také George, George Eaglenest.“

Kozákova tvář začala jevit vzrušení, které nebylo možné potlačit. Na čele mladého muže vyskočily kapky potu.

„Hledáte Georgeho Eaglenesta? Master Same, je to pravda?“ tázal se chraptivým hlasem.

„Proč by to nebyla pravda? Co je vám? Proč se tak divíte?“

„Nedivím se, –, to, divím se, –, ano, divím se, že vy, americký prérijní lovec, jste přišel na Sibiř, abyste pátral po ztraceném člověku.“

„Na tom není nic divného, protože jsme ostatní členy rodiny Eaglenestů již našli.“

„Co říkáte? To, –, to není možné!“

„Hlouposti. Říkám vám to a basta. Máme je, povídám, totiž dvě sestry, Čitu a Lilian, –“

„Čita!“ vydechl kozák.

„– a dva bratry, Hermana a Martina.“

„Můj Bože!“ zvolal kozák. „To je celá rodina, jen matka schází!“

„Přesně tak. Matka a onen George, který je tady.“

„Víte to tak jistě, že je zde?“

„Ne, nemáme vlastně nejmenší tušení, kde vlastně vězí. Je tu jen stopa, ale počkejte! Odkud víte, že máme již celou rodinu, kromě matky.“

„Vím, vím to, slyšel jsem to od Georgeho Eaglenesta, s nímž jsem se kdysi setkal.“

„Egad! Jaká náhoda! Kde to bylo?“

„Na Kavkaze. Byl v ruských službách, měl hodnost kapitána.“

„Kdy jste ho tam viděl?“

„Před čtyřmi nebo pěti lety.“

„Souhlasí! Na chlup souhlasí! Kdo by si byl pomyslel, že zde, v Horním Udinsku, potkám člověka, který zná Georgeho Eaglenesta. Až se to dozví master Herman, ten se zaraduje.“

„Kde je, – Herman.“

„V Chabarovsku, ale přijde sem brzy za námi.“

Tato zpráva působila na kozáka jako úder blesku. Nemohl promluvit. Jeho bratr, ten, o němž myslel, že žije někde v Africe v otroctví, je zde, na Sibiři!

Tlustý Sam jako by nepozoroval jeho rozčilení a mluvil dál.

„Je to dnes již podruhé, co vzpomínám na Eaglenesty. Před několika hodinami mi je připomněl ten ničema, derviš.“

„Derviš?“

„Hm, o tom vy ovšem nemůžete vědět. Derviš, o němž mluvím, potlouká se po světě a dává si různá jména. Několikrát jsme ho již měli v rukou, ale pokaždé unikl. Jmenuje se vlastně Florin a byl sluhou rodiny Eaglenestů.“

„Florin! Florin!“

„Haló! Vy znáte i toho chlapíka?“

„Ó, velmi dobře.“

„Odkud?“

„Onen George Eaglenest mi o něm vyprávěl.“

„Hm. Tak tak. Starý Jim Snaker se dnes domníval, že zde Florina viděl.“

„Kde?“

„Tam mezi stany. Ale je to sotva možné.“

„Proč by nebylo? Na světě se stávají i věci neuvěřitelné.“

„Myslíte? Že by to tedy byl skutečně on? Byla by to čertovská věc, kdybychom tak toho chlapíka chytili. V jeho rukou je totiž klíč k celému tajemství Eaglenestů.“

„Musí tedy být chycen a také bude. Je zde! Viděl jsem ho!“

„Cože?“ vykřikl tlustý a vyskočil mrštně jako opice. „Vy ho znáte?“

„Znám ho a viděl jsem ho zde osobně.“

„Behold! Vy, – vy, –“

Sam se zarazil, přistoupil k mladému muži a položil mu ruku na rameno.

„Proč nechcete říci, že vy sám, – jste George Eaglenest?“

Kozák mlčel. Sklonil hlavu a neodpovídal.

„Změnil jste se hodně,“ pokračoval Sam, „a nejste dnes svému bratru příliš podobný. Jen proto jsem vás již dříve nepoznal. Ale jste to vy?“

„Ano, jsem,“ řekl kozák tiše.

Sam si zhluboka oddechl a zvolal:

„Chvála Hospodinu! Opravdu! Stále ještě se dějí zázraky a divy! George Eaglenest vyhnancem na Sibiři! A já ho nalézám, já, Tlustý Sam z Rodeviče! Sir, zde je má ruka! Všechna, všechna vaše bída je nyní skončena!“

„Podaří-li se mi útěk, ano.“

„Podaří se, buďte ujištěn. Z čeho jste byl obviněn, že jste mezi vyhnanci?“

„O tom později. Nyní bych se chtěl především dozvědět o svých příbuzných; to si snadno můžete pomyslet. Vypravujte mi o všem jen zcela krátce a stručně. Na podrobnější a obšírnější zprávy nemáme čas.“

Kozák se opět posadil. Sam k němu přisedl a stručně mu řekl vše, co věděl.

Když skončil, oddechl si mladý muž, jako by procitl z hlubokého snu. Sáhl si na čelo a promluvil:

„Máte pravdu, nechť se tedy dozvíte všechno. Až do dnešního dne jsem se domníval, že já sám z celé rodiny mám poněkud snesitelný úděl. V Suakinu jsem upadl do rukou obchodníka s otroky a tamodtud jsem byl dopraven do Fašody. Můj pán měl v úmyslu mne prodat do Súdánu, tam prý tehdy dobře platili za bílé otroky. Avšak již prvního dne našeho pobytu ve Fašodě se změnil můj osud. Hrabě Vasilkovič, který se právě vrátil z výzkumné výpravy na horním Nilu, mne spatřil a byl dojat mým osudem. Byl to milionář, a částka, kterou za mne otrokář požadoval, byla pro něho pakatelem. Zaplatil, aniž smluvil jediného para, a odvedl mne do Petrohradu. Tam se mi dostalo pečlivé výchovy, a jelikož byl hrabě svobodný, přijal mne za vlastního.“

„Co tomu řekli jeho příbuzní?“

„Nevím.“

„Neučinil jste ani později pokus přiblížit se ke svému strýci, lordu Lindsayovi?“

„Vždy potají jsem si to přál, avšak můj otec, myslím totiž hraběte Vasilkoviče, tomu nepřál. A jelikož si mne vzal na starost, nebylo to ani třeba. Podnikl jsem vlastně jen jedinou věc; abych někde, či nějak zachytil nit, která by mne mohla dovést k mé nezvěstné rodině; všude, kdekoli to bylo možné, jsem vystupoval jako Orjelčasta a nikoli Vasilkovič.“

„Tak se ovšem lord nemohl dozvědět, že jste byl zachráněn.“

„Ovšem. Ani já jsem neměl tušení, že můj bratr Martin se dostal řízením osudu do Spojených států. Byl jsem přesvědčen, že všichni moji příbuzní zahynuli v nitru Afriky. I můj pěstoun byl téhož názoru a proto jsme nepodnikli pátrání; věřili jsme, že by k cíli nevedlo.“

„Však se umím docela dobře vpravit do vašich představ. Ovšem nepočítal jste s Tlustým Samem, he?“

„Bylo přáním hraběte Vasilkoviče, abych se stal carským důstojníkem. Dotáhl jsem to až na setníka.“

„Well.“

„Před třemi lety jsem nastoupil se svým pěstounem cestu na Sibiř, která se nám stala osudnou.“

„Kdo vás doprovázel?“

„Nikdo. Hrabě cestoval rád sám, měl co nejméně zavazadel, aby si zachoval největší možnost pohybu. Proto jsme neměli s sebou ani sluhy.“

„Pak ovšem je pochopitelné, že jste zmizeli beze stopy.“

„Pro mne to pochopitelné není. Celá věc je mi dodnes záhadou.“

„Záhadou, kterou rozluští rovněž Tlustý Sam, na to se spolehněte!“

„Dorazili jsme do malého sibiřského městečka Ulukutska, kterému by spíše náleželo označení vesnice, a ubytovali jsme se v osamělém hostinci. Druhého dne jsme se chtěli vydat na lov sobolů, nedostali jsme se však k tomu, protože nás kozáci brzo ráno vytáhli z postelí.“

„Z postelí? Pročpak?“

„Z dolů v Olekminsku uprchli krátce předtím dva trestanci, otec se synem, a kozáci je hledali jako čerti. Nevím, kdo upozornil hlídky právě na nás. Skutečností však je, že nás považovali za uprchlé trestance a bez dlouhých řečí nás odvlekli.“

„To je neuvěřitelné! Za koho vás považovali?“

„Dva uprchlíci se jmenovali Saltykovové.“

„Copak jste se nemohli identifikovat listinami?“

„To je právě ona podivuhodná věc, kterou ještě dnes nemohu pochopit. Když jsme se chtěli vytasit se svými dokumenty, ukázalo se, že zmizely. Někdo nám je ukradl; a my jsme krádež ani nezpozorovali.“

„Hm. Něco podobného jsem čekal. Ovšem, že vašemu ujišťování nikdo neuvěřil?“

„Ani nás nevyslechli!“

„Pěkný pořádek! Nu, jako na Sibiři. Proč jste se nedomáhali vyšetření celé věci?“

George Eaglenest se trpce zasmál.

„Vidím, že neznáte poměry. Člověk ve vyhnanství je číslem, nikoli člověkem; je bez práva a bez ochrany.“

„Tak, tak. Zdá se, že můžete být vlastně rádi, že jste zachránili holé životy. Váš pěstoun, hrabě hm!, co se s ním stalo?“

„To nevím. Naposled jsem ho spatřil onoho osudného rána. Rozdělili nás. A to ještě zhoršuje můj osud; nevím, co se stalo s mým dobrodincem.“

Tlustý trapper si nevšímal těchto citově naladěných slov. Chápal se jen věcné stránky celého dobrodružství.

„Myslím, že lidé mohli podle vašeho zevnějšku usoudit, že jsou na nepravé stopě,“ podotkl náhle.

„Mýlíte se. Byli jsme dlouho v divočině a nikde se nám nenaskytla příležitost vyměnit otrhané šaty. V Sibiři není v každé vesnici obchod se šatstvem. Narostly nám vousy, vlasy nám zdivočely a tak jsme, celkem vzato, nepůsobili nijak vznešeně. Snad se něco podobného vyskytne i v jiných zemích?“

Kozák vrhl významný pohled na tlouštíka, který vypadal přesně tak, jak jsme ho poznali na Divokém západě, a podobal se spíše medvědu než gentlemanovi.

Tlustý se této postranní ráně zasmál; bylo to míněno žertem a on to oplatil stejným způsobem:

„Well, máte pravdu. Však taky nejsem hrabě, hihihihi! Ostatně nepřipadl jste na myšlenku utéci?“

„Velmi často! Ale nemáte ponětí, jak nesnadný je útěk. Ze sta, kteří se toho odváží, zdaří se to snad jedinému!“

„Nuže, a jak si vysvětlujete záměnu, jejíž obětí jste se s hrabětem stali?“

„Dlouho jsem věřil, že tu jde o omyl; později jsem se však zamyslel a řekl jsem si, že tu snad zasáhl náš nějaký nepřítel.“

„Znamenitě! Myslel jste při tom na určitou osobu?“

„Ne. Jak bych mohl!“

„Jste trošinku dětina, můj milý! Vždyť je nabíledni, že tu šlo jen a jen o jmění vašeho pěstouna. Ještě nic netušíte?“

„Myslíte, že, snad dědicové…“

„Žádní dědicové! Je tu jen jediný dědic. Co soudíte o hraběti Polikevovi?“

„Znám ho jen zcela zběžně, ale nemyslím, že by byl schopen zločinu.“

„Je vám známo, že hrabě byl prohlášen za mrtvého ještě před uplynutím zákonné lhůty? Víte, že všechny statky vašeho pěstouna přešly do Polikevových rukou?“

Toto sdělení uvedlo Georgeho Eaglenesta do úžasu.

„Co, cožpak, je to vůbec možné!“

„Možné? Je to skutečnost! Už něco pozorujete, vy nevinná duše?“

„Nikdy jsem nemohl poslat zprávu do světa, a neměl jsem nejmenší tušení…“

„… že se zatím drzý vrabec usadil v teplém hnízdečku, co? Že jste to chtěl říci? Mohl bych odpřisáhnout, že ten vrabčák má na svědomí i svého předchůdce, stop! Již přicházejí!“

Ozval se dusot koňských kopyt. Zvířata se nablízku zastavila a přispěchaly čtyři postavy: Karpala, dva westmani a jeden Burjat.

„Volný, jsi volný!“ zvolala dívka radostně, když jí kozák vstoupil do cesty. „Dozvěděla jsem se to od těchto dvou cizinců. Otec mne sem posílá. Je ti nakloněn, nemůže však sám přijet, neboť by se to mohlo donést okresnímu náčelníkovi. Tento Burjat je nejlepší z našich mužů. Zavede tě na místo, kde tě žádný pronásledovatel nenalezne. A později přijdeme za tebou a převedeme tě přes hranice.“

Kozák jí podal ruku.

„Děkuji ti, Karpalo! Snad použiji tvé dobroty, snad i ne. Usedni k nám na chvilku! Tento cizinec chce mi ještě něco říci. Až skončí své vypravování, pak ti povím, co udělám.“

Karpala usedla opodál mužů, a Tlustý Sam skončil svou významnou zprávu.

„Tvrdím,“ řekl krátce a určitě, „že váš příbuzný, hrabě Polikev, nebyl docela bez účasti na ohavném zločinu, jemuž jste padl za oběť spolu s hrabětem Vasilkovičem.“

„Máte důkaz pro tu domněnku?“

„Důkaz? Jaké důkazy žádáte? Snad svědky? Ty vám přivést nemohu. Nebyl jsem při tom, když se to darebáctví chystalo. Je tu jen podezření, a to podezření záleží právě v tom, že Polikev sem přijde!“

„Jakže?“ zvolal George. „Co tu chce?“

„Právě to bychom se rádi dozvěděli.“

„Jak jste zjistili, že má v úmyslu –“

„Trvalo by příliš dlouho, kdybych to měl vypravovat. Stačí, že jsme to zaslechli. A to byl důvod, proč jsme přišli, já i váš bratr, ze Spojených států až sem.“

„Tak se tedy věci mají!“

„Nu, už se vám rozbřesklo? Doufali jsme, že šlápneme panu Polikevovi na paty a že se dozvíme nějaké podrobnosti o pobytu jeho příbuzných. Nemohli jsme se ovšem domnívat, že hned na začátku své zdejší pouti vrazíme nosem do jednoho z hledaných. Teď bude naším úkolem vyslídit stopy vašeho pěstouna a nalézt ho, ať živého či mrtvého.“

„Škoda, že vám při tom nemohu být nijak nápomocen. Kdybych tu mohl setrvat alespoň do příjezdu svého bratra!“

„Ne, ne! To vás nesmí ani napadnout! Radím vám, mladý muži, přijměte Karpalinu nabídku a schovejte se v úkrytu, než sem přijde váš bratr. Ten již nějak zařídí, abyste se mohl vrátit domů.“

„A co bude s Florinem, dervišem?“ tázal se George po krátkém přemítání.

„Ten? Patrně je ubytován v hostinci, nemyslíte?“

„Dnes se koná trh, v hostinci budou tančit až do rána. Snad bude dobře pozeptat se tam po něm? ‚

„Máte pravdu; ale to vše nesmí nic změnit na vašem rozhodnutí.“

„Snad přece. Pošlu tam Burjata. Ať se zeptá hostinského.“

„To není dost bezpečné. Raději tam půjdu sám.“

„Znáte jméno, pod nímž tu Florin žije?“

„Ne.“

„Pročetl jsem si jeho cestovní pas. Jmenuje se Fedor Lomonov, kupec z Orenburgu.“

Sam jméno opakoval, chtěje si je vrýt do paměti, pak si nechal derviše v jeho nynější podobě důkladně popsat a spěchal pryč. K hostinci nebylo daleko.

Když odešel, kozák přisedl ke Karpale, zatímco Burjat poodešel skromně opodál. Dlouho mlčeli. Konečně začal George hovořit.

„Kde leží místo, kam mne chceš poslat?“ tázal se jí.

„Je to blízko ústí Selengy do Bajkalského jezera, mezi skalami, jimiž nikdo cizí neprojde.“

„Nenazývá se Selenga též Komáří řekou?“

„Ano, a je tam obtížný hmyz, který hlavně na jaře poletuje v takových mračnech, že tam nevydrží ani sob. Teď, na podzim, tam hmyz není.“

„Jak je to daleko?“

„Cesta na koni trvá dva dny., Zakrátko za tebou přijedeme.“

„Budu se těšit, spatřím-li tě tam, ač mne pohled na tebe zabolí,“ řekl George.

„Proč?“

„Přijdeš tam jako setníkova nevěsta.“

Karpala sklonila hlavu a neodpovídala. Po chvíli zvedla oči a zadívala se na něho pátravě.

„Bolelo by tě to?“

„Ano. Jsem přesvědčen, že s tím mužem budeš velmi nešťastná.“

„Kdo uposlechne rodičů, ten je vždy šťasten,“ odpověděla, ale smutný výraz jejích očí svědčil o tom, že tomu sama příliš nevěří.

„Není tomu tak vždy. Rodiče ať požadují na dětech poslušnost jenom tehdy, slouží-li to opravdu jejich prospěchu. A proč si přeje tvůj otec, abys byla ženou toho muže?“

„Nařídil mu to láma.“

„Miluješ setníka?“

„Ne, nenávidím ho,“ odvětila prudce.

V tom okamžiku se vrátil Sam.

„Nuže, dozvěděl jste se něco?“ tázal se George, vytrhnuv se násilím z rozhovoru s dívkou.

„Ano. Ubytoval se tam, ale už zase Horní Udinsk opustil. Najal si loveckou společnost a právě dnes s ní vyrazil. Proslulý lovec sobolů číslo Osmdesátpět je jeho vůdcem. Bude to asi podivný člověk. Hovoří se o něm tak, jak se mluví za vodou, v Americe, o Old Shatterhandovi či Old Firehandovi, rád bych se s ním jednou setkal, strašně rád, well!“

„Kterým směrem se vydali?“ ptal se George.

„K ústí Selengy, pravil hospodský, tak mu to řekl vůdce.“

„Tam vede i má cesta,“ zvolal radostně George.

„Opravdu? To by ovšem byla příznivá shoda. Zná vás Florin?“

„Sotva. Změnil jsem se tak, že mne jistě nepoznal.“

„Hm. Pak byste snad mohl pod nějakou záminkou zadržet lovce u ústí Selengy, abychom tam společně s vaším bratrem zastihli derviše. Hořím dychtivostí, abych toho nebezpečného chlapa už dopadl.“

„Kdy byste za námi mohl přijít?“

„Jakmile sem přijde váš bratr Herman. Nejraději bych s vámi jel hned, ale smluvili jsme se, že se zde sejdeme.“

„Doufám, že přijde brzy. Jak mne však potom naleznete? Ústí Selengy do Bajkalského jezera, to je velmi nejisté označení místa.“

Tlustý trapper se vesele zasmál.

„Milý příteli, pozoruji, že nemáte ani tušení o dobrém nosu starého trappera a kladeče pastí! Jen jeďte pěkně k jezeru a snažte se ukrýt tak dobře, jak to jen dovedete! Za týden přijde za vámi Tlustý Sam s oběma Snakery a určitě vás vyčenichá. Ostatně, můžete snadno přispět k tomu, abychom našli vaši stopu. Zanechte nám nějaké znamení. Položte je tak, aby si ho nikdo nepovšiml. Kde se vám to hodí, položte na sebe dva kamínky a vedle toho třetí kámen v onom směru, kam pokračujete v jízdě., Máte ještě nějakou otázku, master Desítko?“

„Ne.“

„Pak vzhůru na cestu! Co jsme tu řečnili, uplynula skoro noc. Brzy se rozední, a je třeba, abyste do svítání měl určitý náskok.“

„Nebojím se pronásledování! Tejš nám jistě vybral dva dobré koně. Ostatně můj útěk bude patrně objeven později. Jediná okolnost mne znepokojuje: nemám zbraně.“

Karpala, která dosud mlčky stála opodál, promluvila:

„Postarala jsem se ti o všechno. Pod sedlem nalezneš dobrou pušku a v kapse máš nůž. Jsou tam i náboje. Potraviny na mnoho dní leží za sedlem, napříč přes koně.

„Pročež se můžeme rozloučit, jestli se nemýlím,“ připojil Sam a jeho očička poťouchle svítila v masité tváři, neboť poznal, že by kozák rád ještě zůstal s děvčetem chvíli o samotě. „Mějte se dobře! Ale mějte se na pozoru před tím Lomonovem, počestným kupcem z Orenburgu! Je to mazaný chlap! Není snadné ho oklamat!“

„Buďte bez starosti! Teď, když jsem svobodný, nebojím se ho!“

„A ještě něco mi napadá: co řeknete, až se vás bude ptát, co u něho vlastně chcete?“

„To si musím ještě rozmyslet.“

„Povězte například, že jste byl vyslán, společně s jinými lidmi, abyste pátral po uprchlém vyhnanci.“

„Ano. To je dobré vysvětlení. Pak bude každý povinen poskytnout mi při pátrání podporu.“

„Excellently! Tak vidíte, že starý prérijní lovec má stále nějakou tu drobnou lest po kapsách! Kdybych šel s vámi, tak bych se o vás ani dost málo nebál. Na shledanou!“

Usmívaje se, odešel tlustý trapper s Jimem a Timem k městu.

George Eaglenest se za nimi díval, dokud nezmizeli. Pak se obrátil ke Karpale.

„Kdy pojedete k Bajkalskému jezeru?“ ptal se.

„Zůstaneme zde, dokud nebude skončen trh. Sama bych se vydala raději dříve na cestu, bylo by to však nápadné. Beztak nás budou mít v podezření, že jsme ti pomohli k útěku.“

„Doufejme, že z toho nebude mít kníže nepříjemnosti.“

„Ó, nemám strach a vynasnažím se, co mohu, abych pronásledovatele zmátla.“

„Děkuji ti. Těším se na chvíli, kdy se s tebou opět setkám.“

„Naše shledání bude velmi krátké. Až přijdeme, zavede tě několik našich lidí přes hranice. Půjdeš pak, nevím kam, a nikdy, nikdy se nevrátíš!“

Uchopil ji za ruku. Jeho modré oči se zaleskly podivným světlem.

„Budu se snažit, abych se dostal do své vlasti, Karpalo. Má vlast je daleko, velmi daleko!“

„Ty nejsi Rus?“

„Ne, jsem Angličan. Ale od svého mládí žiji v Rusku a nazývali mne Bogumirem. Doma mi říkali George.“

Karpala se dívala smutně do dálky.

„To jméno zní pro mne cize. Ty však budeš šťasten, budou-li ti tak doma říkat. Pak bude mezi námi veliká nesmírná dálka.“

„Lituješ našeho rozchodu?“ tázal se tiše mladý muž.

„Z celého srdce. Jsi mým zachráncem, a já si tě proto vážím. Prsten, který jsem ti dala, ti vzal setník. Nebudeš mít ani upomínku na mne.“

„Ani ty nemáš nic, co by ti mne připomínalo!“

„Mám. Vždyť jsi mi vrátil můj život. Copak to není největší dar? Ráda bych ti darovala jiný prsten, kdybych věděla, že kroužek přijmeš. Vezmeš jej?“

„Ano, ale jen pod jedinou podmínkou.“

Pohlédl jí do očí.

„Ať ti setník vrátí druhý prsten!“

„Ano, budu jej chtít. Ještě dnes mi musí prsten vrátit. Jak by mohl nosit prsten, který byl určen tobě. Zatím si vezmi tento!“

Karpala stáhla kroužek s prstu a podala jej Georgemu. Nasadil si jej na prst a uchopil její ruku.

„Karpalo, ať teď přijde cokoli, tato upomínka mi bude svatá! Řekla jsi, že budeš na mne často myslet. I moje myšlenky budou stále u tebe.“

Tiše vzdychla.

„Ted tak mluvíš. Sama bydlím na širé, osamělé pustě a nic mi nepřekáží, abych na tebe nevzpomínala. Ty však půjdeš do země, kde je vše docela jiné. Brzy nebudeš mít čas, abys vzpomínal. Zapomeneš na mne.“

„Ne, Karpalo, nikdy!“

„Kéž by tvá domovina byla blíž, aby tam mohl člověk dojet na koni!“

„Přijela bys?“

„Ah, jistě! Jak dlouho by člověk jel, aby se tam dostal?“

„Čtyři měsíce.“

„To je mnoho. Věru, nebudu moci k tobě, a ty nemůžeš ke mně. Však bych, nejraději –“

Karpala se zarazila. Zdálo se, že přemáhá slzy.

„Co? Promluv!“ žadonil.

„Kdyby nebylo otce a matky –“

„Mluv, prosím!“

„– pak bych nejraději šla s tebou do tvé vlasti.“

Rozechvěn ji objal.

„Kdybys věděla, sestřičko, jak jsi svými slovy obšťastnila ubohého kozáka,“ zašeptal jí do ucha.

„Zůstaň, a já se stanu tvou ženou!“

„Jsem uprchlík.“

„Prchnu s tebou do míst, kde tě nikdo nenalezne.“

„Malý drahoušku! Jak jsi dobrá, a přece, je to nemožné!“

„Proč?“

„Byl by to hřích, kdybych chtěl připoutat tvůj nezkalený život k životu vyvržence, který se nesmí před nikým ukázat. Stále by mne trýznily výčitky. Připravil bych tě o tvou budoucnost a při tom bych ještě ošálil své příbuzné o naději na shledání.“

„Kdo tě čeká?“

„Sestra a bratři. Již léta jsme se neviděli. Jeden neměl tušení o druhém a teprve dnes jsem se dozvěděl, kde jsou moji sourozenci a že touží po mém návratu.“

„Ano, pak je nesmíš nechat čekat! Sama bych také nechtěla opustit své rodiče. Ó, jak mohu žádat, abys u mne zůstal!“

„Karpalo!“ zasténal.

Potom však přemohl své vzrušení. Ať o tom přemítal tak či onak, vždy to pro Karpalu znamenalo odloučení od rodičů, od blahobytu a domova; a proti tomu stál život plný neklidu, starostí a snad i pronásledování.

Sevřel pěsti, svraštil obočí, ne, nebylo tu jiné východisko, než aby sám odešel; nechtěl-li dívku učinit nešťastnou.

„Musíme se rozloučit,“ řekl, jak mohl pevně. „Ale neloučíme se navždy. Spatříme se opět. Hle, můj průvodce již sedl na koně. Čeká.“

„Ano, musíš odejít. Na východě se nebe už jasní. Spolehni na svého vůdce, je to muž, na kterého se můžeš spolehnout!“

„Jak se jmenuje?“

„Giza. Patří k nejodvážnějším a nejchytřejším z celého našeho kmene.“

„Žij blaze, Karpalo!“

Chtěl vložit nohu do třmene, aniž již na dívku pohlédl. Něco ho však neodvratnou silou táhlo nazpět. Uchopil její ruce a políbil je jednou, dvakrát, třikrát. Pak se vyšvihl do sedla.

„Na shledanou!“

Zaryl koni paty do slabin a pádil za Gizou.

„Na shledanou drahý, drahý –“

Dívka volala hlasitě a vztáhla za ním ruce; zvolna je pak zas nechala klesnout. Dívala se za ním tak dlouho, pokud to dovoloval rozbřesk dne.

Teprve když číslo Deset zmizel jejím zrakům, usedla na koně, a když minula ležení, pobídla koně k rychlejšímu klusu. Byla tak rozrušena, že musela udržet prudkými pohyby duševní rovnováhu. Divoký cval ji uklidňoval.

První paprsky slunce pozlatily východní nebe a metaly žhavé šípy po širé stepi. Tam naproti od jihu, se přibližovala malá tečka. Čím víc se jí blížila, tím zřetelněji viděla, že to jsou dva vozy, které směřovaly po silnici k Hornímu Udinsku.

Vpředu jela trojka, do níž byli zapraženi tři koně. Prostřední, nejsilnější kůň měl nad hlavou oblouk, na němž se kmital zvoneček. Druhý vůz byla lehká kibitka s dvěma koňmi.

V trojce seděl pán. Kibitka byla naložena zavazadly, střeženými sluhou. Vozy jely těsně za sebou. Karpala byla naladěna bolestně a zároveň i jaksi šťastně, takže se odvážila kousku, který mohl napadnout jen Tunguzku či Burjatku. Pobídla svého koně a proletěla mezi prvním a druhým vozem, ačkoli mezera mezi trojkou a koňmi druhého vozidla byla sotva metr široká.

Pak se hnala dál, do roviny, až se její rozbouřené nitro uklidnilo. Asi za hodinu se opět obrátila k městu, netušila, že se právě setkala s člověkem, který osudově zasáhne do života jejího druha.

Kapitola pátá ĎÁBEL A JEHO BABIČKA

Právě když trojka zastavila u vchodu do domu krajského náčelníka, vyšel ze dveří sluha.

„Bydlí zde krajský náčelník?“ tázal se ho muž, jenž vystoupil z vozu.

„Jak poroučíš, tatíčku.“

„Potřebuji s ním mluvit.“

„Ještě spí.“

„Vzbuď ho a zaveď mne zatím do úřadovny.“

„To nesmím, báťuško.“

„Proč ne?“

„Bylo mně to zakázáno. Musíš čekat, dokud pán nevstane. Zajisté bydlíš v hostinci. Zajeď tam. Dám ti pak zprávu, až se pán vyspí.“

„Má krajský náčelník rodinu?“

„Ano. Paní, naši matičku, a syna, našeho setníka.“

„Mohu tedy promluvit aspoň se setníkem, ne?“

„Ne. Také on spí.“

„K ďasu! Celá rodina spí! Paní také?“

„Ne. Matička je vzhůru. Před chvílí jsem jí donesl čaj, nyní se však chystá k odchodu.“

„Běž k ní a ohlas mne.“

„To nesmím, báťuško!“

„Tak? Neposlechneš-li okamžitě, dám tě zbičovat, rozumíš. Řekni dobré matušce, že hrabě Alexej Polikev si přeje představit se jí a že nemá čas čekat dlouho na odpověď!“

Sluha rychle zmizel. Hrabě vešel do budovy. Krátký pohled do síně ho poučil, kde má hledat obytné místnosti. Sotva došel k vyhlédnutým dveřím, vyšel z nich sluha a okamžitě se opět obrátil, aby ho ohlásil.

Když vstoupil, stála paní domu uprostřed přijímacího pokoje a vítala návštěvníka úklonou hlavy. Sluha mluvil pravdu, když řekl, že se jeho paní chystá k odchodu; byla oblečena do kožichu lemovaného kožešinou a na hlavě měla čapku. Když upřela na hosta oči, nebyl jejich pohled příliš radostný, neboť host skoro ani nepozdravil; pohlížel na ženu pohledem bodavým a pak se lehce usmál, ale význam toho úsměvu bylo těžko možné rozluštit.

„Jste choť krajského náčelníka?“ tázal se.

„K službám,“ odpověděla.

„Vaše jméno?“

„Jsem Anna Fedorovna Rapninová.“

„Dříve jste bydlela v Irkutsku?“

„Ovšem.“

„Kde je váš muž?“

„Dosud spí.“

„A pan syn?“

„Také.“

„Pánové denně tak dlouho vyspávají?“

„Spí, kdykoliv se jim zlíbí!“ odpověděla krátce.

„Hm. Nemám vlastně nic proti tomu. Chtěl jsem si jen pro dnešek vyprosit vaše pohostinství a zítra časně zrána opět jet dále; ale rozhodl jsem se zatím jinak: chci se u vás ubytovat na delší čas.“

Paní domu se zatvářila udiveně a nemohla potlačit jisté rozpaky. Odpověděla:

„Nevím, zda je vám známo, že v městě je hostinec. Nebo je snad pán zmocněn a smí si činit nároky na ubytování ve státních domech?“

„Ne, dělám to jen z dlouholetého zvyku.“

„Také my máme své zvyky a své pohodlí, jež nejsme povinni cizinci obětovat.“

„Mluvíte nezdvořile, Anno Fedorovno!“

„Prosím! Vaše nároky se mi nezdají nezdvořilé, spíše jsou –nestydaté!“

„Budiž. Nezazlívám vám vaše mínění. Náhled paní, eh, Rapninové není totiž pro mne nijak důležitý.“

„Ohlásili mi hraběte Polikeva. Byl to asi omyl., Nevěřím, že by člověk tak podivného chování byl hrabětem.“

„Tak? A já nevěřím, že jste paní Rapninovou!“

„Co tím míníte?“ zapátrala, zvedajíc hrdě hlavu.

„Nic, docela nic. Myslel jsem jen, jak vás asi blaží možnost, vydávat se za paní Rapninovou a být při tom, paní Saltykovová.“

Muž ta slova pronesl kousavě, a účinek, jež po nich očekával, se okamžitě dostavil. Žena uskočila, změřila si hraběte hadím pohledem, a tázala se:

„Co říkáte? Nerozumím vám.“

„Pravím, že by se brzy mohlo uznat za potřebné, abyste se opět nazývala Saltykovová.“

Její tváře se pokryly hlubokou bledostí. Nos nabyl ostrého, špičatého tvaru, oči zatěkaly.

„Nerozumím vám,“ opakovala.

„To nevadí. Snad mně bude lépe rozumět pan krajský náčelník. Prosím, abyste ho ihned vzbudila. Snad již tušíte, že vás nenavštěvuji jen z žertu.“

Žena byla napohled jako zdrcená. Přesto se velmi rychle ovládla, uklonila se a odpověděla:

„Posaďte se! Můj muž zde bude hned,“ a vyběhla z pokoje.

Host si pohladil se samolibým úšklebkem knír, pak vytáhl doutník a bez okolků si jej zapálil. Počínal si jako by byl doma.

Uplynulo asi deset minut. Pak se ozvaly hlučné hlasy, dveře se otevřely a jimi vstoupila paní domu. Její tvář byla velmi zděšena.

„Promiňte!“ pravila. „Právě jsme zpozorovali, že ani můj muž, ani můj syn se ještě nedotkli lůžka. Nikde je nelze nalézt.“

„To je zvláštní,“ řekl hrabě Polikev a vycenil zuby v posměšku. „Dovolíte, abych vstoupil do jejich ložnice? Vyslovuji to přání ovšem jen ve vašem zájmu.“

Úsměšek, jímž provázel svá slova, byl snad příčinou, že žena krajského náčelníka hned neodpověděla. Proto hrabě dodal:

„Jinak bych si musel myslet, že mne chcete oklamat.“

„Ne, ne!“ zvolala. „Mluvím pravdu. Jsem také ochotna podvolit se jakékoli prohlídce. Bohužel, jste mi úplně cizí –“

Hrabě se uklonil.

„Jak si přejete. Nemohu se ovšem bez vašeho svolení dobývat do vašich komnat, a nemohu tedy shovívavě rozřešit nepříjemnou událost, před níž stojím. Vypovídáte mně boj; dobrá, nebude aspoň mou povinností starat se, aby pan krajský náčelník nebyl sesazen.“

„Co říkáte?“ tázala se ustrašeně žena. „Můj muž že má být sesazen?“

„Zdá se. Nemohu vám bohužel dávat předem informace, když jsem nucen zříci se vašeho pohostinství, a doufám, že v hostinci najdu vlídnější přijetí, a budu tam také zbaven povinnosti, jež by mne jinak vázala k hostiteli. Bude to lepší.“

„Ó, prosím snažně, abyste neodcházel. Nevěděla jsem, neměla jsem ani tušení, ale teď je vám celý dům k službám. Prosím, račte se mnou jít do pokojů, které vám vykáži. Nesmíte ovšem očekávat městský přepych –“

Chtěla vykročit ze dveří, v tom se však ozvalo zaklepání a do pokoje vrazil poručík tak chvatně, že zapomněl pozdravit.

„Pan setník?“ zvolal sotva dechu popadaje.

„Není doma,“ odpověděla paní.

„Pan krajský náčelník?“

„Také není doma.“

„K ďasu, oh, promiňte, Anno Fedorovno! Jsem ve velikých rozpacích. Venku u zbrojnice jsou na stráži dva vojáci, které nemohu odvolat, dokud pan setník nedá své svolení. Nařídil jim totiž, aby neodcházeli bez jeho výslovného rozkazu.“

„Chvála Bohu! Tady máme stopu!“ zvolala choť krajského náčelníka s ulehčením. „Můj muž a syn budou jistě někde poblíž zbrojnice. Hledal jste je tam, pane poručíku?“

„Ne. Domníval jsem se, že oba najdu doma.“

„Prosím vás tedy snažně, abyste je vyhledal venku a vyřídil mému muži, že ho doma očekává důležitá návštěva. Divím se, že se zdržel po celou noc mimo dům. Račte tudy, pane hrabě!“

Zatím co odváděla hosta do pokojů, vyběhl poručík z domu. Ve dveřích div nevrazil do tří mužů, kteří se právě chystali vstoupit. Zamračil se na ně, neboť to byli Sam, Jim a Tim, které viděl minulého večera v hostinci a před nimiž neslavně utekl.

„Co tu chcete?“ ptal se nevrle.

Tlustý Sam na něho s úsměvem pohlédl a odpověděl otázkou:

„Bydlíš tady, bratříčku?“

„Ne.“

„Tak proč se ptáš? Nebydlíš-li tu, může ti být lhostejné, co tu chceme, holoubku.“

„Tento dům je vládní budova, rozumíte?“

„Vím o tom.“

„A já jsem vládní důstojník. Ptám se vás, co tu chcete!“

„Tak tak, ptáš se? Jsi velmi zvědavý, kamaráde, ale odpověď nedostaneš.“

„Jaká je to drzost! Ukáži vám –“

Sam se náhle počal tvářit velice vážně a najednou na poručíka zahřměl:

„Tiše! Myslíš snad, chlapče, že jsme přišli, abychom se dali od tebe poučovat? Již ani slovo! Řekneš-li ještě jedinou nezdvořilost, budu psát svému příteli, místodržiteli východní Sibiře. Ten se již postará, abys zmoudřel.“

To byl pravý způsob, jak si získat vážnost.

„Odpusť, tatíčku,“ obrátil poručík. „Nevěděl jsem, že mocný místodržitel je tvým přítelem.“

„Mohl bys i bez toho jednat zdvořileji. Chci jít ke krajskému náčelníkovi.“

„Není doma. Od včerejšího večera zmizel a musím ho teprve vyhledat.“

„Navštívíme tedy jeho syna, setníka.“

„Ten je rovněž pryč.“

„Kde?“

„Nikdo to neví.“

„Hm. Víš aspoň, kdo jsou ti dva chlapi nahoře u zbrojnice, kteří tam stojí strnule, jako by spolkli pruty?“

„To jsou strážci.“

„Jak dlouho tam stojí?“

„Od včerejšího večera.“

„Kdo je tam postavil?“

„Setník Rapnin.“

„Nu, snad tedy ti dva budou vědět, kam jejich velitel odešel. Tam odtud sem dobře vidí. Mohli vidět každého, kdo odcházel z vládní budovy.“

„Vyslýchal jsem je již. Nevědí nic.“

„Snad ses jich neptal správně. Počkej, něco ti povím! Byl jsem dříve vysokým úředníkem a naučil jsem se klást otázky tak abychom dostali odpověď. Pojďme k nim, zeptám se jich sám.“

V poručíkových očích vzrostl náhle malý, tlustý mužík, přítel guvernéra, ve vysokého soudního úředníka. To bylo příliš mnoho pro jeho omezenou chápavost. Nechal tedy Sama, Tima a Jima kráčet napřed a šel zdvořile za nimi. Když došli k strážcům, zastavil se Sam a pravil:

„Víte, holoubci, kde je váš velitel, pan setník?“

„Nevíme, tatíčku,“ odpověděl jeden z nich.

„Oj, to je zlé, neboť dostanete knutou. Radím vám, abyste si vzpomněli. Kdo vás sem postavil?“

„Náš velitel, setník.“

„Pak od vás odešel?“

„Ano, s naším tatíčkem, krajským náčelníkem.“

„Copak tu oba chtěli?“

„To nevíme.“

„Neřekli vám nic, co byste si zapamatovali? Co je tohle? Obrať se, holoubku! Ukaž kazajku! Je plná pruhů. Byl jsi bit. Od koho?“

„Od tatíčka setníka.“

„Tak, tak. Když tady byl se svým otcem, pohladil vás knutou.“

„Pohladil.“

„Dobrá! A proč to udělal, co?“

„Kvůli žábě.“

„Jaké žábě?“

„K vůli tlusté, velice tlusté žábě, tatíčku.“

„Děti, tak se nedostaneme daleko. Musím z vás tahat každičké slovo, a to vyžaduje mnoho času a trpělivosti. Musím začít jinak.“

S těmi slovy vytáhl Sam bič, který měl poručík za pasem, hrozivě ho zvedl a ptal se:

„Co chtěla ta žába?“

„Nic, nic, chtěla nám jen ukázat poklad.“

„Poklad? Aha! Ten byl jistě tady v zemi. Když jste jej chtěli vykopat, přišli k tomu oba tatíčkové?“

„Ano, ano. Oba tatíčkové nám poručili, abychom toto místo neopouštěli, pokud se nevrátí. Proto tady stojíme.“

„Nu, pak tedy musíte vědět, kterým směrem tatíčkové odešli. Copak jste se za nimi nepodívali?“

„Ne, to jsme nesměli! Vždyť jsme měli zůstat stát, jak jsme stáli.“

Vskutku. Oba muži stáli zády k zbrojnici a stáli tak po celou noc, aniž se pohnuli, aniž se jen pootočili. Chtě nechtě se musel Sam dát do hlučného smíchu.

Ti dva pohlíželi na tlustého muže strnule a udiveně; jeho smích si nemohli vysvětlit. Podle jejich názoru se tu nestalo nic směšného.

Prostranství v tu chvíli již nebylo prázdné. Sešlo se tu mnoho lidí, většinou kozáků, kteří utvořili kolem skupiny kruh, aby zjistili, oč tu běží.

„Tak tedy nevíte, kam tatíčkové odešli,“ pokračoval Sam, „ale snad nám to budete moci říci, aniž byste chtěli. Na procházku nešli, to je jisté. Měli tedy před sebou nějaký cíl. Kdo má cíl, mívá také prostředky. Měli snad něco u sebe?“

„Ano, setník měl bič, dlouhatánský bič.“

„Nic víc?“

„Svítilnu.“

„Výborně. To je důležité. Kdo má svítilnu, chce si na něco posvítit. Na co asi?“

Tato otázka platila poručíkovi. Ten odpověděl:

„Zbrojnice je zároveň vězením.“

„Aha. Je v něm někdo?“

„Kozák číslo Deset.“

„Patrně šli k němu na prohlídku. Kdo ví, co se tam přihodilo! Snad se stalo neštěstí. Pane poručíku, je-li setník nepřítomen, máte převzít velení vy, jak se domnívám.“

Mladý důstojník váhavě a s nechutí přisvědčil.

„Podívám se tam,“ pravil. „Ale, nechtěl byste jít se mnou? Jste přece přítel pana guvernéra.“

„Ano, půjdu s vámi a moji druhové také.“

Zamířili ke zbrojnici a zvědavci šli za nimi. U zbrojnice se zastavili. Důstojník se ještě jednou zamyslel, smí-li se odvážit samostatného činu a teprve když ho Sam pobídl, stoupal zvolna po žebříku.

Zvědavci stojící opodál zamlkle čekali, co se bude dít. Všichni se zajímali o kozáka číslo Deset, kterého knížecí dcera včera tak vyznamenala a který se odvážně vzepřel setníkovi. Tajemné zmizení dvou nejvýznačnějších mužů města svádělo k fantastickým domněnkám. Všichni byli nesmírně zvědavi, jak se záhada rozluští.

Když poručík vylezl na šestý či sedmý stupeň, odstrčil závoru, opatrně ji otevřel, zvedl dveře a podíval se dovnitř. Vzápětí vykřikl:

„Všichni svatí!“

„Copak je?“ ptal se Sam.

Místo aby odpověděl, seskočil poručík střemhlav dolů. Jeho tvář byla křídově bledá a chvěl se po celém těle.

„Ďá, ďá, ďábel!“ splynulo z jeho jektajících rtů.

Zdálo se, jako by Tlustý Sam byl ochoten připustit, že poručík viděl dobře.

„Ďábel? Opravdu?“

„Ano, ano! Je, je, tam nahoře!“

Třesoucí se rukou ukazoval poručík nahoru na otevřené dveře. Diváci přistoupili, aby uslyšeli hrůzyplné sdělení.

„Snad jsi špatně viděl,“ řekl tlustý lovec.

„Ne, ne! Viděl jsem ho zcela jasně! Je tam tatíček ďábel se svou matičkou bábou.“

„Nebesa!“

„Ano! Ďábel a jeho babička!“

„Tatíček ďábel a jeho babuška!“ ozývalo se v půlkruhu zvědavých diváků a všichni uctivě ustupovali.

„Ani bych tomu nevěřil,“ mínil Sam a lezl nahoru.

Pohled, který se mu naskytl, byl ovšem takový, že by se ho zhrozili i jiní, mnohem méně pověrčiví lidé, než byl poručík.

Letmým pohledem Sam poznal, že oba zajatci se křečovitě snaží zbavit se provazů; oba tedy byli naživu.

Tlustý lovec se tvářil, jako by byl rovněž nesmírně poděšen. Hlasitě vypískl a seskočil se žebříku.

Jim a Tim vstrčili své hlavy do otvoru a zase slezli, tváříce se, jako by je ten pohled mohl zbavit rozumu.

„Strašné!“ řekl poručík s jakýmsi uspokojením. „Co tomu říkáte vy a co vaši druhové.“

„Není pochyb, je to ďábel se svou prabábou,“ potvrdil Sam.

„Dám hned zavolat popa,“ zvolal poručík. „Ten bude vědět, jak ďáblu nahnat strach.“

Ten návrh byl přijat a hned také proveden. Kozácký poddůstojník se hnal co nejrychleji pro popa. Zakrátko se vracel a hlásil, že pop přichází.

Všichni ho s napětím očekávali. Ti dobří lidé byli skutečně přesvědčeni, že v budově malé zbrojnice se usídlil opravdový satanáš se svou prabábou.

Pověst se roznesla s neobyčejnou rychlostí, rozšířila se rychle na tržišti, a tak se stalo, že Rusové, kozáci, Osťáci, Samojedi, Burjati, Sojotové, Kalmykové a jak se všechny pestré národnosti východní Sibiře nazývají, se hrnuli ze všech stran k zbrojnici, aby byli přítomni zaklínání zlých duchů.

Brzy tu byl takový zástup lidí, že by jablko mezi nimi nepropadlo. Všichni byli naplněni úžasem a sdělovali si rozčileně a podrážděně všelijaké názory, co asi ďábel bude dělat. Nejspíše posedne některého neopatrného člověka. Bylo možné s jistotou očekávat, že jeho prabába se usadí v některé staré babě, jichž tu bylo také dost. Každý si myslel, že on tím vyvoleným nebude, a tak byl popův příchod očekáván sice s plachým napětím, ale přece s klidem.

Pop konečně přichvátal. Uznal za potřebné, aby se k těžkému dílu náležitě připravil. Neviděl sice za celé své dlouholeté působení ani jednou ďábla, ale v starých knihách a rukopisech četl kdysi návod, jak ho zaklínat. Když mu oznámili, že ďábel obývá starou zbrojnici, připomněl si ten návod, sebral knihu a vydal se na cestu.

Příliš vesele mu nebylo. Kdo se může spolehnout na ďábla, zvláště má-li při sobě svou babičku, o níž v návodě nic nebylo!

Když pop přišel na prostranství a spatřil zástup lidí, kteří před ním s úctou ustupovali, zdálo se mu, že ho zachvacuje mořská nemoc. Čím víc se blížil k osudné budově, tím mu bylo hůř. Čert vezmi toho ďábla! Nohy pod popem se začaly třást. V uších mu hučelo a před očima se mu dělaly mžitky.

Došel ke skupině, kterou tvořil důstojník a tři lovci, opodál stál hrabě Polikev, který sem byl shlukem lidí rovněž přilákán. Tito lidé stáli nejblíže u zbrojnice, dál musel jít pop sám.

Pot úzkosti mu vystoupil na čele. Sňal s hlavy vysokou čepici, aby si utřel pot s holé lebky, pak čepici opět nasadil a kráčel zvolna a váhavě k žebříku.

Mumlaje tiše modlitbu, vstoupil na první stupeň, a trvalo skoro minutu, než položil nohu na druhý stupeň.

Jeho čelo se octlo v úrovni s prahem dveří. Tu zvedl do výše knihu, aby ji ukázal ďáblovi.

„Vidíš tuto svatou knihu?“ tázal se.

Přitlumený chrapot mu odpověděl.

„Hle, to je má ochrana a záštita!“ zvolal pop. „Nemysli si, že mně můžeš něco udělat, mám-li při sobě zaklínací knihu!“

Zevnitř se ozvalo zaúpění, které pop považoval za příznivé znamení. Nabyl tím odvahy vystoupit o stupeň výš, a pak již mohl pohlédnout dovnitř. Sotva však spatřil obě postavy, upustil s hlasitým výkřikem knihu a skočil se žebříku; při tom se zapletl do své řízy a upadl.

Zvedl se však, rychle sebral knihu, strčil ji pod paži a obešel třikrát dům. Kdykoli došel k rohu, učinil zaklínací znamení. Přede dveřmi se vždy třikrát pokřižoval. Pak rozevřel knihu a začal povzneseným hlasem předčítat zaklínací průpovídku.

Zástupy mu naslouchaly s tichou hrůzou. Co se nyní stane?

„Vystup ven!“ poručil konečně pop a opatrně poodešel od žebříku.

Ale ďábel nevyšel.

„Satane, pravím tobě, vyjdi!“ důstojně opakoval zaklínač.

Ale i tato výzva zůstala nesplněna. Volal tedy potřetí:

„Poroučím ti potřetí a naposledy: vyjdi ven!“

V tom okamžiku se zástup s ustrašeným pokřikem rozběhl. Z úst mužiků se vydralo volání:

„Bože pravoslavný! Přicházejí! Ďábel a jeho babička přicházejí!“

«««

Lze snadno uvěřit, že oba vězňové strávili ve zbrojnici hroznou noc. Když nadešel den, doufali, že budou vysvobozeni ze svého nedůstojného postavení, doufali však marně. A když konečně uslyšeli přicházející kroky a spatřili ty, co otevřeli dveře, dočkali se nemilého překvapení: lidé rychle opět zmizeli, aniž jim přispěli na pomoc.

Setník přemáhal nesmírný vztek a trhal tak dlouho svými pouty, až se mu po dlouhém namáhání podařilo je uvolnit.

Právě v tom okamžiku pohlédl dovnitř pop a vzápětí sletěl leknutím se žebříku. Setníkův hněv se změnil přímo v zuřivost. Trhl pouty ze vší síly a vskutku se mu podařilo mohutným trhnutím si jednu ruku uvolnit.

Vyrval si koudel z úst, aby mohl dýchat, a když mu svěží vzduch dodal nové síly, uvolnil si také druhou ruku. Pak již nebylo těžké strhnout i ostatní provazy.

Protahoval se a srovnával údy, jež měl jako zdřevěnělé, vtom ho tiché zaúpění upozornilo, že i jeho otec touží po svobodě.

„Hned!“ zasípal a začal krajskému náčelníkovi rozvazovat pouta a vytáhnul mu nejdříve roubík z úst.

„Konečně!“ zasténal starý muž. „Skoro bych se již zadusil.“

„Rychle odtud! Pojď!“ řekl setník a přikročil ke dveřím, aby se podíval ven.

Zděšeně však uskočil.

„U všech čertů!“ zuřil. „Všichni obyvatelé města a stanové vesnice jsou tady dole. Kdo je sem sezval? Hle, tam stojí poručík, vedle oněch tří proklatých cizinců. Hromské dílo! Nevím opravdu, jak se odtud dostaneme. Podívej se.“

Krajský náčelník se zadíval ven, a náhle strnul.

„Kdo je to tam?“ zvolal zděšeně. „To je Polikev. Hrabě je zde! Právě dnes, v tomto okamžiku! Nesmí nás spatřit, slyšíš!“

„To se snadno řekne. Ale jak se odtud dostaneme? Tím zástupem lidí? Jsem si jist, že nikdo z těch ničemů neodejde, pokud se nedozví, kdo jsme!“

„Pak nezbude, než zůstat zde, až, až, hle, kdo to přichází?“

„Pop.“

„Zastavil se a dělá tři křížky. U čerta! Považují nás snad za zlé duchy!“

„Zdá se. A pop nás má patrně zaklínat.“

„Čertovská historie! Ale počkej! To mne přivádí na myšlenku. Vyrazíme-li odtud a rozběhneme-li se přímo mezi lidi, dají se jistě všichni na útěk!“

„Skoro bych tomu věřil. Máme to zkusit?“

„Nezbývá nic jiného. Hlavní věc, abychom se dostali domů. Pak jim namluvíme, co budeme chtít. A kdo by něco namítal, zavřeme mu hubu.“

„Kupředu tedy! Nezapomeň kabát a čapku! Nikdo nemusí vědět, kdo byli oba ďáblové!“

Setník si rozcuchal vous a hrnul se ven; jeho otec za ním. S divokým bručením seskočili na trávník vedle žebříku.

Řev, který uvítal jejich příchod, byl pravým orkánem. Prostranství se rozechvělo zděšenými výkřiky mužů, ječením žen a pištěním děvčat. Někteří Rusové se zaklínali širokým pravoslavným křížem, a pop sám, když viděl, jak zdařilý výsledek mělo jeho zaklínání; padl na záda a neopomenul ani při pádu vysoko zvedat čarodějnou knihu na ochranu proti ďáblu.

Mávajíce pažemi, hnali se ďábel a jeho prababička přímo proti davu, jenž se před nimi zpočátku rozestoupil a pak se dal na zběsilý útěk. Ačkoli přímý směr k vládní budově vedl vpravo, zamířil setník obloukem k nejbližšímu stavení, aby se vyhnul Samovi a jeho druhům, kteří zřejmě nejevili chuť uprchnout před ďábly, jako pověrčiví venkované. Setník chtěl dosáhnout útočiště raději oklikou ulicemi města, než aby se vydal do nebezpečí, být zadržen americkými lovci.

Nepočítal však se Samovou chytrostí.

Sotva se ďábel se svou prababičkou kolem Sama mihli, a sotva přešel první záchvat smíchu, jemuž se tři lovci při pohledu na podivný výjev neubránili, vzchopil se tlustý trapper k činu.

„Hola, Jime! Ty dva mustangy musíme chytit! Rychle za mnou!“

Vládní budova byla svým zadním průčelím obrácena ven do stepi, od níž ji dělil široký pruh pozemku, ohraničený dřevěným plotem. K tomu plotu Sam běžel se Snakery ze všech sil.

„Divadlo začalo příliš brzy!“ hlaholil Sam cestou. „Vsadím svůj skalp proti tvému nosu, Time, žes oba chlapy špatně přivázal. Jinak by se byli nevyprostili. Ale to nevadí! Běží teď jistě domů, kde se bude odehrávat další dějství komedie. Chci být při tom, a proto se tajně podívám do vládní budovy. Vlezu tam přes plot a vy mně pomůžete. Go on!“

Zatímco zvědavci a diváci nezvyklého výjevu se hned rozprchli, nebo pádili k ulici, v níž právě zmizeli ďábel se svou prababičkou, popadli oba Snakerové tlustého trappera a pomohli mu přes ohradu. Sam na druhé straně dopadl na všechny čtyři a úprkem, nikým nezpozorován, dosáhl v nejbližší minutě svého cíle.

Byla-li správná jeho domněnka, že oba ďáblové poběží do svého bytu a tam se zavřou, aby je nikdo neviděl, mohl Sam očekávat, že se v domě krajského náčelníka dozví pěkné věci. Především mu však šlo o to, aby našel v domě místo, kde by byl aspoň zpočátku nezpozorován.

Vstoupil do budovy zadní brankou a rozhlédl se. Napravo viděl dveře, na nichž byl nápis: „Sklep“.

A v té chvíli zaslechl již zvenčí hrozný řev.

„Aha!“ šeptal Sam. „Ďáblové přicházejí. Nemám tedy čas, abych se ohlížel po jiném úkrytu. Půjdu do sklepa!“

Klíč vězel v zámku. Sam otevřel, vešel a stanul na prvním schodu, aby si zámek prohlédl z druhé strany. Byla to železná závora, která se posunovala klíčem, takže mohla být zavřena i zevnitř:

„To je potěšitelné,“ bručel tlusťoch. Zastrčil závoru a naslouchal.

Hluk se blížil. Pak ráz na ráz dvakrát bouchly domovní dveře a vzápětí se v chodbě ozval udýchaný, sípavý hlas:

„Zavřít! Nikdo nesmí do domu!“

Závory zaskřípěly a jiný hlas odpověděl:

„Je zavřeno. Pozor, ať tě nevidí služebnictvo! Zavolej jen Natálii!“

„Natálie, Natálie!“

Volání na starou služku bylo asi zaslechnuto, neboť shora se ozval hlas:

„Co se stalo?“

„Natašo, dolů! Ale sama!“

„Hned, už jdu!“

Přesto, že z ulice se ozýval pekelný křik, bylo slyšet kroky na schodech, pak zazněl zděšený výkřik:

„Matičko boží Čenstochovská! Pomoc! Ďábel!“

„Buď zticha a neřvi! To jsem já a Ivan. Kde je paní?“

„Můj Spasiteli! Pán! Co se to stalo, Vasile Ivanoviči?“

„Dozvíš se to později. Teď mlč! Kde je paní, ptám se!“

„Odešla na trh. Pánbíčku milý, jak to vypadá pan setník!“

„Nevyvaluj na nás oči a běž! Půjdeme do sklepa, ty nám tam přines šaty, vodu a světlo. Nikoho nepouštěj do stavení! Ani slovo před služebnictvem, rozumíš?“

„Už letím, už běžím, slova nepovím. Ale jakýsi urozený pán hledal před chvílí pana krajského náčelníka. Paní nařídila, –“

„Vzal ho čert, Byl to hrabě Polikev?“

„Ano, ano, tak se jmenoval.“

„Ďas nám ho byl dnes dlužen!“

„Nemám ho vpustit do domu, tatíčku, až zas přijde?“

„Nevpouštěj, ale ne, počkej, snad bude přece lépe, vpustíš-li ho. Nikoli ovšem k nám do sklepa, nýbrž nahoru. Teď světlo, vodu a šaty. Rychle! Čekáme!“

Stařena cupitala po schodech nahoru.

„Půjdou do sklepa!“ bručel si Tlustý Sam. „Pěkné nadělení! Co teď? Eh, snad se přitom něco dozvím. Rychle dolů!“

Tápal ve tmě tiše a pomalu po schodech, a když schody přestaly, rozškrtl několik zápalek, aby se rozhlédl.

Sklep byl malý. Několik sudů různé velikosti stálo vpředu proti dveřím, před nimi bylo dřevěné pažení, na němž ležely láhve vína. Pažení nepřiléhalo těsně ke zdi; v koutě mezi ním a zdí stál malý soudek.

Sam přes svou tloušťku vklouzl hbitě za pažení a uvelebil se na malém soudku. Sotva usedl, otevřely se nahoře dveře a krajský náčelník se setníkem běželi dolů. Služka Nataša jim svítila; v druhé ruce nesla džbán vody. Světlo postavila do výklenku ve zdi a džbán na zem. Pak se ptala:

„Co to jen milostpán dělal! A mladý pán! Vždyť to je strašné!“

„Mlč!“ utrhl se na ni setník. „Však se to ještě do večera dozvíš.“

„Paní měla velkou starost, kde jste byli od včerejška!“

„Dobrá, dobrá! Jdi teď nahoru a postarej se o to, abychom zde nebyli vyrušováni. Rychle!“

Žena, kroutíc hlavou, vystoupila opět nahoru.

Oba muži vytáhli z přístěnku láhev s petrolejem a začali se zbavovat svého smrdutého obalu, který již dávno ztvrdl. Nebyla to snadná práce a nebylo při ní šetřeno ani kletbami, ani petrolejem.

Zatím co se čistili, myli a drhli, přišla opět stará služka, přinesla několik ručníků a hlásila:

„Před domem stojí množství lidu. Co s nimi mám dělat? Křičí, že u nás je ďábel!“

„Počkej jen, co budeme hotovi, pak jim křik zakáži.“

„Na dveře tluče i pan hrabě Polikev a chce do domu.“

„Otevři mu tedy. Ale jen on smí vstoupit, nikdo jiný.“

Služka se odebrala k domovním dveřím, aby je otevřela. Polikev vstoupil, vystrčil ostatní, kteří se s ním drali do domu, a zavřel za sebou dveře.

„Kde je krajský náčelník?“ ptal se.

„Nevím,“ odpověděla služka, celá zmatená.

„A jeho syn?“

„Nemohu to pánovi říci.“

Hrabě na ni významně pohlédl a odpověděl:

„Nu, pověz mi aspoň, kam se poděli oba ďáblové?“

Šel při tom dále a služka v největších rozpacích za ním. Když šli podél dveří do sklepa, zastavil se Polikev a ssál do sebe vzduch.

„Hm,“ usmál se. „Tady je cítit dehet a petrolej! Kde jsou oba pánové?“

„Nahoře, ve svých pokojích.“

„Tak?“

Ostře si ji změřil, ale když sklopila oči, otočil rychle klíčem v sklepních dveřích a spatřil dole paprsek světla.

„Aha, tady!, Kdo je tam?“ tázal se šeptem.

„To jsou, to jsou –“

„Ďáblové! Ne?“

„Ano,“ odpověděla, když viděla, že ho již neoklame.

„Dobrá. Můžeš jít. Půjdu dolů sám.“

Vytáhl ze zámku klíč, vstrčil jej do kapsy, odstrčil služku a sestupoval co možná tiše. Brzy zaslechl, co si oba mužové povídají.

„Kdykoli přijde, vždy to znamená neštěstí,“ mluvil právě krajský náčelník. „Teď je tady a my jsme namazáni dehtem.“

„Kéž by byl sám na našem místě!“ broukl setník.

„Tu radost vám neudělám!“ vpadl do jejich rozmluvy třetí hlas.

Krajský náčelník a jeho syn hlasitě vykřikli, neboť na posledním schodu se objevil Polikev.

„Hrabě!“ vykoktal krajský náčelník.

„Ano, já. Slyším bohužel, že mi přejete dehtovou pomazánku. Velmi líbezné od vás. Oba jste ničemové, že větší bych nenašel, a přece jste při tom takoví hlupáci, že by nad vámi člověk soucitem proléval nejtrpčí slzy. Jen se na sebe podívejte! Co jste to dělali, pošetilci?“

Setník, ačkoli byl nahý, se hrdě vztyčil a vypínaje hruď plnou dehtových skvrn, řekl:

„Pane, kdo vám dává právo, urážet nás takovým způsobem? Jsem důstojník a můj otec je krajský náčelník!“

„Tak, tak! A kdopak vás učinil tím, čím jste vy dva, he?“

„Car!“

„Chyba lávky! Já jsem to byl. Ale na tom nesejde. Dovolte, abych si udělal pohodlí a usedl. Promluvíme si.“

Při těch slovech se posadil na blízký sud.

„Mohl jste také zůstat nahoře,“ prohodil krajský náčelník. „Vidíte přece, že nemáme čas na zábavu.“

„Ó, jen se neostýchejte. Jsme mezi muži. Zůstal bych raději tady, neboť předně jsme zde méně pozorováni, a za druhé mám rád zápach petroleje. Pozoruji, že se omýváte touto příjemnou šťávou. Jakou rozkoší musí být, vykoupat se v takové lázni!“

„Hrabě, nechte si špatné vtipy! Nejsme v tomto okamžiku naladěni je poslouchat. Můj syn vám to dobře řekl: jste hrabě, všechna čest, ale já jsem krajský náčelník a můj syn je setník. Žádám, abyste se k nám podle toho choval!“

„U čerta!“

S kletbou skočil Polikev se sudu a stanul hrozivě před krajským náčelníkem. Ten se však nijak nedal zastrašit a vjížděje pohodlně nohou do nohavic, pravil:

„Nu, copak? Proč se tak čertíte?“

„Člověče, zapomněl jste již, kdo jste a čím jste byl?“

„Čím jsem, vím docela dobře, a čím jsem byl, do toho nikomu nic není.“

„Tak? Připomenu vám to, chcete-li!“

„Jen račte!“

Krajský náčelník se usmíval, hrabě však nanejvýš podrážděn, zvolal:

„Jste Saltykov, zločinec odsouzený k doživotnímu vyhnanství na Sibiři, rozumíte! Našel jste přítele anebo spíše příznivce, který vás zachránil a opatřil vám cestovní průkazy znějící na jméno zcela jiné, než vaše, totiž na jméno Rapnin. Pomocí těch papírů jste unikl nejen doživotnímu vyhnanství, nýbrž učinil jste docela kariéru, takže jste nyní krajským náčelníkem!“

„Opravdu? To mne velice těší. Je to nadmíru vzácný případ, že by se vyhnanec stal krajským náčelníkem.“

„Ano, to je, ale nezapomeňte, jaký jste byl dříve ubožák!“

„Tím pyšnější mohu tedy být dnes na své postavení.“

„Vaše postavení, Saltykove, je velmi nejisté. Stálo by mne jen slovo, abyste byl sesazen!“

„To nevěřím. Nemůžete nikdy dokázat, co říkáte.“

„Opravdu? Ach, už vám rozumím! Ale neklamte se! Mám vaše listiny ve svých rukou. Mám je dokonce zde, v této kapse, u sebe.“

Hrabě si poklepal na levou stranu prsou. Krajský náčelník vyslal pohled na ono místo a odpověděl:

„To sice můžete tvrdit, nikdy však dokázat.“

Hrabě se krátce zasmál. Klidně vytáhl z kapsy elegantní revolver, klapl kohoutkem a řekl:

„Znáte mne! Snad víte, že v takových věcech dostojím slovu. Ukáži vám ty listiny. Ale pozor! Učiníte-li nejmenší pohyb, pokud budu číst, střelím!“

„Žádné násilí!“ pravil setník varovným hlasem. „Vaše papíry vám nikdo nebere, nemohou nám škodit.“

Hrabě se ušklíbl.

„Nu, podívejte se!“

Vytáhl z náprsní kapsy hrst papírů a přistoupil s nimi ke světlu. Rozbaloval list za listem, při tom však držel zbraň stále připravenou k výstřelu.

„Tady je například váš rodný a křestní list,“ prohodil.

„Můj?“ ptal se krajský náčelník.

„Ovšem. Míním rodný a křestní list Saltykovův.“

„Jmenuji se Rapnin.“

„Tak, tak. Co tedy řeknete tomuhle!“

Rozbalil jiný spis a četl:

„Doznání. K žádosti pana hraběte Alexeje Polikeva potvrzuji a přiznávám se podle pravdy, že jsem Vasilij Saltykov, který byl odsouzen k doživotní deportaci. Mé průkazy, znějící na jméno Rapnin, jsou padělány. V Parankově dne 11. října 18..

Vasilij Rapnin.“

Složil listinu, strčil ji do náprsní kapsy a tázal se:

„Spokojen?“

Krajský náčelník pohodil hlavou.

„S tím hadrem nemáte nade mnou nejmenší moc,“ řekl opovržlivě.

„Myslíte?“

„Dokáži vám to!“

„Jsem zvědav.“

„Dobrá! Kdo psal doznání a kdo je podepsal?“

„Vy sám, přítelíčku.“

„Ano. Byl jste dost chytrý, abyste je nepsal sám. Ale přece jste byl hloupý, když jste prohlásil, že jste s tímto zněním srozuměn.“

„Rád bych věděl proč?“

„Nuže, co tam stojí na začátku? ‚K žádosti pana hraběte Alexeje Polikeva…‘’ Chápete, proč jsem to napsal? Přiznávám-li se k svému hříchu na vaši žádost, pak je jisté, že jste o něm věděl a také dnes o něm víte. Jste můj spoluviník, vážený pane hrabě.“

Polikevův obličej se stáhl, zbraň v jeho ruce se zachvěla.

„Dále!“ řekl.

„Co dále? Jste přelstěn, můj milý. Vaše trumfy vyletěly –“

„Myslíte, opravdu?“

„Nejen že myslím, vím to nezvratně. Proč jste mně opatřil listiny na jméno Rapnin?“

„Ze soucitu.“

„Ah, vy dobrotisko!“

„Proč bych také jinak? Jen proto, abych vás zachránil!“

„Znáte hraběte Vasilkoviče?“

„Na tom nezáleží –“

„Snad přece. On a jeho syn byli tehdy na vaše udání zatčeni místo uprchlých Saltykovovů, starý musel místo mne do lesů a syna vrazili mezi kozáky.“

„A co víc?“ procedil Polikev mezi zuby.

„Ostatní je přece tak prosté, nejdražší hrabě! Když se oba Vasilkovičové stali našimi zástupci, museli ovšem praví Saltykovové nějak zmizet se světa, nebo dostat jiná jména. A jen proto, ano, jen proto jste nám opatřil papíry, znějící na jméno Rapnin. Sledoval jste při tom své vlastní plány, a ty plány teď vyjdou najevo, jakmile byste se chtěl proti nám vytasit s tím pěkným doznáním. Jsme, myslím, vyrovnáni, ne?“

Tlustý Sam ve svém úkrytu napínal uši, jak mohl. Zde se mu dostávalo vysvětlení všeho, co dosud bylo záhadou a za čím se pídil. Jeho jazykové znalosti ovsem nepostačovaly, aby si byl jist přesným významem každého proneseného slova, ale smysl řečeného chápal jasně. Když Polikev předčítal listinu, musel Sam ze všech sil krotit svou dychtivost, aby nevyskočil a nevyrval hraběti tento důležitý dokument.

„Toho papíru se musím zmocnit za každou cenu!“ uvažoval. „Pak bude v našich rukou klíč k celému tajemství.“

„Mýlíte se,“ odpověděl konečně Polikev. „Vasilkoviče jsem vydal pro zcela jiný zločin, on i jeho syn pykají za své činy zaslouženě. Vás jsem zachránil ze zcela jiného důvodu, z prosté, eh, lidské účasti.“

„Velkolepé! Ale přál bych si, promiňte, aby vaše účast s naším osudem již skončila. Myslím, že by bylo pro nás i pro vás nejlépe, nebudeme-li se již vůbec znát.“

Polikev pokrčil rameny.

„Tomu přání bohužel nemohu vyhovět.“

„Proč ne?“

„Potřebuji vás ještě.“

„Jako nástroje k provedení svých plánů, že? Ale ne, z toho nebude nic!“

Otec a syn byli zatím hotovi s čištěním a oblékáním. Čpěli sice hrozně petrolejem, ale jejich zevnějšek již ničím neprozrazoval, jaké dobrodružství v noci zažili.

Zdálo se, že Polikev ztrácel svou jistotu. Postřehl asi nebezpečí, které mu hrozilo z toho, že starý darebák nahlédl do jeho karet, a umínil si jednat opatrně.

Mlčky seděl na sudu a uvažoval, maje ruce zkříženy na prsou.

„Nuže, chci s vámi jednat poctivě,“ řekl po krátké pomlčce. „Můžeme přece spolu vyjít po dobrém.“

„To by bylo ovšem to nejlepší. Vydejte nám ten papír!“

„Proč ne? Za jistých podmínek jsem k tomu ochoten. Hledám hraběte Vasilkoviče a jeho syna. Musím je bezpodmínečně najít, ovšem, žijí-li ještě.“

„K čemu je potřebujete?“

„To vám může být lhostejné.“

„Ouha! To nám lhostejné není. Jste-li moudrý, budete jednat otevřeně. Snad vám pak povím, kde byste ty dva nejspíš našel.“

„Nuže, musím s nimi promluvit o důležité věci.“

Okresní náčelník změřil Polikeva pronikavým pohledem.

„To je všechno?“

„Ano.“

„Hm. Považujete nás za hlupáky, kteří se spokojí takovým vysvětlením? ‚

„Jiné vysvětlení dát nemohu.“

„Povězte raději, že nechcete! Znám vás a jsem přesvědčen, že vám jde o něco docela jiného.“

„Pak víte víc, než já sám,“ zasmál se nervózně hrabě.

„Tuším, co chcete, a řeknu vám to!“ pravil okresní náčelník, přistupuje k Polikevovi blíž. „Tu pistoli můžete klidně zastrčit.“

„Na to nepomýšlím. Při našem líbezném přátelství člověk neví –“

„Nu, dobrá! Pak vám to ovšem do ouška nepošeptám, ale řeknu to nahlas: chcete oba Vasilkoviče zavraždit!“

Polikev sebou trhl, jako by mu had zasyčel do tváře.

„Zbláznil jste se?“

„Vidím vám až do duše! Dědictví asi není dost jisté, že? Ba věru, je dost nepodobné pravdě, že by se dva sibiřští trestanci mohli dostat na svobodu a objevit se náhle na západě, ale nemožné to také není. Co kdyby se to stalo? Pak by bylo dědictví ztraceno, a hrabě Polikev s ním –“

„Opakuji: jste blázen!“

„No, dobře! Mýlím-li se, pak jste si mohl námahu daleké cesty na Sibiř klidně ušetřit. Ale nechci vám brát vaše tajemství. Jsme spolu hotovi!“

Tvářil se, jako by chtěl odejít, ale Polikev ho zadržel.

„Počkejte ještě! K ďasu, s vámi není možné rozumně pohovořit! Co vám vlastně na tom záleží, řeknete-li mi, kde je Vasilkovič?“

„Nám? Špatně jste se vyjádřil, pane hrabě. Ne nám, ale vám na tom záleží.“

„Nu, dejme tomu. Víte vůbec, kde hrabě vězí?“

„Vím.“

„Viděl jste ho?“

„Ano. Udělejme poctivý obchod: zboží za zboží. Váš papír za mou zprávu, kde najdete Vasilkoviče. Za dva dny ho můžete mít.“

„Souhlasím. Povězte mi, co chci vědět a vydám vám papír.“

Vytáhl listinu z kapsy a podával ji krajskému náčelníkovi, podivil se však, když ten po ní nesáhl, naopak odmítavě pokynul rukou.

„Tak daleko ještě nejsme!“

„Jak to?“

„Tak levně vám zprávu neprodám.“

„Levně?“

„Inu ovšem. Na mých informacích přece závisí vaše obrovské jmění, jehož jste nabyl dědictvím, a mně byste za ně nechtěl dát ani mizerných pár rublů? ‚

„Chcete peníze?“

„To se rozumí.“

„Hm. Kolik?“

„Pod pět tisíc rublů nemluvím.“

„Vezmi vás pět tisíc čertů!“

„Nevezmu ani o kopejku méně!“

„Jste vyděrač, Saltykove!“

„Rapnin, vždycky Rapnin, drahý hrabě!“

„Můžete mi zaručit, že Vasilkoviče vskutku najdu do dvou dnů?“

„Naprosto.“

„Dobře tedy. Tady je papír. Až se vrátím, dostanete peníze.“

„Tak ne. Důvěra je pěkná věc, ale jistota je lepší, jednáme-li s poctivci. Dva tisíce hned a zbytek až se vrátíte.“

„Budiž, nedáte-li jinak. Ale za to požaduji ještě něco: povíte mi, kde je Vasilkovičův syn.“

„O tom ještě nebyla řeč a mladý Vasilkovič vlastně není zahrnut v ceně. No, nevadí! Dozvíte se i to. Tak prosím, plaťte!“

„Nejprve zboží, pak peníze!“ zašklebil se hrabě.

„Dobrá. Starý Vasilkovič je nyní lovcem sobolů číslo Sedmdesátpět a byl včera na jarmarku zde ve městě. Stal se vůdcem lovecké družiny, kterou na svůj náklad vypravil do lesů kupec Fedor Lomonov z Orenburgu.“

„Kam se vydali ti lidé?“

„K ústí Selengy. Krajinu, kam míří, je možné odtud dosáhnout za dva dny.“

„Zdrží se tam lovecká družina delší dobu?“

„Nejméně den bude odpočívat na místě, než se lovci rozejdou lovit.“

„Pojedu za nimi. Můžete mi opatřit čerstvé koně?“

„Zaplatíte-li dobře, ano.“

„Jak vidíte, nešetřím. Ale sám se nemohu vypravit do divočiny.“

„Dám vám deset kozáků a vůdce, na jehož místní znalosti a zkušenost se můžete spolehnout.“

„Kdy mohu vyrazit?“

„Za hodinu, chcete-li.“

„Prevoschodno, znamenitě! A teď další věc! Kde je Vasilkovičův syn?“

„Počkat! Tak rychle to nejde! Udělal jsem vám po vůli a řekl jsem vám, kde je hrabě, teď žádám papíry a peníze!“

„Pro mne za mne! Tady jsou.“

Krajský náčelník přijal listinu a dvě tisícirublové bankovky, prohlédl si papír důkladně a pak jej vstrčil spolu s bankovkami do vnější kapsy svého dlouhého kabátu.

„Nuže, kde je druhý chlapík?“ naléhal Polikev.

„Je to kozák číslo Deset, přidělený službou sem do Horního Udinsku.“

„Velmi dobře. Záleží mi ovšem v první řadě na setkání se starým Vasilkovičem, přesto však chci vědět, kde najdu i jeho syna.“

„Kde, to ovšem dnes není snadné říci.“

„Proč?“

„Číslo Deset je někde v okolí města. Místo jeho úkrytu v tomto okamžiku neznám, právě dnes v noci totiž utekl.“

„K čertu!“

„Nelekejte se, nestalo se žádné neštěstí!“ usmál se krajský náčelník. „Chlapík neuteče!“

„Jste si tím tak jist? To by bylo pěkné nadělení, kdyby se tak jednoho dne ten člověk Orjelčasta, pozdější Vasilkovič, objevil v Petrohradě. To bych raději –“

„Co?“

„Nic.“

„Rozumím. Ale nemějte obavy. Uprchlík se daleko nedostane, o to se postarám.“

„Nařídil jste, aby byl pronásledován?“

„Ještě ne.“

„Proklatě! Proč ne, vy zatracený blázne!“

„Prosím, žádné urážky! Neměl jsem k tomu dosud čas. Ostatně, jeho útěk byl zpozorován teprve dnes ráno.“

„Dopadnete-li ho, vyplatím vám dobrovolně, jako soukromou odměnu deset tisíc rublů!“

„To je přece slovo! Teď si myslete, že chlapík již sedí v nejpevnějším vězení mého syna, setníka. Dopadneme ho zcela jistě.“

„To také očekávám. Trnu při myšlence, že bylo již ztraceno tolik vzácného času. Co chlap vlastně provedl, že utíká?“

Okresní náčelník začal vypravovat, co se zběhlo včera při večerním tanci. Nebyl s tím ještě hotov, když lojová svíčka v svítilně náhle zhasla.

„Tak!“ zvolal Polikev a zaklel. „Teď tu sedíme ve tmě!“

„Ničevo, nevadí!“ chlácholil ho krajský náčelník. „Najdeme cestu nahoru i potmě a dopovíme si vše nahoře. Pojďte!“

Nic nemohlo být Tlustému Samovi vítanější, než náhlý zánik světla. Třásl se přímo touhou, aby se zmocnil důležité listiny, která před okamžikem přešla do vlastnictví krajského náčelníka. Přemýšlel usilovně po celou tu dobu, jak by ji dostal do svých rukou, ale nic kloudného ho nenapadlo. Nyní však, když světlo zhaslo, vznikla mu v mozku odvážná myšlenka a zároveň mu vjela do tlustých údů energie. Vyplížil se jako had ze svého úkrytu a v příštím okamžiku stál u schodiště, po němž museli tři muži vystoupit. Chytrý Sam si velmi dobře zapamatoval, do které kapsy krajský náčelník listinu vstrčil, a chtěl se jí ve tmě zmocnit.

„Stůj!“ zvolal vtom Polikev. „Tady jsou schody. Ale ještě něco než vyjdeme. Nikdo se nesmí dozvědět, co jsme zde spolu hovořili, rozumíte?“

„Ovšem. Budeme mlčet jako uzené tresky, na to se spolehněte. Ivane, jdi napřed a veď pana hraběte. Půjdu poslední!“

Všichni tři se dotápali k schodišti. Šli podél zdi z jedné strany, Sam byl na druhé straně. Natáhl ruku, ale jen potud, pokud sahala zeď, takže jeho prsty se dotkly šatů odcházejících.

Tímto způsobem ucítil Sam nejprve setníka, pak hraběte a konečně krajského náčelníka. Tiše stoupal za nimi.

Opatrně, nadmíru opatrně sáhl po kapse, a tu již na čtvrtém schodu se mu podařilo, že měl její obsah ve svých rukou. Pak se zastavil, a zatím co ostatní vystupovali, vrátil se opět do sklepa. Tam zůstal stát na posledním stupni.

Ti tři zatím otevřeli nahoře dveře, a Sam při tom slyšel hlas krajského náčelníka:

„Zapomněl jsem úplně na lid před domem. Otevři trochu dveře, Ivane, a podívej se, jsou-li tam ještě.“

Setník uposlechl a odpověděl něco, čemu Sam nerozuměl.

„To jsem si myslel,“ řekl nato krajský náčelník. „Neodejdou dříve, pokud nedostanou výprask. Co s nimi?“

„Dohrajte komedii!“ zasmál se Polikev. „Zapalte někde pod krbem nebo před kamny síru, aby ji bylo cítit, a pak řekněte, že ďábel se svou prabábou zmizel komínem. Je venku pop?“

„Stojí nedaleko dveří.“

„Nuže, přiveďte ho sem. Až to ucítí, uvěří a pak budou věřit i ostatní. Rychle! Žvanili jsme již dost a teď musíme jednat. Připravím se na cestu. Máte síru?“

„Ano. Je v kuchyni.“

„Pojďte!“

Mužové opustili schodiště, vkročili do síně a zavřeli zvenčí za sebou dveře. Sam byl v okamžiku nahoře a naslouchal. Jasně slyšel, jak dřevěné schody vrzají pod kroky odcházejících.

Síň byla prázdná. Odstrčil rychle závoru, vyklouzl ze dveří a zavřel je za sebou, takže závora opět sklapla.

Kam teď? Domovními dveřmi vyjít nemohl, neboť tam stáli lidé. Rychle tedy k zadním dveřím! Spatřit je a otevřít bylo dílem jednoho okamžiku, a již se octl na dvoře, kudy do domu přišel. Teď však zpozoroval malou branku, a to těsně u domu, takže se k ní mohl připlížit podél zdi.

To byla ovšem velmi vítaná okolnost. Rychle brankou proklouzl a octl se na zahradě vedle domu. Byla to zelnice.

Vlevo spatřil druhý východ. Kam vedl, to ovšem nevěděl. Ale nyní mu šlo především o to, aby se dostal co nejrychleji z okolí domu. Proto se plížil po druhé straně plotu až k brance, zavřené jen dřevěnou závorou, odstrčil ji a opatrně se podíval ven. Octl se v jakési úzké uličce, utvořené z podobného laťového plotu. Nebylo v ní živé duše.

„Dobrý Mannitou mne chránil,“ oddechl si tlouštík s úlevou.

Spěchal dál, zabočil podél několika nároží a dostal se na prostranství, kde byl shromážděn lid, aby se dozvěděl, jaké neštěstí způsobili ďáblové ve vládní budově.

Stranou bylo zaraženo do země několik kůlů. O dva z nich se opírali Jim a Tim, kteří se starostlivou tváří pozorovali průčelí vládního stavení. Domnívali se, že Tlustý Sam se snad octne v postavení, kdy bude potřebovat pomoc, a proto sem přišli. Rázem se rozveselili, když ho spatřili.

„Hola, starý Same, odkud tě sem žene vítr?“ tázal se Jim Snaker. „Mysleli jsme, že z tohoto starého wigwamu vyjdeš hlavním vchodem, a ty zatím přicházíš zezadu. Měli jsme již o tebe strach.“

„Strach? Copak jsem greenhorn?“

„Inu, člověk nemusí být zrovna greenhorn a přece může třeba na širé savaně ztratit skalp.“

„Zde nejsme v savanách, nýbrž v krásné Sibiři, kde je vše docela jiné. Co nového v tomto paláci? Jak se tam daří?“

„Jak bychom to mohli vědět? Povídej ty!“

„Vše šlo dobře, znamenitě, takže jsem si dokonce přinesl i tyto dva papíry.“

Sam ukázal přátelům obě bankovky.

„Co je to za obrázky? ‚

„Dvě tisícovky.“

„Behold. Kdes je vzal?“

„Jsou od krajského náčelníka. Bude se asi velice divit, až pozná, že zmizely.“

„Same, tys mu vykradl pokladnu?“

„Co si myslíš!“ urazil se tlouštík. „Jsem poctivý člověk a nekradu! Vzal jsem mu je z kapsy.“

„Time, slyšíš? Vzal mu je z kapsy a říká, že je poctivec! Tak, jak to bylo? Myslím, že se ti bankovky přilepily na prsty jen nedopatřením, co?“

„Uhodls. Bral jsem něco jiného a peníze byly u toho.“

„Na mou věru, mluvíš jako náčelník lupičů!“

„By Jove, tím také jsem a vy dva jste moje banda.“

„Děkuji za tu čest! Nemám chuť, běžet jednoho krásného dne kolem šibenice a spatřit k svému velikému zděšení, jak se na ní houpám.“

„Na mou věru, byl jsem tomu velmi blízko a těším se, že jsem unikl se zdravou kůží. Ejhle! Tam se otvírají dveře. Pan setník! Co to vidím? Má na sobě uniformu. Před chvílí byl přece ještě –“

„– v dehtu a koudeli?“

„Ne. Dehet si umyl petrolejem; pak se oblékl do občanských šatů. Když vyšel ze sklepa, přestrojil se tedy ještě jednou.“

„Ze sklepa? Byl ve sklepě?“

„Yes! On, dva jiní a já. Hleďte, setník volá popa do stavení. Tam mu teď budou vypravovat anekdoty.“

„Jak to víš?“

„Slyšel jsem všechno. Teď čekejte, až se pop vrátí! Chtějí rozehnat lid. Poslouchejte!“

Po chvíli se pop skutečně vrátil a začal mluvit k davu. Jim a Tim ničemu nerozuměli a tázali se Sama, co pop říká. Sam ochotně vykládal:

„Pop říká, že ďábel se svou prabábou utekl následkem šťastného zaklínání do vládní budovy a zde, sevřen strachem, že se dostal do příbytku tak bohabojných lidí, vlezl do komína, takže všechno nebezpečí minulo. Nechť se lid klidně a pokojně vrátí domů. Podívejte! Lidé se křižují a odcházejí. To je možné na Sibiři. V Americe by popa utloukli, nebo pověsili na lucernu.“

„Půjdeme také?“

„Ano. Rád bych se ještě podíval k zbrojnici, k oběma vojákům na stráži. Myslím, že tam setník půjde také.“

Sam tušil dobře. Zástup se ještě nerozešel, když setník opět vyšel ze stavení, a zamířil ke zbrojnici. Tři lovci tam ovšem byli před ním.

Spatřil tři cizince, kteří mu včera večer dali tolik důvodů ke zlosti, a domníval se, že si nyní u nich musí zjednat vážnost.

Došel ke kozákům a osopil se na ně:

„Tak, teď tu stojíte jako solné sloupy! Podle zásluhy. Místo abyste konali svou povinnost, prováděli jste hlouposti, až přišel ďábel se svou bábou a vysvobodil zajatce, který byl s nimi spojen. Tím jste vinni vy a budete za to potrestáni.“

Jeden kozák chtěl něco říci na svou omluvu, ale setník zařval ještě hrozivěji:

„Mlč! Ani slovo! Chceš ještě dolévat svou míru? Stáli jste tady celou noc a zůstanete tu ještě do večera bez jídla a nápoje. A pak dostane každý z vás před celou setninou sto ran knutou na holá záda.“

„Tatíčku, vždyť by to byla naše smrt!“ řekl druhý.

„Tak dlouho stát, a pak sto ran, to nikdo nevydrží.“

„Není třeba, abyste to vydrželi.“

„Tatíčku, bud milostivý! Padesát také postačí.“

„Nesmlouvej se mnou, nebo tě dám hodinu před potrestáním ještě svázat!“

Kozáci mlčeli, a setník, když se vybouřil, zase odcházel.

Když zmizel, obrátil se Sam ke kozákům a tázal se jich:

„Poslyšte, dobří lidé, všechno jsem slyšel, co vám váš setník řekl. Dá to opravdu všechno vykonat?“

„Dá, tatíčku, dá. Na to se můžeš spolehnout.“

„Aby ho čert vzal! Vždyť to zaplatíte životem!“

„Co se dá dělat, tatíčku. Jsme vojáci a musíme zemřít, když car poručí.“

„Nemáte nikoho, kdo pro vás bude plakat?“

Tváře kozáků se zasmušily a jeden z nich smutně odpověděl:

„Mám doma starou matičku, která bude hořce plakat až do smrti. A Marianka snad zahyne zármutkem.“

„Marianka je tvá nevěsta?“

„Ano, ano! Jsem voják teprve dva roky, tatíčku, a mám sloužit ještě osm let. Milá na mne čeká, aby se pak stala mou dobrou ženou. Ale teď je po všem. Budu ubit jako vlk.“

Také druhý kozák si vjel rukou k očím.

„Má Anuška také chtěla na mne čekat. Je chudáček a přece živí mé dvě sestřičky, protože rodiče mi již umřeli.“

„Anuška je asi velmi hodná dívka?“ ptal se soucitně Sam.

„Je to dušinka. Zde kamarád ji zná, neboť jsme z jednoho sela. Nu, bude sirotkům matkou.“

Oba kozáčkové mluvili tak dojemně, že do tlustého lovce vjel vztek.

„A proč, u čerta, chcete dopustit, aby na vás byl vykonán nespravedlivý rozsudek? Proč neutečete?“

„Utéci? Oj, tatíčku, tomu ty nerozumíš. Byli bychom chyceni a pak by to s námi dopadlo ještě hůř.“

„Jste hodní hoši. Pomohu vám.“

„To není možné, drahý tatíčku.“

„Eh. Přece se pokusím. Povězte mi: copak u vás je každý muž vojákem?“

„Ne. Jen ten, na koho padne los. Kdo má peníze, může si zaplatit zástupníka, ratníka, jak říkáme.“

„Tak? A kolik by asi stál váš zástupník?“

„Mnoho, velmi mnoho, tatíčku. Za dvě stě rublů bychom snad někoho našli, ale tři sta bychom museli dát, aby to byl pořádný ratník.“

„A co je třeba, když se hledá zástupník?“

„Nutno to říci strážníkovi. Dá-li někdo udinskému strážníkovi pět rublů, přivede mu za půl hodiny deset ratníků.“

„Kdo sepisuje smlouvu o výměně?“

„Setník, tatíčku.“

„A co když setník zástupníka odmítne?“

„To nemůže, když je ratník schopný.“

„No, dobrá! Povězte mi teď svá jména, napíši si je.“

„Proč?“

„Čekej! Nebuď zvědav. Dozvíš se to ještě před smrtí.“

Tlustý lovec si zapsal jejich jména a pak se svými druhy odcházel, zatímco kozáci za nimi pohlíželi potřásajíce hlavami. Zvolna došli tři američtí lovci k osamělému zákoutí pod mezí, kde nemohli být pozorováni. Usedli tam.

„A teď vám povím, co jsem se dozvěděl ve sklepě,“ pravil tlustý a podal dlouhým bratřím obšírnou zprávu. Pozorněji vyslechli.

„Well. Kozák číslo Deset je Eaglenest, to již víme,“ mínil Jim Snaker. „Ale je tu také jeho pěstoun, a ničemný Polikev má na něho spadeno. Škrtneme mu jeho plán. Dáme ničemu zatknout. Udáme ho, yes.“

„Myslíš u okresního náčelníka?“

„Ovšem.“

„Mluvíš jako greenhorn, Jime! Ispravnik je jeho spojenec.“

„Nevadí. Máme znamenité pasy, musí nás poslechnout.“

„Snad by se tvářil, že nás poslechne, ale jistě by nás podvedl tak či jinak.“

„Hm. Jak tedy chceš hraběti zabránit, aby se nevydal za Vasilkovičem?“

„Nijak. Nebudu mu v tom vůbec bránit.“

„Cože? Uvědom si, že ho chce zavraždit!“

„Tak rychle se mu to nepodaří.“

„A číslo Deset, George Eaglenest, je rovněž v nebezpečí. Cestuje jen s jedním Burjatem, s Gizou. Potká-li se s Polikevem, dojde k vraždě!“

„Hm. Snad máš pravdu, Jime, ale nesmíme se nechat vést jen citovými důvody. Naší povinností je čekat na mastera Hermana. Doufejme, že přijde již zítra. Pak ať určí on, co se má stát; věc se přece týká především jeho.“

Oba bratři dlouho se Samem nesouhlasili, ale nakonec mu přece jen dali za pravdu.

„Ten podařený okresní náčelník je tedy vlastně uprchlý trestanec,“ divil se Tim Snaker. „Měli bychom ho pořádně popadnout za pačesy, chlapa!“

„Také to ponecháme masteru Hermanovi. Prozatím postačí, že jsme milému ispravnikovi připravili chuť na rozkoše, které ho ještě čekají. Pozná brzy, že jeho zvůle má také své meze.“

„Jak to chceš dokázat, Same?“

„To ještě uvidíme. Hle, tam přichází někdo, koho k tomu potřebuji.“

„Strážník? K čemu potřebuješ městského policajta?“

„Řeknu ti, až s ním budu hotov.“

Strážník vyšel z blízké ulice a šel přes pole. Měl mohutný plnovous, malý, tupý nos; pohled jeho očí byl upřímný a srdečný. Nos, jak už bylo řečeno, byl maličký, ale měl podivuhodné zbarvení, zdálky svítil do nachova, zblízka byl modročervený, snad proto, že kdysi namrzl, možná však, že původ té barvy byl jiný a že spočíval v přílišné strážníkově lásce k oblíbenému nápoji, jemuž Rusové říkají vodka.

Strážník pozdravil, když je míjel.

„Stůj, báťuško!“ zvolal Sam. „Zbývá ti trochu času, abys mi zodpověděl jednu otázku?“

Strážce veřejného pořádku se zastavil, pozoroval chvíli tlustého trappera a pak ukázal na jeho naditou kapsu.

„Máš u sebe lahvičku, tatíčku?“

„Ne.“

„Škoda. Sbohem, nemám čas!“

Chtěl jít dále, ale Sam ho popadl za rameno.

„Máš chuť na doušek, co?“

„Vždycky.“

Sam vytáhl z kapsy rubl a tázal se:

„Dostaneš hodně vodky za tento peníz? ‚

„Svatá Kateřino! Tolik, že ji nevypiji ani za hodinu.“

„Tu máš!“

Strážce zákona sáhl rychle po rublu, vpustil jej do hluboké kapsy svých kalhot a řekl:

„Tatíčku, ty jsi roztomilý pán. Čím ti mohu způsobit radost?“

„Vykonáš něco pro mne. Věděl bys o několika ratnících?“

„Oj, ratníků mám, kolik chceš! Jsou tu mnozí, kteří byli zproštěni vojny, a já je všechny znám. Chceš jich pět, či deset, nebo dvacet?“

„Jen dva potřebuji.“

„Aby sloužili za tyto dva dlouhé tatíčky?“

„Ne. Potřebuji je za dva kozáky.“

„Jak dlouho ještě mají sloužit?“

„Osm let. Kolik jim musím zaplatit?“

„Chceš-li být šlechetný, a ty jsi velmi hodný tatíček –zaplatíš dvěstě padesát rublíků.“

„Dobrá, zaplatím.“

„Vyhledám ti tedy dva nejzpůsobilejší. Mám proč nejít hned?“

„Prosím tě o to.“

„Dobrá. Ale hned nemohu.“

„Proč?“

„Protože zapomínáš na hlavní věc.“

Strážník se při tom zatvářil neobyčejně vážně a ukázal ukazováčkem sám na sebe. Pokračoval:

„Na mne.“

„Máš pravdu,“ zasmál se tlustý. „Kolik žádáš?“

„Ty jsi znamenitý tatíček, a chci být také šlechetný. Zaplatíš mně za každého muže tři ruble. Dohromady tedy šest rublů.“

„To ti nedám.“

„Oj! Zdá se ti to mnoho?“ rozlítostnil se strážník.

„Ne, není to mnoho, nýbrž málo. Dám ti za každého muže pět rublů, dohromady deset.“

Muž popadl Sama za ruku, vřele mu ji stiskl a zvolal:

„Ah, tatíčku, myslel jsem si to hned. Vždyť ty jsi vznešený pán! Rád a dobře ti posloužím.“

„A kromě toho zaplatím, co dnes s oběma ratníky vypiješ.“

Strážce otevřel ústa dokořán, chvíli se na Sama upřeně díval a pak se ptal:

„Opravdu?“

„Přesně tak!“

„Ó, tatíčku můj, já jsem poctivý člověk. Proto se tě ptám, víš, kolik vypije takový muž, jako já?“

„Mohu si to představit! Piješ asi tak dlouho, dokud nespadneš pod stůl.“

„Oj, vidíš, tatíčku, že to nevíš! Vždyť já piji pod stolem dál!“

„Tak? To je pěkné! Nu, co se dá dělat.“

„Chceš přesto zaplatit?“

„Ano.“

Překonán laskavostí, s jakou se dosud v životě nesetkal, rozevřel strážce sibiřského zákoníku náruč, sevřel Tlustého Sama v objetí a vlepil mu hubičku, až to mlasklo.

„Tatíčku! Srdíčko! Miláčku! Ty jsi anděl mezi lidmi, vykupitel ze všech běd, utěšitel zármutku, zachránce všech –“

„Dej pokoj!“ zavrčel tlouštík, namáhaje se, aby vyklouzl z alkoholové náruče rozveseleného policajta. „Řekl jsem, že zaplatím a dost! Ale nejsem povinen nechat se od tebe hubičkovat. Jdi dál! Ostatně mám jednu podmínku! Dokud nebude smlouva s ratníky u setníka podepsána, nesmíš k lahvičce ani čichnout.“

„Oj, to je těžká věc, tatíčku!“

„Trvám na tom!“

„Poroučíš-li, musím ovšem poslechnout. Ale aspoň tenhle jeden rubl mi jistě dovolíš propít?“

„Ne. Mohl by ses opít.“

V strážníkově tváři se objevil výraz bolestného úžasu.

„Tatíčku, jak mne tak můžeš urážet!“ zvolal žalostně. „Vždyť za rubl koupím jen tři lahvičky vodky! Kde bych se potom mohl opít! Tři lahvičky! To sotva stačí, aby kojenec uhasil žízeň.“

„Thunder storm! Zdá se, že na Sibiři máte roztomilé kojence!“

„Děťátka v tvé zemi nepijí vodku, tatíčku?“

„Ne.“

„Ubohé dítky!“

„Zákon to zakazuje!“

„Jak špatné zákony máte, tatíčku! Je to pravda, že u vás car nepanuje?“

„Ne.“

„To jsem si mohl myslet! Ten by politoval ubohé červíčky. Smím tedy rublíček propít?“

„Povídám ti, že ne! K obchodu patří střízlivost. Přiveď mi dva ratníky a pak teprve si běž sát svou vodku.“

„Musím tě poslechnout,“ řekl mrzutě strážník. „Kam mám ratníky přivést?“

„Do hostince. Za půl hodiny tam budu.“

„Dobře, tatíčku, už běžím!“

Udělal několik kroků, zastavil se však a vrátil se.

„Odpusť, tatíčku! Mám doma ženušku, dobrou, pečlivou hospodyňku. Také se ráda napije. Mohu ji přivést?“

„Pro mne za mne, přiveď.“

„Děkuji ti. Jsi sluncem milosti a dobrotivosti. Půjdu!“

Ale zas se vrátil.

„Můj dobrý tatíčku, tvé srdce jistě nedopustí, abych zapomněl na své děti, na svůj rod. Mám dcerušku. Její tváře jsou jako sirup a její oči jako dvě divoké trnky, tak kulaté. Smím ji také –“

Jak je stará?“

„Patnáct let a šestnáct zim.“

„Hm. Vypije snad za každé léto a za každou zimu po lahvičce?“

Policejní ctitel vodky uvažoval.

„Kdyby měla velkou žízeň, tatíčku, a kdybych jí jen trošinku pomohl, dokázala by to.“

„Blesky boží! Máš snad v rodině ještě někoho, kdo má tak žíznivá játra?“

„Mám tchyni, dobrý tatíčku, matičku své ženušky.“

„Také pije?“

„Oj, lépe než já, zvláště když má špatnou náladu. A tu má pořád.“

„No, přiveď ji, spánembohem!“

„Tatíčku, nemám slov, jimiž bych ti mohl říci, jak velice tě miluji. Ale já tě, –“ a rozevřel znovu náruč, aby do ní horoucně sevřel tlustého trappera.

„Stoj!“ zvolal Sam a uskočil.

„Má žena tě bude uctívat, tatíčku…“

„No dobře, dobře!“

„Má dcera tě miluje.“

„Výborně!“

„A má tchyně tě bude objímat, aby ti dokázala svou vděčnost a lásku.“

„Cože? To si vyprosím! Už ať jsi pryč, chlapíku! Obrátíš-li se ještě jednou, abys mi nebezpečně vyhrožoval, zruším celou smlouvu a pak z vodky nebude nic!“

„Nedopusťte všichni svatí! Už běžím, letím, pospíchám! V půlhodině bude všechno obstaráno!“

Obrátil se a běžel jako o život. Tlustý Sam složil ruce přes břicho a tiše se pochechtával. Oba Snakerové ho netrpělivě pozorovali.

„Ty, Same,“ řekl Jim, „jestlipak nám konečně řekneš, co jsi vyjednával s policajtem a proč chlap tak zběsile pádí. Víš přece, že neumíme rusky. Rozuměl jsem jen jedinému slovu a to byla vodka.“

„Nu, pořádný prérijní lovec nepotřebuje víc vědět, aby pochopil všechno, hihihi!“

„Same, nedobírej si nás! Jsi na své drobečky ruštiny proklatě pyšný. To není kamarádské, rozumíš?“

„Slušajus!“

Jim Snaker vrhl na Sama nechápavý pohled a pak se obrátil k Timovi.

„Víš snad, co povídá?“

„Nevím.“

„Patrně nám nadává.“

„Možná.“

„To si nenechám líbit. Budu, budu –“

„Hahaha!“ zasmál se tlouštík. „Počkej, ať ti to vysvětlím, Jime! Ptal ses, jestli ti rozumím a odpověděl jsem ‚slušajus!‘ To znamená ‚slyším‘, nebo také ‚podle rozkazu!‘ Nijak jsem ti nenadával, starý brachu.“

„To je tvé štěstí,“ zabručel Jim Snaker. „Ale stále ještě nevím –“

„Co jsem vyjednával s policajtem? Well, dozvíš se to hned.“

A Sam vyprávěl pohnutými slovy obsah své rozmluvy s žíznivým strážcem hornoudinského veřejného pořádku.

„Lack-a-day!“ mínil Tim. „To je i nad americké pojmy ožralství. Ale teď abys to opravdu zaplatil, Same!“

„Mám z čeho. Tady, dva tisíce rublů! Těm penězům přece musím opatřit právoplatného vlastníka. Tušíte již, co zamýšlím?“

„Yes!“ pokývl Jim. „Same, ty jsi chytrá hlava a při tom dobrý chlapík. Dva kozáčkové si zaslouží, abys jim pomohl na svobodu. Zvláště když, poslouchejte! Někdo odjíždí z města!“

Za hovoru došli k městské ulici, právě včas, aby viděli, jak hrabě Polikev odjíždí s dvěma vozy, provázenými deseti jízdními kozáky.

Jim Snaker potřásl hlavou.

„S chutí bych skočil na vůz a popadl chlapa za límec,“ mínil. „Mám to udělat?“

„Nech ho!“ řekl Tlustý Sam. „Neujde nám. Teď se podíváme, mají-li v tomto požehnaném městě nějakou směnárnu. Rád bych rozměnil své dvě tisícirublovky.“

„Aha! Bojíš se asi, aby je pan krajský náčelník u tebe neviděl?“

„Well, synku,“ přisvědčil tlouštík. „Velmožný ispravnik snad ještě ani nezpozoroval svou ztrátu, kdybych mu však při vyplácení kozáků strčil pod nos tisícirublovou bankovku, mohl by nabýt podezření. Ostatně potřebuji drobné peníze i k jiným ušlechtilým účelům. V hospodě čekají žíznivá hrdla na Tlustého Sama, který všechno platí. Nechci napínat jejich netrpělivost. Pojďme!“

Kapitola šestá VODKA A NAGAJKA

Trojlístek amerických trapperů marně v Horním Udinsku hledal nějakou směnárnu; konečně však přece jen nalezli židovského kupčíka, který jim obě velké bankovky rozměnil na padesátirublovky. Pak šel Tlustý Sam se svými přáteli Jimem a Timem do krčmy.

Tam jej již očekával strážník a dva urostlí mladíci. Svou choť i dceru přivedl městský policista svědomitě s sebou; pokud však jde o tchyni, uznal za vhodnější, nechat ji doma.

Při vstupu našich přátel se strážce zákona zvedl:

„Nuže, tatíčku, zde jsou oba muži, které jsem ti slíbil obstarat. Budeš jistě se mnou i s nimi spokojen.“

„Well. Uvidíme. Mají listiny v pořádku?“

„Da, da. Mají bumážky, že jsou vskutku ratníky.“

„Ukaž!“

Mladíci podali Samovi papíry, a tlustý trapper se do nich zahloubal. Ačkoliv se nikdy nemohl dobře spřátelit s azbukou, přece jen poznal z několika slov, která přeslabikoval, že „bumážky“ jsou v pořádku.

Brzy se dohodli. Tlouštík ujednal s oběma mladíky cenu a vyzval je, aby se s ním odebrali k setníkovi.

„Ej, báťuško!“ oslovil ho strážník, „a co bude s vodkou, kterou jsi nám slíbil?“

„Dostanete ji!“

„A moje peníze?“

„Ty ti vyplatím teprve tehdy, až bude všechno v pořádku.“

„Dobrá, jsem s tím srozuměn. Ale máme žízeň. Musíme opravdu tak dlouho čekat?“

„Nech si zatím dát na svůj účet jednu lahvičku.“

„Oj, jen jednu jedinou lahvičku, holoubku? A co moje žínka a moje dceruška? Copak ty mohou zmírat žízní?“

„Lahvička vám snad stačí, než se vrátíme?“

„Jedna lahvička má stačit? Ty, holoubku, neznáš naši žízeň!“

„Nu, báťuško vodkomile, tam ty láhve ti nejsou dost velké?“ řekl lovec, ukazujíc na skříň za nálevním stolem.

„Velké? Báťuško drahý, mám ti ukázat, jak jsou malinké?“

„Nu, ukaž!“

„Ty to zaplatíš?“

„Ovšem!“

„Pohleď.“

Muž vzal jednu z láhví z nálevního stolu, zvedl ji k ústům a mohutným douškem ji do poloviny vyprázdnil. Pak zamlaskal jazykem a zbožně zakroutil očima.

„Charóšij nápoj. Čtyři takové lahvičky za sebou, to by byl požiteček!“

„Nuže, nechci tě trápit. Vezmi si ještě jednu a dej svým ženským také po jedné, aby nezemřely žízní, holubičky.“

Strážník se nenechal dvakrát pobízet. Držel zásobní láhev v levici, zvedl pravicí nedopitou nádobu k ústům a rychle ji vyprázdnil. Žena i dcera se mu sice nemohly rovnat, ale zřejmě i ony měly hrdlo značně vyschlé, neboť i jejich láhve se rychle vyprazdňovaly.

Tlustý Sam podivením potřásl hlavou, pak se svými přáteli i s oběma ratníky odešel. Vznešeně kráčel trojlístek po cestě a za ním oba náhradní kozáci. I na Divokém západě působili zpravidla tito tři přátelé rozruch u každého táborového ohně; tím spíše zde, v sibiřském městečku. Kdekdo se zastavoval a prohlížel si s otevřenými ústy malého tlouštíka, jemuž po boku šli dlouháni. Naši přátelé se o diváky nestarali a brzy stanuli před vládní budovou. U vchodu je zadržel dvornik a ptal se po jejich přání.

„Chceme mluvit se setníkem,“ řekl mu Tlustý Sam.

Sluha si prohlížel lovce plachým pohledem. Městečkem se rychle roznesla zpráva, že s malým tlouštíkem je lépe vyjít po dobrém.

„Co od něho chceš?“ tázal se dvornik opatrně.

„Do toho ti nic není, holoubku.“

„Pak tě nemohu ohlásit.“

„To si udělej, jak chceš; ale já k setníkovi půjdu.“

„Nesmíš, dokud tě neohlásím.“

„Kdo mi to chce zakazovat?“

„Já! Nesmím tě vpustit, dokud nesdělíš své přání. Tak zní rozkaz.“

„Nuže, dobrá. Jak vidím, splnil jsi rozkaz a teď můžeš s klidným svědomím zmizet,“ řekl Sam dobrosrdečně, odstrčil sluhu a vstoupil se svými přáteli a oběma náhradníky do budovy.

Co mohl dvornik podniknout proti přesile? Násilného odporu se neodvážil a začal raději ze všech sil křičet.

Na chodbě se objevila služka Natálie, když však spatřila vetřelce, spráskla ruce a uprchla.

Zatím se nahoře prudce otevřely dveře a ispravnik vrazil do předsíně.

„Što čorta, jaký to je zde křik?“

„Tito lidé chtějí k panu setníkovi,“ pravil dvornik.

„Nemohou k němu!“

„To jsem jim říkal, ale nevěřili mi. Násilím vnikli do domu.“

„Ďas je spral! Toho se odvažují?“

„Nemluv hlouposti, holoubku,“ zasmál se Sam. „Především tento dům není tvůj, nýbrž carův. Nuže, jak je to s tvým synem?“

„Nelze s ním mluvit. Nemá čas.“

„Dobrá, my také ne. Kde vlastně je?“

„Po tom vám nic není!“

Pažba Samovy pušky hřmotně dopadla na podlahu.

„Kde je tvůj syn?“ zahřměl hrozivě.

„Ve světnici,“ odpověděl okresní náčelník. Vzpomněl si na včerejší výstup v hostinci a pýcha z něho rychle vyprchala. „Myslím, že spí,“ dodal.

„Rozumím, poslední noc byla ovšem namáhavá. Bohužel musíme jeho sladký spánek přerušit. Přicházíme ve služební záležitosti.“

„Myslel jsem, že, že –“

„Co jsi myslil, báťuško ispravniku?“

„Ech, nevadí.“

„Znamenitě! Tvoje myšlení by stejně vedlo k špatným koncům. Nuže, nesmíš nás zbytečně zdržovat,“ pronesl Sam se zlomyslnou přívětivostí. „Velice chvátáme. Zaveď nás k svému synáčkovi, holoubku.“

Okresní náčelník uznal za vhodné ustoupit.

„Pojďte!“ zabručel, otvíraje dveře.

Vstoupili. Ve světnici seděl setník na pohovce a pokuřoval doutník.

„Ale vždyť on, holoubek, ani nespí,“ prohodil Tlustý Sam. „Naopak, je hned časně zrána velmi zaměstnán. Dobré jitro, kapitáne! Jak jste se vyspal?“

Důstojník zlostně vyskočil a přeměřil malého lovce vzteklým pohledem.

„Neřekli vám, že nemám čas? Proč se sem vtíráte?“

Tlustý Sam se však nenechal vyrušit ze svého klidu.

„Přicházíme v nutné služební věci,“ odvětil. „To jsem řekl již tvému otci. Musíš nás vyslechnout!“

„Nemám čas, opakuji! Odejděte!“ vyjel na ně setník.

Tím ale u Sama nepořídil. Tlouštík založil ruce v bok a zhurta spustil na důstojníka:

„Tak, tak! A koukejme se! Jeho milost nemá čas. A kdy vlastně pán má čas? V noci se potuluje po prachárnách a ve dne spí. Kdy se má s tebou vlastně služebně promluvit? Ale teď toho mám dost! Nevyslechneš-li mne hned, napíši ještě dnes svému příteli, guvernérovi do Irkutsku. Rozhodni se: vyslechneš, nebo mám psát?“

Samovo vystupování bylo tak sebevědomé, že se setník neodvážil odporovat.

„Pojďte dál!“ pronesl nevrle.

S úsměškem na rtech trojlístek vstoupil, strkaje před sebou oba zaražené náhradníky.,

„Kdo jsou ti dva muži?“ tázal se důstojník drsně.

„To jsou dva ratníci, holoubku. Chtějí vstoupit do tvé setniny za dva jiné kozáky. Proto k tobě přicházíme.“

„Kdo jim zaplatí?“

„Já. Žádám tě, abys vyhotovil potřebné listiny.“

„Za koho chtějí nastoupit?“

„Prohlédni si je napřed, hodí-li se jako náhradníci.“

„Znám je, jsou schopní. Abyste viděli, že vám vaše nevhodné jednání nechci zazlívat, přijmu je. Doufám však, že i vy mně vyjdete vstříc.“

„Co od nás žádáš?“

„Mlčení o tom, kdo byli čerti ve vězení,“ pronesl setník polohlasem, tak aby ho ostatní neslyšeli.

„Nemáme na tom zájem, abychom o té věci mluvili. Budeš-li mlčet, pak pomlčíme i my.“

„Pak jsme dohodnuti. Předpokládám ovšem, že i v jiném směru budete rozumní.“

„My jsme rozumní vždycky.“

„Dobrá, beru vás za slovo. A teď vyhotovím smlouvy. Ti dva je podepíší a já je pak potvrdím.“

Vytáhl ze zásuvky dva formuláře, které začal vyplňovat, předkládaje potřebné otázky ratníkům. Když se jich tázal, za koho mají nastoupit službu, ukázali muži na Sama:

„Sami ještě nevíme, za koho. Zde velmožný pán ti řekne.“

Důstojník se obrátil na lovce:

„Nuže, jména?“

„Neznám je sám,“ pravil tlouštík, usmívaje se. „Ty je ale budeš znát. Mají nastoupit za oba kozáky, kteří stáli dnes v noci na stráži u vězení v prachárně.“

Setník vyskočil jako píchnutý žihadlem.

„Za ty dva? Nemožné! Ty nepropustím! Kdo by si pomyslel, že chceš vykoupit právě ty dva.“

„Jak chceš, holoubku. Když ne, tak ne. Pak se ale Horní Udinsk dozví za půl hodiny, kdo byli oba čerti ve zbrojnici. I guvernérovi o tom napíši. Ponechá-li muže, který se veřejně takto zesměšnil, dál jako důstojníka v armádě –“

„Ale, ale, „ vpadl koktavě setník, „pochopíš přece sám, že ti dva musí být potrestáni.“

„Nemám nic proti tomu. Alespoň mi zůstanou peníze v kapse. Ale jak potom však rozhodne guvernér o tobě, holoubku –“

Sam se významně odmlčel.

Důstojník rozčileně přecházel pokojem. Konečně Tlustého Sama přešla trpělivost:

„Do aleluja zde čekat nebudu! Buď, anebo! Vyhotovíš listiny?“

„Čort poberi! Vyhotovím.“

„A oběma strážcům se nestane nic?“

„Nic.“

„Mohou se vrátit domů?“

„Pro mne za mne mohou třeba do horoucích pekel!“

„Tam by jim bylo horko. Takové vedro nesnese ani sibiřský kozák. Nuže, nech je zavolat.“

„Zavolám je sám.“

Důstojník přistoupil k oknu, otevřel je a zařval na dva kozáky, aby hned přišli dovnitř. Připlížili se, plni strachu, a očekávali trest. Když zahlédli lovce, svitla jim jiskřička naděje. Vždyť jim tlouštík slíbil pomoc.

„Sem, synové čarodějnic!“ zahulákal na ně setník. „Slíbil jsem vám sice nagajku, chci vám však tentokrát trest prominout, ačkoli si to nezasloužíte!“

„Nekřič, holoubku, a nezdob se cizím peřím,“ vpadl mu do řeči Tlustý Sam. „Hleď raději, abys vyhotovil propouštěcí listiny. Víš přece, že spěchám.“

Setník spolkl nadávku. Pohlédl jedovatě na Tlustého Sama, chopil se pera a psal mlčky dál. Oba kozáci neměli ani potuchy, oč vlastně jde. Tonuli v blaženosti, že jim byl prominut trest. Konečně byl důstojník hotov.

„Tak! Podepište! Neumíte-li psát, udělejte tři křížky!“

Propouštěnci v potu tváří namalovali svá jména.

„Víte, co jste podepsali?“ tázal se setník.

„Nevíme, vaše Blahorodí?“

„Duraki, hlupáci! Podepíší a neví co. Chlapi, jste propuštěni od vojska. Nemusíte již sloužit!“

„Svatá rodičko kazaňská! Nemusíme již sloužit! A kdo nás vykoupil?“ Obrátili se na Sama: „Snad ne ty, báťuško?“

Lovec přikývl.

„Vskutku ty?“ tázal se ještě jednou nechápavě vnuk slavné babičky, která viděla žabího ducha.

„Ovšemže já,“ smál se tlouštík. „Zde máte propouštěcí bumážky, a dobře si je schovejte. Pokud je máte, nesmí vás nikdo nutit na vojnu. Až přijedete domů, ukažte je starostovi a popovi. Jak daleko máte do rodné vsi?“

„Několik dní cesty.“

„Pak si musíte koupit koně i zásoby na cestu.“

„To se ti snadno řekne, báťuško. Kde však jsou děngy?“

„Peníze nemáte? Nu, řekněte si svému setníkovi. Ten vám jako propuštěncům musí dát peníze na cestu.“

„Cože, těm chlapům peníze? Když si pospíší, budou za tři dny doma. Na tři dny dostanou komisařek na cestu, víc nic!“

„Víc nic? Pak měla žába přece jen pravdu.“

„Jaká žába?“

„Ten žabí duch. Však víte, koho míním?“

Poslední otázka platila oběma propuštěncům.

„Snad, snad, nemluvíš o žábě,“ koktal vnuk babičky, „o žábě, která hlídá poklady?“

„O které jiné?“

„Ech, báťuško, mluv rychle, co o ní víš?“

„To byste chtěli vědět, co? Nuže, nebudu vás napínat na skřipec. Žabí duch mi říkal, že hlídá poklady, které mohou nalézt jen kozáci. Vám by se to prý bylo v noci skoro podařilo, kdybyste nebyli porušili mlčení v posledním okamžiku.“

„Slyšíš, mluvil jsem pravdu,“ obrátil se vnuk na svého druha.

„Div boží,“ zamumlal v uctivé hrůze druhý. „A co ještě duch říkal, tatíčku?“

„Žabí duch měl s vámi slitování, protože jste prý hodní chlapci. Nakonec zmizel, ale brzy se vrátil a přinesl balík padesátirublovek. Nařídil mi, abych za vás našel dva statné ratníky a řádně jim zaplatil. Zbytek mám pak odevzdat vám, abyste si mohli koupit koně a doma kus políčka.“

Tlustý Sam ukončil svou báji, kterou pronesl v krkolomné ruštině. Ispravnik i setník na něho vyvalovali oči, jako by pochybovali o jeho zdravém rozumu. Oba propuštěnci i náhradníci viseli však zrakem na jeho rtech, aby jim neušlo jediné Samovo slovo.

„Svatá rodičko kazaňská!“ vypravil ze sebe třaslavě vnuk žabí babičky. „A dal ti duch opravdu peníze pro nás?“

„Jak říkám, samé padesátirublíky.“

„Bože nejsvětější! Kolik jich bylo?“

„Nevím, nepočítal jsem je. Ale můžeme se podívat. Vzpomínám si však, že mi ještě nařizoval, abych koně pro vás koupil sám, jste prý duraci, hlupáci a byli byste ošizeni. Také prý se zde nemáte dlouho zdržovat, nýbrž hned musíte vyrazit domů, jinak zase o peníze přijdete.“

„Da, da. Točno! Jen čaj popijeme, machorku pokouříme a hned vyrazíme, báťuško.“

„Nuže, pojďte sem ke stolu, vysázím vám peníze.“

Tlustý Sam napřed vypočítal podíly pro oba ratníky, kteří radostně peníze zastrčili do kapes.

„Tak, vy můžete jít! Vám nestanovil žabí duch žádnou podmínku. Můžete třeba peníze propít ve vodce.“

Oba novopečení kozáci roztáhli ústa od ucha k uchu.

„Tolik peněz! Za to by byly celé sudy vodky. Nechceš s námi popít, báťuško?“

„Nechci.“

„Nu dobrá, popijeme sami. Stupaj, brat!“ prohodil druhý z nich.

Oba chvátali rovnou do hostince. Nepošle-li pro ně důstojník hlídku, pak tam budou jistě sedět, dokud alespoň větší část své odměny nepropijí.

Zbytek peněz rozdělil Tlustý Sam na dva stejné díly. Z peněz, které odebral okresnímu náčelníkovi, podržel právě tolik, aby mohl zaplatit útratu za strážníka a dát mu ještě nějakou menší odměnu.

„Tak! Zde máte! Pro každého jeden díl.“

Kozáci nechápavě vyvalovali oči. Tolik peněz! Poklekli před tlouštíkem a chtěli mu líbat ruce.

„Nesmysl,“ odbyl je Sam. „Hleďte raději, ať se polepšíte. Vezměte své peníze!“

Nenechali se dlouho pobízet.

„Tak a teď ven! Počkejte na mne v hostinci! Ale, to vám říkám, žádnou vodku! Stupajte!“

Oba zmizeli stejně rychle, jako před tím jejich náhradníci. Po odchodu kozáků se rozhostilo v místnosti ticho. Tlustý Sam opět smekl čepici, kterou si předtím v rozčilení narazil na hlavu. Ispravnik v koutě na židli významně zakašlal. Setník věděl, že to má být výstraha, aby se měl před lovcem na pozoru. Pohlédl na tlouštíka a tázal se:

„Co ještě ode mne chceš?“

„Měl bys to vlastně vědět sám.“

„Pak bych se tě neptal.“

„Nu, co bude s naším soubojem?“

„Ach?“ tvářil se setník nechápavě. „Myslím, že ta věc je vyřízena.“

„O tom nic nevím. Uznávám, že jsi dnes ráno nemohl přijít, protože jsi musel ve vězení představovat se svým otcem čerta a jeho babičku, ale že by byl náš souboj vyřízen –“

„Ty se mýlíš,“ vpadl mu do řeči okresní náčelník. „Byli jsme po celou noc doma.“

„Ohoho! A chudák hrabě vás zde marně hledal,“ zasmál se tlustý.

„Jaký hrabě? Co ty víš o hraběti?“

„Víc než ty, holoubku. Proč vůbec tak hloupě zapíráš? Vždyť mi tvůj syn před chvilkou sám dobrovolně přiznal, že jste si dnes v noci hráli na strašidla.“

„To je lež!“ vyjel ispravnik, který synovu tlumenou prosbu přeslechl.

Tlustý Sam se zamračil.

„Tatíčku, ispravniku!“ pronesl káravě, „radím ti, abys mi nenadával. Zaprvé nejsem člověk, vůči němuž by sis to směl dovolit, za druhé nejednám s tebou, nýbrž s tvým synem, a za třetí Tlustý Sam zásadně nelže. Kdo má za sebou život jako já, ten nenávidí lež a je příliš hrdý, aby podváděl. Zapamatuj si to!“

Jim a Tim hleděli po očku na svého druha. Mluvil lámanou ruštinou, takže mu nerozuměli. Ale chápali, že je vážně rozezlen.

Sam byl vskutku rozčilen. Naštěstí se do věci vložil setník.

„Je to nedopatření,“ vpadl jim rychle do řeči. „Nechme čerta čertem a považujme celou věc za odbytou.“

„Stop!“ pronesl lovec. „Nejdříve s pravdou ven! Nežádal jsi mne před chvílí, abych o celé věci pomlčel?“

„Učinil jsem tak, a ty –“

„Já jsem na to přistoupil. Doznal jsi, že sis hrál na čerta a tvůj otec na jeho babičku?“

„Ano.“

„Vidíš tedy, ispravniku, že jsem nelhal. A teď k věci. Co bude se soubojem?“

„Jak jsem již řekl, považuji vše za odbyté. Slíbil jsi přece, že budeš rozumný, když přijmu tvé náhradníky.“

„Ach! Myslíš tedy, že bude rozumné, když tě nechám běžet?“

„Nepřekračuj!“ zavrčel setník. „Dal jsi mi slib nebo ne?“

Tlustý Sam se zasmál.

„Tak tedy je to míněno, ty zchytralý ptáčku, ty vojáku se zaječím srdcem! Ano, máš můj slib. S tebou se nebudu bít. Pěkně děkuji. Má puška by se styděla, kdybych ji na tebe namířil. Ale hleď, abys mi nepřeběhl ještě jednou přes cestu; mohlo by to pro tebe špatně dopadnout., A pro tebe platí totéž,“ procedil mezi zuby na zaraženého náčelníka. „Doufám ve vašem vlastním zájmu, že se již neshledáme.“

Lovec kráčel ke dveřím. Za ním se hnuli i Jim a Tim.

„Good bye, starý šejdíři!“ pravil Jim, nechávaje „nešťastnou náhodou“ dopadnout pažbu své pušky na ispravnikovu botu.

„Farewell, holomku!“ dodal Tim, vrážeje nedopatřením loktem do setníka.

Dveře za nimi zapadly., Otec i syn osaměli. Bezmocný vztek jimi lomcoval. Oni, kteří dosud takřka bezmezné ovládali celý kraj, se nyní měli podrobit těm cizím přivandrovalcům?

„Čert mne vezmi, když toho chlapa ještě nezpražím!“ zuřil setník a udeřil pěstí do stolu.

„V tom můžeš plně spoléhat na mou pomoc,“ bručel otec. „Mám tu svoloč v podezření, že vězí za všemi nepříjemnostmi, které nás poslední noci potkaly.“

„Nemožné!“

„Proč nemožné? Byli to oni, kteří se ujali toho rebela, kozáka Desítky. Kromě toho vím, že dehet a peří je u Američanů velmi v oblibě. Vše tedy souhlasí.“

„Čort poberi, svoloč paršívaju! Proč se vůbec pletou do našich záležitostí?“

„To bych také rád věděl,“ přisvědčil okresní náčelník. „Jejich jednání má jistě tajný účel a proto se před nimi musíme mít proklatě na pozoru.“

„Snad bys před nimi neměl strach?“

„Strach, nestrach; nabádám jen k opatrnosti. Tlouštíkova zmínka o hraběti je velmi podezřelá. Zdá se, že opravdu něco ví.“

„Zatraceně! A co soudíš o penězích? Jistěže s kozáky pekli pod jednou pokličkou. Proč by jinak za ty hlupáky platil výkupné?“

„Zavání to čertovinou. Docházím k přesvědčení, že ten tlustý mrňous se svými chmelovkovými druhy Desítku osvobodil. Dva strážníci jim patrně pomáhali, když jim tlouštík slíbil, že je vyplatí z vojny a kromě toho jim dá peníze.“

„Mrzí mne, že jsem ty dva chlapy pustil. Aspoň peníze jsem jim měl sebrat.“

„Hm. To je těžká věc. Jak bys to chtěl zařídit? Nemáš k tomu právo.“

„Co je mi po právu? Vezmu několik lidí ze své setniny, počkám na chlapy za městem a tam jim vezmu vše, peníze i propustky.“

„To bude těžké.“

„Proč těžké. Jsem jejich představený a u plukovníka se vždy ospravedlním.“

„Což o to! Ale představ si, že se o tom dozví ten příšerný tlusťoch. Přijde znova a, já myslím, že bych s ním pak dost nerad jednal.“

„Postarám se, aby se o ničem nedozvěděl. Chce svým chráněncům koupit koně, a pak prý chlapi odjedou. Nebude to dlouho trvat. Znám cestu, kterou pojedou. Musí jet kolem Vrbových skal, tam si na ně počkám.“

„Bylo by ovšem dobré, bumážky jim odebrat.“

„A peníze také. Cizí pes bude myslet, že jsou pryč a nebude se o ně starat. Až odejde z Horního Udinsku, nechám jim vysázet slíbených sto ran knutou. Dosáhnu totéž, jako ty u hraběte: listiny zpět a peníze k tomu., Doufám, že jsi listiny dobře uschoval?“

„Ovšem.“

„Zamčeny? ‚

„Nesmysl. Proč bych je zamykal. Někdo listiny objeví a bude nám moci škodit. Spálím je, a pak budou jednou provždy ze světa. Ale peníze musím zamknout. Objeví-li je matka, bude mít najednou tisíc přání.“

„Kde je máš?“

Ispravnik sáhl rukou bezstarostně do kapsy. Náhle strnul a zíral nechápavě na syna. Překvapením a hrůzou zapomněl zavřít ústa.

„Nuže, kde jsou peníze?“

„Pryč, zmizely,“ vykoktal náčelník.

„Zbláznil ses?“

„Pryč, vskutku pryč!“

Starý horečně prohledával všechny kapsy.

„Neschoval jsi je jinam?“

„Ne., Vím, že jsem je měl v kapse.“

Ruce se mu zatřásly rozčilením. Hledal, hledal, ale nenacházel.

„Snad ti vypadly z kapsy. Budou možná ležet ještě dole ve sklepě.“

Běželi s lucernou do podzemí. Prohledali pečlivě každý koutek; ale marně. Peníze a listiny nebyly k nalezení.

„Přisámbůh, jsou pryč!“ řval setník.

„Nemohu to pochopit, prostě to nechápu,“ koktal stařík.

„Já tím méně!“ soptil Ivan. „Takové listiny a peníze k tomu! Proč jsi je pořádně neschoval?“

„Strčil jsem to všechno do kapsy a někdo mi je opět vytáhl. Jinak to není možné!“

„Kdo to mohl být? Přemýšlej! U čerta, přemýšlej!“

„Nevím –“

„Kdo stál tak blízko u tebe, že by mohl –“

„Jediný člověk: ty!“ vyjel si ispravnik na syna.

„Já?“

„Ano, ty!“

„Já že bych tě okradl?“

„Kdo jiný to mohl být?“

„Nesmysl!“

„Ivane, dej sem ty peníze! Hned, rozumíš!“

„Já že jsem tě okradl? Blázníš?“

„Nehraj si na neviňátko! Znám tě a vím, že jsi toho schopen!“

„Nerozčiluj mne ještě víc, starý blázne! Nemám nic a basta!“

Jako dva běsové se vrátili do bytu.

Ivan procházel místností jak medvěd klecí. Náhle se zastavil u okna.

„Měl jsem přece pravdu,“ prohodil. „Před krčmou stojí dva koně. Znáš je?“

Starý mu pohlédl přes rameno.

„Šenkýřovi vraníci.“

„Koupil je propuštěncům. Hle! Nyní vystoupil z krčmy a prohlíží si koně. Co nejdříve vyrazí. Musím spěchat, abych je předešel.“

Odešel kvapně ven ke stájím, kde nechal rychle sedlat. Zakrátko vyjel ven v čele šesti kozáků a zamířil s nimi klusem za město. Myslel, že jeho odjezd nikdo nezpozoroval.

Kapitola sedmá ANDĚL, ZÁKEŘNÍK A STARÝ LIŠÁK

Oba propuštění kozáci přinesli zprávu, že krčmář má levně na prodej pár dobrých koní. Sam ihned vyšel, aby si koně prohlédl a pro své chráněnce je koupil.

Krčma byla přeplněná lidmi, kteří se živě bavili o posledních událostech v městečku: o bouřlivém výstupu v tanečním sále a o návštěvě čerta a jeho babičky ve zbrojnici. Tlustý Sam se svými společníky byli při vstupu hlučně uvítáni. Kdekdo je zval k přátelskému přípitku.

Lovec všechny nabídky odmítl, neboť se chtěl především postarat o to, aby se oba propuštěnci vydali neprodleně na cestu. Právem se obával, že by dříve nebo později podlehli svodům svých přátel, a pak že by se většina jejich peněz proměnila ve vodku.

Šenkýř přivedl pár silných sibiřských koníků, kteří sice nejsou vzhlední, ale zato tím vytrvalejší. Cena nebyla přemrštěná, a tak byla koupě ihned uzavřena. Také zásoby na cestu opatřil šenkýř za několik rublů.

Sotva byli koně vyvedeni na prostranství před krčmou, zahlédl Tlustý Sam v okně vládní budovy setníka, který si skupinku zvědavě prohlížel a živě při tom rozprávěl se svým otcem. Při řeči opětovně ukazoval na naše přátele.

„That?s funny, prapodivné,“ pronesl Sam polohlasně. „Setník a za ním čertova bábrlinka. A jak živě se o nás baví. Vida, už ustoupili od okna. Jistě kují nějakou čertovinu. Pozor, starý brachu!“

Vrátil se do krčmy a požádal jednoho z propuštěnců, aby nenápadně pozoroval, co se bude dít u vládní budovy. Vbrzku se mladík vrátil a sděloval, že setník se šesti kozáky právě vyjel z města.

„Kterým směrem?“

„Na západ, do stepi.“

„To je přece váš směr.“

„Točno, tak, zajisté, báťuško.“

„Hm, taktak.“

Sam potichu vyměnil několik slov se svými druhy Jimem a Timem, načež se vyptával dál:

„Znáte krajinu, kterou pojedete? Jak vypadá? Hornatá?“

„Ne, báťuško, je to rovina.“

„Nikde žádný pahorek nebo les?“

„Nikde nic, báťuško. Jen asi hodinku cesty odtud leží uprostřed stepi skupina skal. Je tam vlhká půda, takže tam rostou vrbičky. Proto se tomu místu říká Vrbové skály.“

„Ty skály jsou vysoké?“

„Vysoké i nízké, báťuško; vypadá to tam, jako by se obří zámek zřítil a trosky zasypaly krajinu.“

„Jistě je odtamtud vidět každého, kdo vyjíždí z města.“

„Ano. Přejedeš-li ale nejdříve brod a dáš se pak směrem vpravo, můžeš se přiblížit k Vrbovým skalám od severu a nikdo tě neuvidí.“

„Dobrá; pojedu, jak říkáš.“

„Ty chceš do skal? Co tam hledáš, báťuško?“

„Chci vás chránit, chlapče.“

„Chránit? Před čím?“

„Před setníkem.“

„Myslíš, tatíčku, že nás chce zadržet?“ tázal se ustrašeně kozák.

„Myslím. A jistě si k tomu účelu vybere nejvhodnější místo, tedy Vrbové skály. Vyjedu se svými přáteli cestou, kterou jsi naznačil. Vy dva vyrazíte asi čtvrt hodinky po nás a pojedete pomalu přímo ke skalám.“

Tlustý Sam se odebral do ležení Burjatů, kde se poblíž knížecí jurty pásli jejich koně. Karpala mu vyšla vstříc.

„Budeš se bít se setníkem?“ tázalo se děvče.

„Dnes ne. Snad vůbec ne.“

„To je dobře. Jsi mým přítelem, a plakala bych, kdybys byl raněn. Kam nyní pojedeš?“

„Do stepi. Setník kuje nějakou čertovinu, které bych rád zabránil.“

„Jsi veliký hrdina, báťuško!“

„Však jsou ještě docela jiní hrdinové, než jsem já.“

„To říkáš jen tak. Jsi skromný. Ale znám málo mužů tak nebojácných, jako jsi ty.“

„Tak? A co by tomu řekl Bogumir, vlastně George, kdyby tě slyšel? ‚

„Bogumir! Dobře, že se o něm zmiňuješ. Mám o něho strach. Chtěl k Selenze, ke Komáří řece. A pomysli: jakutský kupčík řekl, že ho viděl tím směrem prchat, a nyní se tam vydal poručík s dvaceti muži, aby Bogumira zajal.“

„Neboj se, sestřičko. Vyčkám jen příchodu jeho bratra a pak se i my vydáme ke Komáří řece. Nemusíš mít strach o svého hrdinu.“

„Důvěřuji ti. Tvá slova mne upokojují.“

„Ohoho!“ pochechtával se dobromyslně Sam. „A máš ho moc ráda, co?“

„Mé srdce patří nešťastným, tatíčku. Co ty si myslíš o ubohých vyhnancích?“

„To co ty.“

„Jako já? Přece nevíš, co si já o nich myslím!“

„Copak jsi je nenazvala ubožáky? Lituješ je a jistě bys jim ráda pomohla.“

„Jsi důvtipný,“ přikývla. A po chvilce mlčení pokračovala: „Slyšel jsi již někdy o Andělu zapuzených?“

„Ano, hlavně v posledních dnech. V tomto kraji se o něm mluví ve všech dědinách.“

„Víš, kdo jím je?“

„Nevím. Mnozí myslí, že je to skutečný anděl, nebo alespoň víla či dobrý duch. Moudřejší soudí, že je to člověk, buď muž, nebo žena.“

„A co se o něm vypravuje?“

„Samá chvála. Dobré vyhnance prý ochraňuje a pomáhá jim k útěku. Nehodné však nechrání, ba mnohé z nich dokonce udal úřadům.“

„To je pravda,“ přisvědčila živě Karpala.

„Ty to víš také?“

„Vždyť sám říkáš; že se o tom mluví!“ odůvodňovala dívka své tvrzení.

„Tím ale není ještě nic dokázáno,“ trval na svém Sam.

Hledala vhodnou odpověď. Nenašla ji a tak jen bezradně pokrčila rameny.

„Mnohému se zdá takový pomocník v nouzi skutečným andělem. Myslím, že jistě mnohý z vyhnanců si nezasloužil svůj zlý osud.“

„Je jich na sta, ba na tisíce. Právě proto si Anděl zapuzených umínil, že každého, kdo si zaslouží jeho pomoc, převede přes hranice.“

„Vojsko prý po něm pase a rádo by ho dopadlo.“

„To se nikdy nestane. Jen jeho vlastní lidé ho znají a ti by spíš zemřeli, než by ho zradili.“

„Jen vlastní lidé? Hm. Znám jednoho cizince, který toho anděla velmi dobře zná.“

„Nemožné!“

„To neříkej. Viď, že andělem je žena?“

„Ano.“

„Svobodná?“

„Ano.“

„Není to obyčejná dívka, nýbrž dcera známého náčelníka.“

„Souhlasí.“

„A ten anděl má hezké jméno.“

„Jak se jmenuje?“

„Karpala.“

Překvapena ustoupila o krok. Teprve teď si všimla Samova úsměvu a uvědomila si, že ve svém rozhorlení mu vlastně sama vše prozradila.

„Kar, –, Koho vlastně myslíš?“

„Tebe,“ zasmál se Sam.

„Mne? Ty myslíš, že já jsem Andělem zapuzených?“

„Ano, to si myslím, dušinko. Nu, řekni, mám pravdu?“

Karpala zahanbeně mlčela.

„Nedůvěřuješ mi?“ dodal tlouštík vážným hlasem.

„Jak bych ti nemohla důvěřovat. Vždyť jsi teprve včera pomohl ubohému číslu Deset proti setníkovi a ispravnikovi. A pak, já vím, že to nikomu neprozradíš.“

Hleděla mu při tom zkoumavě do očí.

„Spíš si starý Sam ukousne vlastní hlavu, než by na tebe něco prozradil, dušinko!“

„Nuže, dobrá, přiznávám se. Lidé mne nazývají Andělem zapuzených, protože jsem již mnohému z nich pomohla. Ach, ty, pane, jsi cizincem v této zemi a neznáš bídu sibiřských vězňů.“

„Zde je má ruka! Tvoje tajemství, Karpalo, bude u mne dobře chráněno. Ale, vskutku, žasnu nad tebou, děvče!“

„Proč?“

„K tomu, aby kdo byl Adělem zapuzených, patří hodně odvahy a tu bych nikdy u dívky nehledal.“

Přikývla.

„Chápu tě. Ale odvaha žen je jiného druhu, než odvaha mužů. Vy máte odvahu ničit, my máme odvahu chránit a zachraňovat.“

V té chvíli se její tvář docela změnila. Z očí jí sršel oheň a kolem úst se objevil přísný rys odvahy a odhodlanosti.

„Karpalo,“ pravil Sam upřímně, „nedivím se ti jen, ale obdivuji tě. Jistě jsi žádného ze zajatců neosvobodila, aniž ses sama nevydala v značné nebezpečí.“

„Někdy to bylo nebezpečné,“ usmála se. „Musíš však vědět, že mám mnoho přátel. Všechny kmeny Burjatů a Tunguzů jsou mými spojenci. Ti se zajatců ujmou a ukryjí je, než ubožáci najdou příležitost dostat se přes hranice. Zpravidla jsou přestrojeni za kočovníky. Já sama bych je ukrýt nemohla. Často na cestách potkáváme vojsko, pronásledující uprchlíky. Bylo by těžké, vyhnout se prozrazení.“

„A vědí tvoji rodiče o tvém počínání?“

„Ano. Náš celý kmen o něm ví. Odhodlala jsem se být setníkovou ženou právě proto, abych měla lepší příležitost pomáhat ubožákům. Můj otec a náš šaman zavinili kdysi svou neopatrností, že celá tlupa uprchlíků byla již skoro na hranici dopadena vojskem a obklíčena. Ti ubožáci si však cenili svobody více než životů. Všichni do jednoho se vrhli se skály do vírů dravé řeky a utopili se.“

„To je hrozné.“

„Otec i šaman si vzali tuto tragédii tak k srdci, že složili slavný slib, pomáhat všem hodným ubožákům. Také se jim od těch dob podařilo pomoci na svobodu několika stům vyhnanců. Před nějakou dobou přišel šaman na nápad, že by bylo dobré, kdybych se stala ženou některého vlivného důstojníka, protože tak bychom se včas dozvěděli, co se proti uprchlíkům chystá. Proto jsem se měla stát chotí setníka Rapnina.“

„To bylo velmi neprozřetelné jednání, Karpalo! Kdybys byla prozrazena, skončila bys jako vyzvědačka, odsouzená k doživotní nucené práci v dolech.“

„Vím to, ale pro dobro ubožáků bych se toho byla odvážila.“

„Miluješ toho důstojníka?“

„Je mi protivný! Nenávidím ho!“ otřásla se Karpala.

„Přesto se za něho chceš provdat?“

„Vždyť musím. Otcův slib…“

„Nesmysl!“ vpadl jí do řeči malý lovec. „Přísaha byla dána za předpokladu, že budeš moci pomáhat ubožákům. Opravdu jim však pomoci nemůžeš, ba naopak, ztratíš ještě svobodu.“

Sklonila hlavu a mlčela.

„Nyní, kdy jsi volná, můžeš mnohým pomáhat. Představ si však, že bude setník po svatbě přeřazen jinam, třeba do Turkestánu nebo na Kavkaz, kde nejsou vyhnanci. Co potom?“

„Máš pravdu. Co však nyní mohu dělat?“

„Co máš dělat? Především důvěřuj starému Samovi a spolehni se na něho. Mně je totiž tvůj setník stejně milý jako smraďoch ve stanu, a můžeš být ujištěna, že se s ním co nejdříve vypořádám.“

„Spoléhám na tebe,“ řekla dívka prostě a podala tlustému ruku.

„Vskutku? Tak jako včera, když jsem stál u vody a střílel setníkovi skrze čepici?“

„Ještě víc,“ zasmála se vesele. „Dokáži ti svou důvěru: Právě nyní chceme dopravit větší tlupu uprchlíků přes hranice. Schází nám však hlavní věc, totiž zbraně pro ně. Beze zbraní by byli ztraceni. Podlehli by buď čínským lupičům, kteří se za hranicemi potulují v houfech, a rádi si vydělají cenu vypsanou na dopadení uprchlíků, nebo by podlehli hladu, kdyby se nemohli cestou živit lovem. Potřebujeme pro ně pušky, prach a olovo.“

„Nemůžete je koupit?“

„Můžeme, ale takový velký nákup zbraní by byl nápadný. Vojsko by nás pak hlídalo, protože by se obávali, že pomýšlíme na povstání.“

„Chcete se tedy potřebných zbraní, řekněme zmocnit nenápadným způsobem.“

„Ano.“

„Hm. Konečně máte pravdu. Kde však najdete zbraně ve větším množství?“

„Okresní náčelník má velké zásoby zbraní a střeliva, tatíčku.“

„A kdepak?“

„Ve vládní budově, vedle své ložnice.“

„Hm. Spí tedy vlastně vedle prachárny. To je od něho dost lehkomyslné.“

„Proč? Vždyť o tom kromě jeho rodiny nikdo neví.“

„A co kdybych tam vnikl? Poslyš, Karpalo, to se mi nelíbí! Víš sice, že nejsem žádný přítel setníka a jeho otce a při nejbližší příležitosti jim neopomenu vyvést nějakou taškařici, ale krást, to ne! K tomu se Tlustý Sam nepropůjčí.“

Karpala zahanbeně sklonila hlavu.

„Ani já bych něco podobného neschvalovala,“ promluvila po chvíli, „kdyby zde nebyly zvláštní okolnosti. Dozvěděli jsme se totiž od svého důvěrníka, že ispravnik kuje zradu. On chce ty zbraně prodat náčelníkovi mongolského kmene za hranicemi.“

„Tak? Jak je to možné? Vždyť se musí vbrzku přijít na to, že jsou zbraně pryč.“

„Pak chce ispravnik svalit vinu na jiné. Podá guvernérovi zprávu o loupeži, a kdo ví, kdo za jeho podlost bude potom trpět.“

„Hm. To je ovšem jiná věc. V tom případě jsem ochoten vám pomoci a zmocnit se zbraní dříve, než je dostane někdo jiný. Pak bude ispravnik právem potrestán. Jak se jich však zmocnit? Nešlo by to lstí? Kdo má klíče? Všiml jsem si včera, že ispravnikova žena nosí nápadně velkou kabelku.“

„Ano, nosí v ní klíče od domu a patrně i od všech ostatních místností.“

„Pak by se věc snad dala zařídit. Poslyš, Karpalo, nešlo by to tak, aby tvůj otec pozval dnes večer okresního náčelníka a jeho rodinu k sobě na hostinu?“

„Zajisté, to půjde. Budu-li k setníkovi poněkud přívětivější, jistě se všichni tři u nás déle zdrží.“

„Dobrá, v jejich nepřítomnosti vše provedu. A co sluhové v domě?“

„I to bude lehké. Pošlu tam dva z našich Burjatů, kteří je pozvou do krčmy. Sluhové si jistě dají říci, a půjdou popít vodku, tím spíše, že i jejich páni budou na hostině.“

„Zbývají tedy jen klíče. Ty si dnes večer nenápadně vypůjčím.“

„To bude ovšem těžké.“

Sam se potutelně zasmál.

„Když člověk chce, není pro něho nic nemožné. Já pro svou osobu si troufám vytáhnout třeba samému ispravnikovi z kapsy dvě tisícovky, nemýlím-li se.“

Brzy se dohodli o celém provedení. Bylo přesně stanoveno, kde budou čekat Burjati, kteří převezmou zbraně. Aby se předešlo podezření, vyjedou si naši přátelé před večerem do stepi na procházku; jakmile nastane tma, vrátí se však tajně ke stanovému ležení.

Karpala zmizela ve stanu svých rodičů a Sam se jal sedlat tři koně. Jakmile byl hotov, vrátil se zpět ke krčmě, kde ho již Jim i Tim netrpělivě očekávali.

„Kde jsi tak dlouho?“ tázal se Tim Snaker.

„Člověk by tu málem usnul, než přijdeš,“ dodal Jim a protahoval se.

„Jen se tolik neprotahuj, ty chmelová tyčko, jsi beztak dost dlouhý,“ smál se tlustý trapper. „Ale teď vážně, boys! Mám pro vás důležité zprávy, které vám řeknu cestou. Vzhůru!“

Rychle ještě jednou vštípil propuštěným kozákům, aby nevyjížděli dříve, než za čtvrt hodiny, a aby jeli pomalým krokem přímo ke skalám, potom náš trojlístek vyrazil.

Až za brod jeli krokem, pak přidali do klusu, a jakmile zmizeli z dohledu města, pustili své koně tryskem.

Krajina byla úplně rovná a vzduch nádherně čistý.

Za nějakou dobu se začaly po jejich levici objevovat páry, vznášející se nad stepí.

„Myslím, že to bude někde tady,“ poznamenal Tim.

„Jsem stejného názoru,“ odvětil Tlustý Sam. „Kde rostou vrby, tam je vlhká půda, z níž vystupují páry. Budeme tedy co nejdříve u Vrbových skal, nemýlím-li se.“

„Ta mlhovina nám přijde vhod, co Same?“ podotkl Jim. „Alespoň nás setník se svými lidmi nezahlédnou.“

„Ale stejně nesnadně je budeme hledat.“

„To by bylo pěkné, aby ho tři staří westmani za chvíli nenašli.“

Zatím se přiblížili k vrbovému křoví. Zajeli několik kroků dovnitř, přivázali koně a se zbraněmi v rukou se plížili dál.

Před nimi se tyčily pahorky různé výšky. Bažinatá, keři porostlá krajina ztěžovala postup. Konečně dosáhli středu křovin; tvořila jej nakupená skaliska.

Tlustý Sam spokojeně zakýval hlavou.

„Nemýlím-li se, čeká na druhé straně jeho Blahorodí, pan setník se svými kozáky. Jistě budou ukryti za skalami. Budeme se plížit k nim. Nejlépe, zvolíme-li přímý směr; z té strany nejméně očekávají nebezpečí, a kromě toho s některého vyvýšeného balvanu můžeme přehlédnout situaci.“

Vbrzku stanuli na vrcholku jednoho z balvanů. Pod sebou ve stepi zahlédli jednoho z kozáků, vyhlížejícího směrem k městu.

„Aha! Stráž,“ zašeptal Jim. „Důstojník jistě nebude daleko.“

„Však ho již také vidím,“ odpověděl stejně tiše Sam. „Pohleďte tam vlevo, za oním čtverhranným balvanem sedí i se svým mužstvem. Ten darebák! Chce tedy vskutku ubožáky obrat. Nu, počkej, holoubku, to ti dokonale zarazíme.“

„Sestoupíme k nim?“

„Myslím, že ano. Zde doprava, tím žlebem! Budeme tak dobře kryti. Připlížíme se co nejblíže k nim, abychom vyslechli, co žvaní… Aha! Vidíte tam venku na stepi ten tmavý bod?“

Tlustý Sam ukazoval směrem k městečku.

„Yes, sure! To jsou naši chráněnci.“

„Co nevidět zde oba budou. Hle, stráž je také zpozorovala. Chlapík se vrací, aby to hlásil důstojníkovi. A nyní páni hrdinové nasedají na koně, aby vyrazili zákeřně ze zálohy, jako lupiči. Skvělá země, tato Sibiř; utěšené poměry zde vládnou! Ted rychle dolů. Čím dříve tam budeme, tím lépe!“

Rychle a nehlučně sestupovali. Dole se připlížili k opačné straně balvanu a přikrčili se ke skále. Samova naděje se splnila: slyšeli každé slovo, pronesené na druhé straně.

Jeden z kozáků se právě vrátil z rozvědky.

„Nuže, jak daleko jsou?“ ptal se setník.

„Asi verstu, vaše Blahorodí.“

„Dobrá. Vyčkám zde v úkrytu. Vy jim vyjedete naproti, obklíčíte je a přivedete sem. Bůh vás ale chraň, utečou-li vám!“

„Zbabělý pes!“ šeptal Sam. „Ani proti těmto ubožákům se neodváží, nýbrž posílá své lidi. Počkej, chlapíku, však my si spolu promluvíme.“

Za malou chvilku zazněl z druhé strany dusot kopyt, pak se ozvalo několik výkřiků. Konečně bylo slyšet, že se lidé vracejí, neboť zazněl drsný setníkův hlas:

„S koní dolů, psi, nebo vám pomohu nagajkou!“

„Co jsme udělali zlého, že nás hlídka zajala?“ dovolil si namítnout jeden z propuštěnců.

V příštím okamžiku bylo slyšet svištění knuty.

„Tady máš za svou drzost, chlape! A teď dolů!“

„Nejsem už voják, a nemáš mi co poroučet,“ ozval se potrestaný.

„Počkej, pse! Za to ti dám později vysázet dvacet ran nagajkou. Tak, a teď sem s propouštěcí listinou, kterou jsem ti ráno vystavil. Rychle!“

„Zde je.“

„Tak, a teď ještě peníze!“

„Ale, báťuško, vždyť peníze mi byly darovány.“

„Sem je dej, nebo…“

Opět zasvištěl bič a vzápětí se ozval výkřik:

„Proboha, měj slitování! Zde jsou.“

Chvíli bylo ticho. Setník patrně peníze přepočítával.

Zakrátko zazněl jeho hlas znovu:

„Nuže, nyní ty! Listinu a peníze!“

„Oj, báťuško, jak mám žít a svou ženu živit, když nebudu mít ani bumážku, ani peníze?“

„Pro mne a za mne se ožeň třeba s čertovou babičkou. Pak budeš moci žrát oheň a síru zadarmo. Davaj suda!“

„Staň se vůle boží! Musím ti je dát, když mne nutíš. Snad ti přinesou více štěstí než mně.“

„Máte štěstí, chlapi, že jste přišli tak rychle k rozumu. Radovali jste se, svoloči, když jsem zdánlivě vykonal cizímu psu po vůli! Aspoň vidíte, že jsem přece jen chytřejší, než jste si mysleli. A teď sypte k čertu! Nebo ještě lépe, stoj!, dám vám na cestu vysázet každému dvacet ran. Za čtrnáct dní budete znovu odvedeni, a pak vám nechám dát těch sto ran, které jsem vám slíbil dnes ráno. Ticho! Slíbil jsem vám je a dostojím svému slovu. Svažte je, chlapci, a vysázejte jim každému po dvaceti. Ale pořádně! Až budou bolestí kuňkat hlasitěji než žabí duch, který jim poslal peníze.“

„A nebudeš snad napřed kuňkat ty, holoubku?“ ozval se náhle za ním zlověstný hlas.

Důstojník se obrátil, a hleděl do ústí tří revolverů, které proti němu zvedali Tlustý Sam a jeho dva druzi.

„Čort poberi!“ zaklel důstojník.

„Hele-hele!“ smál se Sam na celé kolo. „To je veselé shledání! Zcela tak, jak mi to dnes v noci žabí duch prorokoval. Hahaha!“

Vojáci byli překvapením a částečně i strachem tak zaraženi, že nevěděli, co dělat.

„Tak, holoubkové, posaďte se hezky stranou, tam na kameny!“

Bez váhání poslechli vojáci té přívětivé výzvy, jejíž naléhavost byla zdůrazněna hlavněmi tří amerických revolverů.

„Jak vidím, jste dobromyslní hoši. Budete-li hezky zticha, nic se vám nestane. Jistě vás mrzelo, že vaši bývalí kamarádi byli tak hanebně oloupeni vaším představeným. Nu, postarám se, aby se jim dostalo zadostiučinění.“

Setník byl leknutím jako strnulý. Neuměl si vysvětlit, jak se sem náš trojlístek dostal. Konečně se vzpamatoval a sáhl po pistoli.

„Co zde chcete?“ vykřikl náhle. „Zde poroučím já! Pryč, nebo…“

Sam mu však vpadl do řeči:

„Neukvapuj se, holoubku! A především nech tu pistoli hezky v pouzdře. Mohla by ti náhodou v ruce spustit, a to by mne velmi mrzelo.“

„Pse! Řekni ještě slovo a zastřelím tě!“ křičel důstojník a vytrhl pistoli z pouzdra. V příštím okamžiku mu však zasadil Tlustý Sam takovou ránu pažbou přes ruku, že mu zbraň vypadla.

„Cože? Ty si chceš hrát na pána a velitele, bídný lupiči? Hned vydej, co jsi těmto lidem ukradl!“

„Je to můj majetek!“ vyjel si důstojník znovu. Ale bylo vidět, že mluví jen proto, aby jeho lidé nenabyli mínění, že se vzdává tak lehce obrany.

Na Sama ovšem jeho řeč nepůsobila.

„Čí majetek to je, to ti co nejdříve dokáži. Ale už dost jsi žvanil, a já nemám chuť dlouho poslouchat tvé hloupé tlachy. Ujišťuji tě, že můj revolver spustí, neposlechneš-li mne.“

Hrozivě zvedl revolver k setníkově hlavě.

„Neodvažuj se na mne střelit! Uvaž, že nosím carskou uniformu.“

„Na uniformu nestřílím, nýbrž na lumpa a lupiče, který v uniformě páchá lotrovství. Nuže, rychle, čí jsou peníze a listiny?“

Setník mlčel.

„Skoro, rychle! Nežertuji. Neodpovíš-li, nastřílím ti do lebky několik větracích otvorů. Jedna, dvě –“

Rytmistr nečekal, až lovec řekne tři. Znal ho již příliš dobře, než aby hádku hnal na ostří nože.

„Nestřílej!“

„Žádné dlouhé řeči! Komu patří peníze?“

„Těm chlapům, které čert…“

„Vidíš, holoubku, jak rychle umíš promluvit pravdivě. Slyšeli jste, molodci,“ obrátil se k vojákům. „Kdyby snad pan setník chtěl později změnit svůj názor, tak bych vás hned volal za svědky. Rozuměli jste dobře? ‚

Kozáci seděli s otevřenými ústy a stále ještě nechápali, oč tu vlastně jde. Způsob cizincova jednání vůči jejich veliteli jim připadal jako pohádka, a Tlustý Sam se jim zdál být kouzelníkem. Jak jinak si mohl dovolit takto jednat s jeho Blahorodím?

Důstojník beze slova předal Samovi peníze i listiny. Lovec je vrátil propuštěncům.

„Tak, holoubku, teď jsme hotovi. Doufám, že projížďka posloužila tvému zdraví. Běž! Propouštím tě v milosti.“

Zahanbení, kterého se setníkovi dostalo před jeho vlastními lidmi, na něho působilo jako studená sprcha. Beze slova skočil na koně a uháněl tryskem k městu.

„Ten má zatím dost,“ smáli se za ním Tim a Jim Snakerové.

Oba propuštěnci děkovali Samovi se slzami v očích a opět se pokoušeli mu zlíbat ruce. Co nejrychleji je odbyl a poslal na cestu k domovu. Kozákům dal spropitné a poslal je zpět do města.

Pak nasedali i naši tři přátelé a krokem se vraceli. Cestou Tlustý Sam vypravoval, co dnešního večera chystá a dlouhánům se to zamlouvalo. Čím víc dobrodružství, tím lépe. A oba dali najevo ochotu, pomoci mu při odnášení zbraní.

V ležení již čekala na Sama Karpala. Vyptávala se, a tlouštík jí s úsměvem vypravoval, co právě zažili.

Pak se dívka vydala koňmo do města, aby pozvala ispravnika a jeho rodinu na večerní hostinu. Okresní náčelník i jeho syn pozvání přijali. Považovali je patrně za znamení, že napjaté styky mezi nimi a rodinou knížete se opět lepší.

Ispravnik měl jen jedinou námitku. Byl přesvědčen, že budou pozváni lovci z Ameriky a netajil se tím, že by mu opětovné setkání s „protivnými cizinci“ bylo nevítané.

Mladá Burjatka ho však upokojila sdělením, že lovci navečer odjedou a vrátí se až pozdě v noci. Setkání s nimi bude tedy velmi nepravděpodobné. Dívka jednala přesně podle plánu smluveného se Samem.

«««

S nastávajícím večerem vyslal Sam Tima Snakera jako zvěda k vládní budově. Po celé odpoledne seděli všichni tři ve stanu, který jim byl vykázán jako hostům Burjatů. Obyvatelé ležení, kromě Karpaly a několika zasvěcenců, mysleli, že jsou tři cizinci na vyjížďce ve stepi.

Jakmile nastala úplná tma, vyplížil se Sam s Jimem zadní stěnou knížecí jurty a ukryli se v bujné trávě.

Za chvíli k nim přišla Karpala.

„Čekáte?“ tázala se. „To je dobře. Myslím, že co nevidět přijdou hosté.“

„Hosté? Mhm. Nevím, zdali to je správné označení. Řekl bych spíše, že jsou to ovce hnané na porážku. Kdyby věděli, co se na ně chystá, jistě by tak k hostině nechvátali.“

„Nemohu je litovat. Stane se jim po právu. Bude to trest za všechna bezpráví, kterých na obyvatelstvu napáchali. Není v kraji snad jediného chudáka, který by nebyl na pokyn ispravnika nebo setníka zbičován. A ti, kteří kdysi byli majetnější, jsou dnes rovněž chudáky, neboť z nich okresní náčelník nestydatě poslední peníze vymačkal. Za každé, třeba jen zdánlivé provinění diktoval vysoké pokuty, a když nemohl potrestaný zaplatit, nechal jej zbít knutou.“

Karpala odešla do jurty a krátce nato byla stěna stanu zevnitř u země uvolněna, takže bylo možno ji nadzvednout a sáhnout do stanu. V příštím okamžiku zazněl dusot koní, hosté přijížděli.

Sestoupili s koní a byli tlustým knížetem a jeho ještě tlustší manželkou obřadně přivítáni. I Karpala k nim byla dnes přívětivější, takže setník brzy nabyl přesvědčení, že je opět vše v pořádku.

Dívka zavedla hosty na jejich místa na poduškách a s radostí pozorovala, že ispravnikova choť položila kabelku za sebe, vedle stěny stanu. Při tom jí kabelka vypadla z ruky, a Karpala se zadostučiněním zaslechla, jak uvnitř zachrastily klíče.

Sluhové podávali občerstvení… Karpala usedla na podušku a jala se zpívat nekonečnou ruskou píseň. Neustále však po očku pozorovala místo, kam ispravnikova choť položila svou kabelku. Náhle se vsunula pod plachtou do stanu Samova ruka, uchopila kabelku a vytáhla ji ven. V příštím okamžiku však kabelka ležela zas na svém místě za svou majitelkou.

Hosté se při čaji a vodce dobře bavili…

«««

Před vládní budovou nehořelo žádné světlo; u dveří stál Jim Snaker.

„Nuže?“ tázal se ho Sam., Jak to vypadá?“

„Well. Nikdo zde není.“

„Rychle k dílu.“

Sam vytáhl klíče a začal je po řadě zkoušet. Již třetí mu otevřel dveře. Vstoupili a zavřeli za sebou.

Rozhodli se především prohlížet dům. Zadní dveře nebyly opatřeny zámkem, nýbrž závorou, která byla zevnitř zastrčena. Otevřeli a vystoupili na dvůr. Tam byli Burjati. Jim zůstal venku na stráži, zatímco Sam s Timem se vrátili do budovy a vešli do ložnice.

„Rychle klíč od skladiště,“ poznamenal Tim. „Nesmíme se dlouho zdržovat.“

Dosud se pohybovali potmě, nyní však narazili na nepředvídanou překážku: žádný klíč se k zámku nehodil.

Co dělat? Vypáčit dveře? To by se jistě neobešlo bez hluku a kromě toho by obyvatelé hned po svém návratu objevili činnost nevítaných hostů. Kde je asi klíč? Tlustý lovec vytáhl lucerničku, rozsvítil ji a opatrně ji skrýval pod kabátem, aby nedopadlo světlo na okna, se rozhlížel místností. Byla uboze zařízena. Stůl, židle, dvě postele, v pozadí v rohu malá skříňka, pověšená na zdi. Snad v oné skříňce?

Rychle ji snesli se zdi a opatrně otevřeli pomocí nejsilnějšího z klíčů na kruhu. Obsahovala různé maličkosti, lahvičky a krabičky a, štěstěna se náhle na ně zasmála, na hřebíku zavěšený klíček.

Sam jej zkusil k zámku. Hodil se. Rychle otevřeli dveře a vstoupili. Ocitli se ve větší místnosti s dvěma okny, která byla opatřena okenicemi, naštěstí zavřenými, takže mohli klidně rozsvítit světlo.

Zvědavě se rozhlíželi. Několik soudků jistě obsahovalo prach. Malé, pevné bedničky byly naplněny patronami, kdežto pušky byly uskladněny volně.

„Now, look here!“ zvolal Tlustý Sam. „Zde bychom měli všechno pěkně pohromadě, nemýlím-li se. Je to hezky srovnáno, jako pod vánočním stromkem. Ale k dílu! Nejdříve vyneseme soudky s prachem.“

Předávali jednotlivé kusy Jimovi, který je dopravoval k plotu, kde je od něho přebírali Burjati.

Všichni tři pracovali v horečném chvatu, takže místnost byla vbrzku vyprázdněna. Rychle zahladili všechny stopy, zavřeli místnost a klíček opět zavěsili do skříňky. Uzamkli dům a odebrali se zpět za knížecí stan, kde Tlustý Sam opatrně nadzvedl stěnu a svazek klíčů opět vrátil do kabelky ispravnikovy manželky.

Karpala, která po celou tu dobu bavila hosty, se nyní omluvila a vyběhla ze stanu. Rychle vyhledala naše přátele.

„Podařilo se?“

„Podařilo,“ chichtal se tlustý.

„Oh, jsem tak šťastná! Nyní můžeme opět pomoci mnohým ubožákům: Naši lidé věci dobře schovají.“

„Jsi tedy spokojena, dceruško?“

„A jak spokojena!“

„Sláva Bohu! Jsem rád, když tě vidím šťastnou. Máš pro mne ještě nějaký další úkol? Mám snad nyní ukrást ispravnikovi pečetní prsten na ruce? Nebo snad čínskému císaři –“

„Přestaň!“ zasmála se tiše Karpala. „Jděte raději spát. Vykonali jste dnes pro nás víc než dost.“

„Spát? To mi ani nenapadne, nemýlím-li se. Nelehnu si dříve, dokud nebude ispravnik se svou rodinou doma. Chci vědět, zda neobjeví hned naši návštěvu.“

Zdálo se však, že se hostům v tejšově jurtě velmi líbí, neboť již táhlo na půlnoc, když se konečně zvedli k odchodu.

Sam se za nimi potichu plížil. Jim a Tim ho chtěli doprovázet, ale tlouštík nedovolil. Jeden zvěd se tak snadno neprozradí jako tři.

Dostal se k vládní budově, aniž potkal živou duši. V obytné místnosti ještě hořelo světlo; za chvíli se rozsvítilo i za okny ložnice, světlo však zakrátko zhaslo. Obyvatelé se po hojném požití nápojů patrně hned uložili ke spánku. Vloupání tedy dnes již objeveno nebude.

Sam se odebral k zadním vrátkům, kde se přesvědčil, že Burjati při odklizování zbraní nezanechali žádné stopy.

Kapitola osmá … A CAR DALEKO

Když se Sam vracel k ležení, zaslechl poblíž krčmy dusot dvou koní, který se rychle blížil. Vbrzku uslyšel i jezdce, kteří spolu mluvili. Zastavil se a naslouchal.

„Jen stále rovně, kolem krčmy. Pak je už jen malý kousek k vládní budově.“

„A přijmou tam hosta?“

„Přijmou, jistě přijmou, baryne. Jen pojď, povedu tě! Tudy doleva.“

Vtom se jim Tlustý Sam postavil do cesty.

„Stop!“ zvolal anglicky. „Správná cesta vede doprava, master Eaglenest!“

Herman Eaglenest, neboť on to byl, poznal hned hlas tlustého trappera.

„Cože? Vy, Same? Snad zde nestojíte na stráži?“

„To právě ne. Jdu tudy jen náhodou a slyším vás přijíždět. Vlastně jsem vás tak brzy ani nečekal.“

„Podařilo se mi vyřídit své záležitosti v Chabarovsku o den dříve, než jsem předpokládal. Proto přijíždím již dnes.“

„Tak sám v cizí zemi? A ještě k tomu za noci?“

„Nezabloudím. Nechal jsem si v poslední stanici přidělit kozáka, který krajinu dobře zná.“

„Ať váš kozák zavede koně do hostince. Může tam i sám přenocovat. Bude o něho dobře postaráno.“

„Znáte krčmáře?“

„Nebojte se, znám ho.“

Herman seskočil s koně, potřásl Tlustému Samovi rukou, a pak oba vstoupili do hostince.

Krčmář, kterého teprve museli vzbudit, se rychle postaral o přání svých hostů. Pak oba odešli; když se přesvědčili, že o kozáka i o koně je co nejlépe postaráno.

Herman se za poslední dobu celkově změnil ve svůj prospěch. Námaha cestování otužila jeho tělo, a tahy jeho obličeje silně zmužněly. Bystrému pozorovateli však neušla jakási zádumčivost, která prozrazovala, že mladý muž má tajné starosti.

„Nuže, vypravujte,“ oslovil lovce, jakmile vyšli z hostince. „Dozvěděl jste se něco?“

„Jen ne tak zhurta!“ smál se tlouštík. „Hezky počkejte, až budeme všichni pohromadě. Dříve se ode mne nic nedozvíte.“

„Kam mne vlastně vedete?“

„Do stanového tábora Burjatů venku před městem. Tam jsme rozbili svůj wigwam.“

„Mezi Burjaty? Myslím, že by bylo lépe, kdybyste své pátrání vedli přímo zde –“

„Pshaw! Tomu vy nerozumíte. Starý Sam ví, co dělá. Však se to ještě dozvíte. Jen počkejte, jakmile budeme v ležení.“

„Mluvíte tajemně, Same. Jsem vskutku zvědav.“

„Good lord! Jen toho nečekejte příliš mnoho. Sami jsme přijeli teprve včera. Raději mi řekněte, jak jste přišel na nápad, nastěhovat se do vládní budovy.“

„To má svůj důvod. Při posledním noclehu jsem se náhodou setkal s vládním komisařem, který z rozkazu sibiřského místodržitele projíždí zemí a kontroluje vyšší úředníky. Je vybaven zvláštní plnou mocí přímo od cara. Zítra přijede sem a obšťastní svou návštěvou zdejšího okresního náčelníka.

Tlustý Sam tiše hvízdl.

„Přichází v pravý čas. To bude švanda!“

„Jak to myslíte?“

„To vám řeknu později. Myslím, že přijdou zlé dny pro jeho Blahorodí, pana ispravnika. Za žádnou cenu bych nechtěl být na jeho místě. Hehehe. A co bylo dál?“

„S vládním komisařem jsem se rychle spřátelil. Mé znamenité listiny na něho udělaly hluboký dojem. Mínil, že muž mého významu nesmí snášet nepohodlí hostinců, nýbrž musí být ubytován ve vládní budově. Dal mi patřičné doporučení na okresního náčelníka ve zdejším městě.“

„Tak tak. Hm. Pak by bylo bývalo skoro lépe, kdybyste se byl ubytoval u ispravnika. Ale konečně myslím, že to můžete zkusit také jednou v burjatském stanu.“

„Proč ne? Nejsem přece nijak zhýčkán.“

„Well. Myslím, že se beztak k dlouhému spánku nedostanete, jakmile se dáme do vypravování. A chudáček ispravnik má nutně zapotřebí klidu po rozčilení poslední noci, nemýlím-li se.“

„Mluvíte v narážkách, kterým nerozumím.“

„Brzy je pochopíte, master. Však jsme již na místě.“

Ze tmy se vynořily obrysy stanů, a Tlustý Sam zavedl svého přítele k jurtě, která byla trojlístku přidělena za obydlí.

Jim i Tim již spali. Jakmile však zaslechli hlasy, hned se probudili a pozdravili Hermana svým drsným, zálesáckým způsobem. Usadili návštěvníka na podušce a jali se hned připravovat čaj, zatím co Sam přinesl zbytky večeře, kterými by nasytil tři jedlíky Hermanova rázu.

„Well, master, jen si poslužte. Dokud se pořádně nenasytíte, nebudu mluvit.“

Herman měl na jazyku stovky otázek, ale tlustý lovec nepovolil, a tak mu nezbylo, než počkat se svým vyptáváním, až se nasytil. Ale pak již svou zvědavost neudržel.

„Well, starý Same! Jak dlouho mne ještě budete napínat na skřipec? Dozvím se nyní konečně také něco od vás?“

„Good lord! Příteli, vždyť vy jste zvědavý jako slečinka. Co myslíš, starý Time, mám mu všechno říci?“

„Nemáš-li nic proti tomu, Same, myslím, abys mu všechno řekl. Master Herman se bude jistě divit, co jsme za tak krátkou dobu vyvedli a provedli.“

„Look here! Koho vlastně míníš, když říkáš, že jsme my všechno provedli?“

„Koho? Nás tři ovšem.“

„Good gracious! Podívejte se na toho greenhorna! Snad nechceš říci, stará kůže, že jsi něco provedl také ty? Kam byste se byli poděli, chlapci, kdybych na vás nebyl celou tu dobu dával pozor jako slepice na kuřata, he?“

„Jen tak nepouštěj hubu na procházku, starý coone! Chce nás srovnávat s kuřaty. Co tomu říkáš, Jime?“

„Ještě nikdy jsem neslyšel o kuřatech, která by byla tak dlouhá jako my,“ poznamenal suše tázaný.

„Ovšem. Dlouzí jste, ale jen tělem. A to je také všechno, co můžete říci ve svůj prospěch. Vždyť vy ani nevíte –“

Herman netrpělivě naslouchal té hádce. Pozoroval, že tímto způsobem se nedozví nic a proto raději přerušil přátelskou rozepři.

„Stop, master Sam! Nechtěl byste si laskavě vzpomenout, že jsem i já na světě a že bych se od vás rád něco dozvěděl?“

„By good! Máte pravdu. Ale tito dva chlapci člověka nepustí prostě k slovu. Nuže, k věci, master Eaglenest. Máme ho!“

„Koho máte?“

„Vašeho bratra Georgeho! Koho jiného?“

Herman Eaglenest překvapením vyskočil ze své podušky.

„Žertujete? Same, to by bylo nemístné!“

„Ani mi nenapadne žertovat. Máme ho, jak už jsem řekl.“

„Totiž, vlastně ho nemáme,“ vpadl Tim Snaker.

„Zavři zobák, když mluvím já, starý coone,“ napomenul ho Tlustý Sam. „Ale částečně máš pravdu, vlastně ho nemáme.“

„Myslím ale, že ho přece jen máme,“ prohodil nyní i Jim.

„Máme, nemáme, máme, nemáme! Co to znamená? Děláte si ze mne blázny?“

„Uklidněte se, master Eaglenest! Myslíme to všichni vážně. Máme ho a vlastně ho také nemáme. Mluvili jsme s ním totiž a víme, kde právě je –“

„Víte to? Že to víte? Rychle, řekněte, kde je?“

„U Bajkalského jezera.“

„Nemýlíte se?“

„Ne, víme to jistě!“

Herman Eaglenest zabořil hlavu do dlaní. Tisíckrát si předtím řekl, že vyhlídky na nalezení jeho bratra jsou tak směšně malé, že shledání nelze ani vážně očekávat, ale přece jen se této mizivé naděje držel jak tonoucí stébla. Nyní, kdy se splnilo to, v co se skoro ani neodvážil doufat, byl návalem citů překonán.

Několik minut seděl bez hnutí. Jeho mlčení konečně Samovi připadalo příliš dlouhé.

„Nejsme ještě hotovi se všemi novinkami. Máme pro vás další zprávu, která vás bude také těšit, nemýlím-li se.“

Herman vzhlédl s pochybností v očích.

„Další zprávu?“

„Ano, dobrou zprávu.“

„O čem?“

„Ptejte se raději o kom. Jde o hraběte Vasilkoviče.“

„On není v Georgeově společnosti?“

„Není. Vyšel si na lov sobolů.“

„Nechápu, co tím míníte.“

„Věřím, rád věřím. Master Vasilkovič patří totiž nyní k vyhnancům a byl Fedorem Lomonovem najat k lovení sobolů.“

„Kdo je Fedor Lomonov?“

„Kupec z Orenburgu. Dříve byl ovšem dervišem a jmenoval se Osman.“

„Same, zbláznil jste se? Derviš že by byl zde? Nemožné! To zní vskutku jako pohádka, jako divoký román!“

„Také to vskutku je román, hehehe. Mister Osman, alias Bill Newton alias Florin, či jak si ještě ten lump říká, je totiž právě na cestě k stejnému místu, kam míří i váš bratr. A ještě někdo jde za nimi k ústí říčky Selengy.“

„Kdo ještě?“

„Hrabě Alexej Polikev.“

Herman uchopil lovce za ramena a zatřásl jím.

„Same, netropte si ze mne žerty! Polikev že by zde byl také? To je nemožné!“

„Zdá se to nemožné, master Eaglenest, a přece je to pravda. Mé podezření bylo zcela oprávněné. Hrabě Polikev se dopustil na svých příbuzných šeredného zločinu, a zdejší náčelník se svým synem mají v celé věci prsty. Mám důkazy v kapse, nemýlím-li se! Myslím, že jejich Blahorodí, páni Rapninové, mají zajištěný pobyt na státní útraty v sibiřských dolech, a to na delší dobu.“

„Mluvte, proboha, mluvte! Podle toho, co jste dosud řekl, jistě jste za tu krátkou dobu zažili mimořádně mnoho.“

„To máte pravdu, master. Můžete mluvit vskutku o štěstí, že jste nás poslal napřed. Kdybychom byli přišli o den nebo dva později, byla by celá naše cesta na Sibiř asi zbytečná. V posledních dvou dnech jsme přímo klopýtali o známosti. Bylo to víc než štěstí. Nuže, jste s Tlustým Samem spokojen?“

„Same, nemohu vám své pocity ani popsat. Ale řekněte mi všechny podrobnosti, vždyť dosud stále ještě nic nevím.“

„By good! Já tu vypravuji čtvrt hodiny jednu novinku za druhou, a človíček nakonec řekne, že nic neví. Slyšel jsi kdy něco podobného, Jime?“

„No! Ale také jsem dosud neviděl člověka, který vypráví novinky tak chytře jako ty, Same. Vypadá to, jako když někdo jde na lov bobrů a nechá pasti doma.“

„Shut up! Greenhorn, jako ty, ať o lovu bobrů raději nemluví. To je umění, kterému se do smrti nenaučíš, hehehe. Učiňme ale masteru Hermanovi po vůli a vyprávějme! Nebude-li ani pak rozumět, nebude to má vina.“

A pak konečně začal tlouštík vyprávět, jak se stalo, že v tak neuvěřitelně krátké době odkryli tajemství obklopující dva zmizelé. Herman naslouchal, aniž Sama přerušoval. Jen občas zajiskření jeho očí svědčilo o zájmu, s nímž lapal každé lovcovo slovo.

„Tak, to je všechno,“ končil tlouštík. „Nyní běží o to, co chcete podniknout vy. Nemýlím-li se, jste na řadě, abyste si s darebáky promluvil, a to hezky důrazně.“

Herman mlčky podal ruku Samovi a dlouhánům. Teprve po chvíli řekl:

„Gentlemen! Jednali jste vskutku moudře a opatrně. Nevím ani, jak vám mám vyjádřit svou vděčnost.“

„Pshaw!“ vpadl mu do řeči Sam. „Stačí, když nám řeknete, že jsme věc vzali za správný konec.“

„To jste vskutku udělali. Říkáte sice, že za svůj úspěch vděčíte jen šťastné shodě okolností, ujišťuji vás však, že jste té shody využili způsobem, který svědčí o bystrozraku a –“

„Well. To stačí. Přestaňte s tou chválou. Co chcete nyní podniknout? ‚

„Co? Máme v ruce nitky, které nám umožňují odhalit celé podlé Polikevovo spiknutí. Hodí se mi znamenitě, že právě zítra přijede místodržitelův důvěrník. Předám mu celou věc k rozhodnutí a jsem si jist, že dopomůže mému bratru i jeho pěstounu k právu.“

„To jsem chtěl navrhnout i já,“ mínil Sam.

„Jednu věc však ještě nechápu. Totiž tu, že se zde objevil Florin. Je to náhoda, nebo je tu snad souvislost se zmizením mého bratra?“

„Hm. Myslím, že to bude přece jen pouhá náhoda, neboť váš bratr měl při setkání ve vládní budově dojem, že ho Florin nepoznává. Jistě neočekával, že zde vašeho bratra spatří.“

„Tím lépe. Přesto ho nesmíme pustit z očí. Má již příliš mnoho na svědomí!“

„Jsem téhož názoru. Dáme dobrý pozor, aby nám tentokrát neupláchl. Máme s ním ještě vyřídit staré účty z Údolí smrti.“

„Bohužel zde teď sedíme a nemůžeme zatím nic podniknout. A můj ubohý bratr je vydán bez pomoci všemožným nebezpečím.“

„Tak docela bez pomoci není,“ odporoval Sam. „Musím vám říci ještě něco. Karpala, dcera burjatského knížete, nechala na vašem bratříčkovi obě oči. Bude nad ním jistě bdít., Hallo! Něco mi napadá: Slyšel jste již o Andělu zapuzených?“

„Yes, slyšel. V Nerčinsku.“

„Well, pak mohu mluvit krátce. Myslím, že má jen málokdo ponětí o tom, kdo vlastně je tím andělem. Ale mezi ty, kdo to ví, patří i synek mého otce.“

„Napínáte mou zvědavost. Kdo je to?“

„Chci vám to prozradit. Doufám však, že si věc necháte pro sebe a chudáka anděla neprozradíte.“

„Nemám k tomu důvod.“

„Nuže, je to Karpala, dcera knížete Burjatů.“

Herman vzhlédl.

„Ona? Zdá se, že je to vskutku vzácná dívka. Toužím ji poznat.“

„Well. Zítra se vaše přání splní. Radím vám ale po dobrém: nezamilujte se do ní!“

„Proč? Je tak nebezpečná?“

„To ne, ale váš bratr by s tím asi nebyl srozuměn. Je do ní totiž sám po uši zamilován.“

„Hm. Tomu nevěřím.“

Herman pronesl ta slova z plného přesvědčení. Věděl přece, že mezi jeho bratrem a krásnou Zykymou se předly jemné nitky lásky, ačkoli ani jeho bratr, ani Zykyma nikdy spolu slovo o té věci nepromluvili.

„Proč nevěříte? Zachránil kdysi Karpalu před utonutím, a děvče je mu od té doby nakloněno.“

„A on?“

„On? Nechám se sežrat od mrtvého medvěda, neožení-li se s ní, jakmile bude moci.“

Herman se zamyslel. Stokrát a stokrát se pokoušel, aby ze svého srdce vyrval tajnou lásku k Zykymě, vždy marně. Když se tehdy v San Francisku dozvěděl z dopisu svého přítele Normana, že jeho bratr zmizel a byl prohlášen za mrtvého, vkrádala se do jeho srdce naděje, že nyní bude Zykyma volná a že snad může být jeho. Tu myšlenku však hned zapudil, neboť ji považoval za zradu na bratrově památce.

Přesto se mu myšlenky vracely. Kdyby George byl mrtev, Zykyma, tajně milovaná Zykyma, by byla volná. Nikdo by mu nemohl činit výčitky, kdyby požádal o její ruku.

Nakonec v něm však přece zvítězila bratrská láska a smysl pro povinnost. Především se pokusí, aby bratra našel, nebo se alespoň přesvědčí, zdali vskutku zemřel. Žije-li George, pak Hermanovi kázal pocit cti a bratrské věrnosti, aby se Zykymy vzdal.

A teď se naskýtalo ještě zcela jiné rozřešení, to nejlepší! Ten tlustý trapper svým klidným, bodrým způsobem mu sděluje, že George se zatím zamiloval do jiné…

Měly a mohly se tedy splnit jeho nejtajnější sny! Zykyma volná? Že by se snad Sam mohl mýlit, to Hermanovi ani nenapadlo. Znal trappera příliš dobře, a věděl, že jeho zrak a hlavně jeho pud, zbystřený dlouholetým pobytem v divočině, se skoro ani nemůže mýlit.

„Well, master Hermane! Proč na mne tak kulíte oči? Máte snad něco proti tomu, když se ti dva mají rádi?“

Tlouštíkův smích vyrušil Hermana ze zadumání. Vzhlédl a bylo mu jako odsouzenci, kterému pod šibenicí udělili milost. Po dlouhé době v něm poprvé zas propukla veselost, a z hloubi srdce se dal do smíchu, do veselého, až příliš veselého smíchu.

Tlustý Sam si jeho smích ovšem vykládal jinak.

„Well. Nevěříte-li, nevěřte! Však se sám brzy přesvědčíte, že Tlustý Sam má pravdu. Myslím ale, že jsme nyní již dost dlouho tlachali. Bylo by záhodno uložit se k spánku, jinak budeme zítra ráno ospalí jak koťata. A zítra máme mnoho práce, která vyžaduje bystrý mozek.“

Bez dalších slov se lovec zahalil do přikrývky a natáhl se na podlaze stanu. Tim a Jim následovali jeho příkladu, a tak Hermanovi nezbylo nic jiného, než je napodobit.

Celý zbytek noci však probděl. Jeho mozek zpracovával znovu a znovu všechny ty zprávy, jimiž byl v posledních hodinách zasypán, a na východě již začalo svítat, když se konečně jeho oči zavřely ke krátkému a neklidnému spánku. Úsměv, který Hermanovi pohrával kolem rtů, prozrazoval, že jeho duše dlí v daleké, krásné zemi snů.

«««

Bylo již pozdě dopoledne, když Tlustý Sam představil konečně hosta tejšovi a jeho rodině. Karpala si zvědavě prohlížela muže, který byl bratrem jejího vyvoleného, a také Herman pozorně zkoumal dívku, která si dovedla získat bratrovu lásku.

Byl poněkud překvapen. Opět a opět se v duchu tázal, jak se jeho bratr mohl rozhodnout pro dívku, která sice byla knížecí dcerou, ale přece jen Burjatka, napolo ještě divoška. V jejích tazích ovšem neobjevil nic mongolského. Tak, jak před ním stála, vypadala skoro jako čistokrevná lady, oblečená do burjatského kroje. Bylo vůbec možné, aby tato dívka byla dcerou Buly a Kalyny, těch dvou tlouštíků, kteří podle svého vzezření považovali dobré a hojné najedení za jediný a hlavní účel lidského života…?

Nedokončil své úvahy. Venku se ozval koňský dusot a skřípění kol, provázené práskáním biče.

„Někdo cizí přijel,“ poznamenal tejš. „Hned se dozvíme, kdo to je.“

Vskutku, netrvalo dlouho a jeden z Burjatů vstoupil do stanu.

„Přijel vládní komisař, kníže! Chtěl dále do města, ale slyšel, že jeho přítel je ubytován zde a proto zajel do ležení.“

„Výborně!“ zvolal radostně Herman a spěchal ze stanu.

Čtyři kibitky, na nichž přijel cizinec a jeho průvod, zastavily před stanem. Herman Eaglenest spěchal k prvnímu z povozů a podával cizinci, který právě sestoupil, přátelsky ruku. Kníže Bula již také stál před jurtou, ale byl příliš vzdálen, aby slyšel, co ti dva spolu hovoří. V příštím okamžiku vykročili ke stanu, a kníže si pospíšil, aby vysokého úředníka uctivě přivítal.

„Zde můj mladý přítel,“ řekl komisař po uvítání, „říká, že má pro mne významné sdělení. Nemám sice mnoho času, jde-li však vskutku o sdělení závažné, chci je rád vyslechnout.“

„Nebudete litovat času, který mi věnujete, Excelence!“ odvětil uctivě Herman. „Tím spíše, že věc, kterou vám chci předložit, je v přímém vztahu k účelům vaší zdejší návštěvy. Mám totiž oprávněnou stížnost proti zdejšímu úřadu.“

„Jak je to možné? Vždyť jste sem sotva přijel a neměl jste patrně ani příležitost, abyste poznal zdejšího ispravnika.“

„Nejde o mne, nýbrž o mou rodinu.“

„O vaši rodinu? Jsem vskutku zvědav. Dovolíte, kníže, abych vstoupil se svým přítelem do vaší jurty?“

„Bude to pro mne vzácnou ctí, Vysokoprevoschoditelstvo! Považujte, prosím, můj skrovný majetek za svůj,“ zněla tejšova odpověď.

Vstoupili do stanu, kde kníže zavedl vzácného hosta na čestné místo a vybídl ho, aby se posadil.

Herman Eaglenest krátce obeznámil cizince s neštěstím, které pronásledovalo jeho rodinu, pak krátce vylíčil vše, co se za poslední dny odehrálo v Horním Udinsku.

Úředník klidně poslouchal, aniž pronesl slovo, zatímco Karpala i knížecí manželé, kteří teprve nyní začali chápat souvislost a účel návštěvy cizinců, se často mísili do vypravování hlasitými projevy údivu a překvapení. Herman ovšem zamlčel vše, co by mohlo Burjatům škodit, zatajil jejich pomoc při Georgeho útěku, účast při zmizení zbraní a hlavně vše, co se vztahovalo na Anděla zapuzených.

Když skončil, úředník seděl chvíli nehybně. Hluboká vráska nevole zbrázdila jeho čelo.

„Ukažte mi, prosím, listiny, které jste vzali okresnímu náčelníkovi,“ pronesl konečně.

Tlustý Sam sáhl do kapsy, vytáhl listinu a podal ji úředníkovi. Ten ji pozorně pročetl, složil a uschoval. Vráska na jeho čele se prohloubila.

„Je skoro neuvěřitelné, pah! Nu, tím je vlastně vše dokázáno. Toto doznání celou záležitost rychle skoncuje. Musím vám říci, že jsem přijel zcela na jisto. Místodržiteli v Irkutsku došly četné stížnosti zdejšího obyvatelstva. Proto mne sem vyslal, abych věc přezkoumal a uvedl do pořádku. Myslel jsem z počátku, že jde o obvyklé přestupky, kterých se mnozí náčelníci dopouštějí v příliš horlivém konání služby. Že by však věc měla takové pozadí, o tom jsem nemohl ani snít! Sibiř je velká,“ obrátil se k Hermanovi, jako by se omlouval, „a v zemi tak rozsáhlé, kde se musí panovník a vláda plně spolehnout na poctivost a věrnost svých úředníků, se ovšem mohou stát věci, které by jinde byly nemožné. Buďte však ujištěn, že budu soudit přísně. Hraběti Vasilkovičovi a jeho synovi se dostane zadostiučinění.“

„Excelence, jsem šťasten, že slyším tento slib.“

„Musím se teď s vámi rozloučit. Přijďte se svými přáteli za hodinu do vládní budovy. I vás, kníže, prosím, abyste se svou rodinou přišel. Chci, abyste viděli, jak v carově zemi jsou trestáni opravdoví provinilci., Na shledanou!“

Vstal a opustil stan, provázen Hermanem a knížetem. Po chvíli bylo slyšet vzdalující se lomoz kibitek.

„Damn it!“ zvolal Sam. „Bude to nepříjemná chvilka pro ty dva lotříky. Nechtěl bych být pod skalpem pana ispravnika i jeho syna setníka ani za pečeni z buvolího hřbetu!“

«««

Když naši přátelé za hodinu přišli k vládní budově, byl dům přímo obležen tisícovým davem. Rychle se rozšířila zpráva, že přijel vysoký carský úředník, a lidé z celého městečka přispěchali, hnáni zvědavostí.

Herman se svými přáteli se protlačili zástupem a kráčeli ku vchodu budovy.

Kozák, stojící tam na stráži, je zadržel.

„Stoj!, Nikdo nesmí dovnitř.“

„Pašol!, Jdi pryč!“ zněla odpověď. „Můžeš si přece myslet, že bychom se sem netlačili, kdybychom nebyli objednáni vysokorodým panem komisařem.“

„Mluvíš pravdu, báťuško?“

„Myslíš snad, že ne?“

Kozák se neodvážil odporovat a ustoupil. Přede dveřmi úřadovny se opakoval stejný výstup. Když konečně překonali i tuto překážku a vstoupili do místnosti, vycítili hned bouřlivé napětí, které zde vládlo.

Za stolem seděl revizor, na čele měl opět vrásku nevole. Před ním v uctivém postoji okresní náčelník. Setník se usadil vedle dveří. Při vstupu našich přátel vyskočil.

„Co tu hledáte?“ zahromoval na ně tiše. „Ven! Nemáte zde co dělat.“

„Kdo to říkal, synku?“ ptal se s úsměvem trapper. „Právě naopak, máme zde hodně co dělat.“

„Poroučím vám, abyste hned opustili místnost,“ soptil setník.

„Nemáš nám co poroučet. Ostatně mluv hlasitě, holoubku. Proč tak skuhráš?“

Rytmistrův obličej zrudl hněvem. V posledních dnech musel spolknout tolik příkoří od tlouštíka; má se nyní nechat zesměšnit ještě před zástupcem carského místodržitele?

„Chceš se protivit státní moci?“ šeptal sevřenými rty. „Víš, jaké to bude mít pro tebe následky?“

„Hm. Myslím, že žádné,“ zařval mu Sam do uší.

To bylo pro setníka přespříliš. Dříve než ho kdo mohl zadržet, vyrazil z místnosti a v příštím okamžiku zazněl na nádvoří jeho hlas:

„Patrola! Sem!“

Za chvíli vstoupil, následován šesti muži s nasazenými bodáky na puškách. Vrhl na Tlustého Sama zdrcující pohled a položil mu ruku na rameno.

„Jménem cara! Jsi zatčen!“

„Zatčen? Kým?“

„Mnou!“

Tlustý lovec přimhouřil jedno oko a druhým si důstojníka změřil od hlavy až k patám. Pak se dal do nevázaného smíchu.

„Jime! Já jsem zatčen!“ obrátil se anglicky na svého druha. „Slyšel jsi kdy něco podobného?“

„No. Neslyšel.“

Jak se ti to líbí?“

„Skvělé!“

„Tady ten mne zatkl! Hahaha!“ smál se Sam, ukazuje prstem na rytmistra.

„Hohoho!“ ozval se Tim.

„Hehehe!“ vpadl nyní i Jim.

Stáli kolem důstojníka a smáli se zplna hrdla. Jejich smích působil nakažlivě, neboť v příštím okamžiku vpadl i tejš se svou tlustou chotí, a konečně nemohla zadržet smích ani Karpala. Dokonce i vládnímu komisaři zacukalo podezřele kolem rtů.

Setník stál, jako by do něho hrom uhodil. Nechápal nic. Bledý, se sevřenými rty pohlížel na nezvyklý výjev.

„To je urážka státní moci!“ zvolal konečně. „Odveďte ty chlapy do vězení! A každému dvacet ran nagajkou!“

Rozkaz platil vojákům: Ti si však v přítomnosti vládního komisaře netroufali vložit na cizince ruku, spíše se jim zdálo, jako by se jeho Vysokoprevoschoditelstvo celou věcí dobře bavilo.

„Nevím, holoubku, nevím,“ namítal přátelsky Sam, „ale zdá se mi, že jsi udělal hloupost, když jsi přivedl kozáky. Nu, mohou tu zůstat, snad se pro ně najde jiná práce. Možná, že odvedou do vězení někoho jiného.“

„Nechte toho, setníku,“ ozval se nyní vládní komisař. „Ti lidé nejsou vetřelci. Přišli na mé výslovné přání.“

Důstojník na něho zaraženě pohlížel. I ten si z něho dělá blázny? Vždyť mu to mohl říci hned a byl by uspořil celý shon a zahanbení.

„Proč mi to vaše Vysokoprevoschoditelstvo neřeklo hned?“ tázal se překvapeně.

„Myslím, že vám nejsem povinen nic vysvětlovat. Ale chci vám říci proč. Chtěl jsem vidět, jak zacházíte s lidmi, s cizinci. Obstarejte laskavě nějaké židle pro mé hosty.“

Tak! Hosty jmenoval komisař tyto lidi. A sedět měli, zatím co on, kapitán kozácké setniny, musel stát u dveří!

Spolkl však svou zlost a dal kozákům příslušný rozkaz. Vbrzku mohla společnost usednout.

„Prosím, abyste laskavě chvilku počkali,“ obrátil se vládní komisař k Hermanovi. „Budu co nejdříve hotov a pak si všimneme vaší záležitosti.“

Pohlédl pronikavě na okresního náčelníka, který po celou dobu stál tiše stranou.

„Pane ispravniku, prohlédl jsem vaše knihy a bohužel jsem v nich zjistil mnohé nesprávnosti. Budeme o tom mluvit později. Nyní mi ukažte svůj sklad zbraní.“

Okresní náčelník si zhluboka oddechl. Dopadlo to tedy lépe, než se obával. V duchu děkoval osudu, že nepřivedl komisaře o několik dní později, až budou zbraně prodány. Ale, uvažoval, nemusel mne také tak veřejně kárat před cizinci.

„Prosím vaše Prevoschoditelstvo, aby mne následovalo. Mám zbraně uskladněny vedle svého bytu, abych je měl stále pod osobním dozorem.“

Komisař se zvedl a oba vyšli.

Tlustý Sam dal štulec Jimovi, který seděl vedle něho, a zašeptal mu do ucha:

„Tak, teď přijde vánoční nadílka! Dal bych za to tlustý svazek bobřích kožešin, kdybych mohl být při tom a vidět obličej ispravnika, až zjistí, že zbraně zmizely.“

Nuže, tlustý trapper neměl přijít o svůj „požitek“. Dveře se totiž v příštím okamžiku otevřely, a oba úředníci se vrátili: komisař s neproniknutelným výrazem, ispravnik bledý jak stěna a s krůpějemi potu na čele.

„Pane rytmistře!“ obrátil se komisař na důstojníka, když opět usedl. „Musím vám položit otázku. Kam jste zašantročil zásoby zbraní a střeliva? Mluvte pravdu!“

Setníkův pohled se nechápavě svezl z komisaře na ispravnika a zpět.

„Promiňte, vaše Vysokoprevoschoditelstvo, nechápu tu otázku.“

„Řeknu vám to srozumitelněji. Komu jste prodal zbraně a střelivo!“ zahřměl komisař.

Setník strnul.

„Nerozumím, vaše Vysokoprevoschoditelstvo. Což, což nejsou zbraně na místě?“ vykoktal posléze.

Vládní komisař se pohrdavě usmál.

„Myslím, že to víte sám velmi dobře. Chcete-li se přede mnou přetvařovat, prosím!“

Důstojníkův obličej vyjadřoval vše jiné, než duchaplnost, když se obrátil na svého otce.

„Otče, co se stalo?“

„Zbraně jsou pryč.“

„Jak to? Jak je to možné? Vždyť včera ještě byly na místě. Vím to určitě.“

„Někdo je musel ukrást, a jeho Prevoschoditelstvo nyní myslí, že my jsme tím vinni.“

„Při mé důstojnické cti,“ zvolal setník. „Nemáme ani vinu, ba ani tušení, že zbraně zmizely.“

„Dobrá. Pokoušíte se mne ke všemu ještě obelhávat,“ odbyl ho komisař pohrdavě. „A pokud jde o vaši důstojnickou čest, promluvíme si o ní také!“

„Vaše Prevoschoditelstvo ráčí žertovat,“ pronesl důstojník hlasem, třesoucím se zlostí. „Nemohu předpokládat, že račte mluvit vážně, jinak bych –“

„Jinak, co?“

„Jinak bych musel žádat zadostiučinění!“

„Nebojte se! Dostane se vám práva a zadostiučinění zcela bezpečně,“ prohodil komisař dvojsmyslně. „Počkejte okamžik. Musím si něco obstarat. Hned se vrátím.“

Opustil místnost, a oknem bylo vidět, že jde přes dvůr ke kasárnám. Zakrátko se vracel, doprovázen poručíkem. Tlustý Sam věděl, kolik uhodilo. S úšklebkem se opět usadil.

Když poručík vstoupil, setník na něho tázavě pohlédl. Co zde chce?

Komisař se opět posadil a tázal se ispravnika znovu:

„Vy tedy nevíte, jak zbraně zmizely ze skladiště?“

„Nemáme ponětí, vaše Prevoschoditelstvo. Patrně nějaký drzý zloděj –“

„Znám toho zloděje. Myslíte, že jsem takový hlupák, abych vás neprohlédl? Potřebovali jste peníze, a když ze zdejšího občanstva nebylo možné již nic vymačkat, prodali jste státní majetek. Člověk, který se nestydí přepadnout na cestě dva chudáky, aby je obral o peníze, je schopen každé špatnosti. A vy vy mluvíte o drzých zlodějích!“

„Co, co, to je neuvěřitelné! To, to si nenechám líbit! Vaše Excelence patrně zapomíná, s kým mluví. Jsem okresní náčelník Rapnin a žádný pobuda!“

Revizor potřásl hlavou.

„Okresní náčelník Rapnin? Kdybyste jím aspoň byl! Okresním náčelníkem snad, do dnešního dne. Ale Rapnin? To nesouhlasí. Pokud vím, jmenujete se Saltykov.“

Ispravnik i jeho syn leknutím vykřikli.

„Saltykov?“ vykoktal otec. „To, to je patrně nějaké nedorozumění. Nevím, co vaše Prevoschoditelstvo chce říci.“

„Chci říci, že jste dva dlouho hledaní zločinci Saltykovové! Otec a syn!“

Starý se jen násilím opanoval. Nasadil uražený výraz svému obličeji. Syn se pokoušel ho napodobit. Po prvním leknutí si uvědomili, že bude těžké, aby komisař své tvrzení dokázal.

„Saltykov? Zločinec? Vaše Excelence se mýlí. Slyšel jsem před lety to jméno. Ale vím, že tehdy byli jeho nositelé dopadeni a odsouzeni k nucené práci. O tom jsou soudní záznamy.“

„Chcete asi říci, že tehdy byli na podlé udání chyceni a odsouzeni dva nevinní lidé! Nenamáhejte se! Vím o všem! Znám zájem, který měl hrabě Polikev na tom, aby zmizeli jeho příbuzní, po nichž chtěl dědit. Tehdy byli hledáni dva uprchlí zločinci, a pan hrabě podplatil velitele setniny, která uprchlíky pronásledovala, a uměl věc zařídit tak, aby jeho příbuzní byli zatčeni místo obou zločinců. Nevinní nebožáci byli doživotně odsouzeni do vyhnanství na Sibiři, zatímco skuteční Saltykovové obdrželi od hraběte Polikeva listiny, znějící na jméno Rapnin., Mám pravdu nebo ne?“

Otec i syn zděšeně poslouchali. Jak se to vše mohl komisař dozvědět? Jistě neměl pro své tvrzení důkazy. Zbývá tedy ještě poslední východisko: všechno zapřít!

Setník první nabyl své bývalé rovnováhy. Pohlédl drze na komisaře.

„Chce snad vaše Vysokoprevoschoditelstvo naznačit, že já a můj otec jsme těmi hledanými zločinci?“

„Jaképak naznačování!“ zachmuřil se komisař. „To, co jsem řekl, vím a tvrdím, protože mám o tom důkazy! Písemné důkazy!“

Nyní se ozval otec:

„Písemné důkazy? Nemožné! O celé věci vůbec nebyly žádné písemné záznamy.“

Odmlčel se zaraženě. Pozdě zpozoroval, že se prozradil. Komisař na něho pohlížel s neskrývaným opovržením.

„Myslím, že jste se nyní prořekl, muži. Když tak dobře víte, že o celé věci nebyly písemné záznamy, tedy jste jistě o podvržení obou nevinných za uprchlé zločince velmi dobře informován.“

„Čort poberi!“ zaklel starý, dupaje zuřivě nohou.

Také syn procedil mezi zuby nadávku.

„Nerozčilujte se! I bez vašeho přiznání bych vás dal zatknout. Stačí mi písemné doznání, které jste dali hraběti Polikevovi.“

„Kde? Jaké doznání?“

„Tady! Mám je u sebe.“

Komisař sáhl do kapsy a vyňal listinu, kterou Tlustý Sam ispravnikovi vzal ve sklepě. Jakmile ji stařík spatřil, zatřásla se mu kolena a oči mu vystoupily leknutím z důlků. I jeho syn se zhrozil.

Vládní zmocněnec, který dosud zachovával jakýsi klid, nyní vyskočil.

„Tak co, darebáci?“ zahřměl. „Chcete ještě zapírat? Škoda chvilky, kterou vám ještě věnuji. Poručíku! Konejte svou povinnost! Ty dva dejte odvést do vězení! Činím vás osobně zodpovědným, že žádný z nich neuprchne.“

Poručík sledoval celou věc s nelíčeným překvapením. Bylo vidět, že v prvním okamžiku neví, jak se zachovat. Vůči mladšímu Saltykovovi zachovával dosud slepou poslušnost; vždyť to byl jeho bezprostřední představený. Stejná poslušnost ho však nutila, aby uposlechl komisařova rozkazu. Přistoupil proto k setníkovi.

„Dej mi svou šavli!“ pronesl nesměle.

Setník se rozhlédl. V jeho očích se zračil strach a zároveň vztek. Jeho zrak dopadl na Karpalu. Snad ona by mu mohla pomoci. Podnikl proto poslední pokus:

„Vaše Prevoschoditelstvo, jsem nevinen! Zde Karpala, má snoubenka, to může dokázat. Můj tchán, kníže Bula, jistě nedopustí, abych byl považován za zločince. Karpalo!“ obrátil se k dívce. „Zastaň se mne proti bezpráví! Je to tvá povinnost!“

Postoupil několik kroků k dívce, ta však s výrazem odporu před ním ustoupila.

„Jdi pryč, sketo! Ošklivil ses mi po celou dobu; co jsem tě znala. Nikdy jsem neřekla, že bych chtěla být tvou ženou, a také nikdy bych se k sňatku nebyla dala donutit. Pryč! Nemám s tebou nic společného!“

Dívka se při těch slovech celá změnila. Její oči metaly blesky, a tváře jí vzplály spravedlivým hněvem. Méně než kdy jindy ji bylo možno srovnávat s jejími dobráckými rodiči.

Herman nespustil z dívky oči. Divné myšlenky mu probleskly hlavou; různé dohady, které však zachoval pro sebe.

„Nuže, Ivane Saltykove,“ ozval se opět komisař, „nezdržuj výkon spravedlnosti a následuj poručíka po dobrém, jinak budeš svázán. Abys neměl pochybnosti o změně, která nastala v tvém životě, dá ti pan poručík hned na dvoře vysázet dvacet ran knutou. A tvému otci také. Svou hru jste dohráli. Pryč!“

Pokynul poručíkovi, který zavolal kozáky, stojící dosud přede dveřmi v síni. Poslední část jednání byla vedena tak hlasitě, že vojáci slyšeli i skrze zavřené dveře, oč jde, a věděli to proto ještě dříve, než jim to poručík vysvětlil.

Hned na první rozkaz se nepříliš něžně chopili bývalého setníka i jeho otce, odzbrojili je a vyváděli na dvůr, kde následovala exekuce: dvacet ran nagajkou každému ze zločinců.

Pak byla přivedena i choť bývalého okresního náčelníka. Jako spoluvinice svého manžela a syna měla sdílet i jejich osud. Chtěla protestovat, ale jediný komisařův posunek ji umlčel.

Protože tak těžké zločince nebylo možné soudit v Udinsku, měli být posláni pod přísným dozorem do Irkutska. Poručík převzal prozatímně správu okresu a také správu majetku zatčených až do jejich odsouzení, kdy majetek bude přiřčen státu, který poškozovali.

Pád místních veličin působil ovšem v městečku, jako byl Horní Udinsk, nemalý rozruch. Kdekdo se tlačil kolem vládní budovy, aby se podíval, až lidé, jichž se ještě včera všichni báli, budou odváděni do vězení. Každý jim jejich osud přál. Otec i syn se postarali, aby každý jednotlivec měl oproti nim oprávněnou nenávist.

Při odchodu z budovy se naši přátelé museli protlačovat davem, který se kolem budovy hustě shromáždil.

Konečně dosáhli ležení a vešli do knížecí jurty. Hned za nimi vstoupil jeden z Burjatů, a obrátiv se k tejšovi, řekl, že s ním musí hned mezi čtyřma očima mluvit.

„Co chceš?“ tázal se kníže.

Burjat neodpovídal. Významně pohlédl na Hermana a na trojici lovců. Pak zakročila Karpala:

„Tito lidé jsou naši přátelé. Nemáme před nimi žádné tajemství. Rozumíš! Žádné!“

„Pak tedy mohu otevřeně mluvit,“ pravil Burjat. „Nesu zprávu, že se většímu počtu „ubožáků“ podařilo uprchnout ze státních dolů v Čitě. Je mezi nimi i jedna žena. Přišli včera k Mile Dobroničové a ta mne hned poslala k tobě, abych tě požádal o pomoc.“

„Posílá-li tě Mila Dobroničová, pak musím pomoci. Otče, dej hned rozkaz k pochodu.“

„Dceruško, co tě to napadá? Jaká je to nezdvořilost od tebe! Musíme přece zůstat zde. Máme hosty!“

„Právě k vůli našim hostům musíme neprodleně vyrazit, neboť také oni chtějí jít k ústí Selengy. A tam musíme i my, chceme-li pomoci ubožákům.“

„Cože?“ ozval se Herman. „Vy chcete jet k ústí Komáří řeky?“

„Ano. A to co nejrychleji.“

„Vy všichni? Celý kmen?“

„Všichni Burjati, kteří jsou pod velením mého otce.“

„To je výborné!“

„Pojedeš s námi?“

„Pojedu, podaří-li se mi opatřit si do té doby potřebné pověření, abych mohl zakročit proti hraběti Polikevovi.“

Herman se hned odebral k vládnímu komisařovi, ten však právě neměl kdy zabývat se jeho záležitostí. Musel tedy vyčkat do druhého dne.

Tři lovci neměli ovšem důvod, aby se proto zdržovali, a tak se rychle dohodli, že odjedou s Burjaty. Herman se obával o svého bratra, a proto bylo pro něho jistým uspokojením, když se aspoň oni vydají po Polikevově stopě.

Zatím co byly skládány stany, měl Herman nový nápad. Požádal Tlustého Sama, aby vyřídil Karpale, že ji prosí o krátkou rozmluvu.

Lovec byl nemálo překvapen jeho žádostí, zakrátko se však vrátil, přiváděje dívku.

„Jaké tajnosti mi chceš sdělit?“ tázala se Karpala, když osaměli.

„Tajnosti to nejsou, ale přece jen záležitost, kterou bych nerad projednával před jinými. Týká se to tebe a kozáka číslo Deset. Slyšel jsem, že ho miluješ. Dovolíš, abych o tom mluvil?“

„Jsi jeho bratr a především náš host. Smíš tedy mluvit o všem, co se ti zlíbí.“

„Děkuji ti. Buď ujištěna, že bych o tom nemluvil z pouhé zvědavosti. Mám zájem na bratrově osudu. Rád bych ho viděl šťastného.“

Karpala, která vyrostla uprostřed drsné stepi, nebyla zvyklá tajit své city.

„Stejné přání mám i já,“ odvětila. „Doufám, že se nám podaří pomoci mu šťastně přes hranice. Může spoléhat na pomoc všech našich lidí.“

Herman byl překvapen, že dívka nemluví i o svých vlastních přáních. Milovala vskutku jeho bratra? Byl si jist tím, že Sam řekl pravdu. Pak jí však nemohlo záležet na tom, aby se George co nejrychleji dostal za hranice. Jistě měla spíše zájem na tom, aby zůstal s ní.

„Nepochybuji, že byste učinili vše, aby se útěk mého bratra zdařil. Ale to snad ani nebude zapotřebí: Vládní komisař mne ujistil, že bratr bude propuštěn. Nebylo by to lepší než útěk?“

„Pro něho ano.“

„Jak tomu mám rozumět: pro něho?“

„Chci tím říci, že bych mu raději pomáhala v útěku. Měla bych pocit, že jsem učinila něco pro jeho dobro.“

To byla řeč hodná dcery stepi, vyrostlé mezi Burjaty. Herman se usmál.

„Nechtěla by ses raději jinak postarat, aby můj bratr byl šťasten? On miluje tebe, ty miluješ jeho a proto –“

„Ne!“ odpověděla pevně Karpala. „Na to nepomýšlím. Patřím svému kmeni, který ke mně lne láskou. Jeho však volá povinnost do vzdálené vlasti. Mluvili jsme již sami o tom.“

Herman byl tou zprávou překvapen. Chvíli mlčel, až konečně řekl:

„Promiň, že jsem se té věci tak nešetrně dotkl., Musím ještě mluvit s tvými rodiči. Rád bych se s nimi rozloučil dříve, než odjedou.“

„Vyhledám je a řeknu jim to.“

Dívka odešla.

Herman chvátal do Samova stanu, aby ho požádal o doprovod ke knížeti: Jeho starost o to, aby se řádně rozloučil, nebyla tak veliká, spíše se chtěl od tejše dozvědět něco docela jiného. K rozhovoru s knížecími manžely chtěl mít bystrého svědka.

Od prvního okamžiku, kdy spatřil Karpalu, se nemohl Herman ubránit myšlence, že dívka není dcerou mongolského tejše. V jejím vzezření ani charakteru nebylo nejmenší podobnosti mezi ní a tlustým knížecím párem. Spojení jeho bratra s dcerou burjatského knížete by jistě narazilo na mnohé, snad i nepřekonatelné potíže. Kdyby však bylo dokázáno, že Karpala není Burjatkou, nýbrž Evropankou, o čemž ve svém nitru Herman nepochyboval, pak by vyhlídky jeho bratra nebyly tak beznadějné. Jako bratr Georgeho považoval za svou povinnost urovnat cestu tomuto spojení. Že při tom v druhé řadě sledoval i vlastní cíl, to si v duchu klidně přiznával.

Stan knížecí rodiny měl být podle obyčeje stržen až poslední. Když Herman se svým průvodcem vstoupil do jurty, očekával ho již tlustý kníže se svou ještě tlustší manželkou. Dívka tu nebyla. Herman, se posadil a oslovil tejše:

„Tatíčku, jsi pevně rozhodnut, že se nyní odebereš se svým kmenem k Selenze?“

„Jsem, bratříčku. Vždyť mne volá Mila Dobroničová! Když ona žádá pomoc, pak musím poslechnout.“

„Mila Dobroničová? Kdo je ta žena?“

„Není to žena, nýbrž mladá dívka, Karpalina přítelkyně. Vzájemně se podporujeme, když pomáháme nevinným vyhnancům.“

„Pak je ji nutno obdivovat, jako Karpalu.“

„To je pravda. Je to vskutku vzácná dívka, která má zlaté a odvážné srdce.“

„Kdo je jejím otcem? Podle jména se zdá, že pochází z některého jihoslovanského kmene.“

„Její otec přišel ze Srbska; ona se však narodila a vyrostla v Rusku. Je to bohatý majitel stád, který má svůj statek poblíž Bajkalského jezera, asi sto verst odtud na západ. Jsme dobří přátelé a vždy se raduji, když ho navštívím.“

„Jak pomáhá při útěku vyhnancům?“

„To je tajemství, které nemohu nikomu prozradit. Protože však jde o tvého vlastního bratra, chci ti je sdělit. Dobronič zná ve vysokých skalách poblíž jezera skvělou skrýš, kde jsou uprchlíci ukryti před zraky slídilů a kde mohou zůstat tak dlouho, než se naskytne vhodná příležitost k útěku přes hranice., Bohužel, svého přítele brzy ztratím. Přišel na Sibiř jako chudák, ale svou pílí a vytrvalostí nabyl značného jmění. Nyní se chce odebrat zpět na západ,“ dodal Bula teskně.

„To je osud všech lidí. Přicházejí a odcházejí. Mnohdy se musí člověk rozloučit s tím nejmilejším, co má. Snad i tobě se jednou tak povede.“

„Mně? Myslíš na rozloučení s Dobroničem?“

„Ne. Myslím, že se jednou budeš muset rozloučit s Karpalou.“

„Nikdy!“

„Snad přece. Co když se provdá?“

„Najde-li si Karpala manžela, zůstane s ním u nás.“

„Slyšel jsem, že miluje uprchlého kozáka, mého bratra. Vezme-li si ho za manžela, pak s ním půjde do jeho vlasti na západ, za moře do Anglie.“

Herman se odmlčel, nespouštěl však zrak z obličeje knížete. V příštím okamžiku se otázal, zdůrazňuje každé jednotlivé slovo:

„Patří dívka opravdu k vám?“

„Jak se tak divně můžeš ptát? Komu by měla patřit? Je naší dceruškou.“

„Hm. Je, opravdu, vaší, dcerou?“

Kníže se zarazil. Dlouho pohlížel pátravě na Hermana.

„Jak tě mohla napadnout tak podivná otázka?“

„Vím, že tvou dcerou není,“ řekl Herman pevně, pokoušeje se tejše vylákat ze zálohy.

Lest se mu podařila. Kníže přes svou tloušťku vyskočil z podušky. Kněžna se chopila Hermanovy paže a zvolala prosebným hlasem:

„Mlč, báťuško! O tom nesmí nikdo vědět! Je přece jen mou dcerou, i když se nám nenarodila!“

Hermanovi bylo obou dobrých lidí líto. K vůli svému bratru se však chtěl dostat celé věci na kloub. Tázal se:

„Proč se strachujete? Nikdo vám nechce brát vaši dceru.“

„Ó, přece!“ zvolala plačtivě kněžna. „Mluvíš-li takto, pak nám chceš Karpalu vzít. Byla nám vždy dobrým dítětem, přestože znala svůj původ. Nyní však bude následovat kozáka na západ do své vlasti.“

„Nemýlil jsem se tedy přece. Karpala je bílé dítě?“

„Ano,“ odvětil tejš. „Její otec byl jakýsi Rakušan, nebo Němec, či snad Ital. Což já vím, jaké národy tam na západě žijí. Její matka byla však Ruska. A Karpala se také v Rusku narodila.“

„Nu, nic se nebojte,“ promluvil opět Herman. „Nechci vám vaši dceru brát. Ale pochopíte sami, že mám zájem o dívku, kterou miluje můj bratr. Snad byste mi mohli říci, jak jste k ní vlastně přišli.“

Tejš Bula pohlédl tázavě na Kalynu. Ta mu ve své dobrosrdečnosti přikývla:

„Jen vypravuj. Však baryn jistě nebude k naší škodě nikde o tom mluvit.“

„Ne, nemějte strach. Nikde se o ničem nezmíním, kdyby tím mohla vzniknout škoda vám nebo dívce.“

„Charašó, dobře! Věříme ti, a proto ti také sdělím vše od začátku: Bylo to před lety v zimě, a byla tenkrát zima tak těžká, že mrzli a padali i sobi. Měli jsme tehdy ležení vedle hlavní cesty na východ, po níž byli dopravováni vyhnanci na Sibiř. Jednoho dne za třeskutého mrazu a prudké vánice přišel houf vyhnanců a zastavil se u našeho ležení, aby si trochu odpočinuli.“

„Jeli na saních?“

„Na saních? Holoubku, co ti to napadá? To tehdy nebylo. Hezky pěšky se museli ploužit sněhem, a jen strážci na koních je pobízeli knutou k většímu spěchu. Bylo jich přes šedesát; vyhnanci a jejich rodiny, které je dobrovolně následovaly do vyhnanství. Tu trochu svého majetku nesli v rancích na zádech. Jeden z mužů držel v náručí chlapce, a jeho žena měla přitisknutou holčičku k hrudi, děcko asi rok staré. Co mohla, to kolem děcka obalila, ale nebylo toho mnoho, a sama chuděra byla mrazem celá zkřehlá. Ale všechna láska a obětavost byla marná. Pozval jsem ji do stanu, aby sebe i děcko poněkud zahřála, ale když je pustila z náručí, bylo dítě mrtvé.“

„Ano, chudinka, celá mrazem již byla ztuhlá,“ potvrzovala Kalyna, a ve vzpomínkách se dala do tichého pláče.

„Ještě dnes mne bolí srdce, když si na to vzpomenu,“ pokračoval tejš. „Ubohá žena dlouho mlčky a nechápavě zírala na tvorečka, pak vyrazila strašný výkřik a omdlela. Když přišla opět k sobě, mysleli jsme, že se pominula rozumem. Ale neměla u nás zůstat. Chvíle odpočinku uplynula a kozáci hnali vyhnance dál. Muž chtěl vzít mrtvolku děcka s sebou, ale vůdce to nedovolil. Konečně se nechal uprosit a povolil otci, aby děcko alespoň sám pohřbil. Nedaleko stanu jsme vykopali do sněhu jámu a tam jsme malé tělíčko uložili. Země byla tak umrzlá, že na pohřeb do země nebylo ani pomyšlení. Slíbil jsem tehdy otci, že až začne tát, nechám jeho dcerku řádně pohřbít do matičky země. Pak se vyhnanci krátce pomodlili nad hrobečkem a odešli.“

„A matka děcka?“

„Ta ztichla. Ruce držela dosud tak, jako by na nich nesla ještě své dítě a stále mu tiše prozpěvovala ukolébavku.“

„Ubohá žena!“

„Věru je to zlá vzpomínka, ej, Bože můj, co jsem mohl dělat? Odešli do vánice. K večeru, když jsme usedli kolem ohně, uslyšeli jsme podivný šramot. Myslel jsem napřed, že kdesi v dáli vyje mladý vlk. Brzy jsem však zpozoroval, že zvuk přichází zblízka. Vyšel jsem před stan a šel za zvukem a, co myslíš, odkud kničení přicházelo?, Z místa, kde jsme zahrabali děťátko. Rychle jsem odhrábl sníh a vidím, že dítě se hýbá a žije. Křičelo zplna hrdla. Člověk by ani nevěřil, že něco takového je možné. Přímo z mrtvých vstalo!“

„Nu, z mrtvých asi ne,“ namítal Herman. „Vysvětlení je velmi prosté. Sníh splnil svou povinnost asi tak, jako když jím třeš zmrzlý nos. Děcko se ponenáhlu zahřálo a nabylo života. Co bylo dál? Vypravuj.“

„Nemám, co bych ještě řekl. Děcko je…“

„Karpala?“ vpadl do řeči Herman.

„Ano, Karpala. To je vše, bratříčku.“

„Ještě něco. Co jsi udělal, když jsi dítě zanesl do stanu?“

„Já sám nic. Všechno jsem přenechal Kalyně. Ta se děvčátka ujala jako vlastní matka. Chuděrka, špatně vypadalo. Bylo celé zmodralé po těle. Ale vbrzku mu kůže zbělela, a když jí pak vyrostly krásné světlé vlásky, nazvali jsme ji Karpala, Zářící jako sníh.“

„Ale její rodiče? Na ty jste nepomysleli? Jak jste mohli zapomenout na její rodiče?“

„Pěkně si to představuješ, holoubku. Vánice řádila po celé týdny, a když se konečně vybouřila, ležel sníh tak vysoko, že nebylo ani pomyšlení na cestu. Když jsme se konečně dostali na koni z místa, hledali jsme onu výpravu vyhnanců po celé týdny marně. Jako kdyby se byla zem nad nimi zavřela. Možná, že zahynuli ve vichřici. Ponechali jsme tedy děcko u sebe a přijali je za vlastní.“

„A později jste se již o rodiče nestarali? Vždyť by vám byly úřady jistě pomohly při pátrání.“

„Je vidět, holoubku, že neznáš zdejší poměry. Úřady nebudou přece hledat vyhnance! To je přímo směšné!“

„Jak se jmenoval otec dívky?“

„To nevím.“

„Ale vždyť jsi sám říkal, že byl ze západu.“

„Soudil jsem tak podle jeho vzezření. A také kozáci o něm mluvili jako o jinostranci, cizinci. Byl odsouzen do vyhnanství a žena s dětmi ho dobrovolně následovala.“

„Byl ještě mladý?“

„Mladý, báťuško, mladý!“

„Jak starý mohl být chlapec?“

„Asi tři nebo čtyři roky.“

„A kde se to vlastně přihodilo?“

„Tam, kde hlavní cesta zabíhá hodně vysoko k severu, až k tundře. Říká se tomu místu „Tundra březové kleče“. Je široko daleko známá pod tím jménem.“

„Musím si to zapamatovat.

„Chceš snad sám hledat rodiče naší Karpaly?“

„To ne, ale je dobré pamatovat si takové věci pro všechny případy. Je to zvyk, který jsem převzal od svých přátel, a přinesl mi již mnoho dobrého. Nezapomínej, že musíme projet skoro celou Sibiří. Copak není možné, že bychom se náhodou mohli někde setkat s příbuznými dívky? Můžeš si představit radost, jakou by měli rodiče, kdyby se dozvěděli, že jejich dávno oplakaná dcera je živa a zdráva. Vždyť i vy sami byste se jistě zaradovali, kdyby Karpala našla opět své rodiče nebo svého bratra.“

Kapitola devátá TESKNĚ ZNÍ BALALAJKA…

Mnohé z polodivokých asijských kmenů roztroušených kolem Bajkalského jezera, byly Ruskem organizovány pod jménem bajkalských kozáků. Tito kozáci byli rozčleněni na pěší a jízdní sbory a měli hraničářské povinnosti na pohraničí Sibiře a Číny. Zde museli dávat pozor, aby podloudníci nepoškozovali stát; kromě toho patřil k jejich úkolu dozor nad státními doly v Nerčinsku a Čitě, a známá karavanní cesta, vedoucí z Pekingu přes Mongolskou poušť do Kjachty na ruském území jim byla svěřena k ostraze. Především však měli bdít nad tím, aby žádný z vyhnanců neuprchl přes sibiřské hranice do Číny.

Hlídání hranic bylo prováděno tak, že mezi pohraničními vesnicemi, ležícími často na mnoho verst od sebe, byly zřízeny vojenské posty, mezi nimiž patrolovaly jízdní hlídky.

Poblíž každé hraniční vsi byla postavena dřevěná vížka, na níž ve dne i v noci stála stráž a pozorovala daleké okolí. Jakmile zahlédla něco podezřelého, zapálila svitek koudele namočený do dehtu a nastrčený na tyč. Ve dne bylo vidět kouř a v noci světlo na míle cesty, a tak byla hraničářská služba rychle zalarmována. Také jízdní hlídky mezi jednotlivými posty bedlivě pásly po stopách uprchlíků, a jakmile něco zpozorovaly, hned to oznámily nejbližší stanici, která pak ohnivým nebo kouřovým znamením všechny okolní kozáky upozornila na uprchlíka a na možnost získat odměnu, vypsanou na jeho dopadení.

Proti ruským strážím byly na druhé straně hranic podobným způsobem rozestaveny stráže čínských guvernérů, které pásly po uprchlících ještě ostražitěji, neboť Číňané, jak známo, a hlavně pak čínští vojáci, nikdy nepohrdnou zvonivou odměnou. Ovšem, čínský voják od svého státu nedostává žold, a jeho velitelé, guvernéři a mandaríni, mu platí něco jen tehdy, když právě mají. Dá se říci, že v Číně má každý mandarín nebo generál vlastně svou soukromou armádu, která se vydržuje z větší části sama, k nevelké radosti obyvatelů postižené provincie.

Nebylo tedy pro uprchlíky nijak snadnou věcí, proplést se tímto dvojitým pásmem hlídek, i když se již uprchlíku podařilo probít se z vnitrozemí až k hranici.

A když se takový ubožák dostal konečně na čínské území, za pohraniční pás, neměl ještě vyhráno. Za ním ležela země, v níž byla na jeho hlavu vypsána odměna a do níž se nesměl vrátit, a před ním byla nekonečná poušť, pro osamělého poutníka stejně nebezpečná jako třeba africká Sahara.

Málo bylo těch, kteří všechny ty překážky překonali.

Zato na samé Sibiři se potulovalo sta a sta uprchlíků, kteří se pokusu utéci přes hranice ani neodvážili. Jejich ochranou byla nekonečná tajga, která skýtala tisíce skrýší: Život těchto samotářů byl ovšem ubohý, a mnohý z nich zemřel v některé skrýši hladem a vysílením, protože neměl kde si opatřit zbraně nebo potravu. I pro ozbrojené muže, kteří se mohli živit lovem, nebyl život příjemnější než pod dozorem stráží; vedro v létě a třeskutý mráz v zimě, k tomu hejna komárů v bažinatých krajích leckdy dokázaly, že se mnohý z uprchlíků vrátil zpět do zajetí a raději přijal krutý trest; než aby živořil, hnán z místa na místo a vystaven stálému nebezpečí být štván hlídkou, nebo roztrhán dravou zvěří.

A přece tito ubožáci nebyli zcela bez ochrany. Rusové jsou lidé bodří a dobromyslní, plni ochoty pomoci bližnímu, a Sibiřané mají uvedené vlastnosti v míře ještě hojnější. Vědí dobře, že značná část vyhnanců se dostane na Sibiř buď z politických příčin, nebo za malá a v očistci vyhnanství již dávno odpykaná provinění. Svobodný sibiřský občan proto rád kde mohl, pomáhal odsouzencům a mluvil o nich většinou jako o „ubožácích“. Otevřeně a veřejně jim ovšem pomáhat nesměl, dělal to však tajně.

V nesčetných domech mívali okno, které se po celý rok nezavíralo, nebo které bylo zařízeno tak, že je bylo možné otevřít zevnitř i zvenčí. Zpravidla byl po celou noc za takovým oknem rozsvícen malý olejový kahánek. U okna byly uloženy potraviny i různé jiné věci, které mohli uprchlíci dobře potřebovat. Když pak obyvatelé domu zrána zjistili, že jsou věci pryč, nesmírně se z toho radovali, že tímto prostým způsobem pomohli „ubožákům“.

Mnozí z takových nezištných pomocníků šli tak daleko, že v komůrce, ke které okno patřilo, upravili lůžko, aby mohl takový ubožák, hlavně v zimě, když vichřice řádila nad pláněmi, se jednou za čas opět vyspat pod střechou.

Našli se ovšem i lidé, kteří chystali na uprchlíky stejným způsobem pasti, aby je pak zrána předávali hlídkám a nechali si vyplácet jidášskou odměnu. Takový člověk byl však vždy v opovržení u počestných sousedů a zpravidla netrvalo dlouho a byl buď uprchlíky, nebo ještě častěji svými sousedy za svou podlost citelné potrestán.

«««

Tam, kde se Selenga vlévá od východu do Bajkalského jezera, ustupují strmé skály a obklopují rozsáhlou rovinu, kterou svou výškou chrání před ničivými vichřicemi. Proto je tato rovina velmi úrodná, a díky mírnému podnebí se tam daří i rostlinám, jež jinde široko daleko na Sibiři nerostou.

Rovina tvoří uzavřený trojúhelník, jehož základna je obrácena do vnitrozemí, kdežto obě druhé strany se sbíhají a tvoří soutěsku, kterou protéká Selenga v poslední části své cesty až ke svému ústí do jezera.

Asi půl versty od břehu jezera stál pěkný statek. Tvořilo jej několik budov stavěných sice ze dřeva, ale způsobem v Sibiři neobvykle důkladným. Celá usedlost byla obehnána vysokým plotem, opatřeným několikerými vraty. Bujné louky s pasoucím se dobytkem a pečlivě obdělávaná pole se rozkládala v okolí. Kdo sem přišel, měl dojem v krajině neobvyklého blahobytu.

Nejpěknější z budov bylo obytné stavení, opatřené dokonce skleněnými okny a obklopené košatými stromy, jejichž koruny se pnuly vysoko nad nízkou střechu.

Ve stínu těchto stromů sedělo několik dívek a předlo. Mezi nimi byla Mila Dobroničová, Karpalina přítelkyně, obklopená služebnými statku.

Mila Dobroničová byla statná dívka milého vzezření. Hezký obličej, oživený velkýma tmavýma očima, byl orámován bujným plavým vlasem, který ve dvou tlustých copech padal dívce přes ramena. Oblečena byla do krátké rudé suknice, modré kazajky a v černý, sametový živůtek.

Při pilné práci se dívky živě bavily. Bylo těžké posoudit, zda se rychleji pohybují kola kolovrátků, nebo ústa sličných pradlen.

Mila seděla uprostřed ostatních a sama se jen málo účastnila jejich hovoru. Jen jí přímo určené otázky přívětivě zodpovídala. Zdálo se, že přes své mládí je vážnější než ostatní.

Ve chvíli, kdy nastal na okamžik klid, slyšela, jak dvě z dívek polohlasně promlouvají:

„Jen ji popros! Jistě zazpívá! Je to její zamilovaná píseň, a my budeme zpívat s sebou.“

Mila se k nim obrátila a živě prohodila:

„Máte pravdu. Při přástce se má zpívat. Pak jde práce rychleji a lépe. Nuže, poslouchejte!“

A začala zpívat plným, zvonivým altem starou krásnou píseň rudém sarafánu:

Nešij ty mně, matičko má,

rudý sarafán,

já se ještě za žádného

muže nevydám.

Ještě čas je, na copánky

vlas mi rozplétat,

nech mne raděj do hlavičky

stužky proplétat.

Bez závoje nech mne chodit,

hochům pro radost,

chlapcům obdiv z očí lovit,

hřešit na mladost.

Jak je krásný život panny!

Nač se časně vdát?

Nač se s mužem už teď trápit,

vzdychat, naříkat?

Dítě moje, dcerunko má,

moje rozmilá,

není možná, z květu na květ

bys jen chodila.

Přijde čas, kdy v líčku zbledne

rudých máků nach,

kdy omrzí přelétání,

zasteskne se, ach!

Nemysli však, že v žen stáří

není radosti:

vzpomeneš si nad děťátkem

vždy své mladosti.

I já jako dívka mladá

byla taková,

i já byla v mladosti

holka bláhová.

Poslední slova dozněla a v příštím okamžiku se ozvalo za keřem stojícím u studně zatleskání. Několik dívek vykřiklo.

„Někdo je za křovím,“ ozvala se jedna z nich. „Měla jsem již před chvilkou podezření, že nás někdo poslouchá. Větve se tam nápadně pohybovaly. Kdo tam je?“

„Nechť je to kdokoliv, ať vystoupí,“ zvolala Mila.

Věděla, že je to někdo cizí. Otec ještě za noci odjel, matka byla v domě a služebnictvo pracovalo na poli.

Mila pociťovala jakousi nevoli, že se ji někdo odvážil tajně poslouchat. Vstala a chystala sejít ke studni, aby se přesvědčila, kdo za křovím stojí. V příštím okamžiku však skrytý posluchač sám vystoupil na volné prostranství. Když jej dívka spatřila, zmizel výraz nevole z jejího obličeje.

Viděla asi čtyřiadvacetiletého mladíka. Oblečen byl do plátěné rubášky a širokých kalhot z tmavé látky, které vězely v krátkých holenicích. Na hlavě měl starou, ošumělou papachu. Podle obleku byl asi příslušníkem nejchudších vrstev.

Ale vysoká jinochova postava byla vzpřímená a jeho pohled tmavých očí byl hrdý; byl to pohled člověka, který je zvyklý poroučet.

Zbraně mladý muž neměl. Na zádech mu visel plátěný povlak, z kterého vyčnívalo hrdlo strunného nástroje, balalajky.

„Pěvec!“ zvolala jedna z dívek.

„Pěvec, pěvec!“ opakovaly po ní všechny a radostí tleskaly do dlaní.

Stejně jako za rytířského středověku trubadúři a truvéři putovali Evropou, tak ještě před nedávnem putovali Sibiří kočovní pěvci. Byli všude rádi viděni; jednak pro zpěv, který Rus nadevše miluje, jednak pro novinky, které přinášeli z místa na místo.

Vždyť noviny byly tehdy na Sibiři skoro neznámou věcí, a jedinou osobou ve vsi, která uměla číst, byl jen pop. Byl to tedy takřka výhradně pěvec, který pro sibiřského venkovana znamenal styk s ostatním světem.

„Promiňte, sestřičky, že vás vyrušuji,“ pravil s úsměvem cizinec. „Přicházím z lesa. Keře, které stojí kolem studně, vám utajily můj příchod. Když jsem pak uslyšel krásný zpěv a dokonce svou zamilovanou píseň, nechtěl jsem ji přerušovat. Proto jsem zůstal skryt, dokud jste neskončily.“

„Nemusíš nás prosit za prominutí,“ odpověděla Mila, podávajíc mu ruku. „Zdrávstvuj! Jak se jmenuješ?“

„Zdrávstvuj! Mé jméno je Alexej. A tvé?“

„Jsem Mila.“

„Ah, jistě Mila Dobroničová, o které jsem již tolik slyšel?“

„Jsem Mila Dobroničová.“

V jeho pohledu byl takový obdiv, že se dívka zarděla.

„Přicházíš zdaleka?“ tázala se, aby skryla své rozpaky.

„Ba, zdaleka, golúbuška.“

„Proto jsem tě asi dosud nikdy nespatřila. Jistě jsi u nás ještě nebyl.“

„Nebyl jsem zde, a přesto tě dobře znám.“

Tato slova pronesl mladík laskavým, srdečným hlasem.

„Jak je možné, že mne znáš?“ tázala se Mila.

„Nemohu ti to vysvětlit. Slyšel jsem o tobě, a zprávy, které jsem slyšel, způsobily, že jsem zatoužil tě spatřit.“

„Neznáš mne a zatoužil jsi mne spatřit? To nechápu. Co jsi o mně slyšel?“

„Mnoho znamenitého! Slyšel jsem, „ naklonil se k dívce a další slova pronesl šeptem: „Že jsi Anděl zapuzených.“

„Ten, kdo ti dal tu zprávu, se mýlil,“ řekla dívka klidně. „Andělem ubožáků je někdo zcela jiný.“

„A ty ho znáš?“

„Snad. Potřebuješ jeho pomoc?“

„Ano, a velmi brzy!“

„Pak mi buď dvakrát vítán! Chceš jít do stavení?“

Při tomto vyzvání se mladík nerozhodně rozhlédl a jeho zrak vyjadřoval starost.

„Ne, ne! Ať dovnitř nechodí!“ ozvala se jedna z dívek. „Alespoň ne hned. Musí nám přece zazpívat!“

„Ano, ano!“ volaly ostatní. „Vezmi balalajku a zazpívej!“

Cizinec vyňal z pouzdra nástroj a přejel prstem přes struny, aby zkusil, jsou-li naladěny. Jeho oko spočinulo tázavě na Mile. Porozuměla a odpověděla tiše:

„Nemusíš se bát. Jsi zde v bezpečí.“

Alexej se rozhlédl po dívkách.

„Co chcete, abych zazpíval? ‚

„Něco o lásce! Něco o krásách dalekého světa!“ ozývaly se hlasy dívek.

„Dobrá. Zazpívám vám, co se vám bude líbit.“

Posadil se a brnkaje na balalajku, začal zpívat:

Iz za ostrova na sťažeň

na prostor rečnoj volny,

vyplyvajut raspisnyje

Stěňki Razina čelny.

Na peredněm Stěňka Razin

obněvšis sidit s kňažnoj.

Svatbu novoju spravlajet,

on veselyj i chmelnoj.

Zádumčivě a teskně zaznívala známá píseň o slavném zbojníkovi, který mátušce řece Volze a své kozácké slávě obětoval lásku k ženě. Hlas pěvcův mohutněl:

Volga, Volga, mať rodnaja,

Volga russkaja reka,

ne vidada ty podarka

ot donskoga kazaka!

Dívky naslouchaly a tajily dech a nechávaly na sebe znovu působit kouzlo staré romance, kterou mladý muž zpíval dál opět měkkým hlasem za chvějivého znění strun balalajky. A dlouhá píseň doznívala:

Iz za ostrova na Volgu,

na prostor réčnoj volny,

vyplyvajet Stěňka Razin

s nim donskije kazaka…

Dozněla poslední slova písně. Kolkolem se rozhostilo ticho.

„Snad se vám má píseň nelíbí. Je smutná, že?“

„Och, líbí, líbí se nám!“ zaznělo sborem. „Zazpívej ještě něco!“

„Nyní ne, až později. Snad až –“

Zarazil se. Před dveře stavení vyšla kulatá, malá panímáma a volala služky dovnitř. Poslušně k ní chvátaly, takže Mila a mladík osaměli.

„Nyní jsme sami,“ řekla dívka, „a můžeme mluvit nerušeně. Hledáš Anděla zapuzených?“

„Ano.“

„Jsi uprchlíkem?“

„Ne. Nejsem vyhnancem, jsem však přesto pronásledován. Před lety, když jsem byl ještě malý chlapec, byl můj otec vypovězen na Sibiř. Matka ho dobrovolně následovala s námi dětmi do země mrazu. Léta jsme bídně živořili v Jakutsku. Konečně se mi podařilo otce osvobodit. Jsme již několik měsíců na útěku. V tomto kraji jsem slyšel o Andělu zapuzených, a bylo mi řečeno, že jsi to ty. Proto jsem tě vyhledal. Pověst, která o tobě jde, je aspoň zpoloviny pravdivá: jsi anděl!“

Dívka sklonila zrak.

„Řekla jsem ti již jednou, že se mýlíš. Nejsem Andělem zapuzených, a proto si nezasloužím tvé chvály. A také, můj Bože, rychle, schovej se!“

Bylo však již pozdě. Sotva zazněl koňský dusot, vyrazil také jezdec za jednou z hospodářských budov na volné prostranství před statkem a cválal ke skupině. Dva další jezdci ho následovali.

Byl to kozácký strážmistr s dvěma kozáky od pohraniční stráže. Plným cvalem přijel a několik kroků před dvojicí zarazil koně náhlým trhnutím uzdy. Alexeje, který zůstal klidně stát, si strážmistr prohlížel zvědavým pohledem, který se stále víc zaostřoval.

„Zdrávstvuj, golúbuško!“ obrátil se konečně k dívce. „Nemohl jsem jet mimo, aniž jsem tě navštívil. Jak se vede tatíčkovi? ‚

„Odjel za tmy do města.“

„A báryšna?“

„Je doma, bude asi v kuchyni.“

„A jak se vede tobě samé, květinko?“

„Dobře. A nejlépe tehdy, když se o mne nikdo nestará.“

„Oho! Snad při tom nemyslíš mne?“

„Všechny!“

Dívka mluvila odmítavě. Bylo to pochopitelné, neboť jesaul Jaroškin nebyl příliš vábným zjevem. Krátký, chundelatý vous pokrýval jeho obličej, z něhož zírala jen pichlavá očka, neklidně těkající sem a tam.

„Všechny!“ zasmál se jesaul. „To nevěřím. Viděl jsem, že jsi před chvílí mluvila zde s tímto mládencem. A netvářila ses tak krabatě, jako na mne. A vida, teď si vzpomínám! Napadá mne něco!“

Poodejel k postrannímu oknu stavení, které si zvědavě prohlížel, při tom nahlédl do komůrky, k níž okno patřilo. Konečně se vrátil.

„Včera v noci jsem tudy jel,“ pokračoval. „Bylo již pozdě, takže jsem vás nemohl navštívit. Ale zde v tom okně hořelo světlo. Přijel jsem se podívat, co to, a hle! Vidím: okno otevřené a za ním na stolku chléb, sýr, maso a dokonce i tabák. Komupak to patřilo?“

„Na to se musíš zeptat otce, až se vrátí. Já nekouřím a nepotřebuji tabák.“

„Ech, k čertu!“ zaklel poddůstojník. „Snad nemyslíš, že nevím, pro koho to bylo určeno? Co bys tomu řekla, kdybych hlásil kapitánovi, že u Dobroniče dostanou uprchlíci nejen jídlo, ale také tabák? Co myslíš, že by pak bylo?“

„Nic! Kdybys to řekl, lhal bys! Viděl jsi snad, jak jsme krmili uprchlíky a podarovali je tabákem?“

„Ne, to jsem neviděl, ale snad jen proto, poněvadž jsem dosud z ohledů na tebe vždy přimhuřoval oči. Když mne nyní tak odbýváš, budu dávat lepší pozor, a snad jednou budu moci hlásit kapitánovi ještě jiné věci. A kdo ví! Snad se ještě můj kapitán dozví, že prožluklý Anděl zapuzených je, nějaká Mila Dobroničová.“

Poddůstojník hovořil jen naplano, ale dívka přece jen pocítila strach. Méně k vůli sobě, jako spíše k vůli mladému muži, který stál opodál, opřen o strom a bez zjevné účasti se na ně díval. Přinutila se do smíchu.

„Chtěla bych být andělem. Proč ne? Jistě je hezké mít křídla. Přijde nevítaná návštěva, fííí, uletíš!“

„Anděl a anděl, to je rozdíl. Ten anděl, o němž jsem mluvil, se protiví zákonům, a dostane-li se mi jednou do rukou, podiví se! Tady ten chlapík na tebe před chvílí také pohlížel, jako bys byla anděl z nebes. Kdopak je ten hoch?“

„Pěvec. Vidíš, že má balalajku. Před chvílí přišel. Neznám ho.“

„Hm. Musím si ho trochu prohlédnout. Znám všechny pěvce na sta verst v okruhu, a tady toho jsem ještě neviděl.“

Prohlížel si znovu Alexeje. Ten se o jeho pátravý pohled nestaral, opětoval jej zcela lhostejně. Zato dívka pociťovala o mladíka stále větší strach. Vždyť byl uprchlíkem a přišel k ní, a hledal pomoc.

„Nuže, chlapče!“ spustil jesaul na pěvce. „Neslyšíš, že se o tobě mluví? Nemůžeš otevřít ústa?“

Alexej pohlédl na poddůstojníka a trhl rameny.

„Jsi nahluchlý? Odpověz!“ hartusil kozák.

„Nahluchlý nejsem. Ale mám ve zvyku odpovídat teprve tehdy, když se mne někdo ptá.“

Strážmistr si odplivl.

„Však jsem se tě ptal!“

„Ted ano, ale dříve ne. Řekl jsi právě sám, že jsi mluvil o mně, ale ne se mnou. Nemám ve zvyku míchat se do hovoru, který vede kozák.“

„Hubo nevymáchaná! Však ti hned ukáži, kdo jsem!“

„Nemáš mi co ukazovat. Vidím, že jsi kozák. Co je mi po tobě? Pěvci nemáš co poroučet!“

„Ovšem. Jsi-li opravdu pěvec. Ale možná, že jím vůbec nejsi, holoubku, nýbrž že se za pěvce jen vydáváš. Odkud přicházíš?“

„Z Krasnoje.“

„To je daleko na severu. Máš pas?“

„Proč chceš pas? Jaký máš důvod, že jej žádáš?“

„Inu, jsi mi podezřelý, holoubku. Skutečně, podobáš se velmi člověku, po kterém již dávno paseme. Tak asi jako ty vypadá Alexej Boroda, lovec sobolů, který strká nos do věcí, do nichž mu nic není, a myslí, že je záslužné, pomáhat zajatcům k útěku.“

Dívka by byla málem vykřikla. Jméno Alexej Boroda bylo známé po celém kraji. Jeho nositel patřil k těm několika lovcům sobolů, kteří lovili sami, na vlastní pěst. Jeho loviště byla prý kdesi daleko na severu. Vypravovalo se o něm, že osvobodil zajatce nejen v Jakutsku, nýbrž že dopomohl k útěku i vyhnancům ze státních dolů v Čitě a nyní prý všechny uprchlíky vodí tajnými stezkami k hranicím.

Byl-li jinoch opravdu tímto sobolníkem, pak celá záležitost pro něho vypadala špatně, neboť strážmistr Jaroškin byl znám jako bezohledný člověk.

Mladý muž se však bezstarostně zasmál.

„Báťuško, byla by to pro mne velká čest, kdybych byl tak slavným mužem. My pěvci si všichni potrpíme na slávu. Bohužel, jsem jen ubohý, neznámý člověk. Jmenuji se Maxim Ustašov.“

Když Alexej pronesl to jméno, viděl, že jeden z kozáků vzhlédl, pak přistoupil blíž a mladíka si prohlížel. Strážmistr zatím hartusil.

„Ukaž mi své bumážky, pas a potvrzení okresního náčelníka, že jsi opravdu volný pěvec!“

„Zde jsou!“

Mladík vytáhl listiny z holinky, a strážmistr je dlouho a pozorně prohlížel. Posléze je vrátil.

„Vezmi si je, máš to v pořádku., Co je u čerta, že stále tak na něho civíš?“ obrátil se na kozáka, který zatím popojel ještě blíž.

„Baryne,“ hlásil kozák, „chci ti říci, že jsem před dvěma lety byl v Krasnoje na návštěvě u bratra, a tehdy jsem viděl pěvce Ustašova. Byl menší, než ten zde, a také světlovlasý.“

„Hm. To je divná věc! Co tomu říkáš, holoubku?“ obrátil se jesaul na Alexeje.

„Co bych říkal? Bud byl tvůj kozák tehdy opilý nebo viděl mého bratra Ivana. Ten vypadá tak, jak ho popisuje.“

„Ne! Ne!“ trval na svém kozák. „Žádný Ivan! Maxima jsem viděl! Vím, že se o tom tehdy hodně mluvilo, že je Maxim sám ve světě, bez příbuzenstva.“

„Vida vida!“ pronesl strážmistr závažně. „Ukaž ještě jednou své bumážky, holoubku!“

„Již jsi viděl! Nemáš právo mne zdržovat!“

„Jen pomalu, holoubku. Půjdeš s námi na stanici. Tam si tvé listiny prohlédne důstojník.“

„Ani mne nenapadne!“

„Jen klidně, chlapče! Nu, neboj se! Nebude to tak zlé. Něco nám na strážnici zazpíváš a páni důstojníci ti jistě rádi dají vodku i peníze.“

„Nepiji vodku. A vím, že od vojáků člověk nikdy ani kopejku neuvidí.“

Strážmistr rozvažoval. Pěvec mu ukázal listiny, byly v pořádku, a tak vlastně neměl právo ho déle obtěžovat. Vtom kozák přistoupil až k poddůstojníkovi a zašeptal:

„Ničevó! Pamatuji se, že jsem slyšel, že Alexej Boroda má na levém zápěstí jizvu, kde ho sevřela past. Řekni mu, aby zpíval. Až bude držet balalajku, smekne se mu rukáv, a uvidíme.“

„Ech, čorta! Ty jsi chytrý chlapík, moloděc!“

Strážmistr se obrátil k Alexejovi.

„Nu, snad nebude třeba, abys s námi jel na stanici. Dokaž nám zde na místě, že jsi pěvec, a něco zazpívej.“

Mladík podezíravě pohlédl na poddůstojníka. Věděl, že to žádá z nějakého zvláštního důvodu, ale nevěděl, v čem vězí nebezpečí. Proto se lhostejně opřel o strom, vytáhl balalajku a začal brnkat.

Náhle zpozoroval, že strážmistr dává jezdcům očima znamení. V ruce držel nagajku a v příštím okamžiku zvolal:

„Je to on! Alexej Boroda! Chopte se ho!“

Mila Dobroničová zděšeně vykřikla. Zdálo se jí, že mladý muž je ztracen. Sám, neozbrojen proti třem kozákům! Ale Alexej nevypadal jako člověk, který by měl strach. Jeho postava jako by náhle vyrostla, tváře mu zbrunátněly a oči jiskřily.

„Da, da!“ pronesl posměšně. „Pravdu máte, holoubci, jsem Boroda. Nu, jeďte domů a vyřiďte kapitánovi, že umím pěkně zpívat.“

„Chopte se ho!“ zazněl opět rozkaz.

Kozáci se vrhli k mladíkovi. Ten stále ještě stál lhostejně opřen o strom, náhle se však probudil k činnosti. Jako vichřice se vyřítil proti vojákům. Jednoho z nich udeřil balalajkou do hlavy, až se nástroj roztříštil, druhému vrazil pěst vší silou do žaludku. Oba útočníci upadli. Strážmistr neměl ani kdy jim přispěchat na pomoc.

„Synu čarodějnice!“ zařval nyní vztekle. „To se ti nevyplatí, zbojníku!“

Popohnal koně a zvedl nagajku. Je to zbraň stejně nebezpečná jako šavle, třímá-li ji ruka zkušeného lovce. Mnozí Sibiřané jedinou ranou nagajky zabijí vlka.

Alexej Boroda uskočil ještě včas. Prudkostí rozmachu ztratil Jaroškin rovnováhu a vyklonil se ze sedla. Jinoch ho uchopil za rámě a pak jediným trhnutím stáhl s koně. Poddůstojník dopadl na hlavu; než se mohl vzpamatovat, vytrhl mu Alexej nagajku z ruky a vyšvihl se na koně.

„Tak, teď jste poznali Alexeje Borodu! Můžete to doma hlásit kapitánovi. Mějte se dobře!“

Udeřil knutou koně obou kozáků, takže se dali do trysku, pak sám vyrazil cvalem, rychle zahýbaje za roh stavení, aby byl kryt proti střelbě.

Kozáci leželi na zemi. Celá věc se udála tak rychle, že dosud ani nepomysleli na to, aby se zvedli. Dívka lomila rukama.

„Díky bohu!“ vydechla, když mladík zmizel za rohem budovy. „Je zachráněn. Oh, jak je udatný, jak hrdý! On je orel, bohatýr!“

Vběhla do domu, aby nemusela mluvit s pošramocenými strážci zákona, kteří se pomalu sbírali se země k nemalé veselosti služebných dívek, které je oknem pozorovaly.

Kapitola desátá SOUSED SERGEJ NA NÁMLUVÁCH

V příštím okamžiku vjel do dvora jezdec. Byl to otec dívky, starý Dobronič. Zastavil koně a pohlížel na skupinu kozáků.

„Co se stalo? Co tu děláte?“

„Jsme zraněni,“ sténal strážmistr. „Čert Boroda zde byl a zle nás ztýral. Tady molodce balalajkou po hlavě udeřil, toho pěstí srazil, i mne samého strhl s koně. Učiněný ďábel! Všech šedesát žeber mám polámaných.“

Sedlák přemáhal úsměšek.

„To že udělal?“ durdil se. „Jaký je to zbojník! A kde je? Kde máte koně?“

„Dva zahnal nagajkou pryč, abychom ho nemohli pronásledovat, a na mém vlastním koni ujel, loupežník! Och, báťuško, nemáš doušek vodky, abych se vzpamatoval?“

„Vodku mám, myslím však, že by vám byla spíše na škodu.“

„Ničevó! Dobrá vodka pomůže proti bolestem.“

„Prohlédnu vás. Víš, že se vyznám v hojení ran. Ukaž hlavu!“

Obrátil se k muži raněnému balalajkou, a začal ho prohlížet.

„Och, bolí, bolí! Nedotýkej se mne!“ křičel raněný.

Dobronič byl muž obrovské postavy s nehybnými, ale laskavými tahy obličeje. Ačkoliv se musel přemáhat, zůstal i nyní vážný.

„Je s tebou zle, holoubku!“ pravil. „Máš hlavu rozbitou, a nos ti již špičatí a bledne.“

Voják sáhl na nos, opatrně jej ohmatával a hořkým hlasem bědoval:

„Opravdu, špičatí! Je se mnou konec! Svatá rodičko kazaňská, oroduj za hříšného!“

Pak sepjal ruce a odevzdaně čekal, až přijde smrt.

Sedlák se zatím obrátil k druhému raněnému a ohmatával mu břicho.

„Nech mne!“ hořekoval kozák. „Mám hrozné bolesti!“

„Věřím ti, chuděrko!“ pravil vážně sedlák. „Vždyť máš pod kůží takovou díru, že by tam člověk mohl vložit celou pěst.“

„Nemůžeš mi pomoci, báťuško?“

„Nemohu, přisámbůh, holoubku. Kdo takovou díru má, tomu již pomoci není. Břicho nespravíš jak staré kalhoty.“

„Musím zemřít?“

„Nic jiného ti nezbude. Čiň pokání a připravuj se na poslední hodinku.“

Muž ustrašeně sténal.

„A já?“ tázal se jesaul. „Proč se nejprve nestaráš o mne, o poddůstojníka? Tito dva jsou jen obyčejní vojáci. Ale snad to se mnou nebude tak zlé. Hlavu i břicho mám v pořádku –“

„Ukaž žebra, holoubku. Říkal jsi, že je máš polámaná.“

Poklekl vedle strážmistra, položil mu pěsti z obou stran na prsa a vší silou přitlačil. Kozák zařval:

„Co to děláš? Vždyť jsem ti řekl, že mne žebra bolí!“

„Bolí, bolí, však musí bolet. Nechtěl jsem věřit, báťuško, ale teď vidím, že máš všechna žebra polámaná. Za chvíli se ti do vnitřností zapíchají a pak s tebou bude konec. Co bych tě těšil a obelhával? Raději ti řeknu pravdu, aby ses mohl připravit na smrt.“

Strážmistr široce otevřenýma očima hleděl na sedláka.

„Smrt?“ vykoktal konečně.

„Da, da. Smrt,“ přisvědčil Dobronič. „Škaredá smrt. Snad ti polámané kosti i z těla vylezou.“

„Bože nejsvětější!“ hořekoval jesaul. „I já mám kvůli lumpovi zemřít. Čert mi ho do cesty přivedl. Och, sedláku, přines mi vodku, ať se ještě před smrtí napiji.“

„Vodka ti nepomůže. Voda je mnohem lepší, věř mi!“

„Nestydíš se? Umírám a on mi k pití chce podat vodu.“

„K pití? Tak jsem to nemyslel. Chci se pokusit, vyléčit tě zevně vodou, snad to trochu pomůže.“

„Pomůže? Pak rychle dělej! Ale pak mi dáš i vodky napít, vid, sedláku.“

„A mně!“ žebronil jeden z vojáků.

„Když dáš jim, pak i mně můžeš dát,“ ozval se muž s dírou v břiše.

„Dostanete všichni hezky po řadě. Jen počkejte!“

Dobronič přistoupil k studni a navážil plný žlab vody. Uchopil džber a vychrstl studenou sprchu nejdříve na strážmistra a pak i na oba kozáky.

Jaroškin vyskočil, prskaje a vytřepávaje vodu z vousů. Otřásaje se, zahrozil Dobroničovi pěstí a hulákal:

„Tohle, tohle mně, ty, sedláku! Ha! Však dobře vím, že jsi ochráncem uprchlíků. Kam se podělo jídlo a tabák, které jsi postavil v noci na okno? Dej si pozor! Dám tě zavřít, zlosyne!“

Sedlákův obličej se zachmuřil.

„Poslyš, jesaule, tak se mnou nemluv, mohl bys toho litovat. Petar Dobronič je svobodný člověk a ne nějaký vyhnanec. Výhrůžkami u mne nic nespravíš. Proč vlastně skuhráš? To je tvůj vděk za to, že jsem tě zachránil od jisté smrti? Dokud se nenaučíš slušnějšímu jednání, nemám s tebou co mluvit. Tam jsou vrata. Kliď se odtud!“

Strážmistr mu zahrozil pěstí.

„Však si spolu ještě promluvíme!“

Dobronič mlčky zvedl ruku a ukázal na vrata; druhou sáhl po bičíku, který měl ještě zavěšený u opasku. Pustě nadávající vojáci opustili dvůr.

Sedlák šel ke dveřím, kde ho očekávala žena a dcera.

„Ach, tatíčku, snad jsi je neurazil?“ starostlivě se tázala obtloustlá panímáma. „Budou se nám mstít.“

„Jak? Mými přáteli nikdy nebyli a jejich nepřátelstvím nic neztratím. Co se tu dělo, než jsem přijel?“

Mila vypravovala a sedlák ji pozorně vyslechl.

„To tedy byl Alexej Boroda. Ano, tak jsem si ho představoval. Silný jak medvěd, chytrý jak liška. Škoda, že jsem s ním nemohl promluvit.“

„On se jistě vrátí, tatíčku,“ zvolala Mila.

„Jistěže se vrátí, děvuško. Vždyť je vůdcem uprchlíků, které chce svěřit naší ochraně, abychom je později při dobré příležitosti převedli přes hranice. Takový vůdce své svěřence neopustí.“

„Ale kozáci nyní ví, že je v této krajině. Jistě budou hledět, aby ho dopadli.“

Dobronič zamyšleně zakýval hlavou.

„Opravdu, to je vážná věc. Mám však k Borodovi důvěru, že se nedopustí chyby, která by útěk znemožnila. Chtěl bych, aby tu již byli Burjati.“

„Karpala se jistě hned vydala na cestu,“ mínila dívka.

„Doufám. Nesmíš však zapomínat, že velká tlupa se nemůže tak rychle pohybovat, jako jednotlivý jezdec. Ostatně náš posel dorazí teprve dnes do Horního Udinsku, a Burjati potřebují nejméně dva dny na cestu až sem. Snad se mezitím nestane nic neočekávaného. Mám obavy, že úřady již začínají tušit naše tajemství. Štěstí, že tu dlouho nebudeme.“

Selka se dosud neúčastnila rozhovoru. Nyní se ptala živě:

„Mluvil jsi s někým? Podaří se ti prodat?“

„Ano.“

„Brzy?“

„Dříve, než byste se nadály. Pohleďte!“

Přistoupil ke svému koni a otevřel brašny, visící po stranách sedla. Obsahovaly čtverhranné balíčky a podlouhlé válečky.

„Co myslíte, že to je?“ tázal se.

„Snad ne peníze?“ pravila překvapeně hospodyně.

„Peníze, panímámo! Hodně peněz. Rovných šedesát tisíc rublíků mi kupec vyplatil.“

„Šedesát tisíc?“ zvolaly současně matka i dcera.

„Přesně tak. Teď se můžeme vrátit do své domoviny a žít tam jako páni. Víte, kdo se bude nejvíc zlobit?“

„Kdo?“

„Náš soused, Sergej Michajlič Propov.“

„Proč Sergej Michajlič?“

„Inu, protože on měl zálusk na náš statek.“

„Chtěl jej sám koupit?“

„Koupit? To ne. Na to je příliš lakotný a podle svého názoru, příliš chytrý. Myslel, že dostane statek jinak, totiž jako věno.“

Selka vypoulila leknutím oči.

„Otče!“ zvolala překvapeně Mila, „snad mne nechce Sergej Michajlič za ženu?“

„To bylo jeho přáním, děvče. Dozvěděl jsem se to teprve dnes.“

„Od koho?“

„Od krejčího v městečku. Nechal si u něho dělat nový kabát. Prý podle francouzské módy, s dlouhými šosy, a sdělil mu pod rouškou tajemství, že chce k nám jet na námluvy. Také cylindr si prý pořídí, aby vypadal jako světák. Těším se, až se tu ten hastroš objeví.“

„Rodičko kazaňská! Sergej Michajlič jako světák!“

„A dnes ráno chtěl mít kabát hotový. Myslím, že přijede ještě dnes.“

„Co mu řekneš? Snad…

„Dostane košem, to se ví! Vždyť se stěhujeme. Víš, že jsem ho pro jeho neupřímnost nikdy neměl v lásce. Ale pojďme dovnitř.“

Petar Dobronič uchopil brašny a odnášel je do domu. Matka s dcerou ještě otálely přede dveřmi.

Náhle Mila ukázala vpravo, odkud přes pole přijížděl pomalu jezdec podivného vzezření.

„Matuško, matuško!“ zvolala. „Hleď! Otec měl pravdu. Sergej Michajlič přijíždí. Je to on. Raději bych ropuchu viděla než jeho návštěvu!“

Obě ženy zmizely ve stavení a za chvíli se jezdec zastavil před vchodem.

Tento Sergej Michajlič Propov skutečně nebyl vábným zjevem. Vytáhlá, hubená postava byla zakončena vejčitě protáhlou lebkou, na jejímž temeni se směšně vyjímal nový cylindr. Pod úzkým čelem vyhlížela dvě pichlavá zelená očka a mezi nimi úzký, zahnutý nos, takže celý obličej vzezřením připomínal dravého ptáka. Široká ústa s tenkými rty, plná zčernalých zubů, se nepříjemně usmívala. Dlouhé, opičí paže byly zakončeny lopatovýma rukama a stejně nepřirozeně dlouhé křivé nohy vězely v obrovských poloholínkách, opatřených ke zvýšení svátečního dojmu velkými ostruhami. Když příchozí sestoupil s koně, bylo možno obdivovat se jeho novému kabátu s dlouhými šosy „podle francouzského střihu“. Neobvyklý vysoký límec kolem krku ho nutil, aby nesl hlavu nepřirozeně vztyčenou.

Přivázal koně u sloupku a vykročil ke dveřím stavení, kde se překvapeně zastavil.

„Prapodivné,“ zamumlal. „Nikdo člověka nepřijde uvítat, ačkoliv mne jistě viděli, když jsem přijížděl. A podle svátečního oděvu se mohou domyslet, že jedu na návštěvu!“

Vstoupil rozmrzele do domu. V předsíni nebyl nikdo. Zaklepal na dveře obytné světnice. Žádná odpověď. Selka s dcerou se totiž připravovaly v zadní světnici na návštěvu a sedlák sám zatím schovával peníze ve sklepě do skrýše. Služky pracovaly v kuchyni.

Sergej Michajlič opětovně zaklepal a zase nedostal odpověď, ledy vstoupil.

„Nikdo!“ bručel nevrle. „Pěkný pořádek. Však se to změní, až bude děvče mou ženou. Zavedu tu jiný řád!“

Rozhlížel se pozorně místností a v duchu odhadoval cenu nábytku. Z vedlejší místnosti se ozval šramot.

„Aha! Tam jsou! A okna té místnosti vedou na dvůr. Museli tedy vidět, že přijíždím.“

Pracně vylovil z kapsy šosatého kabátu tabatěrku a zašňupal si a hlučně kýchnul, při čemž se mu špice vysokého límce zaryly pod bradu. V příštím okamžiku matka Dobroničová otevřela dveře.

„Ach, Sergej Michajlič Propov! Zdrávstvuj, sousede!“

Rozvážně vsunul mužík tabatěrku do kapsy a obřadně se uklonil.

„Jak se ti vede, Sergeji Michajliči?“ tázala se selka, podávajíc mu ruku.

Opět se obřadně uklonil, aniž se dotkl podávané pravice.

„Nevěděla jsem ani, že jsi přijel,“ pokračovala selka lhostejně, vztahujíc ruku zpět.

Teprve teď se Propovovi uráčilo odpovědět:

„Marjo Ivanovno, velmi jsi mne urazila, ale pro milosrdenství boží ti odpouštím. Hle! Přijíždím jako host a nikdo mi nevyjde vstříc, aby mne pozdravil!“

„Máme mnoho práce, sousede, ani jsme tvůj příjezd nezpozorovali.“

„A to se právě nemá stát,“ pronesl káravě. „Jsem přítel a soused a je proto vaší povinností, abyste mne uvítali.“

„Káráš nás neprávem, Sergeji Michajliči. Nemůžeme přece vědět, kdy se ti uráčí přijet na návštěvu. To pak aby stále někdo z nás seděl u okna a vyhlížel návštěvy!“

Selka pronesla svou odpověď velmi odměřeně, což Propova ještě víc popudilo. Vytáhl opětovně tabatěrku a hřmotně zašňupal. Pak nakrabatil čelo a pravil uraženě:

„Marjo Ivanovno, nesluší ženě, aby mluvila takovým způsobem s mužem a sousedem. Žena má být uctivá a pokorná. Taková jsi však ke mně nebyla a mám proto důvod si na tebe stěžovat.“

„Dělej, jak chceš, sousede. Zde přichází můj muž a můžeš mu svou stížnost hned přednést.“

Dobronič vstoupil. Přívětivě pozdravil návštěvníka, který se mu obřadně uklonil a chladně a odměřeně pravil:

„Petare Dobroniči, znáš mne již dlouho a víš, že jsem jeden z nejbohatších a nejváženějších lidí kraje. Kromě toho jsem tvým nejbližším sousedem. Mám tedy jistě nárok na pozornost z vaší strany. Proč jsem byl uražen?“

„Uražen? Kdo tě urazil?“

„Vy! Přijedu na návštěvu a nikdo mne ani nepřivítá. Jistě jste mne viděli oknem, jak přicházím, a jestli ne, pak je to nepozornost a nezdvořilost ještě větší!“

Dobronič se na něho chvíli díval a pak najednou vybuchl:

„Što, ty durak!“ osopil se na Propova. „Myslíš snad, že jsi generální guvernér z Irkutska, nebo velkokníže? Ani car nemůže žádat, abychom byli připraveni na jeho návštěvu, když nám napřed nedá o ní nic vědět. Jsi bezohledný hrubec. Doufám, že se co nejdříve polepšíš!“

„To, to, myslíš, vážně?“ odvětil koktavě Propov, vyvalujíc oči. „Snad ani nevíš, co u tebe chci?“

„Jak bych to mohl vědět?“

„Záležitost, v níž přicházím, je pro vás velkým štěstím!“

„To mne těší. A proč jsi tedy přijel?“

Pomalu a obřadně se Sergej Michajlič usadil, vylovil opět tabatěrku a vzal si náležitý šňupec, pak začal mluvit oklikou:

„Znáš první knihu Mojžíšovu?“

„Ano. Pojednává o stvoření světa.“

„Zcela správně. Stojí tam psáno, jak Bůh stvořil lidi. Napřed muže. Pak ale pravil Bůh: ‚Není dobře být člověku samotnému.‘ Proto stvořil pro muže ženu, z čehož plyne, že muž stojí vysoko nad ženou. Přesto však nelze tvrdit, že by muž ženu nepotřeboval. Nemám pravdu?“

„Máš. Nemohu proti tvému tvrzení nic namítat.“

„Dobrá. Přišel jsem k tomu poznání a chci se oženit.“

„To ti schvaluji.“

„Rozhodl jsem se, že chci ženu zbožnou, s kterou bych mohl vést bohumilý život. Naopak bych si ale nerad bral ženu, která je šeredná a nesličná. Chci ženu hezkou.“

„Moudře jsi rozhodl.“

„Také nechci, aby byla chudá. Nemohla by dávat almužny, kdyby ji o ni někdo požádal.“

„I v tom tvé rozhodnutí schvaluji.“

„Dále musí být hospodyně. A ta, kterou mám na mysli, je hospodyně dobrá.“

„Pak ti mohu jen blahopřát.“

„Děkuji.“

Muži si potřásli rukama, načež podal Propov i selce pravici.

„Žena sice nemá právo mluvit do vážných záležitostí,“ pravil při tom přívětivě. „Jsem však rád zdvořilý a proto se tě ptám, zda i ty se raduješ?“

„Mám radost, že se ti podařilo najít takovou ženu,“ odvětila selka. „Přeji ti mnoho štěstí. Kdy budeš slavit zasnoubení, pane?“

„Ještě dnes.“

„Pak snad nemusíš dělat tajnosti s tím, koho sis vyvolil. Snad bys nám to mohl prozradit,“ pobízel sedlák.

Sergej Michajlič údivem pustil na zem nový cylindr a spráskl ruce.

„Rodičko kazaňská, oni se tváří, jako by nevěděli!“

„Nerozumím ti, sousede. Jak to myslíš?“

„Jak bych to myslel? Vždyť ty sám jsi mým tchánem!“

Dobronič se podivil.

„Já? Tvým tchánem? O tom ses ještě slovem nezmínil!“

„Ale vždyť je to přece samozřejmé. Nebo snad myslíš, že bych si oblékl nový kabát a přijel k tobě na návštěvu jen proto, abych tě pozval na zasnoubení?“

„Hm. Ty chceš mou dceru Milu za manželku?“

„Ovšem! Má sice vady, ale s milostí boží jí je z hlavy brzy vyženu.“

„A víš, jestli tě děvče chce?“

„Jak by nechtěla! Však bych ji uměl zkrotit, kdyby se chtěla vzpouzet. Jen mi dej svůj slib a ostatní ponech na mně.“

„Svůj slib dám jen tehdy, bude-li s tím má dcera souhlasit.“

„Petare Dobroniči, jaký ty jsi muž? Kde je tvá otcovská vážnost?“

Sedlák vstal se židle a pomalu se prošel pokojem. Selka však jen stěží zadržovala svůj hněv. Obličej jí zrudl a její ruce sebou škubaly. Dobronič to zpozoroval a pokoušel se ji uklidnit.

„Tiše, mátuško. Vyřídím to se sousedem sám. Přiveď zatím Milu, aby jí mohl Sergej Michajlič přednést své přání.“

Panímáma vyšla a zavolala dceru. Dívka byla ve vedlejší místnosti a celý hovor za přivřenými dveřmi vyslechla. Když nyní vstoupila do světnice, tvářila se klidně.

„Zdrávstvuj, Sergeji Michajliči!“ pozdravila.

Propov ji chvíli mlčky pozoroval, pak vážně řekl:

„Děvče, dnešnímu dni budeš žehnat až do svého stáří. Je to pro tebe šťastný den.“

Milin obličej vyjadřoval cosi, čemu Propov nerozuměl. Byla to směs hněvu a veselosti.

„Jaké štěstí mi dnešek přináší?“ tázala se nevinně.

„Dnes je den tvého zasnoubení.“

„Překvapuješ mne. Nevěděla jsem o tom.“

„Však je to také překvapení, holubičko. Rozhodl jsem se, že si tě vezmu za ženu.“

„Ach! Ty jsi se rozhodl, sousede? Lituji tě, pane!“

„Lituješ mne? Jak tomu mám rozumět!“

„Z tvého rozhodnutí nebude nic!“

„Proč ne?“

Mila neodpověděla, ale vzala souseda za ruku a zavedla ho k zrcadlu. Pohlédl zálibně na svůj obraz a tázal se:

„Proč mne sem vodíš? Copak je?“

„Chci, abys mi řekl, jak se sám sobě líbíš.“

„Jaká je to otázka! Samozřejmě dobře.“

„Máš špatný vkus, Sergeji Michajliči. Tvůj obličej vypadá, jako by byl posledních deset let naložen v octě. A postavu máš jako hastroš v poli. Tvůj hlas zní jak skřehotání žáby. Ruce a nohy máš jako opice, kterou nedávno ukazovali cikáni. Jsi šereda, pane. A ty si myslíš, že bych se chtěla stát tvou ženou? Jsi hloupý!“

Něco takového Propov neočekával. Zlostí zesinal. Chtěl promluvit, ale teprve po delším koktání ze sebe vypravil:

„Petare Dobroniči, Marjo Ivanovno, slyšeli jste, co vaše, vaše, dcera, říkala?“

„Slyšeli, sousede,“ přisvědčil sedlák.

„To je pro mne hrozná urážka!“

„Proč?“ ozvala se dívka. „Pak by i tvé námluvy byly pro mne urážkou. Přijedeš sem a děláš, jako bys byl bůhví jak zbožný a ctnostný a jsi zatím jen starý licoměrník. Myslíš si, že jsi hezký a zatím jsi hastroš. Žádáš, aby se s tebou jednalo uctivě, a zatím jsi hrubý nevychovanec. Není urážka pro mladou dívku, když si takový muž myslí, že mu na první pokyn musí padnout kolem krku? Nemám s tebou co mluvit! Sbohem!“

Rázně se otočila a vyběhla. Odbytý ženich lapal rozčilením po vzduchu.

„Urážka! Mně, nejváženějšímu muži v kraji! Slyšeli jste to?“

„Slyšeli,“ odvětil klidně sedlák.

„A to zde tak klidně stojíš?“

„Co jiného mám dělat?“

„Vzít hůl a to čertovo děvče potrestat. Stojí v bibli: kdo své děti miluje, ten je trestá.“

„Hm. Pak ovšem nelze tvého otce ušetřit výčitek.“

„Mého otce? Co je s ním? Můj otec byl hodný, bohumilý člověk, který…“

„… který tě bohužel málo trestal. Myslím, Sergeji Michajliči, že kdyby ti byl tvůj otec jako klukovi občas uštědřil pořádný výprask, pak by sis dnešní trpkou zkušenost ušetřil.“

To bylo pro Propova přespříliš.

„Cože?“ křičel zuřivě. „Tak mluvíš ty, kterého jsem považoval za dobrého souseda? Myslel jsem, že jsi člověk zbožný a bohulibý, a co vidím? Jsi zloduch, ďáblovo dítě, had, kterého je nutno rozšlápnout! Ale mám čas a budu čekat! Však ještě přijde chvíle, kdy se mi dostane zadostiučinění! Odcházím! Jdu!“

Otočil se a pomalým krokem vyšel. Venku se vyšplhal do sedla a pobídl koně do volného kroku. Zato tím rychleji přemýšlel, jak by se mohl Dobroničovi pomstít za utrpěné příkoří. Zdálo se mu, že se příležitost naskytne velmi brzy.

Sotva odejel z dohledu statku a přiblížil se říčce, zafrkal nedaleko v křoví kůň a v příštím okamžiku se vynořila z křoví postava jezdce. Byl to jesaul Jaroškin, který zatím našel svého koně, jehož Alexej zanechal na břehu říčky.

Propov a strážmistr se nikdy neměli příliš v lásce. Ačkoliv mezi nimi nikdy o Mile nepadlo ani slovo, věděli přece jen oba velmi dobře, že si stojí v cestě, a jeden druhého považoval za soka.

Z toho důvodu také Jaroškin nijak přívětivě vyzáblého sedláka neuvítal, naopak hned využil příležitosti, aby ho pozlobil. Vjel mu do cesty a ptal se:

„Kampak, kampak? Byl jsi u svého přítele Dobroniče?“

Propov se zachmuřil:

„Jak to mluvíš? Já že jsem Dobroničův přítel?“

„Chceš to zapírat?“

„Jdi k ďasu! Chtěl bych vidět člověka, který by mohl tvrdit, že jsem přítelem toho proklatce!“

„Hm. Ale jeho dcera není proklatec, co?“

„To hadí plémě?“

Strážmistr vrhl na sedláka nedůvěřivý pohled:

„Holoubku, nepokoušej se mne obelhat. Mám dobré oči a viděl jsem, že na dívku hledíš jak hladový na kus sýra.“

Sergej Michajlič se posupně zasmál.

„Kdyby mi ji její otec nabízel a celý dvůr k tomu, nechtěl bych ji!“

Mluvil tak opovržlivě, že strážmistr vycítil pravdu. Zakýval hlavou a prohlížel si po očku dlouhána. Náhle se ťukl do čela a dal se do smíchu.

„Aha! Už rozumím tvému hněvu, holoubku! Jak vidím, jsi celý sváteční: nový kabát, francouzský klobouk, boty lojem namaštěné, tys jel na námluvy, že? A myslím, že se nepodařily, báťuško, hehehe! Měl jsi smůlu, hahaha!“

„Co je ti do toho?“

Propov chtěl jet dál, ale kozák ho uchopil za paži.

„Stůj, příteli. Proč tak spěcháš? Kam máš namířeno?“

„K řece, k brodu, musím domů. Nezdržuj mne!“

„Dobrá, doprovodím tě!“

Beze slova jeli oba muži vedle sebe a strážmistr při tom bývalého soka kradmo pozoroval. Konečně se tázal:

„Měl jsem tedy pravdu? Byl jsi u Dobroniče na námluvách?“

„Proč bych to zapíral. Byl. Dobronič to beztak bude všude vypravovat.“

„Tedy přece. A proč tě odbyl? Jsi přece počestný, vážený a bohatý člověk. Koho ten osel chce za zetě?“

„Kdybych nebyl dobrým křesťanem,“ pronesl Propov nevrle, „mohl bych mu přát vše zlé a pomýšlet na pomstu. Ale takto je mi vlastně stejně lhostejný on i jeho dcera, kterou bych už nechtěl, ani kdybych s ní dostal půl království. Nu, vždyť i ty jsi za ní brousil. Nechci ti stát v cestě. Když chceš, můžeš si ji vzít.“

„Nemám chuť, bratříčku.“

„Proč?“

„Protože, nu, protože mi také řekla, že mne nechce. Dostali jsme oba košem, hehehe. Měli bychom se spojit a pomstít se.“

„Mstít se? To ne. Ale jako dobrý křesťan nebudu bránit, kdyby Dobroniče stihla pomsta boží.“

„Nu, to je konečně jedno. Snad můžeme být nástrojem boží pomsty. Co říkáš? Buďme odedneška přáteli a pomýšlejme na to, jak bychom protivnému Dobroničovi a jeho dceři srazili hřebínek.“

Oba odmítnutí ženichové si plácli do dlaní.

„Máš vlastně pravdu,“ podotkl dlouhán. „Spojíme se, a jistě se dva muži jako my dostanou dříve nebo později k cíli.“

„Snad bych již o cestě k cíli věděl. Nesvěřil ti Dobronič nic o uprchlých vyhnancích? Myslel jsem, že jsi jeho pomocníkem.“

„Nikdy mi nic neříkal. Tušil jsem sice, že uprchlíkům pomáhá, ale nikdy se o tom nezmiňoval.“

„Tak, tak! Však se to brzy dozvíme. Dnes byl u něho Alexej Boroda, lovec sobolů.“

Strážmistr vypravoval, co se odehrálo na Dobroničově dvoře při jeho příjezdu, přičemž ovšem zamlčel vše, co by mohlo škodit jeho vojenské slávě.

„Boroda nejel na mém koni daleko. Našel jsem koně již asi za čtvrt hodiny po tom, co jsem opustil dvůr. Chytré zvíře se vrátilo tam, kde mne opustilo,“ končil jesaul své vypravování.

„Hm. Mám nápad, který snad není špatný. Říkáš, že Boroda bude někde nablízku. Chtěl bys ho chytit?“

„Že se tak ptáš! Ovšem, že bych ho chtěl chytit. Vždyť je na jeho hlavu vypsáno tisíc rublů.“

„Ty bys mohl získat.“

„Pokusím se o to. Mám již svůj plán.“

„Jaký?“

„Mám k tobě důvěru, proto ti to řeknu. Boroda dnes Dobroniče nezastihl doma. Jistě se vrátí, aby ho požádal o pomoc.“

„Zajisté se vrátí. Snad již dnes v noci.“

„Vidím, že jsi moudrá hlava. Chytíme-li Borodu u Dobroniče, můžeme zatknout i sedláka. Budu proto v noci číhat s kozáky u dvora, a jakmile Boroda přijde, polapíme ho.“

„A ty myslíš, že mazaný lupič neuvidí kozáky ve dvoře? Snad mu i Dobronič dá znamení, že hrozí nebezpečí, a pak nechytíš nic. Ne, tak to nepůjde! Dobronič nesmí vědět, že jeho dvůr je hlídán.“

„To máš ovšem pravdu,“ doznal strážmistr svůj omyl.

„Vidíš. Proto mám jiný plán. Myslím si totiž, že se Boroda připlíží v noci k otevřenému oknu komůrky, kde v noci hořívá světlo. Znáš tu místnost?“

„Znám ji. Dnes v noci jsem tam viděl hořet světlo a na okně ležely různé věci, jistě určené pro uprchlíky. Snad to bylo připraveno pro Borodu.“

„Možná. Myslím si, že Boroda, až přijde ke stavení, vleze otevřeným oknem dovnitř a pokusí se probudit Dobroniče, aby s ním mohl promluvit.“

„Při té rozmluvě bych je právě rád nachytal. Jak to zařídit?“

„To bude má starost. Vím, že vedle komůrky, v níž hořívá světlo, je udírna. Tam se ukryjeme.“

„Ukryjeme? Ty chceš se mnou?“

„Ovšem, že chci! Nezapomínej, že s Borodou sám nic nesvedeš.“

„Vzal bych s sebou několik kozáků.“

„To by šlo ztěžka. Kozáci jsou neopatrní a nadělají plno hluku. A je tam místo jen pro dvě osoby. Pak by ses musel s vojáky dělit o odměnu. My dva, budeme-li dobře ozbrojeni, na zbojníka postačíme; pak bude celá odměna patřit tobě.“

„Hm. S tím ovšem souhlasím.“

„Dobrá. Kdy a kde se tedy sejdeme?“

„Krátce po soumraku. Ale kde?, Už vím. Znáš obrovskou jedli, která stojí u skalní stěny v soutěsce nedaleko jezera? Ta by se nejlépe hodila.“

„Znám ji. Je to největší strom na padesát verst v okruhu.“

„Dobrá. Tam se sejdeme hodinu po soumraku, tedy asi v devět hodin.“

„Budu tam. Hle, zde je řeka. Musím si nyní pospíšit, abych byl včas na místě.“

„Nenechej mne čekat, Sergeji Michajliči. A nevoď koně až ke stromu, nýbrž přivaž ho někde v křoví, kus od místa setkání. Mohl by nás svou přítomností prozradit.“

Tam, kam právě dojeli, byl zmíněný brod. Ale Selenga je v oněch místech, krátce před svým ústím, dost široká a hluboká, takže voda sahala koním až skorem ke krku, a při velké vodě bylo nutno se zvířaty přeplavat. Dobronič pro své pohodlí a pro bezpečnost své čeledi zde zřídil převoz. Byl tu lehký vor, uvázaný kladkou na laně napjatém mezi oběma břehy. Druhé, slabší lano sloužilo k přetahování voru z jednoho břehu na druhý.

Propov vjel na vor, sestoupil s koně a chopil se tenčího lana, aby se přetáhl na druhý břeh. Nedosáhl však dosud ani středu řeky, když se na druhé straně objevili dva jezdci, kteří také směřovali k brodu.

I kozák pozoroval blížící se jezdce, a protože nedůvěřoval každému cizinci, který se objevil poblíž Dobroničova statku, vyčkával na jejich příjezd, aby se přesvědčil, kdo jsou.

Propov dosáhl druhého břehu. Jednoho z jezdců dobře znal a také ho hned oslovil:

„Jsi to ty, Gizo? Co tu děláš?“

Byl to opravdu Giza, starý, věrný Burjat, kterého dala Karpala Georgeovi jako průvodce. Druhý jezdec byl George Eaglenest, kozák číslo Deset. Nebyl ovšem již v uniformě, nýbrž byl v burjatském chalátu, který mu Giza opatřil.

„Jsem to já, Sergeji Michajliči. Jak se ti vede?“

„Dobře. Co tu hledáš se svým průvodcem u řeky?“

„Doprovázím tohoto muže k Dobroničovi.“

„Copak od něho chce?“

„Spěcháme, báťuško, a nemáme čas na dlouhou řeč. Však se to dozvíš, až příště k Dobroničovi zajedeš. Vždyť jsi jeho dobrý přítel a často u něho býváš.“

„To bylo kdysi! Ted už nejsme přáteli.“

„Báťuško, báťuško! Snad jste se spolu nepohodli? A proč?“

„Od něho to se dozvíš. I já nemám času nazbyt. Sbohem!“

„Než odjedeš, řekni mi ještě, kdo je tam na druhém břehu. Mé staré oči nejsou již takové, jak bývaly. Zdá se mi, že je to voják.“

„Strážmistr Jaroškin z hořejší stanice. Snad se ho nebojíš?“

Otázka byla pronesena nedůvěřivým hlasem, neboť Giza, když zaslechl Jaroškinovo jméno, se prozradil ulekaným trhnutím svalů v obličeji.

„Proč bych se bál?“ odpověděl Burjat na sedlákovu otázku. „Nemusím se bát nikoho, protože nemám nepřátele.“

„Nu, nu, jsi dobrý přítel ubožáků, že? Dej si pozor, Gizo! Dej si dobrý pozor! Sbohem!“

Propov, který při posledních slovech vrhl podezíravý pohled na Georgeho, nyní vylezl na koně a odjížděl.

„Nebezpečný člověk,“ pronesl Giza tiše k mladíkovi, sotva byl sedlák z doslechu. „Nu, nemám z něho strach. Starosti mi však dělá ten kozák tam naproti. Je to slídil, neúnavný a úskočný. Tváří se, jako by byl každému dobrým přítelem.“

„Neměli bychom vyčkat, až odjede?“

„Jak myslíš.“

„Ne, raději ne. Budeme-li váhat, zvýší se ještě jeho podezření. Raději jeďme!“

„Máš pravdu. Ale bude se jistě vyptávat. Co mu řekneš?“

„Že jsem kupec z Jekatěrinburgu a chci si zde koupit nějakou usedlost.“

„A když bude žádat bumážky?“

„Neměj obavy!“

Nastoupili na vor a přetahovali se na druhý břeh.

Kapitola jedenáctá SKRÝŠ UPRCHLÍKŮ

Giza sice Propovovi řekl, že jeho staré oči špatně vidí, ve skutečnosti však měl zrak jako jestřáb a chtěl se od sedláka jen dozvědět, zda se nemýlil, když poznal Jaroškina.

Když dosáhli druhého břehu, uvázali vor, nasedli na koně a vyjeli z doliny. George Eaglenest neměl z kozáka obavy. I kdyby byl poznán jako zběh, troufal si probít se celou tlupou pronásledovatelů. O jediného strážmistra se nestaral.

Ten je očekával opodál a zachmuřeným pohledem si bedlivě oba prohlížel.

„Už jsi tu zase?“ tázal se nevrle Gizy. „Co tu hledáš?“

„Komáry, báťuško,“ odpověděl žertovně Giza. „Co jiného by člověk hledal u Komáří říčky?“

„Mlč!“ vyjel na něho Jaroškin. „Se strážmistrem Jeho carského Veličenstva se tak nemluví. Rozumíš! Ptám se, co tu hledáš. Táboříte nyní přece v Horním Udinsku.“

„Můj kmen je tam utábořený, já však jsem zde, jak vidíš. Nejsem snad volný Burjat? Nesmím jet, kam chci?“

„To smíš. Ale jiní nejsou volní. A kdo jezdí ve společnosti podezřelých lidí, se sám stává podezřelým.“

„Nerozumím ti. Chceš snad říci, že pán zde je ti podezřelý?“

„Pán? Jaký pán?“ ptal se posměšně kozák.

Při těch slovech zatočil s koněm tak, že Georgemu zbyla cesta jen zpět k řece. Pak oslovil mladíka:

„Nechtěl bys mi říci, kdo jsi?“

„Jsem kupec z Jekatěrinburgu.“

„Jak se jmenuješ?“

„Skobelev.“

„Čorta! Slavné jméno máš. Ale jestli si myslíš, že tě neznám, mýlíš se.“

„Ach. Byl jsi již v Jekatěrinburgu?“

„Nebyl. Ale nedávno mne můj kapitán poslal do Horního Udinsku, abych setníkovi Rapninovi doručil dopis. A tam jsem tě viděl. Seděl jsem v krčmě a ty jsi šel mimo. Vypravovalo se o tobě, že ty jsi zachránil Karpalu, dceru burjatského knížete, před smrtí utonutím. Dobře jsem si tě zapamatoval. Ty jsi kozák.“

„Já, kozák? Copak vypadám jako Sibirjak?“

„Ne. Nevypadáš na Sibirjaka. Ale v řadách kozáků jsou lidé, kteří Sibiřany nejsou: vyhnanci! Ti, kteří byli zařazeni do armády. K těm ty patříš!“

„Mluvíš hloupě, báťuško.“

„Však tě hlouposti přejdou. Znám tvé číslo. Jsi Desítka.“

George dosud klidně poslouchal. Nyní však spustil zhurta:

„Myslel jsem, že jen žertuješ, teď však vidím, že mne podezíráš! Co tě to napadá?“

„Hned uvidíš, holoubku! Půjdeš se mnou na stanici jako můj zajatec, rozumíš?“

Giza se pokusil zachránit svého svěřence lstí.

„Báťuško,“ pravil, „ty se mýlíš. Ujišťuji tě, že můj průvodce má pravdu.“

„Na tvé ujištění nic nedám.“

„Nuže, pak ti to může dosvědčit někdo jiný, jehož slovu snad dáš víc důvěry, totiž Petar Dobronič. Ten baryna zná. Zeptej se ho.“

To byl pokyn pro Georgeho, že se má odvolat na Dobroniče. Strážmistr to vycítil a posupně se zasmál.

„Mlč! Co je mi po Dobroničovi? Nemám pro něho čas. Pojedete se mnou na stanici.“

George se vzpřímil a pohleděl hrozivě na jesaula.

„Rozmysli si to! Jsi strážmistr, ale neznáš asi služební předpisy. Dovolávám-li se Dobroniče, pak je tvou povinností, aby ses ho zeptal!“

„Pokud se mi to zlíbí, vyptám se, ale teď k tomu nemám chuť. Hybaj!“

George vrhl tázavý pohled na Gizu, ten se však tvářil zcela klidně. Položil ruku kozákovi na rameno a napomenul ho.

„Ne tak ukvapeně, báťuško. Vzpomeň si na poučení, které ti kdysi dával tvůj kapitán v mé přítomnosti.“

„Co myslíš?“

„Pamatuješ se, jak vám před dvěma roky utekla celá tlupa vyhnanců přes hranice? Váš kapitán z toho měl malou radost, a pamatuji se, jak vám tehdy vynadal, že jste jednali na vlastní pěst, aniž jste se napřed dotázali pohraničního obyvatelstva. Dělej si, jak chceš, ale nevím, jak ti prospěje ve službě to, co hodláš právě udělat.“

„Nepoučuj mne, Gizo! Vím, co mám dělat! Nu konečně, k Dobroničovi není tak daleko; zeptáme se ho!“

Vydali se na cestu. Kozák s Georgem napřed, za nimi Burjat. A čím déle jeli, tím víc zůstával pozadu.

„Kupředu! Stupaj! Nemám čas!“ hartusil na něho jesaul.

„Nemohu rychleji. Můj kůň si zranil nohu.“

„Sper ďas tvého koně! Pojedeme napřed!“

Toho právě chtěl Giza dosáhnout. Sotva oba jezdci zmizeli za nejbližším křovím, uhnul stranou, a pak se ukázalo, že jeho kůň není zraněn. Plným tryskem pelášil obloukem ke statku.

Brzy zahlédl Petara Dobroniée, který stál před stavením.

„To jsi ty, Gizo? Buď zdráv! Co tě ke mně vede?“

„Přivádím ti uprchlíka, kozáka číslo Deset z Horního Udinsku. Karpala ho k tobě posílá. U řeky jsme potkali strážmistra Jaroškina, který mého druha chtěl zatknout. Uprchlík se odvolal na tebe a řekl, že ho znáš.“

„Dobrá. Jak se má jmenovat?“

„Skobelev, příbuzný generála.“

„A křestním jménem?“

„To nevím.“

„Budu mu říkat Dimitrij Dimitrijevič, co říkáš?“

„Dobře. Musím zas co nejrychleji zmizet.“

„Jak to, že jsi přišel dříve?“

„Řekl jsem, že si můj kůň zranil nohu a zůstal jsem vzadu, abych je mohl obloukem předhonit a říci ti, co je třeba. Půjdu a objevím se později. Ale ještě něco: kozák je miláčkem Karpaly.“

V příštím okamžiku Burjat zmizel za rohem stavení. Sedlák se otočil a chtěl vstoupit do domu, aby upozornil i příslušníky rodiny na příchod uprchlíka. Obrátil se a stál tváří v tvář své dceři. Chtěla právě vyjít. Zaslechla poslední Gizova slova.

„Karpala že ho miluje?“ tázala se udiveně. „Koho?“

„Zajatce, kterého sem vede Jaroškin.“

„Můj bože! Táťuško, pak ho musíme zachránit.“

„Zachráníme. Pojď dovnitř. Musím říci tobě i matce, co je třeba.“

Za chvíli se před domem objevil jesaul s Georgem Eaglenestem. Bylo vidět, že svému zajatci nedůvěřuje, neboť se neustále držel po jeho boku. Před statkem zastavili.

„Holahoj!“ zvolal kozák. „Petare Dobroniči! Kde jsi?“

Ve dveřích se objevila Mila.

„Co chceš?“ tázala se krátce.

„Je tvůj otec doma?“

„Je ve světnici.“

„Zavolej ho. Musím s ním mluvit!“

„Sičas, hned!“

Dívka se obracela k odchodu. Náhle se však s dobře líčeným překvapením zarazila a vzhlédla k zajatci.

„To jsi ty, Dimitriji Dimitrijeviči?“ zvolala. „Ty jsi přišel? Mátuško, je tu pan Skobelev.“

George byl překvapen tak, že v prvním okamžiku nebyl schopen slova. Brzy se však vzpamatoval, seskočil s koně a pokročil k dívce.

„Zdrávstvuj, sestřičko! Ty se na mne ještě pamatuješ?“

„Jak bych mohla zapomenout? Hned jsem tě poznala.“

George byl přesvědčen, že nemluví s nikým jiným než s Milou Dobroničovou, neboť popis, který mu dala Karpala, se na dívku přesně hodil.

„Pojď dál, pojď dál!“ řekla a chtěla ho vést dovnitř.

Vtom se však ozval jesaul, který jejich uvítání dosud zamračeně přihlížel:

„Stoj! Tak rychle to nepůjde. Ten chlapík je můj zajatec. Je to uprchlík.“

„Uprchlík? Vždyť je to náš přítel Skobelev! Mátuško, pojď sem a přivítej milého hosta!“

Panímáma se právě objevila ve dveřích. Vyšla Georgeovi vstříc, podávajíc mu obě ruce.

„Dimitriji Dimitrijeviči, synáčku! Jak jsi sem přijel? To je opravdu překvapení. Hned zavolám muže, aby milého hosta přivítal!“

Ale sedlák již přicházel.

„Podívej, kdo přijel, tatíčku! Ani věřit se mi nechce!“

Dcera, matka i otec byli znamenití herci. Sedlák jevil skutečné překvapení.

„Mladý Skobelev! Zdrávstvuj, Dimitriji! Musím tě obejmout, hochu!“

Vzal mladíka do náručí a políbil ho na obě tváře. Pak začal rychle hovořit:

„Jak se vede tatíčkovi?“

„Dobře.“

„A mátušce? ‚

„Také dobře. Chtěli oba přijet, ale cesta je daleká a obtížná. Proto přijede jen taťka. Poslal mne napřed, abych vás připravil.“

„To je vskutku dobrá zpráva. Těším se na něho. A co strýček generál, sivý orel?“

„Je zdráv, zdráv, báťuško. Ještě nedávno jsme od něho dostali zprávu.“

„Nu, pojď dál!“

„Nesmím; tady strážmistr zakázal, tatíčku.“

„Ten?“ tázal se sedlák, pohlížeje na Jaroškina. „A proč?“

„Jsem prý jeho zajatec. Tvrdí, že jsem kozák z Horního Udinsku.“

„Kdo mu to namluvil? Hoj, jesaule! Kdepak ses dnes dostal k vodce? Nu, strýček generál bude mít radost, až se dozví, jak strážmistr Jaroškin zatýká jeho synovce.“

Jaroškin na to vše pohlížel vyvalenýma očima. Podle toho, jak zde hosta uvítali, nemohlo být nejmenší pochybnosti, že zajatec je skutečně tím, za koho se vydává. Jesaul viděl, že i tentokrát prohrál. Mrzelo ho to tím víc, že mladík si vskutku mohl stěžovat u strýce generála, což by pak strážmistrovi vyneslo pořádný „nos“ od představeného.

A teď se objevil i Giza, který zatím jel obloukem zpět a blížil se nyní cestou, kterou před chvílí přijel jesaul se zajatcem. Sedlák ho hned uvítal:

„Hle, Giza! Copak je? Vždyť jsi teprve nedávno odjel. Jak to, že jsi opět zde, u Selengy?“

Podal Burjatovi ruku a pak i selka a Mila ho pozdravily.

„Zde baryn ti podá zprávu,“ řekl stařík a ukázal na Georgeho. „Byl jsem jeho průvodcem z Horního Udinsku.“

„Tak, tak! Nu, jen vstupte, vstupte oba, ať vás pohostíme!“

Všichni vešli do stavení a strážmistr nakonec osaměl. Věděl, že ho nechali úmyslně stát venku a nepozvali dovnitř. Zuřivě bodl koně ostruhami.

„Lotři!“ procedil mezi zuby. „Však vás dnes večer naučím jinou zpívat!“

«««

Petar Dobronič nabídl zatím hostům občerstvení. Se smíchem vypravoval udivenému Georgeovi, jak ho Giza informoval o jeho příjezdu a tím umožnil srdečné přivítání generálova synovce.

George pak krátce vypravoval o všem, co se do jeho útěku z Horního Udinsku událo. Všichni mu pozorně naslouchali. Když skončil, Petar Dobronič mu podal ruku.

„Slibuji ti, že uděláme vše, aby ses šťastně dostal za hranice. Nepůjdeš sám, bude vás víc a budete mít slavného vůdce, Alexeje Borodu, Borodu, lovce sobolů!“

„O tom jsem již slyšel. Kdy přijde?“

„Je už zde. Myslím však, že ho dnes ani zítra neuvidím, neboť on ví, že strážmistr Jaroškin na něho číhá.“

Dobronič nyní vypravoval, co se na statku událo mezi Borodou a Jaroškinem i jeho kozáky a nakonec poznamenal:

„Jesaul odjel před dvěma hodinami. Nevím, jestli vskutku věří povídačce o strýci generálovi, ale není vyloučeno, že se zde co nejdříve objeví s kozáky. Bylo by proto lépe, kdyby ses ukryl do naší skrýše, kde budeš chráněn před každým nebezpečím.“

George souhlasil a hned se loučil s přítomnými. Tu se dívka obrátila k otci:

„Tatíčku, dovol, abych ho sama zavedla do skrýše.“

„Proč?“

„Karpala ho má ráda,“ zašeptala otci do ucha, „a ráda bych s ním mluvila.“

„Jdi si tedy!“

George poděkoval svým hostitelům, a poděkoval i Gizovi, který slíbil, že ho v jeho skrýši navštíví. Než odešel, dívka ještě na krátkou chvíli zmizela a vrátila se oblečena jako chlapec v plátěné modré rubášce a širokých kalhotách.

Vyšli ze statku a ubírali se mezi křovinami k jezeru. Tam se skály stále více zužovaly, ale současně i zvyšovaly. Konečně se octli v rokli sotva třicet metrů široké, ohraničené po obou stranách strmými skalami. Dívka se zastavila.

„Jsme u cíle.“

„Již tady je úkryt?“

„Ano. Zkus jej objevit!“

George se pátravě rozhlížel, neviděl však nic. Stěny skal byly hladké, bez trhlin. U skály stála ohromná jedle, jistě padesát metrů vysoká. Její kmen by sotva tři muži obejmuli. Spleť větví začínala sotva metr od země a byla tak hustá, že nebylo možné do značné výšky zahlédnout kmen.

„Nuže?“ usmála se dívka. „Objevil jsi něco?“

„Nic.“

„Pojď, povedu tě.“

Opatrně se rozhlédla, pak přistoupila ke kmeni. „Tudy nahoru!“

Vyšvihla se na nejspodnější větev a pak rychle stoupala výš a výš. George ji mlčky následoval.

Výstup nedělal obtíže. Bylo jen nutno proplétat se větvemi, jejichž spleť byla místy velmi hustá. Výše a výše stoupali. Několikrát se zastavili ke krátkému odpočinku. Když dosáhli asi druhé třetiny výše, dívka se zastavila.

„Jsme na místě. Prohlédni si dobře rozvětvení.“

George se rozhlížel, stále ještě však nepozoroval nic zvláštního. Dívka odstoupila od kmene a kráčela po jedné ze silných větví směrem ke skále, přidržujíc se rukama vyšších větví.

„Pojď!“ povzbuzovala mladíka.

Přiblížili se okraji koruny, kde jehličnaté větve tvořily neprůhlednou spleť. Dívka se tělem protlačila touto stěnou.

„Opatrně,“ upozorňovala Georgeho. V příštím okamžiku zmizela za neprůhlednou stěnou zeleně. Mladík ji následoval. Cesta byla obtížná, neboť větve a větvičky ho šlehaly do obličeje a přitom byla pod větvemi skoro úplná tma.

„Počkej chvíli!“ velelo děvče. „Rozžehnu světlo.“

Zastavil se. V příštím okamžiku zaslechl škrtnutí sirky a vbrzku osvětloval okolí plamének lojové svíčky.

Udiveně se rozhlížel. Stál dosud na větvi a po levici uzřel skalní stěnu. Po pravé straně zahlédl při nejistém osvětlení dívku, která, jak se zdálo, se vznášela ve vzduchu.

„Drž se, ať nespadneš!“ pronesl varovně.

„Neboj se, nespadnu,“ usmála se dívka. „Stojím na skále. Sestup z větve i ty! Zkus to!“

Opatrně začal nohou hmatat pod sebe a v příštím okamžiku opravdu ucítil pod nohama pevnou půdu.

„Kde vlastně jsme?“ tázal se udiveně.

„V naší skrýši., V skalní stěně, vedle níž stojí jedle, je otvor, do něhož vrostly dvě větve stromu. Po jedné jsme přišli a té druhé jsme se přidržovali. Teď jsme ve skalní stěně.“

„To je podivuhodné!“

„Řekni sám, jestli někdo může tuto skrýš nalézt.“

„Jistě ne! Ale řekni, jak jste ji objevili? Pouhou náhodou?“

„Ano. Burjatský lovec ji objevil, když jednou pronásledoval divokou kočku, která prchala po kmeni vzhůru. Pojď však dál.“

Se světlem v ruce kráčela napřed.

Chodba, kterou se ubírali, byla vlastně trhlinou ve skále, která se do výše zužovala. Za chvíli se dívka zastavila a posadila se na židli. Ano, na skutečnou židli. Při chůzi a při nejisté blikajícím světélku nemohl George Eaglenest dobře pozorovat okolí. Nyní, kdy světlo se v klidu rozhořelo, viděl, že se octli ve velké jeskyni, která byla zařízena po domácku. Stolice stály kolem velkého, hrubě tesaného stolu. Posadil se vedle dívky.

„Nu, jak se ti tady líbí?“ tázala se.

„Nevycházím z údivu!“

„Uvidíš toho ještě víc,“ pravila s úsměvem. „Nyní ale musím především vyplnit slavné úřední formality.“

Ze zásuvky stolu vytáhla silnou, v kůži vázanou knihu, jakož i kalamář a pero.

„Zapiš zde své jméno.“

George otevřel knihu a užasl. Sta a sta jmen bylo zapsáno v knize, jména šlechticů, učenců, umělců i pouhých dělníků a u mnohého z nich poznámky psané v cizích řečech.

Po delším prohlížení knihy se mladík podepsal svým pravým jménem.

Mila nyní pohlédla do knihy a polohlasem četla: „George Eaglenest“. Mladík na ni udiveně pohlédl.

„Jakže? Ty umíš číst anglicky? Kde jsi se tomu naučila?“

„Od své babičky. Byla Angličankou. Dědeček byl za napoleonských válek v Anglii a přivezl ji s sebou. Matka bude mít radost, že jsi jejím polokrajanem. Pojďme dále. Musím ti ještě mnoho ukazovat.“

Uchopila svítilnu a vedla uprchlíka dál. Jeskyně ústila do nové úzké chodby, která se však po několika krocích rozšiřovala v mnohem širší jeskyni.

„Při tomto světle mnoho neuvidíme. Počkej, rozsvítím lampu.“

Nesmírný úžas se vyjadřoval v Eaglenestově obličeji. Byli v knihovně. U stěny stálo několik přihrádek plných knih a uprostřed místnosti opět stůl a několik židlí a lavic. Nad stolem visela velká petrolejová lampa, která celou místnost dostatečně osvětlovala.

„Milo!“ zvolal mladík. „Je to možné? Sním či bdím?“

Dívka se zasmála.

„Vidíš, že jsme vynaložili hodně námahy, abychom svým tajným hostům učinili pobyt zde co nejpříjemnější. Mnohdy se stává, že některý z uprchlíků zde musí čekat týdny, ba měsíce, než se naskytne příležitost k útěku. Pak mají tyto knihy pro něho cenu.“

„A kdo uprchlíky živí?“

„My. Táboří-li však nablízku Burjati, stará se o uprchlíky Karpala. Je to moudrá dívka. Mnohému se naučila od učených pánů, kteří zde již byli.“

„Vše mi připadá jako sen.“

„Pojď dál. Přesvědčím tě hned, že bdíš.“

Vedla Georgeho do další jeskyně, jejíž stěny byly ověšeny uzeným masem, slaninou a rybami. Byly tu i sudy mouky a jiných nekazících se potravin.

„Jak vidíš, je o utišení hladu našich hostů dobře postaráno.“

Vstoupili do další jeskyně, jejíž podlaha byla pokryta listím a kůžemi.

„A to zde je ložnice! Nyní chybí již jen kuchyně.“

„I ta je zde. Většinou ovšem posíláme hostům teplé jídlo přímo od nás.“

„Cestou, kterou jsme sem přišli my? To je skoro nemožné!“

„Jinou cestou. Ukáži ti ji později.“

Vedla mladíka dál a vbrzku přišli k novému otvoru, kterým vnikalo denní světlo. Vyšli ven a octli se v kulatém kráteru vyhaslé sopky. Stranou bublal pramen křišťálově čisté vody. Koldokola se tyčily stěny kráteru strmě do výše.

„Div boží!“ zvolal George. „Toto místo je jako stvořeno pro uprchlíky!“

„Ano. Lepší úkryt pro ně není. Jediný vchod a východ je ve výši skály, kudy jsme přišli. Kráterem se sem nelze dostat, neboť jeho stěny jsou příkré.“

„Nikdo nepovolaný nemůže jeskyni objevit?“

„Nemůže, neboť zvenčí není nic vidět. Naopak, odtud lze přehlédnout celou krajinu. Vystoupíš-li nahoru na okraj kráteru, uvidíš na jedné straně na úpatí hory náš statek, a za ním v dáli při jasném počasí dohlédneš až k městu. Na druhé straně je jezero, vzdálené odtud jen kousek. Zahlédneš každého nepřítele, který by se blížil.“

Dívka ukázala na nízkou zídku, opatřenou nahoře železnými deskami.

„Hle, zde je naše kuchyně. Tam v pozadí v děrách ve skále je nádobí.“

„Vskutku vše, co člověk může potřebovat. Pověz mi, jak jste to vše mohli dopravit nahoru?“

„Pojď, ukáži ti.“

Obrátila se a vedla Georgeho celou skrýší zpět, až dospěli opět ke vchodu u vršku jedle. Tam ukázala na koš, visící ve skalní rozsedlině. Byl uvázán na pevném provaze, běžícím přes dřevěnou kladku.

„Ten koš spustíme dolů. Trhnutím provazem dáme znamení, že může být vytažen. Zde je umístěn zvonek, k němuž vede drát od jedné spodní větve. Když někdo z nás stoupá po stromě vzhůru, dá uprchlíkům znamení, že přichází přítel. Druhý drát vede přes skálu a dál pod zemí k našemu stavení. To jsou elektrické zvonky. Zařídil je jeden z uprchlíků, inženýr, který byl pro politický přečin vypovězen na Sibiř.“

„Sestřičko, žasnu, jak skvěle a účelně je zde vše zařízeno.“

„Budeš tu dobře a bezpečně schován. Tatíček sem ještě dnes přijde, pro případ, že bys něco potřeboval. Byl jsi nám doporučen Karpalou a proto ti poskytneme vše, co jen chceš.“

„Vděčím tedy za to všechno Karpale?“

„Ano. Giza mi řekl, že, tě Karpala miluje,“ odvětila Mila s úsměvem.

„Že mne miluje?“ zvolal George rozechvěn. „Odkud to ví Giza?“

„Snad mu to Karpala sama řekla, když mu tě svěřila. A ty –ji také miluješ?“

„Z celé duše!“

„Ona si to zaslouží,“ podotkla dívka vážně. „Neříkala ti, kdy přijde?“

„Neříkala. Ale přijde brzy.“

„Těším se na ni. Nu, pro dnešek se měj dobře, bratříčku, a zítra na shledanou!“

„Bůh tě opatruj!“

Podali si ruce, pak dívka předala Georgemu svíčku a v příštím okamžiku ji pohltily jedlové větve.

Mladík se vrátil do skrýše. Pozorně prohlížel všechny místnosti. Opravdu, bylo zde postaráno o vše, co mohlo uprchlíkům v skrýši zpříjemnit smutný život.

George Eaglenest zhasl lampu, která stále ještě hořela v knihovně, a vyšel ven na prostranství. Začal stoupat po stěně kráteru, která dosahovala do výše asi třiceti metrů.

Ukrytý v křoví se rozhlížel. Po levici se ve slunečních paprscích leskla stříbrná stuha řeky, vpravo zahlédl věže města. Podél hranic se táhly kozácké stanice a mezi nimi hlídky, jejichž dřevěné vížky jasně viděl. Pomalu a obezřetně obešel hřeben kráteru.

V dáli se modraly Bajkalské hory a mezi jejich vrcholky probleskovala nekonečná Mongolská poušť, která se táhne smrtonosně daleko, daleko k jihu. Nejdéle jeho zrak spočinul na Bajkalském jezeře, jehož stříbrná plocha byla občas přerušována malými, smaragdově zelenými ostrůvky.

Tam, daleko na západě, ležela kdesi jeho vlast, hrdá, jemu dosud neznámá Anglie. Jak dlouho ji ještě neuvidí? Jak dlouho povede ještě tento kočovný život? Život vyhnance, uprchlíka, psance!

Usadil se, opřel hlavu o skálu a oddal se myšlenkám. Přemýšlel o neštěstí, které postihlo neočekávaně jeho rodinu; přemýšlel o dobrém hraběti Vasilkovičovi, u něhož nalezl druhý domov, o divokém a nebezpečném vojenském životě na Kavkaze a, o Zykymě, jediné hvězdě, která za předchozí léta ozařovala jeho nezřetelnou existenci.

Ano, dvořil se jí a vzhlížel k ní vždy jako k vyšší bytosti. Ale po letech nového utrpení přece jen její obraz v jeho duši zbledl, a teprve když spatřil Karpalu poznal, co je pravá láska.

Dlouho tak seděl. Slunce se již klonilo k vrcholkům hor, když se probral ze zadumání. Pomalu se stmívalo. Pak vešel do skrýše, kde rozsvítil lampu v knihovně a vybral si knihu; začal si číst.

Za chvíli se ozval zvonek. Rychle se zvedl. Kdo to přichází? Asi Petar Dobronič.

Byl to opravdu sedlák. Ptal se Georgeho, má-li ještě nějaká přání, a žádal ho, aby v noci pozorně hlídal přechod kolem jedle, neboť očekával nevítanou návštěvu jesaula Jaroškina a jeho kozáků, kteří jistě budou číhat na Borodu.

„Řekni mi, kde se mám postavit na stráž.“

„Nejlépe bude, když se skryješ v dolních větvích stromu. Tam tě nikdo neuvidí, a ty můžeš vše pozorovat a případně i vyslechnout. Kozáci tudy musí projet. Jakmile je zpozoruješ, vystup opatrně vzhůru do skrýše a dej nám znamení zvonkem, který ti Mila ukázala.“

„A kdy mám stráž nastoupit?“

„Nejlépe hned! Soumrak již nastal, a myslím, že kozáci jistě nebudou dlouho otálet.“

Zhasli lampu a vydali se na cestu dolů. U vchodu Dobronič ještě jednou Georgeho upozornil na zařízení, jímž bylo možno poslat znamení do statku., Ve větvích obrovské jedle již byla tma. Oba muži se museli spoléhat jen na hmat. Bez nehody se však dostali dolů.

„Tak,“ zašeptal sedlák. „Zde na předposlední větvi se můžeš skrýt. Budeš-li dávat pozor, nic ti neujde.“

Tiše seskočil na zem a odešel. Mladík se na větvi pohodlně usadil.

Nemohl ani tušit, jak šťastně zvolil své stanoviště. Vždyť právě zde, pod jedlí, si Jaroškin ujednal dostaveníčko s Propovem.

Tma rostla a brzy se stala neproniknutelnou. Koldokola vládlo nerušené ticho. Náhle se Georgeovi zdálo, že zaslechl tlumené kroky. Zbystřil sluch.

Kroky zastavily pod stromem, a mladý muž zahlédl ve tmě obrysy vysoké, hubené postavy.

„Čorta!“ zabručel příchozí. „Ještě zde není. Doufám, že mne nenechá dlouho čekat.“

Usadil se pod stromem. Zakrátko se objevila druhá postava.

„Už jsi tady, Sergeji Michajliči?“

„Jsem tu. Pojď blíž, jesaule!“

Mladík již věděl, kdo byli ti dva. Stáli právě pod ním, a třebaže mluvili polohlasem, přece jen rozuměl každému slovu z jejich hovoru.

„Kde máš koně?“ tázal se Jaroškin.

„V křoví. Jsi sám, nebo máš s sebou vojáky?“

„Sám. Proč bych se měl s kozáky dělit o tisíc rublů?, Byl jsi již u stavení?“

„Ne.“

„Podívám se tam. Snad chlapík zase nacpal do okna zásoby.“

Strážmistr se odplížil a trvalo dost dlouho, než se vrátil.

„Okno je otevřeno a zásoby tam jsou.“

„Dobrá! Všechno půjde jako na drátkách.“

„Dobronič chodí spát časně. Vyčkáme, až se uloží, a pak vlezeme oknem do stavení a schováme se v udírně.“

Nastala delší pomlka. George přemýšlel, co nyní podniknout. Z rozhovoru pochopil, že ti dva se chystají chytit Borodu u Dobroniče. Kozáky naštěstí s sebou nepřivedli.

Snad by bylo záhodno dát sedlákovi již nyní znamení.

Pomalu a tiše stoupal vzhůru po větvích, až dosáhl skrýše. Pak dal několikrát výstražné znamení zvonkem.

Stejně pozorně sestoupil po kmeni dolů. Čím více se blížil k zemi, tím opatrnější byly jeho pohyby. Krátce nad zemí se zastavil a naslouchal. Zaslechl, jak Propov upozorňuje svého společníka:

„Nezdá se ti, že něco nahoře ve větvích šustí?“

„Asi veverka nebo snad sova.“

„Hm. Před chvílí se mi zdálo, jako bych zaslechl nějaké zvonění ze statku.“

„Dávali znamení pro čeleď, aby se uložila k spánku. Vyčkáme ještě chvilku. Podívám se tam pak znovu a přesvědčím se, jestli světla zhasla.“

Přešla nekonečná čtvrthodinka, a pak se Jaroškin znovu odplížil směrem ke dvoru. Trvalo dlouho, než se vrátil.

„Všechno spí,“ podával při návratu zprávu. „Světla jsou zhašena a jen kahánek hoří v komůrce s otevřeným oknem.“

„Půjdeme tedy?“

„Raději ještě chvilku počkej, až tvrdě usnou.“

Přešla chvíle. Pak se konečně obě postavy zvedly a zmizely ve tmě.

George se rychle svezl k zemi a tiše jako duch je následoval. Drželi se skalní stěny a používali každého keře za úkryt. Dříve než překročili volné prostranství, vždy se zastavili a chvíli pozorně naslouchali. George musel napnout všechny své smysly, aby je neztratil z očí a při tom se sám neprozradil.

Konečně dorazili ke dvoru.

„Podívám se nejdříve z druhé strany na okna ložnice,“ pronesl polohlasem strážmistr.

Plížili se kolem stavení, George stále v jisté vzdálenosti za nimi. Byl jim v duchu povděčný, že mu ukáží, kde sedlák spí.

Vrátili se opět k osvětlenému oknu a vlezli opatrně dovnitř.

Sotva se octl v domě, přivřel strážmistr okno. Mladík se opatrně přiblížil a postaviv se tak, aby na něho nedopadalo světlo kahánku, nahlédl do komůrky.

Kahánek stál na stole a slabě ozařoval místnost. Na prkně před oknem byly složeny potraviny. Vlevo byly dveře, vedoucí do dalších místností ve stavení. Naproti oknu malá, plechem pobitá dvířka vedla jistě do udírny.

K těmto dvířkám oba vetřelci přistoupili, otevřeli je a vstoupili.

George věděl, že dlouhé rozmýšlení může být jen na škodu a rozhodl se jednat rychle. Vzpomněl si, že sedlák v noci očekává Borodu. Ale kde ho očekává? V domě nebo venku u jedle? Boroda asi o skrýši věděl, ano, musel o ní vědět, jinak by sedlák tak klidně nespal.

Rozhodl se, že se vrátí zpět k jedli, aby Borodu varoval. Rychle se opět odplížil do tmy.

Právě se chystal přistoupit ke stromu, když tu náhle zazněl ze tmy hlas:

„Stoj! Ani o krok dál!“

George Eaglenest se při náhlém a hrozivém oslovení zarazil. Sotva však zvedl nohu k dalšímu kroku, zaslechl cvaknutí kohoutku.

Spatřil nyní ve tmě postavu, která stála vedle stromu a mířila na něho pistolí. Snad to je sám Boroda, pomyslel si George.

„Slušaj,“ pronesl nebojácně, „nejsi snad Alexej Boroda, lovec sobolů?“

Nesrozumitelné zabručení mu bylo odpovědí.

„Můžeš to klidně přiznat. Jsi-li vskutku Boroda, pak jsem tvůj přítel a chci tě varovat. Strážmistr Jaroškin je zde, a číhá na tebe.“

„Možná, že číhám já na něho! Kdo jsi?“

„Uprchlík bez jména. Bývalý kozák číslo Deset. Dobronič mne skrývá.“

„Dobrá, věřím ti. Pamatuj si však, že nebudeš žít dlouho, jestliže jsi mne obelhal. Jsem Alexej Boroda.“

„Myslel jsem si to. Kozáci na tebe čekají.“

„Co je mi po nich? Musím mluvit s Dobroničem ještě dnes a nebojím se žádného jesaula. I kdyby měl kolem celého dvora kozáky, umím se mezi nimi proplížit.“

„Kozáci zde nejsou. Strážmistr má jen jediného společníka, Propova, sedláka, který se ucházel o Milu a byl odmítnut. Chce se nyní Dobroničovi pomstít.“

„Kde jsou slídilové? ‚

„V udírně. Čekají, že vlezeš oknem do komůrky připravené pro uprchlíky. Pojď, ukáži ti, kde to je!“

„Vím to sám. Není třeba mi nic ukazovat. Pověz, proč máš tak divnou výslovnost. Jsi Rus?“

„Ne, jsem Angličan.“

„What do you say?, Co říkáš?“ tázal se překvapeně lovec čistou angličtinou. „Můžeš se mnou tedy mluvit anglicky. Můj otec je Rakušan, musel však pro své politické přesvědčení z Rakouska uprchnout. Obrátil se nejdříve do Anglie, později do Ruska, kde mu však pletichy špiónů pomohly na Sibiř. To je šťastné shledání. Zde je má ruka, kamaráde. Mám k tobě nyní důvěru. Buďme přátelé!“

Potřásli si srdečně rukama a kráčeli pak společně ke dvoru. Boroda pevným, pádným krokem, Eaglenest lehce a ohebně.

Na dvoře George ukázal na otevřené okno.

„Nuže, co hodláš udělat?“

„Měl bych chuť dát jim náležitě za vyučenou. Jen kdybych věděl, jak probudit Dobroniče.“

„Mohu ti to říci. Spí na druhé straně stavení. Jeho okna znám.“

„Dobrá! Vzbudíme ho.“

Opatrně přešli na druhou stranu dvora, kolem budovy, a zaklepali tiše na okno ložnice. Dobronič se ozval na první výzvu. Po znamení, jež obdržel ze skrýše, byl na návštěvu připraven.

„Jsem Alexej Boroda a musím s tebou nutně mluvit,“ zašeptal lovec u okenice.

„Ty? Jak jsi neopatrný! Rychle se schovej, neboť strážmistr s kozáky je v okolí domu.“

„Strážmistr tu sice je, ale kozáky nepřivedl.“

Lovec sobolů krátce vysvětlil Dobroničovi, co se stalo.

„To se jim nevyplatí!“ ozval se rozezlený sedlákův hlas. „Počkejte, hned budu u vás!“

Vzápětí vyskočil z okna. Obešel s oběma mladíky stavení a opatrně nahlédl do osvětlené komůrky.

„Ano, jsou tam! Dveře udírny jsou přivřeny a chléb a slaninu před oknem posunuli stranou. Já s nimi zatočím!“

S těmi slovy se vrátil oknem do své ložnice a za chvilku ho přátelé viděli, jak vstupuje do komory.

„Čto, čorta!“ slyšeli ho hlasitě láteřit. „Který durak nechal otevřené dveře udírny! Všechny saze mi vítr do domu nafouká!“

Rázně přibouchl dvířka udírny a zasunul před ně pevnou železnou závoru, takže Propov i Jaroškin byli v pasti. Pak sedlák zas vyšel ven k mladíkům.

„Polapeni!“ smál se. „Však jim neuškodí, když se trochu vyudí! Zítra je před celou čeledí pustím za bílého dne ven. Budou mít pořádnou hanbu!“

A teď začal Boroda vyprávět, že se šťastně dostal asi s padesáti uprchlíky až ke Komáří říčce, kde se zatím utábořili v křovinách. Taková skrýš je ovšem dobrá pouze na jeden nebo dva dny, a nyní se obávají, že budou co nejdříve objeveni a snad krátce před cílem pochytáni. Ptal se sedláka, neví-li o vhodnější skrýši.

„Ovšemže vím,“ odvětil vesele Dobronič. „Mám skrýš právě nad velkou jedlí, kde jsi se setkal s tímto bratříčkem. Ukáži ti ji.“

„A myslíš, že se s tvou pomocí dostaneme přes hranice?“

„Na mou pomoc můžete spoléhat, to ti slibuji!“

„Nepodaří-li se nám proniknout zde přes hranice, pokusím se o to jinde způsobem, který jsem již měl dříve na mysli. Přepadneme některou stanici, zmocníme se kozáckých uniforem a pak pojedeme jako carští kozáci přes Sibiř až do Turkestánu. Tam budeme zachráněni.“

„Hm. K tomu byste museli mít zkušeného, obezřetného a při tom odvážného vůdce.“

„Toho máme! V našich řadách je plukovník Roganov, který býval u carské gardy. Je to muž, jehož vedení se můžeme svěřit.“

„Přesto nevím, zda se věc podaří. Snad vám bude moci poskytnout pomoc dcera burjatského knížete Buly, která co nevidět přijede. Poslal jsem k ní spolehlivého posla a doufám, že hned vyrazila z Horního Udinsku. Teď pojďte do skrýše!“

Boroda byl úkrytem v jeskyni překvapen stejně, jako před tím George. Zejména si cenil, že se zde mohla na dlouhou dobu bezpečně ukrýt celá jeho tlupa.

„Jsem rád, že jsi spokojen,“ řekl sedlák. „Kdy sem přivedeš své lidi?“

„Příští noc. Zavedu je co nejblíže k tomuto místu a zatím je ukryji v křovinách. Pak se sám připlížím k jedli a zjistím, zda tu nikdo není. Podle potřeby pak budu jednat.“

„Dobrá! Myslím, abychom se teď vrátili. Chceš jít ještě v noci zpět, abys za tmy dorazil ke svým?“

„Zatím je dost času na návrat. Zůstanu ještě chvíli. Rád bych si zde s kamarádem promluvil.“

„Jak chceš. Dobře se bavte! Já půjdu domů.“

Dobronič odešel a oba mladíci zůstali ještě dlouho spolu v jeskyni, kde si při svitu lampy vypravovali. Boroda vyprávěl Georgeovi svůj rodinný příběh:

„Když byl otec vypovězen na Sibiř, matka ho s námi dobrovolně následovala. Byla to hrozná cesta a mnoho jsme při ní zkusili. Má sestřička tehdy zimou a strastmi zemřela. Já jsem se později, vlastně již jako chlapec, rozhodl, že se stanu lovcem sobolů. Vydělával jsem při tom slušné peníze, a když jsem měl konečně dostatečnou částku, osvobodil jsem otce a vydal jsem se s ním i s matkou na útěk. Matka je jediná žena v naší tlupě a sdílí všechna nebezpečí a trampoty jako muži. Mnohý uprchlík se k nám cestou připojil, mnohého jsme sami osvobodili. Nyní jsme se dostali až sem, k hranicím. Doufám, že se nám podaří dostat se z Asie, a pak by se otec usadil v Evropě, na kterou stále vzpomíná. Podaří-li se nám to, ví sám Bůh –“

Konečně se Boroda vydal na zpáteční cestu. George ho vyprovázel až ke vchodu do jeskyně a zde ke svému překvapení shledali, že za jejich vypravování minula noc a venku se zatím rozbřeskl nový den.

Srdečně se rozloučili, a Alexej sestupoval po větvích. Dole se nejdříve opatrně rozhlédl, pak teprve vystoupil z krytu stromu. Jeho cesta vedla ještě jednou ke statku, aby se přesvědčil, jestli tam snad nenastaly neočekávané změny.

Obě křídla okna byla ještě otevřena, chléb a slanina ležely na témže místě jako předtím. Zdálo se, že celý dům ještě spí, a patrně i Jaroškin a soused Propov byli dosud zavřeni v udírně.

Obešel dům a nahlédl do okna, kde spal Dobronič. Bylo zavřeno a v šeru světnice nemohl nic rozeznat.

Náhle zazněl ranním vzduchem známý dívčí hlas, a do probouzejícího se jitra se rozezvučela píseň, které včera v křoví za studní naslouchal.

Boroda se náhle probudil k životu. Opatrně popošel k rohu stavení a nahlédl do zahrádky.

Dívka tam trhala květiny a vila kytici, prozpěvujíc si při tom. Nyní se vztyčila, opřela se zády o strom a hleděla k východu, kde právě bledly červánky a vycházelo slunce.

Mladík rychle vystoupil ze svého úkrytu a přistoupil k dívce několika rychlými kroky. Poznala ho hned a ustoupila.

„Nelekej se, sestřičko!“ pravil. „Proč přede mnou ustupuješ?“

„Nelekám se, ale, ah, byla jsem ve velkých obavách o tebe! Copak nevíš, že je to veliká odvaha, když se k nám odvažuješ za bílého dne? Číhá zde na tebe nebezpečí.“

„Toho nebezpečí se nyní nemusím obávat.“

„Neznáš je! Jesaul je hrozný člověk.“

Boroda se vesele zasmál.

„Máš pravdu, Milo, je to hrozný člověk. Až se na něho příště podíváš, bude vypadat ještě hrozněji. Zeptej se otce a řekni mu, aby ti ho ukázal.“

„Nerozumím ti. Co znamenají tvé narážky?“

„Je to veselé tajemství, sestřičko.“

„Ty jsi mluvil s mým otcem?“

„Ano, v dnešní noci. Ale nikomu to neříkej.“

V té chvíli se objevil Petar Dobronič. Když viděl oba mladé lidi v družném rozhovoru, pohrozil jim prstem.

„Co tě to napadá, synku! Myslel jsem, že jsi dávno za horami. Nyní, kdy nastal den, by bylo lépe, kdybys ani neodcházel a ukryl se raději u nás na statku. Po cestě by tě mohl někdo vidět.“

„Neměj o mne starost, Dobroniči. Pověz mi raději, mohu-li s tebou mluvit dnes o půlnoci?“

„Chceš-li, přijdu k jedli.“

„Dobrá. Sbohem, báťuško! Žij blaze, sestřičko!“

Lovec sobolů zmizel za nárožím a v příštím okamžiku ho pohltilo křoví.

„Byl zde dlouho?“ tázal se sedlák.

„Ne. Právě přišel.“

„Je to odvážný nápad, přijít sem za dne. Kdyby ho spatřil některý kozák, střelí po něm a nás zatknou.“

„Řekl mi, že strážmistr je zde a že se ho nemusí bát.“

„Řekl ti to? A řekl ti také, kde je?“

„Ne. Mám se ptát tebe, že mně vše vysvětlíš.“

„Poslyš, dceruško, o tom, co ti nyní řeknu, nesmíš ani teď, ani později nic vědět. Uvidíš strážmistra a ještě někoho jiného. Kdyby se tě někdo ptal, jak a proč a čí vinou, Slyšíš! Dusot koní! Kdo to přichází?“

Kapitola dvanáctá SEDLÁK HÁJÍ SVŮJ STATEK

Petar Dobronič spěchal k průčelí budovy a zahlédl četu asi dvanácti jezdců, kteří se blížili s několika těžce naloženými soumary. Dojeli, a muž, jedoucí v jejich čele, seskočil s koně a přistoupil k sedlákovi.

„Komu patří tento statek?“

„Mně.“

„Jak se jmenuješ?“

„Petar Dobronič.“

„Jsme tedy u cíle. Byl jsi nám doporučen jako dobrý a pohostinný člověk. Po celonoční cestě jsme utrmáceni. Dovolíš, abychom si u tebe odpočinuli?“

„Ve jménu božím vás vítám! Řekněte, co chcete jíst a pít. Má čeleď vám poslouží.“

„Chléb a maso pro nás, a trochu ovsa pro naše koně. Víc nežádáme.“

„A kdo jsi?“

„Kupec Fedor Lomonov z Orenburgu. Jedu na lov sobolů. Najal jsem si v Horním Udinsku sluhy, kteří mne provázejí.“

Sedlák se zahleděl na řadu jezdců.

„Sluhy?“ tázal se s úsměvem. „Volil jsi špatný výraz, jak vidím. Neznám sice všechny tvé druhy, ale jednoho z nich si pamatuji a vím, že ten muž nikomu nedělá sluhu.“

„Koho míníš?“

„Toho starce tam. Je to známý lovec sobolů číslo Osmdesátčtyři. Kdyby věděl, že ho nazýváš sluhou, bude uražen.“

Čtyřiaosmdesátka, o němž byla řeč, se na první pohled mnoho nelišil od svých druhů. Dobrý pozorovatel by však poznal, že je to muž vzdělaný, který jistě vyšel z jiného prostředí, než jeho druhové. Jeho šat byl sice sešlý, nebyl však ani roztrhaný, ani ušpiněný. Obličej měl muž zarostlý tmavými, silně prošedivělými vousy, slušně přistřiženými. V celé starcově bytosti bylo cosi ušlechtilého, ačkoliv jeho věk bylo těžké odhadnout. Snad mu bylo padesát, snad sedmdesát let.

Seděl na koni tiše a nehybně. Když zaslechl slovo „sluha“, nakrčil poněkud obočí, neřekl však nic a tvářil se, jako by se ho hovor netýkal.

„Eh,“ usmál se hlasitě Lomonov. „Platím jim, a proto jsou mými sluhy. Nechť se zde utáboří k odpočinku. Jen jim dej přinést pokrm a vodku. Pro mne připrav pokoj, abych si mohl odpočinout.“

Sedlák udivené pohlédl na kupce.

„Pokoj?“ tázal se. „Můj dům není hostincem, Lomonove. Přicházíš-li jako host, pohostím tě, ale poroučet si nesmíš. Jsi-li unaven, usedni nebo lehni si se společníky do trávy. Místa je dost.“

Obrátil se a kráčel k domu. Přede dveřmi ho však napadlo něco jiného.

„Konečně bych ti snad mohl i komoru vykázat, kde se můžeš vyspat. Chceš-li, pojď a prohlédni si ji.“

Kupec Lomonov, vlastně bývalý derviš, následoval vyzvání a šel se sedlákem dovnitř, zatímco jeho průvodci se utábořili v trávě.

Na soumarech byly naloženy většinou pasti na zvířata, která se nestřílí, aby jejich kožešina nebyla poškozena. Nyní byly pasti se soumarů sňaty, což svědčilo o tom, že se výprava chystá k delšímu odpočinku. To bylo samo o sobě dost podivné, neboť Dobroničův statek nebyl krčmou ani hostincem, a majitel také pocestné nevyzval k delšímu pobytu.

Sedlák zatím zavedl Lomonova do komůrky vedle udírny.

„Zde mám zůstat?“ tázal se nevrle kupec.

„O tom nikdo nemluvil,“ odsekl sedlák, prohlížeje si bývalého derviše pohledem, který zřejmě vyjadřoval nelibost. „Řekl jsem ti již jednou, že můj statek není hospoda. Nelíbí-li se ti zde, můžeš jet dál. V městečku si vyber hostinec podle své chuti. Je odtud vzdáleno dvacet verst.“

„Do města nechci. Odpočinu si zde., Hm., Stůl a dvě dřevěné židle, to je vskutku prosté zařízení. Co je za těmi dvířky tady?“

„Udírna.“

„Mohu tam nahlédnout?“

„Proč ne, chceš-li?“

Lomonov dvířka otevřel a nahlédl dovnitř. V příštím okamžiku uskočil, jako by byl sršněm bodnut.

„Chval každý duch Hospodina!“ zabrebtal.

Dobronič se ušklíbl.

„Jsi asi velmi unaven cestou, když vidíš v udírně přeludy.“

„Nevěříš mi?“ zvolal kupec. „Koho to tam máš?“

„Že tam někoho mám? Nesmysl!“

„Přísahám ti, že tam jsou dva lidé. Sedí na bidlech jako opice.“

Sedlák rázem otevřel železem pobité dveře a nahlédl rychle dovnitř.

Vskutku, dvě začerněné postavy tam tiše seděly na bidlech jako opice, a z jejich černých obličejů zlobně blýskaly jen oči. Petar Dobronič je spatřil a předstíral ohromný strach.

„Chval každý duch Spasitele! Strašidla to jsou, strašidla! Dva čerti!“

S těmi slovy sedlák rázně přibouchl dveře a prchal z komůrky. Lomonov, který se ve společnosti „strašidel“ také necítil ve svém živlu, ač umouněnce za čerty nepovažoval, běžel za ním.

„Čerti! Strašidla!“ křičel sedlák. „Pomoc!“

Společnost lovců vyskočila a zvědavě je obstoupila.

V tom okamžiku zazněl znovu dusot koní. Dva vozy se blížily směrem od řeky, doprovázeny asi třiceti kozáky pod velením mladého poručíka.

„Čí je tento statek?“ tázal se muž v občanském oděvu, sedící v prvním povoze.

„Můj!“ odvětil sedlák, který na dvůr přiběhl, právě když povozy dojížděly. „Jmenuji se Petar Dobronič.“

„Jsem hrabě Nikolaj Polikev. Hledáme uprchlého kozáka, který v Horním Udinsku zběhl od své setniny. Neprošel snad tudy nějaký chlap, který by ti byl podezřelý?“

„Ne!“

Když hrabě pronesl své jméno, obrátil se překvapeně jeden z lovců. Byl to onen stařec, číslo Osmdesátčtyři. Vrhl na muže v povoze krátký, ale bystrý pohled, pak se opět obrátil a uložil do trávy. Zdálo se, že se až příliš pečlivě uložil, tak, aby nikdo neviděl jeho obličej.

„Opravdu ne?“ tázal se nyní hrabě výhružně. „Mluv pravdu, sedláku! Zalžeš-li, dám tě zbít knutou. Prohlédneme tvůj dům!“

„Že mne dáš zbít? A chceš prohlížet můj dům jako lupičskou skrýši? Ty?“ pronesl pohrdavě sedlák. „Jsi snad policmejstěr a máš plnou moc provádět prohlídky? Jestli ne, může se ti stát, že tě vlastnoručně vyhodím ze dveří!“

Hrabě vyskočil z vozu a přistoupil k sedlákovi.

„Synu čarodějnice! Co si to dovoluješ?“

Ale v Dobroničovi se mýlil. Neměl před sebou Asiata. Sedlák zvedl výhružně pěst, a hrabě ustrašeně ustoupil.

„Jak jsi mne nazval? Opovaž se ještě jednou říci něco podobného! Naučím tě slušnému jednání! Pryč s tebou, chlape!“

Strčil do hraběte, až zavrávoral.

„Čorta! To se ti nevyplatí. Chopte se ho!“ zasípal vztekle Polikev. „Urazil mne! Vztáhl na mne ruku!“

Vojáci sice seskočili s koní, dosud se však nehýbali a jen tázavě pohlíželi na poručíka.

Dobronič se zatím postavil do dveří a volal do stavení:

„Hej, chaso! Zbraně sem!“

„Slyšíte?“ štval hrabě kozáky. „Chce se protivit se zbraní v ruce. Chopte se ho a přivažte ho ke stromu! Však ho nagajka naučí poslouchat mé rozkazy!“

Zdálo se však, že poručík nemá chuť se míchat do soukromých záležitostí hraběte. Zůstal klidně sedět na koni. Kozáci zatím obstoupili dveře, ve kterých stál Dobronič s nabitou puškou v pravici. Za ním bylo vidět v předsíni čeledíny, většinou ozbrojené.

Polikev se opět obrátil ke kozákům:

„Zastřelte ho jako psa, když se nevzdá!“

Sedlák se rezavě zasmál.

„Tak rychle to nepůjde, panáčku! Jsem zde domácím pánem a nikdo mi bez carského rozkazu nemá co poroučet. Přijde-li nějaký holobrádek, aby mi udílel rozkazy, špatně se mu povede!“

Nyní se vmísil do rozhovoru i kupec Lomonov.

„Rozsekejte ho na kusy, chlapa!“ křičel. „Je to buřič! I ke mně se choval neslušně!“

„Kdo jsi?“

„Kupec Fedor Fedorovič Lomonov z Orenburgu, hraběcí milosti. Prosím o vaši ochranu proti tomuto buřiči.“

Hrabě si ho udivené prohlížel. Fedor Lomonov? To byl přece muž, v jehož společnosti cestoval hledaný lovec sobolů. V tom případě bude jistě dobře k němu předstírat přívětivost.

„Budu tě chránit,“ odvětil proto velkomyslně. „Později si ještě promluvíme. A teď pryč ode dveří, sedláku!“

Dobronič však zvedl pušku a zamířil na hraběte.

„Ani o krok dál, jinak tě zastřelím jako lupiče! Pryč! Jeden, dva –“

Při Dobroničově sebevědomém vystupování nebylo pochyb, že svou hrozbu splní. Polikev ustrašeně uskočil a ukryl se za kozáky.

„Muži, měj rozum,“ vložil se konečně do věci i poručík. „Copak nevidíš, kdo jsme? Ustup!“

„S tebou jsem neměl dosud co dělat. Prozatím se zde rozkřikoval jen hrdina, který se nazývá hrabětem, ale chová se jako skoták. Jemu neustoupím!“

„Říkám ti, že je to vznešený pán.“

„Nijak se podle toho nechová!“

„Mně snad věříš, že jsem carským důstojníkem.“

„Ano, tobě věřím, protože tě znám. Jsi z dolní stanice.“

„Pak jistě nebudeš mít nic proti tomu, abych vstoupil se svými kozáky do tvého domu.“

„Proti tomu nebudu nic namítat, neboť k tomu jako carský důstojník máš právo. Chci se tě ale zeptat, přicházíš-li jako host, nebo snad za jiným účelem?“

„Důvod, proč jsme sem přišli, ti pan hrabě již řekl.“

„Co je mi po hraběti? Mluv ty! Jen ty máš právo rozhodovat.“

„A použiji-li toho práva, aniž ti dám vysvětlení?“

„Pak poneseš následky. Budu svůj dům bránit a pak napíši stížnost do Irkutsku a poprosím svého vzdáleného příbuzného, který je guvernérem ve Varšavě, aby se mé oprávněné stížnosti ujal.“

Poručík se obrátil k Polikevovi a pravil šeptem:

„Ten muž je v právu. Byli bychom se rychleji a lépe dostali k cíli, kdybyste s ním jednal slušněji.“

„Jaképak okolky se selským hřbetem? Z jeho jednání je vidět, že je uprchlík u něho ukryt.“

„Právě proto, že se tak brání, jsem přesvědčen, že tomu tak není. Nu, prohlédnu dům důkladně.“

Poručík se opět obrátil k Dobroničovi.

„Jako důstojník Jeho carského Veličenstva ti sděluji, že nám bylo udáno, že u sebe přechováváš uprchlíka.“

„Udání je nesprávné!“

„Tím lépe pro tebe! Pak se nemusíš obávat prohlídky a můžeš mne a mé lidi vpustit.“

„Vpustím. Můžete hledat!“

Dobronič se obrátil do předsíně.

„Ustupte!“ zvolal na čeleď. „Matka s Milou ať doprovodí pana poručíka po celém domě. Já zatím zůstanu zde a postarám se, aby nikdo nepovolaný nevnikl do stavení. Pan poručík je odpovědný za každou škodu, kterou bych prohlídkou utrpěl na majetku. Bude-li něco poškozeno, nebo ztratí-li se něco, budu žádat náhradu.“

Důstojník neměl patrně velkou důvěru ve své mužstvo.

„Vstoupím sám s poddůstojníkem,“ prohlásil. „Kozáci zatím obstoupí dům, aby nikdo nemohl uprchnout.“

Mužstvo poslechlo rozkaz, a důstojník vstoupil.

K hraběti, který v pozadí zuřil zlostí, nyní přistoupil Lomonov.

„Milosti,“ pronesl uctivě, „je to vskutku hanebné, co si ten sedlák vůči vám, urozenému člověku, dovoluje.“

„Buď zticha!“ vyjel si na něho Polikev. „Nemám chuť poslouchat tvé hloupé tlachy!“

A zuřivě se otočil ke kupci zády. Lomonov na něho vrhl vražedný pohled. Ustoupil však a již nepromluvil.

Poručík s poddůstojníkem prohlíželi zatím jednu místnost po druhé. Mila jim je ochotně ukazovala. Konečně se zastavili před malými dveřmi do komůrky.

„Co je zde?“

„Komora a vedle ní udírna.“

„Udírna? Hm. V létě se ovšem neudí a bylo by to místo jako stvořené pro skrýš,“ pomyslel si důstojník.

Vstoupili, následováni matkou Dobroničovou a dívkou.

Komora byla prázdná. Přistoupili k malým, plechem pobitým dvířkám.

„Tady je udírna?“

„Ano.“

Důstojník otevřel dvířka a nahlédl dovnitř. V prvním okamžiku neviděl nic podezřelého, když si však jeho zrak zvykl na přítmí, zahlédl nahoře na bidlech dvě přikrčené postavy.

„Co je to tam?“ zvolal poručík. „Snad zde neudíte lidi? Aha! Tady je hledaný ptáček!“

Obě ženy s nelíčeným překvapením nahlédly dovnitř, sotva však spatřily na bidlech skrčené postavy, ustrašeně uskočily.

„Propánečka! Kdo je to?“

„Hola!“ zvolal poručík. „Co tam sedíte? Polezte ven!“

Odpověď se neozvala.

„Čto, čorta, svoloč! Neumíte mluvit, chlapi?“

„Mluvit umíme,“ vyjektal ustrašeně soused Propov.

„Hezky rychle ven! Kdo jste?“

„Jsem Sergej Michajlič Propov, Blahorodí, sedlák odtud ze sousedství.“

„Ty jsi povedený holoubek. Hybaj rychle dolů a ten druhý také! Kdopak jsi, co?“ obrátil se na strážmistra.

Polapení slídilové skýtali pravý obraz bídy. Chtěli dopadnout Borodu a zatím byli sami zavřeni do udírny, kde strávili nepříjemnou noc. Kdo jinému jámu kopá…

A teď ještě ke všemu objeveni kozáckým důstojníkem! Jesaul Jaroškin si v duchu uvědomoval následky: trest, snad ztráta hodnosti a především posměch kamarádů. Proto na otázku poručíka raději ani neodpověděl. Obstaral to za něho jeho druh:

„To je můj přítel, strážmistr Jaroškin z horní stanice.“

„Cože? Strážmistr Jaroškin? Nemožné.“

Jesaul ovšem jako voják nevypadal. Oděv měl obalený sazemi. Začazený vousatý obličej nijak nepřispíval k vábnosti jeho zjevu.

„Jak jste se sem dostali, makaraci?“

„Chtěli jsme chytit Borodu a Dobronič nás zde zavřel.“

„Čorta! Boroda že je zde v kraji?“

„Viděl jsem ho zde ve dvoře, Blahorodí,“ konečně se ozval Jaroškin.

„Vida! Pak mne sedlák přece jen obelhal., A vy, místo abyste Borodu chytili, nechali jste se zavřít. To ti nevynese mnoho slávy ani pochvaly od představených, strážmistře! Nechápu, jak je možné, aby člověk se zdravým rozumem, eh! Později mi to vysvětlíš, jesaule.“

Bez dalších otázek zvedl poručík nagajku a přetáhl oba provinilce přes záda.

„Ven!“ rozkřikl se. A když jeho rozkazu dost rychle neposlechli, popohnal je několika dalšími ranami ke spěchu.

Venku před domem všichni udiveně pohlíželi na umouněnce.

„Petare Dobroniči,“ zavolal důstojník na sedláka, „znáš tyto dva muže?“

Tázaný přistoupil blíže, dlouho si prohlížel sazemi obalené postavy, pak udiveně potřásl hlavou.

„Neznám je!“

„Jak si vysvětluješ jejich přítomnost v domě?“

„Těžké vysvětlení. Ty jsi je vyvedl ven, proto vím, že tam byli. Neznám je však a nevím, jak se do domu dostali.“

„Prý jsi je zavřel do udírny!“

„Já že jsem je zavřel? O tom nevím! Co v mé udírně hledali?“

„To budeš asi nejlépe sám vědět.“

„Hm. Patrně zlodějská svoloč, chtěli mi vykrást udírnu. Mnoho tam však nenašli.“

Zchytralý sedlák jevil tak počestný obličej, že mu bylo těžké nedůvěřovat.

„Oni tvrdí, že jsi je zavřel!“

„Drze lžou! Není to pravda!“

„Ne, nelžeme,“ zasípal strážmistr. „Nepřišel jsi včera v noci do komory, kde hořelo světlo?“

„Ano, byl jsem tam, neboť před spaním vždy obcházím dům, zda je vše v pořádku.“

„A zavíral jsi dveře udírny!“

„Opravdu, teď si vzpomínám, že jsem je přirazil. Zlobil jsem se, že někdo z čeledi nechal dvířka přivřená, místo aby je pořádně zavřel.“

„A při tom jsi nás zavřel!“

„Vskutku? To je dobré! Chytil jsem tedy ptáčky čirou náhodou. A čto, čorta, máte vy lotři co dělat v mé udírně? A ještě k tomu v noci, když celý dům spí? Krást jste chtěli, darebáci, a při tom jste se chytili do pasti!“

Jesaul se zaraženě odmlčel, pak zabručel:

„Do toho ti nic není.“

„Cože? Mně že do toho nic není?“ zahromoval sedlák. „To je neslýchaná drzost! Páni zloději si ještě budou předepisovat, zdali je okradenému něco do jejich zlodějského řemesla! Pročpak jste se neozvali, ničemové, když jsem vás zavřel? Však počkejte, bando, já vás proženu!“

„Co žvaníš? My že jsme tě chtěli okrást? Já, jesaul Jaroškin, mám být zlodějem?“

„Co, cože?, Ty jsi jesaul?“

„Copak mne nepoznáváš?“

„Proboha, to že je pravda? Věru, hlas máš jako strážmistr. Kdo však je tento druhý chlap?“

„Tvůj soused Sergej Michajlič!“

„Propov?, Co ten –? Hleďme, ptáčky! Musím se vás znovu ptát, co jste v noci hledali v mém domě!“

„Lovce sobolů Borodu jsme chtěli chytit.“

„U mne? Jak vás mohla napadnout tak hloupá myšlenka, že by mohl být u mne?“

„Mysleli jsme, že se vrátí.“

„Co by tu dělal? Nemám s ním nic společného. Ostatně, když jste mysleli, že se vrátí, bylo vaší povinností přijít ke mně; sám bych vám byl pomohl. Ale já myslím, že žvanění o Borodovi je jen hloupá výmluva! Když jste nechtěli krást, pak jste jistě přišli za účelem ještě horším. Ó, vy darebáci! Vím, že oba brousíte za mou dcerou. Když vás odmítla, kujete proti ní nehezké pikle. Ale ještě je spravedlnost na Rusi! O tvém počínání, jesaule, budu vést stížnost u tvého kapitána, a tebe, Propove, poženu před soud!“

Sedlák mluvil zlobně a jeho slova se neminula s účinkem na poručíka.

„Takové je to tedy! Nu, pěkné věci slyším! Máš štěstí, jesaule, že nejsem tvým představeným! Spatně by se ti noční výlet vyplatil! Přenechám to tvému setníkovi, aby se s tebou vypořádal. Fuj! Ty chceš být vojákem a dokonce poddůstojníkem? Místo služby se chlap válí v noci po udírnách! Hybaj! K studni a umyj se! Pak se u mne přihlas!, A ty, příšero opičí začerněná, syp odtud, a hezky rychle.“

Poručík, když to vyslovil, řádně švihl bičem Propova přes nohy.

Sergej Michajlič zařval a chtěl co nejrychleji zmizet.

„Stůj, sousede!“ ozval se rychle Dobronič. „Pan poručík tě sice vyhání, já tě však tak snadno nepustím. Jsi nebezpečný člověk, a proto tě předám přímo policmejstěrovi. Než si pro tebe přijde, zůstaneš zatím tam, kde jsi se dnes v noci sám uvelebil.“

A sedlák se chopil souseda a chtěl ho odvést zpět do díry.

Propov se smrtelně polekal. Uvědomil si, že v té chvíli, kdy ho odvede pristav, bude veta po jeho dobré pověsti v kraji. Chtěl se bránit, když mu však poručík opět nagajkou „domluvil“, nechal se znovu zavřít do udírny.

Důstojníkovi byla celá příhoda trapná. Věděl, že jesaulovo nejapné počínání uškodí dobré pověsti kozáků a patrně vyvolá i řevnivost obyvatelstva proti vojsku. Ačkoli jeho podezření proti Dobroničovi zcela nezmizelo, přece jen o něm již nemluvil.

Prohlédl s poddůstojníkem ještě celou půdu i sklep stavení, nenašel však nejmenší stopu, že by se zde schoval nějaký uprchlík. Nakonec uznal, že snad přece jen sedlákovi křivdil.

Kapitola třináctá VRÁNA VEDLE VRÁNY

Zatím co se před domem odehrával popsaný výjev, zavolal si hrabě Polikev bývalého derviše a nynějšího kupce Lomonova stranou, aby s ním mohl nerušeně promluvit.

Za své dvoudenní cesty k jezeru měl Polikev dost času, aby o svém postavení přemýšlel. Nezapíral si, že se útěkem kozáka číslo Deset situace pro něho značně zhoršila. Bylo sice pravděpodobné, že mladý Orjelčasta bude na útěku chycen a snad i zastřelen, ale nebylo to tak zcela jisté. Co kdyby za mrtvého prohlášený dědic se náhle objevil v Moskvě a začal uplatňovat své nároky na dědictví? Tomu chtěl hrabě v každém případě zabránit.

Po dlouhém přemýšlení si konečně sestavil nový plán. Jeho dřívější úmysl byl, aby oba neprávem odsouzení, otec i syn, byli navždy umlčeni; pak by mu již nikdy nemohli škodit. Útěk Georgeho Eaglenesta však celou věc změnil. Polikev se po zralé úvaze rozhodl, že se zkusí dohodnout se starým hrabětem Vasilkovičem po dobrém.

Starý lovec sobolů jistě nevěděl, že se jeho synovi podařilo uprchnout. A starý hrabě zajisté uvítá Polikevův návrh, ba bude svému škůdci za pomoc, kterou mu nabídne, snad i vděčen. Jistě že ho útrapy posledních let značně zkrušily a zlomily jeho hrdost. Polikev si chtěl zajistit slib starého hraběte, že mu dědictví ponechá, a to slib písemný, za který chtěl starci nabídnout různé úlevy ve vyhnanství. Aby hrabě snad později nezměnil ještě svůj úmysl, o to se již postará. Některý z vyhnanců za pár rublíků nechá starce nešťastnou náhodou třeba utopit, nebo spadnout se skály.

Také bývalý derviš a sluha Florin, nynější kupec Lomonov, měl své starosti. Poslední dobou se povážlivě množily příznaky, že něco není v pořádku. Nejprve neočekávané setkání s Tlustým Samem v Horním Udinsku, které derviše přimělo k překotnému odjezdu, pak kozák u dveří hejtmana v témže městě. A ten kozák dokonce znal jeho pravé jméno a dřívější poměr k rodině Eaglenestů.

Jak to bylo možné? Kozák byl mladý muž, musel tedy být v oné době, kdy Lomonov byl sluhou u Eaglenestů, pouhým chlapcem. Kdy a za jakých okolností viděl Florina? A jak to, že si zapamatoval tak dobře jeho obličej?

Zpočátku derviš myslel, že snad je to jeden z členů rodiny Eaglenestů, snad nejmladší syn George, za chvíli se však sám sobě vysmál. Nesmysl!, říkal si. Vidím strašidla za bílého dne! Ostré rysy Eaglenestů bych musel poznat na první pohled. A jak by se George dostal na Sibiř? Je sice pravda, že osud zavál různé členy té proklaté rodiny do všech koutů světa, ale z trhu na otroky v Suakinu až do Horního Udinsku je přece jen pořádný kus cesty. Ne, to bylo nemožné!

Znovu a znovu přemýšlel, odkud ho kozák zná, nenašel však vysvětlení. Tato nejistota ho znepokojovala víc, než si sám doznával. Upokojoval se sice myšlenkou, že jde jen o vyhnance, který mu nemůže uškodit. Setkání s malým trapperem ho zneklidňovalo víc. Co kdyby se tlustý náhodou sešel s kozákem a oba se dohovořili? Je to sice nepravděpodobné, ale, čert nikdy nespí!

Florin-Lomonov netušil, že se tato fantastická možnost zatím již stala skutečností.

Pátravě hleděl Polikev na Lomonova. Přemýšlel, jak nejlépe navázat styk s tímto člověkem, kterého neznal. Také Florin byl zvědav, jak hrabě začne rozhovor.

„Fedore Fedoroviči!“ pronesl konečně hrabě. „Slyším, že jsi na lovu sobolů.“

„Da, da, hraběcí milosti. Najal jsem proto v Horním Udinsku větší počet lovců.“

„Přeji ti dobrý úspěch na lovu a šťastnou cestu. Nezapomeň se svými lidmi co nejdříve vyrazit!“

Lomonov překvapením vyvalil oči.

„Co, cože? Co nejdříve vyrazit! To je nemožné! Strávili jsme dva dny i poslední noc v sedle. Musím přece svým lidem dopřát trochu klidu a odpočinku.“

„Jak dlouho se zde chceš zdržet?“

„Do zítřejšího rána, Blahorodí.“

„To nejde! Musíš se vydat na cestu hned: Přeji si to!“

Lomonovovo překvapení se změnilo v nechápavost.

„Ty si to přeješ? Kdo vlastně jsi, že mi chceš udílet rozkazy?“

„Mé jméno jsi slyšel. Jsem hrabě Polikev.“

„Hm. Proč vlastně máme opustit toto krásné místo? Mně se zde líbí.“

„Mám k tomu své důvody, do nichž ti nic není!“

„Charašó! A co mé důvody? Do těch zase tobě nic není!“

„Co říkáš? Chceš se mi protivit?“

„Vaše hraběcí milost ráčí žertovat,“ pronesl Lomonov posměšně. „Protivit bych se mohl jen tehdy, kdybych tě musel poslouchat. Prozatím mi však nemáš co poroučet. Ukaž bumážku, že máš právo dávat mi rozkazy!“

Polikev se i v kupci zmýlil. Domníval se, že stačí slovo, aby Lomonov poslechl. Že nemá co dělat s Rusem, nýbrž s prohnaným světoběžníkem, to hrabě ovšem nevěděl. Poznal, že se musí odhodlat k jinému postupu, aby se dostal k cíli. Nesmírně mu záleželo na tom, aby starého lovce sobolů vypudil z kraje. Právem předpokládal, že se uprchlý kozák číslo Deset nablízku skrývá, a náhodné setkání otce se synem by znamenalo úplné zhroucení Polikevových plánů.

„Bumážku ovšem nemám,“ pronesl chlácholivým tónem. „Myslím, že ani není třeba, abys řeč bral doslovně. Nedával jsem ti rozkaz, abys odjel. Vyjádřil jsem jen své přání.“

Kupec se vychytrale usmál.

„Přání? To je ovšem jiná! Přání bych snad mohl vyhovět za jistých okolností.“

„Jaké okolnosti, holoubku?“

„Především bych rád věděl, proč chceš, abychom odjeli.“

„Důvody ti přece mohou být lhostejné.“

„Nejsou mi lhostejné. Rád bych se je dozvěděl. Musím trvat na tom, co jsem řekl.“

„Ale je to přece docela vedlejší věc!“

Lomonov se dal do hlasitého smíchu.

„Vskutku se ti divím! Řekl jsem ti již, že jsme strávili dva dny a dokonce i poslední noc v sedle. Nyní potřebujeme odpočinek, o který nás chceš připravit. A ty se tváříš, jako bys nechápal, proč mne zajímají tvé důvody!“

„Nuže dobrá, sdělím ti je. Chci, abyste odešli, protože bych velmi nerad, aby se uprchlý kozák setkal s jedním člověkem z tvé družiny.“

„Vida! Tedy takové to je! Myslím, že si děláš zbytečné starosti. Kdyby se uprchlík vskutku zdržoval někde nablízku, což nepředpokládám, pak si jistě dá pozor, aby ho nikdo nezahlédl. Zůstane ve svém úkrytu, na to spolehni.“

„Tomu ty nerozumíš! Ujišťuji tě, že kdyby se uprchlík dozvěděl, kdo je mezi tvými lidmi, nic, ani ohled na vlastní bezpečnost by ho nezdržel, aby se s tím člověkem nespojil.“

Lomonov udiveně naslouchal. Bylo mu již od prvopočátku divné, že se hrabě účastní pronásledování obyčejného kozáka, tím nápadnější mu nyní byla vytrvalost, s níž se pokoušel odstranit jeho lidi. Zde jistě nešlo o obyčejné vyhnance. Za tím vězelo nějaké tajemství… A tomu tajemství chtěl kupčík přijít na kloub. Snad bude možné něco při tom vydělat.

„Který z mých lidí to je, jehož nesmí uprchlík vidět? Je snad zbytečné, abychom odjížděli všichni. Stačilo by v tom případě, abych jen toho jednoho poslal s nějakým příkazem napřed.“

„Hm. Máš pravdu! To by stačilo! Jde o lovce sobolů, o číslo Čtyřiaosmdesát.“

„O toho? Co ten má společného s uprchlíkem?“

„Mohl by se s ním spojit k společnému útěku.“

„To nevěřím! Vím, že vyhnanci jsou i vůči sobě nanejvýš nedůvěřiví. Mají strach ze zrady, proto se nikdy nespojí s neznámými lidmi.“

„Ti dva se znají až příliš dobře. Je to otec a syn.“

Polikev neměl vlastně v úmyslu toto všechno říci Lomonovovi, ale kupčíkovy poznámky ho připravily o rozvahu.

„Aha!“ řekl bývalý derviš. „To je ovšem něco jiného. A čeho se od těch dvou obáváš?“

„Kdo říká, že bych se měl čeho obávat?“

„Nu, musíš mít přece důvod, proč se zajímáš o obyčejné vyhnance. Ty, hrabě!“

„Mýlíš se! Plním jen povinnost každého dobrého poddaného. Starám se o to, aby zločinci neušli zaslouženému trestu.“

„Jaké zločiny provedli?“

„Jsou to loupežní vrahové.“

„Jak se jmenují?“

„Saltykovové.“

Lomonov nevěřil ani půl slova. Kozáka sice blíže neznal, ale o lovci sobolů byl pevně přesvědčen, že vrahem nikdy nebyl. Natolik znal lidi.

„Proč mi chceš namlouvat něco podobného? Číslo Osmdesátčtyři není žádným loupežným vrahem, na to nevypadá. Nehledě k tomu, je to nejzkušenější člověk z mé lovecké družiny a nemohu ho postrádat.“

„Proč bys ho postrádal. Žádal jsem tě jen, abys ho poslal napřed.“

„Nenamáhej se. Tvé přání nevyplním, neboť jsi vůči mně nebyl upřímný.“

„Čorta! Přepínáš mou trpělivost, holoubku! Co vlastně ode mne chceš?“

„Nic jiného, než pravdu. Kdo je ten kozák, na jehož chycení ti tolik záleží?“

Polikev se rozmýšlel. Byl si jist jednou věcí: že totiž jeho příbuzní se zde za žádných okolností nesmějí setkat. Na druhé straně ovšem na to nepomýšlel, sdělit nepříjemnému tazateli celou pravdu. Konečně se rozhodl, že kupci řekne pravdu jen zčásti, ale že zamlčí poměr, který byl mezi ním, otcem a synem Vasilkovičovými.

„Chtěl jsi vědět jméno kozáka. Nu dobrá, řeknu ti je. Býval dříve kapitánem kavkazských kozáků a jmenuje se Orjelčasta.“

„Orjel –“

Lomonov údivem nemohl ani jméno vyslovit. Tedy přece jeden z Eaglenestů? Ale který? Vždyť v Rusku Eaglenestové nežili, to z dřívějška určitě věděl. Pak mohlo jít jen o druhého z bratrů Eaglenestů, totiž o Georgeho.

Vzpomněl si opět na setkání v Udinsku. Strážce ve vládní budově ho znal jako sluhu Eaglenestů. Nebylo nejmenší pochybnosti, že kozák byl George Eaglenest.

Polikev udiveně pozoroval účinek, který mělo na Lomonova jeho sdělení.

„Ty toho muže znáš?“

„Jeho samotného neznám, ale jeho rodinu. Totiž v tom případě, že tato rodina pochází z Anglie,“ odvětil Florin-Lomonov.

„Souhlasí. Orjelčasta je ruský překlad anglického jména Eaglenest.“

„Pak jsi ale před chvílí nemluvil pravdu, když jsi tvrdil, že číslo Osmdesátčtyři je kozákovým otcem. Vím, že Eaglenestův otec je již po léta mrtev.“

Polikev se mrzutě kousal do rtů. Ten člověk ho nutil, aby mu prozradil mnohem víc, než původně chtěl.

„Nelhal jsem. Číslo Osmdesátčtyři není jeho pravý otec, nýbrž jen otčím. Vím stejně dobře jako ty, že jeho skutečný otec již před lety zahynul, a že všichni ostatní členové rodiny, kromě Georgeho, jsou nezvěstní.“

Lomonov se zamyslel.

Hrabě Polikev věděl až příliš mnoho o Eaglenestech, musel tedy mít ke kozákovi bližší vztah, než doznával. A ten vztah byl nepřátelský. To mohl Florin jen vítat, neboť si nijak nezastíral, že mu hrozí nebezpečí. George Eaglenest byl na svobodě a pravděpodobně kdesi nablízku. To již samo o sobě bylo dostatečným důvodem, aby se Lomonov měl na pozoru.

To byly myšlenky, které rychle probleskly hlavou bývalého derviše.

„Špatně se vyjadřuješ,“ odpověděl hraběti. „Měl bys snad říci, že členové rodiny Eaglenestů byli až donedávna nezvěstní!“

Polikev sebou trhl.

„Nechápu tě. Jak mám tvým slovům rozumět?“

„Přesně tak, jak je povídám. Sourozenci již nejsou v otroctví, nýbrž vesměs na svobodě, a co je nejhorší, našli se a pracují nyní společně, aby osvobodili posledního z bratrů, Georgeho.“

To byla pro hraběte překvapující zpráva. V prvním okamžiku se nezmohl ani na odpověď. Nechápavě zíral na Lomonova.

„Ale, to je přece, nemožné!“ řekl konečně.

„Proč nemožné? Je to trpká pravda! Vím dokonce i víc. Sourozenci se již dozvěděli, že jejich bratr je v Rusku, a to jako vyhnanec na Sibiři.“

„Hloupost! Kdo ti vnukl tuto myšlenku?“

„Nu, jinak by ho zde přece nehledali.“

„Hledají ho?“

„Ovšem! Byl jsi v Horním Udinsku? Nebyli tam tři podivně ustrojení muži? Dva dlouzí hubení a jeden malý tlustý?“

„Ano. Pozoroval jsem je poblíž vládní budovy a byli mi na první pohled nápadní, protože nezapadají do zdejšího prostředí; byli to prý Američané.“

„Přesně tak. A vezmu na to jed, že oni mají útěk čísla Deset na svědomí.“

„Jak by ti lidé mohli…“

„Byli v Americe a tam osvobodili Martina Eaglenesta. Nyní přišli sem, aby hledali ještě posledního z bratrů, totiž Georgeho.“

Hrabě namáhavě polykal. Byly to Jobovy zprávy, tím horší pro něho, že přišly zcela neočekávaně.

„Odkud to všechno víš?“

„Povím ti to. Nevím sice, proč se o Eaglenesty zajímáš, ale zdá se mi, že nejsi jejich zvláštním přítelem. Já sám mám dost důvodů, abych všechny členy této rodiny poslal do horoucích pekel, a proto chci být k tobě upřímný. Vyžaduji však totéž i od tebe.“

„Na mou upřímnost se můžeš spolehnout. Mluv!“

A bývalý derviš vypravoval. Polikev ho pozorně vyslechl.

Byli oba tak zabráni do rozhovoru, že ani nepozorovali, co se kolem nich děje. Proto jim také ušlo, že se lovec sobolů, proslulé číslo Osmdesátčtyři, nenápadně zvedl, obešel dům a nyní stál poblíž nich na druhé straně rohu.

Tam se opřel zdánlivě lhostejně o zeď. Vypadalo to, jako by se netečně díval doprázdna, ve skutečnosti však pozorně naslouchal každému slovu, které bylo za rohem proneseno. Jistě se velice přemáhal, aby navenek zachoval klid, neboť to, co se dozvídal, ho značně vzrušovalo.

Po celá tři léta, která strávil ve vyhnanství, toužil hrabě Vasilkovič po svém synovi, jemuž patřilo jeho srdce. Toužil po tom, aby ho znovu spatřil, ale neměl naději. Vždyť vyhnanci jsou tak přísně střeženi, že spolu nemohou přijít do styku, a tak hrabě Vasilkovič již zařadil Georgeho v duchu mezi armádu těch tisíců nezvěstných, kteří na Sibiři každý rok umírají.

A nyní se náhodou dozvídal, že jeho syn žije. A nejen že žije, nýbrž že se mu podařilo uprchnout a dosáhnout svobody.

Ale současně se ho zmocnila starost o Georgeho. Věděl příliš dobře, jak těžký je útěk přes hranice., A osud uprchlíků, kteří bloudili Sibiří? Ten není hoden závisti: hlad, zima a pak smrt, která mnohdy přicházela jako vysvoboditelka.

Přítomnost Polikeva, kterého hrabě na první pohled poznal, mu nebyla tajemstvím. Až příliš dobře jí rozuměl. Tušil dávno, že jen Alexeji vděčí za krutý osud, který ho potkal. Věděl, že Polikev přijel na Sibiř jen a jen kvůli němu a Georgeovi. Jen o bližších důvodech této poslední cesty si dosud nedělal pevný úsudek.

V prvních měsících svého zajetí často přemýšlel, kdo a proč mu takovým způsobem ublížil. Mnohokrát žádal o soudní vyšetření své záležitosti. Odpovědí mu byl vždy jen výsměch. Později se uklidnil a začal o celé věci chladně přemýšlet. Kdo z jeho neštěstí mohl těžit? Komu z jeho zmizení mohl vzejít užitek? Odpověď na tyto otázky nebyla těžká.

Byla tu jen jediná osoba, která o to mohla mít zájem, a to byl Polikev! Vasilkovič ho znal dost dobře, aby věděl, že ten muž se nezalekne žádné špatnosti tam, kde šlo o peníze.

Jak často se pokoušel poslat zprávu do Evropy, ale vše bylo marné. Zdálo se mu, a to právem, že kruh kolem jeho osoby je mnohem užší, než u ostatních vyhnanců.

Více než jednou se hleděl něco dozvědět od kupců, kteří ho najímali na lov, nadarmo! Byly zde ovšem přísné předpisy o styku s vyhnanci. Různé otázky vyhnanců nesměly být zodpovězeny; ten, kdo se proti tomu zákazu prohřešil, byl trestán stejně, jako by vyhnanci přímo dopomohl k útěku. Lidé, s nimiž se Vasilkovič stýkal, dostali patrně ještě zvláštní pokyny, neboť nikdy se od nich nemohl dozvědět nic, co souviselo s jeho osudem.

Bylo by těžké rozhodnout, kdo naslouchal vypravování bývalého derviše s větším zájmem, zda Vasilkovič, nebo jeho nepřítel Polikev. Pro Polikeva byla zpráva přímo tragická. Orjelčasta na svobodě! Jeho sourozenci ho hledají! Tři zchytralí westmani, prošlí školou amerického Západu, mu chtěli pomoci k útěku přes hranice!

A on sám?, Dosud ani neužil ovoce svého činu, ba ani se nemohl radovat z jistoty nabytého majetku, vždyť o něj dokonce ještě mohl přijít. Čím více o celé věci přemýšlel, tím víc dospíval k přesvědčení, že nejlepší cestou bude, dorozumět se po dobrém se starým hrabětem Vasilkovičem. Jakmile bude mít jeho prohlášení, může napravit to, co před třemi lety zameškal.

Když derviš skončil svůj příběh, Polikev dlouho mlčel. Hlavou mu probíhaly mnohé myšlenky. Trvalo drahnou dobu, než opět nabyl duševní rovnováhy. Konečně se rozhodl.

„Tvé vypravování zní jako báchorka z Tisíce a jedné noci, jsem však přesvědčen, že věci jsou vskutku takové, jak povídáš. Nech mne nyní o samotě a pošli mi sem číslo Osmdesátčtyři. Musím s ním mluvit.“

„Co od něho chceš?“

„To ti povím později!“

„Proč ne hned? Hle! Byl jsem k tobě upřímný a všechno jsem ti řekl; a ty jsi přislíbil stejnou otevřenost. Mám právo dozvědět se od tebe pravdu! Nuže, kdo je číslo Osmdesátčtyři a co od něho chceš?“

„Měj trochu strpení! Jsou tu velmi naléhavé věci; rozumíš? Číslo Osmdesátčtyři musí pryč a to teď hned! Vezmu to sám do rukou, a jakmile dosáhnu svého cíle, pak tě o všem budu informovat. Do té doby měj strpení!“

Polikev chtěl získat čas. Neměl nijak v úmyslu Lomonovovi svěřovat celé své tajemství. Řekl stejně již mnohem víc, než měl v úmyslu.

Florin vrhl na hraběte podezíravý pohled, přesto však odešel, aby přivedl lovce.

Číslo Osmdesátčtyři zatím již opustil místo, kde naslouchal, a rychle a nenápadně se vrátil opět ke svým druhům, kde se uložil do trávy. Zakrátko se za ním ozval Lomonovův hlas:

„Pan hrabě stojí tam u studny. Rád by s tebou mluvil. Jdi k němu!“

„Jak si přeješ, baryne.“

Lovec se zvedl a kráčel pomalu k Polikevovi, který s ním zašel do křoví. Jakmile to Lomonov zpozoroval, hned se za nimi plížil, aby vyslechl jejich rozhovor.

Polikev očekával Vasilkoviče s divnými pocity. Připravil starce o vlast, o syna, o majetek, ano, i o svobodu. Teď se s ním po letech měl poprvé opět setkat. Jak se k němu bude Vasilkovič chovat? Tušil snad něco o jeho podlosti?

„Dal jsi mne zavolat, baryne,“ řekl lovec a přistoupil ke svému synovci.

„Ano, chci s tebou mluvit o zvláštních a snad dost nepříjemných záležitostech.“

„Příjemné či nepříjemné, nám vyhnancům je všechno jedno.“

„Všechno? I domov?“

„Jaký domov? Vyhnanci nemají domov. Jsme lidé bez práv, beze jména, ano, i bez duše. Jsme číslice, nuly.“

Lovec mluvil s ledovým klidem. Hrabě neočekávaně přešel k útoku:

„Ty mne neznáš?“

Číslo Osmdesátčtyři pohlédl udiveně na Polikeva.

„Nikdy jsem tě neviděl.“

„Mýlíš se! Jsem hrabě Nikolaj Polikev.“

Při těch slovech hrabě starce bedlivě pozoroval. Očekával s jistotou, že vyhnanec bude překvapen, snad i vzrušen. Mýlil se však.

„Ty?“ pronesl Vasilkovič zcela lhostejně. „Možná, že jsem tvé jméno již někdy slyšel. Od té doby jsem je však zapomněl.“

„Mé jméno je spojeno s nejvýznačnějšími událostmi tvého života. Kým jsi byl dříve?“

„Nyní jsem vyhnancem, číslicí. Kým jsem byl dříve, mne nezajímá, tím méně to může zajímat tebe.“

„Jak se jmenuješ?“

„Řekl jsem ti již, že jsem číslo. Mé dřívější jméno bylo odváto větrem jako spadlý list.“

„Člověče, copak jsi úplně zkameněl? Neměl jsi děti?“

„Co by mi dnes pomohlo, kdybych měl děti? Nic.“

„Myslel jsem, že máš syna. Chlapce, kterého jsi kdysi přijal za vlastního.“

„Zdá se mi, že mluvíš ze sna.“

„Není to sen. Vím, že jsi byl velkým, znamenitým pánem.“

Stařec stál opřen zády o kmen stromu, ruce měl založeny na prsou. Jeho obličej nevyjadřoval pohnutí a jeho hlas byl bez barvy a tepla.

„To muselo být dávno, dávno! Dnes již o tom nevím.“

„Nepamatuješ se na své jméno?“

„Vím, že mne nazývali Saltykovem, Vasilijem Saltykovem.“

Polikev ztrácel jistotu. Zdálo se mu, že si s ním stařec hraje a že jeho zdánlivá lhostejnost je pouhou maskou, za kterou skrývá své skutečné city. Vyhnanec si byl naopak již od počátku jist, že hrabě od něho bude něco žádat. A právě proto mu nechtěl vyjít ani o píď vstříc; vyčkával, až mu Polikev sám všechno vyzradí.

„Nehrajme si na schovávanou!“ pronesl hrabě rozmrzele. „Víme oba dobře, v jakém poměru jsme k sobě. Budu mluvit otevřeně. Jsi hrabě Vasilkovič a přijal jsi Georgeho Orjelčastu za syna. On by byl zdědil tvé bohatství a já, tvůj vlastní synovec a právoplatný dědic, bych vyšel naprázdno. Osud mi však pomohl tím, že ty i George jste se dostali do podezření. Byli jste vypovězeni na Sibiř. Tak se dědictví po tobě dostalo do mých rukou. A již je nevydám, neboť nejsem blázen! Je mi však líto, že můj příbuzný trpí, proto bych ti rád pomohl. Chci ti něco navrhnout.“

„Poslouchám,“ řekl Vasilkovič tónem, jako by se ho celá věc netýkala.

„Dobrá! Zachráním tě z vyhnanství a dám ti sto tisíc rublů. Slyší?, sto tisíc!“

„Díky! Co dál?“

„Jistě pochopíš, že při tom kladu podmínky.“

„Jaké?“

„Dáš mi čestné slovo, že budeš na svobodě žít pod jiným jménem a že nepodnikneš nic, abys mne připravil o to, co mi patří. Abys mi dobře rozuměl: hrabě Vasilkovič je a zůstane mrtev, a ty budeš žít dál jako bohatý občan. Znám tě a vím, že mohu tvému slovu důvěřovat. Co říkáš mému návrhu?“

„Zapomínáš při něm na velmi významnou věc. Co tomu řekne můj syn?“

„Tvůj syn? Ten do toho nemá co mluvit!“ pronesl Polikev drsně.

„Mýlíš se. On trpí právě tak jako já. A já vím, že i on ti působí dost starostí.“

„Nerozumím ti!“

„Rozumíš velmi dobře. Nebo snad myslíš, že o svém synu nevím? Kozák číslo Deset, za nímž se štveš jako čert za hříšnou duší, není nikdo jiný, než George Orjelčasta!“

Hrabě Polikev se zarazil.

„Ty, ty víš?“

„Vím.“

„Když víš, nemám důvod, abych to zapíral. Desítka se však nebude dlouho radovat ze svobody!“

„Snad ano, snad ne. Prozatím vyčkáme. Dokud nebude vše rozhodnuto, nenapadne mne něco ti slibovat.“

Polikev byl nemile překvapen. Myslel, že stařec sáhne oběma rukama po svobodě, kterou mu nabízel. A jemu záleželo mnoho na tom, aby svého cíle u Vasilkoviče dosáhl. Mělo to pro něho tím větší význam pro případ, že by se kozákovi útěk zdařil. Polikev byl tvrdohlavý, než aby se svého plánu tak snadno vzdal.

„Jednáš velmi lehkomyslně, že můj návrh nepředložené odmítáš,“ pronesl s předstíranou lhostejností.

„Nechtěj ode mne nic, holoubku. Jsem Vasilij Saltykov a slovo vyhnance by ti mnoho neprospělo.“

„Zanech konečně hloupostí!“ zahučel nevrle Polikev. „Nebudu se s tebou dlouho bavit! Máš na vybranou: bud svolíš a pak ti zajistím klidné stáří a svobodu, nebo můj návrh odmítneš a zůstaneš vyhnancem do své smrti!“

„Dobrá! Připusťme, že jiná možnost nezbývá, ačkoli to není jisté –“ hlas starcův zněl stále ještě stejně lhostejně jako na začátku. „Jakou záruku mi můžeš dát, že opravdu dostanu svobodu a že mi vyplatíš slíbené peníze?“

Klid, s nímž Vasilkovič mluvil, jeho protivníka zmátl. Polikevovi by snad bylo mnohem milejší, kdyby stařec zuřil a zahrnoval ho výčitkami.

„Jakou záruku žádáš? Nemohu ti dát nic jiného, než ty mně: své čestné slovo.“

„Slovo skety!“

Kdo vyslovil tuto smrtelnou urážku? Číslo Osmdesátčtyři? Nikdo jiný to nebyl, ale Polikev to v prvním okamžiku nemohl ani pochopit. Lovec, stál stále ještě opřen o strom, bez hnutí, slova pronášel mezi zuby, takže se jeho rty skoro ani nepohnuly. Vypadal jako vosková figurína a ne jako bytost z masa a krve.

Polikev zíral na starce nechápavě s otevřenými ústy. Teprve za chvíli se vzpamatoval a vytrhl z opasku knutu.

„Otroku, co se to odvažuješ? Ty, vyhnanec, člověk bez jména a bez práva, mne urážíš? Padni na zem a pros za odpuštění, jinak tě zbiji jako zvíře!“

Lovec neudělal nejmenší pohyb. S týmž klidem a stejně bezbarvým hlasem pokračoval:

„Nech bič za pasem. Kdyby ses mne jím dotkl, stálo by tě to život. A nekřič tak. Co mluvíme je určeno jen pro nás dva a pro nikoho jiného. Jsem lovec. Mám dobré oči a uši a dávno již pozoruji chlapa, který se za námi připlížil, aby za keři naslouchal!“

Při posledních slovech udělal neočekávaný skok do křoví a v příštím okamžiku vytáhl za krk Lomonova, bývalého derviše.

„Ty?“ vykřikl na něho hrabě. „Ty jsi naslouchal?“

„Ne!“

„Nelži!“ pravil nyní zostra lovec sobolů, který rázem odložil svou lhostejnost. „Pozoruji tě již delší dobu! Jsem celkem rád, že náš rozhovor měl svědka. Teď aspoň je tu ještě někdo třetí, kdo také ví, kým jsem! Dobře se bavte, holoubkové!“

V příštím okamžiku zmizel.

Derviš a hrabě na sebe chvíli beze slova pohlíželi. Konečně Lomonov posměšně procedil:

„Nepříjemné, co? Být chycen při naslouchání. Ale hlavní věc, že konečně vím, proč jsi vlastně přijel ke Komáří říčce.“

Polikev v duchu zuřil, ale přiznával si, že na věci již nelze nic změnit. Nyní, když Lomonov znal jeho tajemství, musel se, byť nerad, se vším smířit.

„Tu hanbu sis mohl ušetřit,“ utrousil ledabyle. „Byl bych ti beztak všechno svěřil, jak jsem ti slíbil.“

„Zdá se mi, že tvé úmysly nenašly pochopení u čísla Osmdesátčtyři,“ pokračoval kupčík ve svém výsměchu. „Nu, po prvním záseku žádný strom nepadne. Chceš-li, vezmu tvou věc za svou a starému domluvím. Mohu se také postarat, aby ho kozák číslo Deset tak snadno nenašel. Stačí, abych odešel se svými lovci hluboko do pralesa. Konečně i já mám k tomu své důvody.“

„Hm. Poslyš, učiním ti nabídku: přinutíš-li starého sobolníka, aby můj návrh přijal, nebude to tvá škoda!“

„To rád slyším.“

„Abychom dosáhli cíle, je ovšem nutné, aby mladý Orjelčasta zmizel.“

„K tomu ti budu s radostí nápomocen.“

„I tři američtí lovci by mohli nenápadně zmizet, co říkáš?“

„Proč ne? Dokonce by mne to ze srdce těšilo. Mají u mne stejně starý dloužek.“

„To rád slyším.“

„Až potud bychom tedy byli dohodnuti. Budeme jednat společně. Nyní však dál! Co dostanu za svou námahu?“

„Podaří-li se ti přinutit starého, aby přijal můj návrh, dám ti deset tisíc rublů.“

„Vida! Ani bych si nepomyslel, že ten stařík má pro tebe takovou cenu. Nebylo by ti nepříjemné, kdyby se mu v nejbližší době, třeba na lovu, přihodila nějaká nehoda?“

Hrabě tázavě pohlížel na Florina. Mohl mu stejně dobře slíbit padesát i sto tisíc, neboť vůbec na to nepomýšlel, že by mu je kdy vyplatil. Poznával, že našel příbuznou duši, člověka, jakého právě teď mohl potřebovat. Kupcově narážce dobře rozuměl, ale uznal za vhodnější prozatím ji odmítnout.

„Nevím, co by se mu mohlo právě teď přihodit. Snad by mi dokonce jeho smrt byla na škodu, vyjma v tom případě, že by zároveň zmizel i kozák číslo Deset. Doufám, že mi dobře rozumíš. Ale jsme tu už příliš dlouho. Máš ještě něco na srdci?“

Sotva pronesl tuto otázku, vynořila se na druhé straně z křoví postava starého lovce. Před chvílí jen předstíral svůj odchod, ve skutečnosti byl přikrčen v křoví, stejně jako předtím Lomonov, vyslechl nepozorován celou rozmluvu dvou darebáků.

Nyní spěchal pryč a usadil se opět mezi své druhy, kde ho hrabě i bývalý derviš při návratu našli.

Kapitola čtrnáctá VYHNANCI

Ve stejnou chvíli, kdy se Lomonov s Polikevem vraceli do tábora, vyšel ze stavení poručík s poddůstojníkem.

„Hotovo!“řekl poručík. „Uprchlý kozák číslo Deset zde není a myslím, že se ani v kraji neukázal. Musíme hledat jinde.“

Jesaul Jaroškin se zatím očistil; alespoň potud, pokud to bylo možné, a nyní stál u dveří, aby se poručíkovi při jeho návratu ze stavení podle rozkazu hlásil. Při tom zaslechl zmínku o uprchlém kozáku číslo Deset. Odvážil se oslovit důstojníka:

„Hledáte kozáka číslo Deset, Blahorodí? Opravdu uprchl?“

„Proč se ptáš?“

„Protože jsem ho viděl.“

„Kdy a kde?“

„Včera odpoledne, zde.“

„A zatkl jsi ho?“

„Ano, zatkl jsem ho, vaše Blahorodí.“

„Zatraceně! Chlape, já tu prohledávám všechny kouty, a on zatím již uprchlíka dávno má! Kde je?“

„Totiž, já ho vůbec nemám, vaše Blahorodí.“

„Jak to?“

„Musel jsem ho zase propustit, neboť se ukázalo, že to nebyl uprchlík, nýbrž Dobroničův přítel z Jekatěrinburgu.“

„Ach! Chlape, vidím, že jsi vskutku nenapravitelný osel, a nechápu, jak takové hovado mohli jmenovat jesaulem. Ty jsi tedy zatkl úplně nevinného člověka. Potvoro, zdá se mi, že neumíš nic jiného, než provádět hlouposti. Běž mi z očí!“

Strážmistr nečekal na pobídnutí nagajkou a hleděl, aby co nejrychleji zmizel. Poručík zatím přistoupil k hraběti, aby se s ním poradil o dalším pronásledování uprchlíka.

Za chvíli opustil dům i Sergej Michajlič Propov, kterého se Dobroničovi mezitím zželelo. Zbožný sedlák poskytoval učiněný obraz bídy. Potácel se na svých dlouhých, nekonečným seděním v malé udírně zdřevěnělých nohou za roh a již pelášil. Dostalo se mu ponaučení pro celý život.

Sotva ctihodný soused na jedné straně stavení zmizel, objevili se z druhé strany noví jezdci; kozácký nadporučík s četou asi patnácti mužů.

Zahlédl poručíka z horní stanice, a proto mu vyjel nadporučík překvapeně vstříc.

„Copak tu děláš, kamaráde?“

„Hledám zběha. Uprchlého kozáka číslo Deset. Neslyšel jsi o něm náhodou?“

„Neslyšel.“

„Nebyl u vás v poslední době někdo chycen?“

„Ani živá duše! Vůbec bylo v našem úseku v posledních dnech velmi klidno. Dnes jsme konečně zas dostali práci. Slyšel jsi o Borodovi?“

„O uprchlém lovci sobolů? Jak by ne!“

„Honíme ho a doufám, že si vyděláme tisíc rublíků.“

„Přeji hodně štěstí! Víte, kde je ten chlap?“

„Víme to velmi přesně.“

„Cože? Objevili jste skrýš tlupy?“

„Jeden muž ze stanice ji našel. Byl v noci u řeky, chtěl lovit raky a najednou v houštině zpozoroval záři ohně. Šel tam a zahlédl celou tlupu uprchlíků, prý na padesát mužů. Zaslechl také, jak dva muži z tlupy spolu mluvili, a z jejich řeči poznal, že jejich vůdcem je Boroda.“

„Skvělý objev! Kde je skrýš?“

„Jen několik verst odtud, v houštinách u ohbí řeky. Náš kozák se teprve nedávno vrátil. Uprchlíci měli rozestaveny stráže, takže nemohl hned zpět, aby se neprozradil. Musel vyčkat až do úsvitu.“

„A ty se chceš zmocnit celé tlupy s těmito patnácti muži?“

„Ne. Patnáct je příliš málo, vždyť se lotři asi budou zběsile bránit. Je nás celkem padesát mužů pěších a třicet jezdců. Kapitán vede pěchotu přímo, a nás, jezdce, rozdělil po patnácti na obě křídla, takže uprchlíci jsou obklíčeni. Podaří-li se nám nepozorovaně se přiblížit, neujde nám ani jeden.“

„Dovolíš, abych se zúčastnil tohoto tažení? Mám třicet mužů.“

„Milerád, báťuško! Každá pomoc je vítaná!“

„Smím se snad také připojit? Jsem hrabě Polikev. Já a zde můj přítel Lomonov z Orenburgu bychom rádi viděli, jak je ta banda dopadena.“

„Všichni jsou vítáni!“ pravil zdvořile nadporučík. „Předpokládám ovšem, že pánové si nebudou dělat nároky na odměnu. Tisíc rublů je tisíc rublů.“

Zesílená četa se vydala na cestu. Lovci sobolů se o jejich odjezd nestarali.

Petar Dobronič s Milou vyšli při příjezdu kozáků z domu, takže vyslechli rozmluvu obou důstojníků. Mila se nyní pověsila otci na rámě.

„Proboha, taťuško! Musíme je zachránit! Musíme Borodu informovat o jejich příchodu!“

„To je nebezpečná věc, dceruško. Skutečně, nemám v domě spolehlivého člověka. Budu muset jet sám. Snad se mi podaří proklouznout mezi kozáky dříve, než se kruh vojska uzavře.“

„Jak se ale později dostaneš ven?“

„To je právě to nebezpečí! Podívej, už vyjíždějí.“

Kozáci ještě všichni neopustili dvůr, když v tom přistoupil k Dobroničovi starý sobolník, číslo Osmdesátčtyři.

„Báťuško, chceš ubožákům pomoci?“

„Chci!“

„Máš k tomu spolehlivého člověka?“

„Ne. Pojedu sám!“

„Nech jet mne! Bude to lepší. Mám Borodovi něco od tebe vyřídit?“

„Děkuji ti, příteli! Řekni mu jen, co jsi zde vyslechl. To stačí. Boroda už bude vědět, na čem je. Nebyl bych tvou nabídku přijal, ale obávám se, že mne snad bude zde ještě víc zapotřebí. Znám tě a vím, kdo jsi! Lepšího muže bych pro tak obtížný úkol nenašel!“

Starý sobolník se vyšvihl na koně, položil si pušku přes kolena, ale ještě váhal. Náhle se obrátil k ostatním lovcům.

„Bratři, nechtěli byste i vy pomoci v boji ubohým uprchlíkům?“

„Rádi bychom jim pomohli!“ ozvalo se několik hlasů.

„Dobrá, spoléhám na vás! Běžte dolů k řece a čekejte u brodu! Snad pro vás přijedu.“

Číslo Osmdesátčtyři vyrazil. Napřed se pomalu rozjížděl, sotva se však octl ze dvora, popohnal koně do trysku.

Zahlédl kozáky, jedoucí po jeho pravici přímo k východu. Netvořili dosud řetěz, byli sraženi v houfu.

Bylo mu to velmi milé, neboť jen tak se mu naskýtala možnost, projet nepozorovaně mezi jezdci a řekou.

Podařilo se mu to. Kryt křovím, minul kozáky, aniž byl jimi zpozorován.

Jel asi půl hodiny šíleným tryskem podél řeky, a pak konečně zpozoroval hledaný záhyb. Říčka se zde náhle obracela k severu a tvořila poloostrov zarostlý stromy a hustými křovinami. Zde tedy byli uprchlíci. Jezdec vrazil do křoví, kde se před ním rozprchla tlupa mužů. Zarazil koně.

„Kde je Boroda?“ tázal se nejbližšího.

„Boroda? Neznám Borodu,“ odvětil tázaný.

„Dobrá, nech zbytečných řečí! Důvěřuj mi! Vím, že jste uprchlíci a že zde táboříte. Kozáci však objevili váš úkryt a chtějí vás pochytat. Nezavedeš-li mne hned k vašemu vůdci, budete ztraceni!“

„Svatá rodičko! Mluvíš pravdu? Podívej, tam pod košatou olší, tam ho najdeš!“

Lovec se tam vydal. Cestou každého, koho potkal, několika slovy varoval. Když se blížil k stromu, byl již celý tábor na nohou.

Pod olší stálo pět ozbrojených mužů.

„Který z vás je Boroda?“ ptal se sobolník.

Jeden z nich postoupil o krok.

„Já! Co si přeješ?“

„Přijíždím od Petara Dobroniče, abych vás varoval. Z jeho dvora vyjelo asi padesát jezdců podél řeky sem, z druhé strany se blíží dalších patnáct jezdců, zatím co padesát pěších kozáků sem pochoduje přímo od stanice.“

„Zrazeni!“

„Jakýsi rybář vás v noci spatřil a řekl to na stanici.“

„Je tedy jen jediná cesta k záchraně: budeme bojovat a stáhneme se zpět k Dobroničovu dvoru a tam zmizíme ve skrýši, kterou znám. Nebo má snad někdo z vás lepší plán?“

„Nevím, báťuško,“ namítal číslo Osmdesátčtyři, „ale cesta ke dvoru je uzavřena. Podaří se ti to?“

„Musí se to podařit!“

„Nezapomínej, že máš před sebou padesát dobře ozbrojených jezdců. Myslíš, že bude možné probít se jejich řadami? Po levici stojí padesát mužů pěchoty a za vámi opět jezdci.“

„Ano, naše postavení je zoufalé. Ale raději zemřeme, než bychom se vzdali!“

„Něco ti povím, báťuško. Zkus, abys vojsko vyjednáváním pozdržel. Já se zatím vrátím a řeknu Dobroničovi, že jsem vás varoval. U brodu mám tucet kamarádů, udatných hochů. S těmi bych mohl kozákům vpadnout do zad. Dostanou-li se mezi dva ohně, snad utečou. Pak bude cesta ke dvoru volná.“

„Nu, to je myšlenka! Kdy kozáky můžeme očekávat?“

„Mohou se objevit co chvíli. Buďte však moudří a šetřte lidské životy. I pro případ, že byste byli přece jen přemoženi, to pro vás bude lepší. Střílejte na koně. Spadlí jezdci a zranění koně způsobí mezi kozáky větší zmatek než mrtví a zranění.“

„Máš pravdu; nebudeme střílet na lidi, ale také se za žádných okolností nevzdáme a budeme v případě nouze bránit svou svobodu do poslední kapky krve! Pak ovšem půjde do tuhého! Kdy nám budeš moci přispět se svými lidmi na pomoc?“

„Nejdéle za hodinu. Zatím vás Bůh ochraňuj!“

Lovec obrátil svého koně a odcválal.

Byl nejvyšší čas, neboť sotva ujel půl druhé versty, zpozoroval po levici kozáky, kteří se právě rozjížděli do řetězu, který měl sahat až k břehu řeky.

Přikrčil se úplně k šíji koně. Pro případ, že ho někdo uvidí, alespoň nebude poznán.

A opravdu: Náhle se od tlupy oddělil hlouček jezdců a vyrazil za ním. Popohnal koně k šílenému trysku, a kozáci vbrzku poznali, že ho nedohoní. Proto se raději vrátili.

Zanedlouho zahlédl jezdce, který mu jel vstříc. Byla to Mila Dobroničová, kterou strach a úzkost pudily k činu. Když přijela k lovci, zarazila koně.

„Co je? Mluvil jsi s Borodou?“

„Ano, varoval jsem ho.“

„Bude bojovat?“

„Jako čert! Jeď rychle domů a vyřiď otci, aby připravil skrýš. Boroda se chce s tlupou stáhnout ke dvoru a zmizet ve skále.“

„Dej Bůh, aby se to podařilo! Máš snad ještě nějakou zprávu?“

„Vyřiď otci, že i já budu bojovat. Jdu pro své druhy, kteří se mnou budou pomáhat uprchlíkům.“

Rozjeli se různými směry. Mila se vracela ke statku, lovec cválal k brodu. Tam našel své kamarády, kteří právě s napětím pozorovali druhý břeh, odkud odrazili na pramici tři muži s koňmi.

Byli to dva hubení dlouháni a tlouštík. Všichni tři byli oděni tak, že museli budit pozornost kdekoho. Starý lovec úplně zapomněl na svůj spěch a zvědavě vyčkával se svými druhy, až se trojlístek přiblíží k jejich břehu.

Pomalu tři lovci vystoupili z pramice a vyjeli na břeh. Před hloučkem Sibiřanů zastavili a prohlíželi si je. Konečně se tlouštík dotkl prstem okraje svého klobouku.

„Zdrávstvujtě, gentlemani! Jste se zdejším krajem obeznalí, myslím. Nebo ne?“

„Dá se říci, že ano,“ odvětil číslo Osmdesátčtyři.

„Snad byste mi mohli podat zprávu. Hledám totiž muže jménem Petar Dobronič.“

„Bydlí zde nablízku.“

„Znáte ho?“

„Jsme jeho přátelé!“

„To mne těší! Chceme být také jeho přáteli.“

„Kdo vás k němu posílá?“

„Kníže Burjatů Bula a jeho dcera Karpala.“

„Pak budete vítáni. Jděte stále rovně a za chvíli tam budete.“

„Spasibo, brachu!“

Lovec sobolů zajel se svým koněm až k Tlustému Samovi, kterého si nyní zblízka zvědavě prohlížel.

„Ale, báťuško, špatně jste si vyvolili dobu návštěvy.“

„Proč myslíš, holoubku?“

„Protože, možná že, totiž patrně dojde zde u Dobroničova dvora co nejdříve k tuhému boji.“

„Heavens! To se nám hodí!“

„Raduješ se z toho?“

„Nu, nemám ve zvyku plakat, když se náhodou setkám s lidmi, kteří spolu mluví pomocí pušky, well.“

„Zdá se, že jsi divný pavouk.“

„Hm. Vše cizí se zdává lidem divné.“

„Jste cizinci? Hned jsem si to myslel. Odkud přicházíte?“

„Z Ameriky.“

Jako blesk projela starci hlavou vzpomínka na to, co se náhodou dozvěděl od hraběte a Lomonova.

„Z Ameriky?“ tázal se rychle. „Znáte muže, který se jmenuje Eaglenest?“

„Odkud znáš to jméno?“

„Slyšel jsem je před chvílí od muže, který si říká hrabě Polikev.“

„Polikev?, Damn it!, Ten lotr je zde? Nu počkej, chlapče, tobě se podíváme blíže na skalp!“

„Vím, že ho hledáte, a mohu vás k němu dovést, ještě dnes.“

„Kde je ten chlap?“

„Nahoře u řeky. Pomáhá kozákům proti, Můj Bože, já tu stojím a žvaním, místo abych –“

Strhl koně stranou a chtěl ho hned popohnat do cvalu, ale Tlustý Sam uchopil jeho zvíře za otěže.

„Stoj, golubčík! Mluvíš o boji a o kozácích, kterým má Polikev pomoci. Proti komu bojují?“

„Proti tlupě uprchlíků, kteří se chtějí dostat přes hranice.“

„All devils! Kolik je těch kozáků?“

Starý sobolník mu několika slovy všechno vylíčil.

„Tak tak,“ pronesl Tlustý Sam. „Tedy hrabě pomáhá kozákům! A komu pomáháš ty, báťuško?“

„Komu jinému, než ubohým uprchlíkům.“

„To jsem rád. Pomůžeme jim také.“

„Vy? Cizinci? Co je vám po vyhnancích?“

„Good God! Podle toho by se člověk vůbec nemusel starat o své bližní, co? Máš o nás divné mínění, holoubku! Řeknu ti něco: my jedeme s vámi a zúčastníme se boje. Ať mne pošlý medvěd spolkne, nedostanou-li darebáci za vyučenou. Nechceš-li, abychom jeli s tebou, tak je vyhledáme sami. Budou jistě mile překvapeni našimi bouchačkami, hohoho! Tak co? Vezmeš nás sebou, nebo máme jet sami?“

Sobolník stále ještě nevěděl, na čem vlastně je.

„Nu, zkusit to s vámi můžeme,“ odpověděl vyhýbavě.

„Da, da, báťuško, jen zkus!“ zasmál se tlouštík. „Myslím, že pokusu nebudeš litovat. Kdo vlastně jsi?“

„Lovec sobolů. Vypovězenec číslo Osmdesátčtyři.“

Tlustý Sam si překvapením pošinul klobouk do týla a zase zpět.

„Good God! Ty, ty jsi Čtyřiaosmdesáťka?“

„Ano.“

„Well. Tomu říkám z pekla štěstí. Vždyť tu přímo klopýtáme o lidi, které právě potřebujeme.“

„Co říkáš? Mne potřebuješ?“

„To se rozumí, holoubku. Mám pro tebe množství novinek. Budeš překvapen, nemýlím se. Ale o tom později, teď není čas.“

Podali si ruce a v příštím okamžiku se jezdci řítili podél řeky.

Tlustý Sam zapůsobil na starého sobolníka příznivým dojmem. Držel se nyní po jeho boku a cestou mu rychle vysvětloval, jaký je plán kozáků a co proti tomu podniknou uprchlíci. Trapper vážně přikyvoval:

„Tak, tak. Tedy podél řeky chtějí prorazit. Musíme jim ovšem náležitě uvolnit cestu, jinak se z kleští nedostanou. Postřílíme kozákům koně.“

Zanedlouho zahlédli postavy, které tvořily dlouhý řetěz.

„Podívejte se, tam jsou!“ řekl Sam k dlouhým Snakerům. „Koně jsou kryti křovím. Teď začne tanec.“

„Well,“ smál se Jim. „To je pro nás něco nového.“

„Nejlépe by ovšem bylo, kdyby nás neviděli, alespoň později nebudou vědět, kdo jim nasypal pepř do polévky. Naštěstí neočekávají zezadu žádného nepřítele, a proto se k nám také obrací zády., Jeďte všichni v řadě za mnou a skloňte se hluboko k šíji koní, aby nás žádný z těch chlupáčů nezahlédl, kdyby se náhodou obrátili.“

Lovci uposlechli jeho vyzvání. Chvíli jel hlouček ještě podél břehu, až se přiblížil asi na tři sta kroků k řetězu. Tlustý Sam zvedl pravici.

„Stop! Sestupte s koní a přivažte je. Pak se připlížíme ještě kousek dále, abychom jejich herky mohli vzít lépe na mušku.“

Tlouštíkova rozkazu bylo uposlechnuto. Lovci ho bez váhání uznali za svého vůdce. Jeho rychlé, rozhodné jednání na ně působilo.

Brzy byli vzdáleni již jen dvě stě kroků od vojáků. Křoví na tomto místě bylo mnohem nižší, takže bylo koně dobře vidět. Kozáci seděli bez hnutí v sedlech, obráceni k lovcům zády.

„Boroda poslechl mé rady,“ šeptal číslo Osmdesátčtyři. „Vyjednává s nimi, aby získal čas.“

„To je nyní zbytečné. Pomoc je zde.“

Shodou okolností právě v tom okamžiku slabě zazněla z místa, kde byli uprchlíci, rána z pušky, po níž následovalo několik dalších výstřelů.

„Už to začíná!“ zachichtal se Sam. „My zatím ještě chvíli vyčkáme. Nerad bych však, abyste později stříleli pánubohu do oken. Je nás šestnáct, proto budeme střílet ve dvou oddílech. Tak si může každý vybrat hezky po řadě svůj cíl, a nebudeme mířit dva najedno a totéž zvíře. Tedy, jak jsem již řekl! Střílet jen na koně, ne na jezdce! Ti sami vezmou do zaječích!“

Vzdálená přestřelka se stávala stále živější. Patrně byli uprchlíci v nevýhodě, neboť v řadách kozáků nyní zazněl krátký povel a jezdci nasadili kopí, chystajíce se k útoku.

„Čas pro nás, nemýlím-li se,“ pronesl Tlustý Sam. „První oddíl pal!“

Osm výstřelů zaznělo skoro současně. V příštím okamžiku se vzepjalo v řadách vojáků osm koní, a osm jezdců se válelo v trávě.

Kozáci byli neočekávaným útokem nemálo překvapeni. Obrátili se nyní proti novému nepříteli.

„Druhý oddíl, pal!“

Následovalo dalších osm výstřelů se stejným účinkem.

Výsledek byl neočekávaný. Vojáci, když viděli, že jsou mezi dvěma ohni, ztratili hlavu, a dva důstojníci se marně pokoušeli, aby opět zavedli pořádek. Když po další salvě padla opět řada koní, nebylo možné již zbytek udržet. Jezdci se dali na útěk směrem k pěšákům, v jejichž řadách způsobili úplný zmatek.

„A teď vpřed!“ velel Tlustý Sam. „Průlom již byl učiněn. Jde již jen o to, abychom nynější zmatek udrželi. Ale počkejme, co to?“

Major, když spatřil nového nepřítele, rychle zavolal jezdce z levého křídla a poslal je proti útočníkům. Přijížděli v sevřené řadě přímo před pušky lovců. Sam toho nezapomněl využít.

„Šetřte jezdce, střílejte jen na koně!“

Šestnáct ran padlo a nových patnáct jezdců se rázem proměnilo v pěšáky. Nově přispěchavší oddíl se obrátil stejně rychle na útěk, jako před tím jejich kamarádi.

Nejhorší při tom všem bylo, že vojsko nepřítele nevidělo a proto také nevědělo, jak je silný.

„All right!“ smál se Sam. „Myslím, že jim strach ještě chvíli bude vězet v údech, takže hned tak si nevzpomenou na návrat. I jejich pěchota je nyní zmatena. Mám však obavu, že se opět rychle srazí, a pak by byli uprchlíkům ještě dost nebezpeční.“

„Hlavně zbraněmi jsou ve výhodě,“ dodal lovec sobolů.

„Pak by ale bylo velmi záhodné pomýšlet na nejrychlejší ústup a zmizet dříve, než se vojsko opět srazí!“

„Záchrana je u Dobroničová dvora.“

„Jak je to daleko?“

„Jen několik verst!“

„Dobrá! Stáhněme se tedy zpět ke dvoru. Uprchlíci budou z jednoho boku kryti řekou, z druhého boku převezmeme krytí my. Je nás šestnáct a jsme dobří střelci. Řeknu to sám vůdci uprchlíků a při té příležitosti se nenápadně rozhlédnu krajem.“

Tlustý Sam se vyhoupl na koně. Nesedl si však rovně do sedla, nýbrž se zavěsil po indiánském způsobu na koně ze strany, takže byl kryt před pohledem i kulkou nepřítele. Sám však mohl všechno pozorovat.

Pomalu řídil své zvíře k záhybu řeky, kde byli skryti uprchlíci. Tam mu vyšel vstříc mladík, který si ho pozorně prohlížel, než ho oslovil.

„Co zde děláš?“

„Hledám Alexeje Borodu.“

„To jsem já.“

Tlustý Sam na něho upřel tázavý pohled.

„Hm. Slavného lovce sobolů jsem si představoval poněkud jinak.“

„Kdo jsi? Dosud jsem tě nikdy neviděl. A kdo byli střelci, kteří nám tak vydatně pomáhali. Přijíždíš z jejich strany, můžeš mi to tedy jistě říci.“

„Mohu. Střelci byli lovci sobolů, vedení číslem Osmdesátčtyři.“

„Bůh jim odplať! Myslel jsem si, že jsou to oni. Ale opakuji: kdo jsi ty?“

„Jsem cizinec na cestách. Doprovázejí mne dva kamarádi. Cestou jsme zaslechli, že dojde k boji, a tak jsme si řekli, že by bylo záhodno ubožákům nějak pomoci. Jeli jsme si tedy trochu zabouchat z pušek. To je všechno., Vyhledal jsem tě teď, abych ti řekl, že máte nejvyšší čas zmizet. Slyšel jsem, že poblíž Dobroničova dvora –“

„Vím,“ vpadl mu do řeči Boroda. „Je vskutku nejvyšší čas, abychom se stáhli směrem ke statku. Tam je skrýš, která stačí pro nás všechny. Snad nás nikdo nezaskočí, než tam dojdeme.“

„O to je postaráno. Je nás šestnáct a budeme krýt váš levý bok. Veď své druhy s klidem. Kupředu!“

Boroda se vrátil ke svým lidem a tlupa vyhnanců se vydala na cestu podle smluveného plánu. Vše se dařilo. Kozáci zanechali prozatím boje a drželi se v uctivé vzdálenosti; postupovali však spolu s uprchlíky. Další boj považovali za zbytečný; zdálo se jim, že cestu přes řeku mohou vyhnancům vždycky překazit, a kam jinam se mohli obrátit? Kozáci byli přesvědčeni, že je co nejdříve dostanou bez boje.

Ústup tedy vypadal takto: Vpředu tlupa uprchlíků, vedená Borodou, za nimi malý hlouček lovců, kteří kryli ústup, a konečně v uctivé vzdálenosti pěší i jízdní kozáci v pestrém houfu. Blíže se neodvažovali, neboť nezapomněli ještě na zhoubný účinek palby neznámých střelců.

Zchytralý trapper úmyslně zůstával se svými lidmi stále více vzadu, aby uprchlíci měli dost času vyhledat skrýš a zakrýt své stopy. Měl se při tom ovšem na pozoru, aby ani jeho lidé, ani lovci sobolů nevyšli z krytu a nebyli kozáky poznáni. Jen občasnými výstřely na sebe upozorňovali.

Uprchlíci již byli dávno u statku, když Tlustý Sam se svým hloučkem stále ještě byli aspoň čtvrt hodiny cesty vzdáleni od Dobroničova dvora. Pro jistotu poslal Sam do řad vojska ještě několik dobře mířených ran, aby kozáky postrašil a zadržel jejich další postup.

Sedlák zatím shromáždil čeleď ve stavení, kde se s ní usadil ve velké světnici. Učinil tak proto, aby mu později nikdo nemohl dokazovat, že uprchlíkům byl na útěku nápomocný. Jeho dcera Mila zatím spěchala vyhnancům vstříc a zavedla je do skrýše. Koně uprchlíků byli rychle odsedláni a vyhnáni na pastvu. Sedla museli uprchlíci vzít s sebou do skrýše, aby nebyla ve statku nalezena.

Jako poslední se vyšplhal do větví jedle lovec Boroda. Tak jako dobrý kapitán neopustí loď, dokud nejsou všichni zachráněni, i Alexej dohlížel, aby všichni, co se svěřili jeho vůdcovství, byli v bezpečí, a staral se také o to, aby všechny stopy na jedli a kolem ní byly zahlazeny.

Před svým výstupem se chtěl ještě vrátit k Samovi a vyslovit mu svůj dík, ale Mila odporovala.

„To není třeba! Obstarám to za tebe! Hleď, aby ses i ty co nejrychleji ukryl! Až přijdou kozáci, nesmí být po vás ani slechu!“

Lovci stále ještě drželi pronásledovatele v šachu, když k nim dívka dorazila. Tlustý Sam ji s úsměvem uvítal a byl nyní milerád ochoten následovat ji ke statku jejího otce.

Vypálili směrem ke kozákům ještě několik ran, pak se tlouštík obrátil ke svým druhům:

„Tak, hoši! Teď na koně a rychle odtud, dříve než se ti tam naproti vzpamatují!“

Tryskem odjeli ke dvoru. Koně byli rychle odsedláni a lovci se opět utábořili před statkem, jako by se nic nebylo stalo. Také tři trappeři k nim usedli.

Kozáci chvíli vyčkávali, bude-li se střelba jejich neznámých protivníků opakovat, a teprve pak se vydali na další cestu. Bez obtíží dorazili až ke statku.

Lovci tam klidně seděli a zvědavě si prohlíželi vojáky. Byl to zbytek jezdců, malý hlouček pod velením nadporučíka, který dopoledne tak vítězoslavně na dvoře prohlašoval, jak uprchlíky i s Borodou pochytá.

Drsně se ptal nejbližších lovců, kudy zmizeli uprchlíci. Ti se ovšem tvářili udiveně a prohlašovali jeden za druhým, že nikoho neviděli a že o ničem nevědí. Nadporučík poslal několik jezdců ještě dál dopředu. Vbrzku se vrátili a hlásili, že na planině široko daleko není člověka.

Důstojník tedy usoudil, že se uprchlíci dali soutěskou podél jedle dál směrem k jezeru. Hlídka tedy vyjela tím směrem a ke svému překvapení ani zde nenarazila na odpor.

Nadporučík zanechal jednoho z jezdců u jedle jako posla, který měl hlásit pěšákům směr dalšího pronásledování, a sám vjel se svými lidmi do soutěsky.

Tlustý Sam přímo sršel radostí nad podařeným kouskem, který vojsku provedli. Nyní byli uprchlíci v bezpečí, nepřítel sveden na nepravou stopu, a Sam se tedy mohl věnovat něčemu jinému. Usedl vedle starého lovce sobolů.

„Zmínil jsi se před chvílí o hraběti Polikevovi. Víš určitě, že je zde nablízku?“

„Však ho brzy sám uvidíš. Přidal se dopoledne ke kozákům, když se vydali za Borodou.“

„Nu, pak se s nimi jistě také vrátí. Hola, Jime a Time, pojďte se mnou do stavení! Musíme se seznámit s hospodářem. Ostatně, považuji za lepší, když jeho hraběcí milost nás hned při svém příchodu nespatří. Bude později tím příjemněji překvapen!“

Oba dlouháni šli s tlouštíkem do stavení, kde zatím Mila již seděla ve společnosti svého otce, kterému podala o všem zprávu. Petar Dobronič tři trappery srdečně pozdravil.

„Zdrávstvujtě, báťuškové! Buďte nám vítáni! Sadítěs, usedněte u nás!“

„Zdrávstvuj, Petare Dobroniči!“ pozdravil Sam. „Přicházíme ti říci, že Karpala je na cestě k vám. Jede s rodiči a s celým kmenem a snad již dnes, nejpozději zítra ráno zde budou. Musím se tě ale hned také na něco zeptat. Hledáme chlapíka, který si říká Fedor Fedorovič Lomonov a tvrdí, že je kupcem z Orenburgu. Neviděl jsi ho náhodou?“

„Jistě, vím o něm! Je mezi kozáky, kteří pronásledovali vyhnance. Byl zde u mne a žádal, abych mu dal pokoj k vyspání. Bohužel mu nabízená komnata nevyhovovala.“

„Hm. Postaráme se mu o pobyt, který se mu asi také nebude líbit. Chceme ho totiž poněkud vzít pod své ochranné perutě. Hle, tam se již blíží kozáci, snad bude mezi nimi.“

Přistoupil k oknu a pozoroval příchod vojáků. Byli skoro všichni opěšalí, jen několik málo jezdců bylo mezi nimi. Jedním z těch jezdců byl ovšem Lomonov, který se hned po prvních ranách rychle ztratil z nebezpečného dosahu nepřátelské střelby.

„Goddam!“ vyrazil ze sebe trapper, jakmile spatřil bývalého derviše. „Je to on! Time, Jime, pojďte se na toho lumpa podívat!“

Také oba Snakerové poznali bývalého derviše a pozdějšího Billa Newtona.

„Well,“ procedil Jim mezi zuby. „Nepochybuji, že bude mít nemalou radost, až se s námi znenadání setká.“

„Ano. Zblázní se radostí, až si s ním budeme rozprávět o našich vzájemných amerických vzpomínkách. Jen kdyby už chlap šel raději sem dovnitř, abychom se pobavili,“ dodal Tim Snaker.

Major zastavil před domem a pozorně se rozhlížel po okolí. Lovci leželi utábořeni před domem a prohlíželi si vojsko s tak dobře líčenou zvědavostí, že důstojníka ani ve snu nenapadlo, že by tito lidé snad měli s uprchlíky něco společného.

Nyní se vracel i nadporučík, který vedl předvoj.

„Nikde jsem žádného uprchlíka nezahlédl, Blahorodí.“

„Nesmysl, kamaráde! Přece nemohli zmizet.“

„Prohlédli jsme celé houští až k planině u jezera, ale nikde není po nich ani potuchy.“

„Nemožné! Že by se odvážili v Dobroničových člunech cestovat přes jezero? Ne, tomu nevěřím! Nehledě k tomu, vím že Dobronič má jen tři nebo čtyři menší čluny a do těch by se tolik lidí nevešlo. Co říkáte, pánové?“ obrátil se major nyní na ostatní důstojníky.

„V člunech jistě neodjeli, Blahorodí, neboť ty jsou na svém místě u jezera,“ hlásil poručík.

Druzí důstojníci nechápavě pokrčili rameny.

„Čorta! Ta svoloč přece nemá křídla, aby uletěla vzduchem jako čerti!“ zvolal rozezleně major.

„Můj názor na celou věc,“ ozval se nyní hrabě Polikev, „je ten, že se chlapi zde někde poblíž schovali v houští. Snad je i sedlák na svém dvoře přechovává. Jinou možnost nevidím!“

V tomto okamžiku vyšel Dobronič.

„Pojď sem!“ zvolal na něho major. „Víš, co se stalo?“

„Nevím, pane majore.“

„Nevíš? Chceš tvrdit, že jsi se žádným z uprchlíků nemluvil? Jsi dobrým přítelem vyhnanců, vím to, nezapírej! Tvé okno je v noci vždycky otevřené. Chráníš je a také tentokrát jsi jim pomohl, aby nám unikli!“

„S nikým jsem nemluvil, pane majore.“

„Bylo mi hlášeno, že včera u tebe byl sám jejich vůdce, Alexej Boroda. Chceš to zapřít?“

„Nemám důvod, abych něco zapíral. Ano, byl zde, když jsem nebyl doma. Nikdo z našich ho nepoznal a nebýt strážmistra a jeho lidí, kteří ho poznali, nevěděla by má čeleď doposud, kdo byla včerejší návštěva. Jakmile byl jesaulem poznán, uprchl.“

„Jistě se ale opět vrátil a projednal s tebou, co se má stát! Ty jsi ho před námi schoval! Mluv!“

Sedlák se zatvářil rozhořčeně.

„Já že bych ho schoval? Dopoledne zde mluvil pan nadporučík o padesáti uprchlících. Kam bych je schoval? Padesát lidí se neztratí. Když ne já, tak by je aspoň někdo z čeledě musel vidět.“

„Kde jsou schováni, to víš asi nejlépe sám! Máš pravdu. Padesát lidí nemůže zmizet. Jistě jsou v nějakém úkrytu, který neznáme a který jsi jim ukázal ty!“

„Panenko Maria kazaňská! Jsem dnes již podruhé neprávem obviňován, že přechovávám v domě uprchlíky. Již jednou byl můj dvůr prohledán od sklepa až po střechu a má nevina tím byla dokázána. A teď že je zde ukryto ne jeden nebo dva, nýbrž hned celá tlupa uprchlíků? Majore, dejte si prohledat můj dům!“

„Ticho!“ pravil důstojník přísně. Pak přivolal poručíka. „Vy jste, poručíku, prohlížel statek. Všude jste dobře nahlédl?“

„Všude, Blahorodí! Nikde ani stopy po nějakém úkrytu! I bližší okolí a všechny hospodářské budovy a stáje jsme prohledali.“

„Hm.“ Major nyní mluvil polohlasem, aby ho kromě poručíka nikdo nezaslechl: „Co soudíš o sedlákovi?“

„Těžko říci, vaše Blahorodí. Za svou osobu ho považuji za přítele uprchlíků.“

„Tedy podezřelý.“

„Jistě. Musím však říci, že se při mé dnešní návštěvě i při prohlídce domu choval bezvadně.“

„Měl asi strach.“

„Naopak, pane majore. Je to muž velmi přímý, který zná svá práva a nenechá si nic líbit, co by bylo proti zákonu. Je rodákem ze západních provincii, z Pobaltí nebo od švédských hranic. Zde na Sibiři se takoví lidé nerodí. Smím si snad dovolit návrh…“

„Mluv!“

„Obávám se, že s ním po zlém nic nesvedeme. Spíš po dobrém, nebo snad lstí.“

„Jakou lest máš na mysli?“

„Totiž, nenapadá mi zrovna nic vhodného. Snad by pan major sám…“

„Za takovou radu ti děkuji. Vím teď tolik jako dřív.“

Dobronič mlčky čekal. Nyní se štábní důstojník opět k němu obrátil.

„Dobroniči, radím ti po dobrém, aby ses přiznal! Nic tím neztratíš. Víme již sami, kde jsou ukryti uprchlíci.“

To byla ovšem léčka dost nejapná, avšak majorovi v tom okamžiku nic moudřejšího nenapadlo. Vyčkával, co mu Dobronič odpoví. Ten však mlčel.

Jeho klid důstojníka dráždil. Slehl náhle bičíkem do vzduchu.

„Mluv!“ vykřikl. „Nezapomeň, že vím, jak zlomit tvůj odpor! Nepůjde-li to jinak, dám tě zbičovat, až padneš!“

Tu ze dveří domu zaznělo hlasité „Stoj!“

Oči všech se obrátily tím směrem. Sam, Jim a Tim se objevili s puškami v rukou.

„Proklatě!“ zašeptal Lomonov k hraběti. „To jsou ti američtí slídilové. Neříkal jsem, že mi budou co nevidět na stopě?“

Polikev mu posunkem naznačil, aby mlčel. Pozoroval Tlustého Sama, který klidně kráčel ke skupině a vstoupil mezi majora a sedláka.

„Petare Dobroniči,“ pronesl trapper hlasitě, „nevěř tomu, co pan major říká. On jen žertuje.“

Sedlák stále ještě mlčky zíral před sebe. Důstojník se s údivem zahleděl na tlouštíka.

„Človíčku, co tě to napadlo? Co si to dovoluješ?“ řekl konečně.

„Nic zvláštního. Vidím jen, že zde děláš poněkud nemístné žerty a chci tedy zabránit, aby je někdo ustrašený snad nebral vážně.“

„Chlape, kdo jsi?“

„Zeptej se toho zde.“

Ukázal na Lomonova. Major na kupčíka tázavě pohleděl.

„Ty znáš toho muže?“

„Neznám,“ prohlašoval Lomonov.

„Neznáš?“ usmál se tlustý. „Skutečně, hned jsem si myslel, že nás nebudeš chtít znát. Zato já tě znám, jsi největší lump, jakého jsem kdy poznal, nemýlím-li se. Tvrdíš o sobě, že jsi kupec Fedor Fedorovič Lomonov z Orenburgu, co?“

„Ano, to jsem!“

„A kým jsi byl předtím? Nebyl jsi náhodou v Americe a nejmenoval ses tam Newton?“

„Ne!“

„A v Istanbulu ses nevydával za derviše Osmana?“

„Nerozumím ti.“

„A jak se vlastně jmenuješ doopravdy? Snad Florin, pod tímto jménem jsi sloužil jako komorník?“

„Jsi blázen, jak vidím. Nech mne na pokoji!“

„Jak si přeješ, holoubku. V jistém pokoji, vlastně pokojíčku se octneš co nejdříve. Jen se obávám, že ti bude příliš malý a nepohodlný.“

Major udiveně naslouchal podivnému rozhovoru. Skoro zapomněl na svůj výstup s Dobroničem.

„Počkej! Mlč! Jak si můžeš dovolit vměšovat se do mých záležitostí?“ spustil nyní zhurta na trappera. „Kdo vlastně jsi?“

„Říkají mi Tlustý Sam. Tady jsou mé bumážky, z nich poznáš, koho máš před sebou.“

S těmi slovy podal tlouštík důstojníkovi pasy: svůj a svých druhů. Ten je pročetl, změřil pohledem tři lovce a pak nakrabatil čelo.

„Nu, a co dál? Průkazy platí pro tebe a pro tvé dva průvodce, Jima a Tima Snakery. V papírech stojí, že úřady vám mají být nápomocny.“

„Zcela správně. Uznáváš tedy, že mohu požadovat tvou pomoc?“

„To smíš. Nikde však nestojí, že se smíš také úřadům protivit. Ustup tedy! Řekl jsem, že Dobronič bude bit, a také bit bude!“

„Ne! Bit nebude!“ pronesl Sam odhodlaně.

„Muži, ty jsi se zbláznil! Ještě slovo a dám tě zatknout!“

„Nenamáhej se! Má-li někdo právo, aby dal někoho zatýkat, jsem to já! A to ti také hned ukáži!“

S těmi slovy přistoupil Tlustý Sam ke koni, na němž seděl bývalý derviš.

„Bille Newtone!“ pravil hlasitě, tak aby ho všichni slyšeli. „Vznáším proti tobě obžalobu z vraždy, loupeže, krádeže, podvodu, padělání listin a celé řady dalších zločinů. Jsi mým zajatcem!“

„Zajatcem? Na to se ještě podíváme!“ zvolal domnělý kupčík.

Strhl koně stranou a zaryl mu ostruhy do slabin, chtěje se zachránit rychlým útěkem. Podceňoval však tlouštíka. Sam rychlým chvatem uchopil jezdce za nohu a v příštím okamžiku sletěl Lomonov do trávy.

„Zvedněte ho a odveďte do komory vpravo vedle předsíně,“ poroučel trapper svým druhům.

Výzva byla vlastně zbytečná. V tom okamžiku, kdy se darebákovo tělo dotklo země, vrhli se na něho oba dlouháni a uchopili je.

Lomonov zařval. Major byl skoro stejně rozčilen jako on.

„Stůj!“ křičel. „To nedovolím!“

„Budeš muset dovolit, báťuško,“ řekl Sam povýšeně. „Upozorňuji tě na dodatek v mých listinách!“

Sedlák až dosud beze slova přihlížel. Nyní se obrátil k Jimovi a Timovi.

„Z komory by vám mohl utéci. Zavřete ho raději do udírny. Ukáži vám, kde je.“

Šel napřed a oba lovci ho se vzpouzejícím se Newtonem-Florinem následovali.

Major zatím zuřil a zahrnul trappera dlouhou řečí. Hrozil mu okamžitým zavřením, ba i pověšením, ale tlouštík naslouchal tak klidně, jako by se ho celá věc příliš netýkala. Majorovi zbývala jen cesta násilí a té se s ohledem na pasy lovců přece jen obával použít.

Teď však považoval Polikev za vhodné, aby se vložil do celé věci. Vždyť podle Lomonovových slov byl malý Američan jeho protivníkem. Zbaví-li se ho, bude věc pro něho vyhrána.

„Pane majore,“ obrátil se k důstojníkovi, „doufám, že si podobnou drzost nenecháte líbit. A zvláště ne od takového poběhlíka.“

„Opravdu. Neuvěřitelná drzost od toho chlapa! Poručíku, ať kozáci nastoupí!“

Poručík z horní stanice zaváhal. A místo, aby rozkazu uposlechl, pozdravil vojensky a hlásil:

„Vaše Vysokoblahorodí, dovolíte, abych vás na něco služebně upozornil? ‚

„Mluvte!“

Poručík byl před dvěma dny v Horním Udinsku a tam náhodou vyslechl zprávu o událostech, které jsou čtenáři již známé. Vše, co Sam v Udinsku vykonal, se doslechl od obyvatel a kamarádů důstojníků. A teď majorovi vše krátce a potichu sdělil. Netajil se tím, že trappera považuje za přestrojeného nejvyššího revizora a tím spíš, že se tlouštík prý jednou prořekl, že s carem osobně popíjí čaj a kouří papirosy.

Major překvapením vyvalil oči.

„Hm. Myslíš tedy, že bude lépe nechat ho na pokoji? ‚

„Obávám se, Blahorodí, že je to člověk, který má velmi vlivné postavení.“

„To se podívejme! Nu, děkuji ti za upozornění.“

Tlustý Sam s tichou radostí pozoroval scénu, která se před ním odehrávala. Tušil, co asi poručík vypravuje. Vesele zamrkal na Jima a Tima, kteří právě s Dobroničem opět vstoupili do domu.

„Pane majore, žádám vás opětovně, abyste toho člověka dal zatknout,“ naléhal Polikev. „Beru za to sám odpovědnost!“

Trapper se vesele zasmál.

„Majore, zakažte laskavě tomu žvanilovi, aby strkal nos do našich záležitostí. Ostatně vás musím požádat, abyste ho nechal také zatknout. Je to dobrodruh a spojenec zločince, který se nazývá Lomonov.“

„Čort poberi!“zaláteřil důstojník. „Co je mi po tom? Vyřiďte si laskavě své záležitosti sami a nechte mne už na pokoji!, S tebou, Dobroniči, si ještě promluvím. Ty mne už nebudeš obelhávat, rozumíš! Jsem si jist, že uprchlíky někde skrýváš. Vyzývám tě naposledy, abys ukázal skrýš!“

„O žádné skrýši nevím,“ pravil zarytě sedlák. „Hledej sám, snad ji najdeš. Skoro by mi bylo milejší, kdybys ji našel, alespoň bys mne věčně neobviňoval z napomáhání uprchlíkům.“

„Mne nenapálíš!“ hartusil major. „Dám tvůj statek obklíčit tak, že ani myš neproklouzne. Pak uvidíme, kam se poděla svoloč, která mi postřílela koně!“

S těmi slovy obrátil důstojník koně a odjížděl. Polikev pohlédl pátravě na starého lovce, Čtyřiaosmdesátku, potom se vmísil mezi kozáky a odjížděl s nimi.

Po chvíli vyslal Dobronič několik čeledínů, spolehlivých a věrných lidí, aby prohledali okolí. Vrátili se a hlásili, že celá usedlost je ve velkém okruhu obklíčena kozáky, kteří utvořili oblouk stráží. I na břehu jezera byly rozestaveny stráže u člunů, aby znemožnily útěk přes vodu.

„To je zlé,“ mínil Dobronič. „Teď se ubožáci odtud nedostanou.“

„Pshaw!“ zasmál se tlustý trapper. „Byl jsem za svého života v horších pastích a dostal jsem se vždy se zdravými údy ven. Však již najdeme prostředek, jak bychom vojáky zahnali tam, kde roste pepř. Naštěstí obsadili jen okolí, takže se můžeme s uprchlíky stýkat. Nechtěl bys mi ukázat skrýši?“

„Uvidíš ji. Sám však s tebou jít nemohu. Pokud jsou kozáci poblíž dvora, nesmím odejít ze stavení. Pošlu však s tebou svou dcerku, ta tě tam dovede.“

Jim a Tim střežili Lomonova, a Mila zatím vedla tlouštíka k obrovské jedli. Přesvědčili se ovšem napřed, není-li nablízku někdo, kdo by je mohl pozorovat. Tlustý Sam byl nemálo překvapen, když ho dívka vyzvala, aby vystoupil na strom.

Jeho překvapení bylo však ještě větší, když se octli v jeskyni. Byla ve všech částech osvětlena a panoval v ní živý ruch. Uprchlíci si ošetřovali rány, které cestou utržili, a spravovali svůj oděv. Všude však bylo ticho; na to Boroda pečlivě dbal, aby nebyl nikdo hlukem upozorněn na skrýš.

Uprchlíci přijali Sama i dívku, kterou považovali za Anděla zapuzených, s hlubokou úctou a každý se osobně snažil projevit jim svou vděčnost. Většina mužů se usadila na vzduchu v kráteru u pramene. Tam našel Tlustý Sam kozáka číslo Deset.

„Sláva Bohu, že jsi přišel, báťuško!“ uvítal ho uprchlík. „Slyšel jsem o tvém příjezdu. Pojď a usedni k nám! O mnoha věcech bychom si měli pohovořit.“

Kapitola patnáctá CHYTRÁ MYŠ A HLOUPÁ KOČKA

Kozák číslo Deset, George Eaglenest, zavedl lovce k ploché skále, na níž byli usazeni dva starouškové, Borodovi rodiče. Jejich syn seděl vedle nich. Když přišel lovec, vstal a pozdravil ho.

Hovořili o posledních událostech, pak se stočila řeč na nejbližší budoucnost, a všichni doufali, že se jim nyní útěk podaří.

„Horší ovšem bude, kam se vydáme za hranicemi,“ řekl Borodův otec. „Jsou zde různé možnosti, ale všechny cesty jsou nekonečně daleké: přes Čínu do Afghánistánu, do Indie, do Persie, nebo snad napříč kirgizskou stepí.“

„O směru zatím nemluvme,“ mínil Tlustý Sam. „S tím vyčkáme, až přijde náš přítel Herman. Ten ať sám rozhodne.“

„Jakže se jmenuje tvůj přítel?“ tázal se stařec.

„Herman Eaglenest.“

„To je anglické jméno?“

„Ano. Můj přítel je anglického původu.“

„A kdy sem přijde?“

„Brzy, snad ještě dnes.“

„Těším se na něho. Snad mi bude vyprávět, jak to nyní vypadá na Západě. Rád vzpomínám na dobu, kterou jsem v Anglii strávil po svém útěku z vlasti.“

„Ty jsi byl v Anglii? Vypravuj mi, jak jsi vlastně přišel do Ruska!“

„To je dlouhá historie. Jak jsem ti již řekl, pocházím z Rakousko-Uherska, kde jsem se, nechci nic okrašlovat, zapletl do politického spiknutí. Když bylo odhaleno, musel jsem co nejrychleji opustit zemi, abych unikl stíhání. Uprchl jsem do Anglie. Ale co jsem měl v Anglii, v cizí zemi, dělat? Protloukal jsem se bídně životem. Kdosi mi tehdy radil, abych se odebral do Ruska, že tam jsou dobré možnosti pro mladého a energického muže, který má otevřenou hlavu. Poslechl jsem jeho radu.

V Rusku jsem začal znovu. Vbrzku jsem si našetřil nějaké peníze a zakoupil jsem si malý stateček. Ten čas se nám dařilo dobře. Ale, jak již to bývá, začal jsem se zase starat o věci, do kterých mi vlastně nic nebylo. Poznal-li jsi za tak krátkou dobu zdejší poměry, víš, jak jsou ubozí mužici šizeni státními úředníky, počínaje obyčejným přístavem a konče guvernérem. Každý zde pracuje v první řadě pro svou kapsu, bere úplatky a obohacuje se na úkor státu. Než jsem se nadál, byl jsem opět členem revoluční politické organizace.

To nejhorší však teprve přijde. Usadil jsem se nedaleko polských hranic a tamní kraj se hemžil tajnými agenty rakouské výzvědné služby. Jeden z nich mne poznal. Postaral se rychle o to, aby na mne upozornil jednoho ze zkorumpovaných carských úředníků. Vylíčil mne jako revolucionáře nejhoršího druhu. Nu, dali mne pozorovat a přišli na mé styky s tajnou organizací. Pak to šlo rychle. Byl jsem v noci zajat a doživotně vyhnán na Sibiř. Žena s dětmi mne dobrovolně následovaly.“

„S dětmi? Alexej není tvůj jediný syn?“

„Ne. Měli jsme ještě dcerušku. Tehdy malé robátko, když jsme museli do vyhnanství. Cestou chudinka zemřela zimou a strádáním. Pohřbili jsme ji ve sněhu sibiřských plání., Nu, neplač, matko, neplač,“ dodal tiše, když viděl, že jeho manželka při vzpomínce na onu neblahou chvíli podlehla pláči.

„Hm,“ zabručel Tlustý Sam. „Říkáš, že dítě zemřelo zimou a strádáním?“

„Tak, tak. Byla tehdy zima mimořádně krutá, a to již něco znamená v zemi, kde každoročně v zimě klesá teplota na čtyřicet i více stupňů mrazu. Cesta byla svízelná. Ani mé ženě, která nebyla vyhnancem, nepovolili žádné úlevy, musela celou cestu ujít pěšky. Víš, co to znamená?“

„Dovedu si to představit,“ pronesl zadumaně Sam.

„Naše tlupa, asi šedesát lidí, byla zimou tak zkrušena –“

„Šedesát lidí říkáš?“

„Ano, šedesát. Proč?“

„Well, mívám někdy všelijaké myšlenky, jen pokračuj.“

„Byli jsme zimou polomrtví, když jsme konečně zastavili u ležení nějakých Burjatů, abychom si odpočinuli. Jejich vůdce byl velmi hodný člověk, který se nad mou ženou slitoval a pozval ji do stanu, aby mohla sebe a děcko poněkud zahřát.“

Stařec chvíli mlčel a zíral do prázdna. Stařence v smutných vzpomínkách kanuly slzy po tváři.

„Bohužel přišla pomoc pozdě,“ pokračoval stařec. „Když žena chtěla položit robátko na lůžko, bylo již mrtvé, zmrzlo. Bylo chudáček již celé ztuhlé., Oj, to bylo zlé! Myslel jsem, že žena zešílí. Poznal jsem tehdy, že mé nešťastné politikaření nikomu nepomohlo a vlastně jen znásobilo bídu, kterou jsem viděl kolem sebe. Velmi jsem se prohřešil na své rodině. A umínil jsem si, že se již nikdy do žádných pletek nedám strhnout.“

Starý muž se odmlčel a skoro nejistě vzal svou ženu za ruku. Seděli tak ruku v ruce, zírajíce před sebe.

Tlustý Sam sebou neklidně vrtěl. Vypadalo to, jako by mu mravenci nalezli do šatů. Opět a opět si sahal na nos a v příštím okamžiku zas posunoval čepici na hlavě.

Pomýšlel na to, co před nedávnem vypravoval Hermanovi burjatský kníže Bula. Byl si skoro jistý, že nemá před sebou nikoho jiného, než Karpaliny rodiče.

Stařec začal po chvíli opět mluvit.

„Stop!“ přerušil ho náhle Sam. „Řekni mi napřed, jak se jmenovalo místo, kde jste robátko pohřbili ve sněhu?“

Starý Boroda udiveně vzhlédl.

„Proč to chceš vědět? Nevím to už sám přesně, ale pamatuji se, že kozáci tehdy mluvili o jakési tundře –“

„– o tundře březové kleče?“ vyrazil ze sebe Sam.

Oba staroušci i mladý Boroda na něho překvapeně pohlíželi.

„Nu, mám pravdu?“ naléhal trapper.

„Ano, bylo to v tundře březové kleče. Ale pověz, odkud víš, –“

„Vím to, protože jsem s vaším zmrzlým robátkem nedávno mluvil. Musím říci, že od té doby pořádně vyrostlo.“

Jeho slova působila jako úder blesku.

„Ale, to, to, je přece úplně nemožné,“ vypravil ze sebe konečně stařec.

„Proč nemožné?“

„Protože jsem sám pomáhal zahrabat zmrzlé tělíčko do sněhu.“

„Eh! To na věci nic nemění. Kojenci mají tuhý život, vím to z vlastní zkušenosti. Jako kočky! Mnohdy jim dokonce zahrabání do sněhu prospěje.“

Všichni na lovce pohlíželi jako na zjev z jiného světa. Konečně se vzpamatoval Alexej Boroda.

„Muži,“ oslovil lovce, „vděčíme vám sice za mnohé, ale při vší té vděčnosti musím říci, že žerty, které si tropíte z mých rodičů, jsou velmi kruté!“

„Žerty?“ namítal udiveně Tlustý Sam. „Ujišťuji tě, že nežertuji!“

„Promiňte,“ ozval se stařec, „vždyť jsem vám již jednou řekl, že děcko bylo úplně ztuhlé a že jsem je sám pomáhal pohřbít ve sněhu.“

„Well! Věřím ti! Jenže to, co jste považovali za ztuhlou mrtvolku, se opět ve sněhu zahřálo a oživlo. Naštěstí jste robátko zahrabali jen do sněhu, takže jeho hlásek pronikl ven a mohlo být vyhrabáno a zachráněno.“

„Tomu nemohu věřit!“ pronesl drsně Borodův otec, a stařenka se dala náhle do pláče.

„Věřte nebo nevěřte! Já jsem to robátko nedávno viděl, a jak jsem již řekl, je z něho nyní pořádná roba!“

„Ale jak můžeš vědět, že je to naše dceruška? Vždyť jsi tehdy s námi nebyl a děťátko bylo tak malé, že se na nic nemůže pamatovat.“

„Pravda, že jsem tam nebyl. Mám ale svědky: totiž onoho vůdce Burjatů, který se tvé ženy ujal.“

Borodova rodina se dlouho nemohla ze svého překvapení vzpamatovat. Když si ale po Samově opětovném ujišťování a vysvětlování vše uvědomili, zahrnuli lovce spoustou otázek: Kde byla jejich dcera? Jak se jí vede? Ví něco o svých rodičích?

„Počkat!“ bránil se starý trapper. „Dnes nemám čas o všem hovořit. Ujišťuji vás, že se vaší dceři vede velmi dobře. Vyčkejte do zítřka a pak se vše dozvíte a také ji uvidíte! Myslím, že Alexej předá nyní vedení uprchlíků plukovníku Roganovovi a že zde s vámi počká na příchod své sestry.“

Sam se nyní zvedl a odcházel, zanechávaje Borodovu rodinu v nemalém rozechvění.

«««

Lovec se musel dlouho vyptávat na Milu Dobroničovou, s níž chtěl jít na zpáteční cestu do statku. Prostě v jeskyni zmizela. Všichni ji sice viděli, ale nikdo nevěděl, kde je.

Konečně ji našel, jak pomáhá uprchlíkům při spravování oděvů. Usmála se na lovce, ale nijak se ze své práce nevyrušovala.

Za chvíli však byla i ona připravena k odchodu, a oba se opatrně vrátili do statku.

Sedlák nebyl doma. Byl venku na polích za dvorem, kde vyhlížel kozácké hlídky. Lovec se zatím ptal svých druhů na zavřeného Lomonova.

„Jak se choval?“

„Velmi klidně.“

„Tak? To je podezřelé. Kdo se klidně oddá svému osudu, ten obyčejně kuje plány, jak by vyvázl. Musím si tu udírnu lépe prohlédnout.“

Otevřel dveře a nahlédl dovnitř. Bývalý derviš seděl na zemi, opřen zády o stěnu. Vrhl nyní na trappera nenávistný pohled.

„Jen seď!“ usmál se lovec. „Má návštěva není tak vzácná, abys musel vstávat.“

„Pse!“

„Ale nadávat bys také nemusel. Co kdyby mi přišlo na mysl pohovořit si s tebou podle zdejšího zvyku: nagajkou?“

„Opovaž se!“

Tlustý lovec vytrhl bič a bývalého derviše náležitě přetáhl.

„Vidíš,“ pokračoval káravým tónem, „že není žádným hrdinstvím se opovážit. Hleďme darebáka! Zločinec, který má ani nevím kolik jmen a dříve nebo později skončí na šibenici, si ještě troufá. A čím jsi byl předtím? Špatným sluhou, který zradil pána a uvrhl jeho rodinu do neštěstí.“

„Lháři!“ zaskuhral zlostně zbitý. „Nejdříve dokaž, co tvrdíš!“

„I k tomu dojde. Zatím se jen podívám, nemůže-li ptáček z klece uletět.“

Pozorně si prohlédl udírnu a přesvědčil se, že zajatec nemá možnost utéct. Pak místnost opustil a dveře pečlivě uzamkl.

„Máme ho ustavičně hlídat?“ bručel Jim Snaker.

„To se rozumí! Ten chlap je pro nás příliš důležitý, než abychom ho snad nechali upláchnout. Nu, můžete se na stráži střídat. Teď především si musím promluvit se sedlákem.“

Petar Dobronič se zatím vrátil a Sam ho nalezl v obytné světnici.

„Nuže, báťuško, jak se ti líbí úkryt uprchlíků?“ přivítal lovce.

„Znamenitý! Lepší úkryt si ani nemohou přát. Ale jak si představuješ jejich další cestu?“

„Hm. Musíme především kozáky ukolébat v jistotu, že tu již uprchlíci nejsou. Až bude čistý vzduch, převedeme vyhnance přes hranice.“

„A pak?“

„Pak budou na čínském území.“

„Kde je Číňané pochytají, co? Udělají to zcela jistě, dozvědí-li se, že jejich vůdcem je Boroda, na jehož hlavu je vypsáno tisíc rublů.“

„Vyhnanci se dovedou bránit. Požádal jsem Karpalu, aby pro ně obstarala zbraně.“

„To se již stalo. Dovolili jsme si vybílit krajskému náčelníkovi v Horním Udinsku skladiště zbraní, které se chystal prodat chunchuzům.“

„Sláva Bohu! Pak se útěk jistě podaří!“

„Také myslím. Svou kůži bránit umějí, to dokázali dnes odpoledne. Větší starosti mi působí myšlenka, jak bude možné zásobovat tolik lidí potravinami, až budou na cestě Mongolském.“

„I mně to již působilo starosti. Jde-li o několik lidí, není to tak zlé, ale při velké tlupě to bude horší. Se zásobami, které si odtud vezmou, se daleko nedostanou.“

„Pak by snad nebyl špatný původní Borodův plán. Chtěl svým lidem totiž opatřit uniformy a táhnout pak přímo přes Sibiř.“

„Nápad by to nebyl špatný, což o to. Obtíže jsou však tak značné, že by se sotva podařil.“

„Hm. Před překážkami se Tlustý Sam nikdy nezalekl. Kde je vlastně nejbližší stanice s oděvním vojenským skladištěm?“

„Asi hodinu jízdy odtud. Vojenský sklad je v menší budově vedle majorova příbytku. Upozorňuji však, že skladiště je ve dne v noci střeženo hlídkami.“

„Hm. Myslím, že přesto bude možné je navštívit.“

„Zapomínáš, že ve stanici je sto kozáků!“

„Ty zapomínáš na něco jiného, báťuško. Ano, kozáci tam zpravidla jsou, ale teď jsou rozestaveni kolem tvého dvorce.“

„Ale dlouho zde jistě nepobudou, alespoň ne všichni.“

„O důvod víc, abychom svůj podnik provedli co nejdříve!“

„I kdyby se ti to podařilo, pak nám stále ještě nebude pomoženo. Hlavní věc schází: koně! Uprchlíci mají jen několik zvířat, a ta jsou unavena a vyčerpána.“

Tlustý Sam se zamyšleně prošel světnicí. Konečně se zastavil před Dobroničem.

„Už to mám! Dostaneme koně a zaopatří nám je také kozáci!“

„Jak to? Nerozumím ti.“

„Nu, uvidíme. Vydám se na zvědy. Kozáci si jistě poslali do stanice pro nové koně za ty, které jsme jim dnes postříleli. Nyní, když obléhají dvůr, budou stáda zbylých zvířat jistě někde poblíž na pastvě pod ochranou jen několika lidí. Uvidím brzy! Nechceš jít se mnou?“

„Raději ne. Dám ti však spolehlivého průvodce.“

Za malou chvíli usedli Tlustý Sam a jeden z Dobroničových čeledínů na koně a vyjeli směrem ke stanici. Sotva urazili malý kousek cesty, narazili na dva kozáky, kteří je zadrželi. Byli předvedeni před důstojníka, náhodou právě před poručíka, který trappera již znal a podal o něm majorovi zprávu. Sotva poručík lovce spatřil, hned dal rozkaz, aby byl propuštěn.

Přidali do kroku a za necelou hodinu byli u stanice.

«««

Kozácká stanice v tehdejší době nebyla ovšem nijakým opevněným vojenským táborem. Byl tu poměrně nízký val z hlíny a před ním nevalný příkop. Hlína vybraná z příkopu sloužila ke zřízení valu. V ojedinělých případech a hlavně v nebezpečných krajinách byly ve valu zaraženy ještě palisády, které jednak dodávaly náspu pevnost a jednak val zvyšovaly.

Domečky byly malé a ze dřeva, pouhé chaty. Hospoda tu ovšem nescházela, stejně jako malý krámek, kde si kozáci kupovali své potřeby.

Uličky mezi chatami byly úzké a po část roku tonuly v blátě. Nyní, kdy nebylo ve stanici vojsko, působilo ležení opuštěným dojmem.

Tlustý Sam s čeledínem zastavili před hospodou, kde přivázali koně. Pak vstoupili. Objednali si čaj, který jim hospodář také vbrzku přinesl. Znal Dobroničova čeledína a přisedl k němu, sotva obsloužil hosty.

Byl to člověk dobromyslný, který rád uvítal příležitost, dozvědět se od cizince něco o světě.

„Je možné mluvit zde před báťuškou otevřeně?“ tázal se čeledína, ukazuje při tom na Sama.

„Možné,“ zněla odpověď. „Je to dobrý přítel mého pána.“

„Přijíždíte od Dobroniče? Jak to tam vypadá? Vojáci jsou ještě u vás a hledají uprchlíky. Dobronič prý schoval celou tlupu.“

„Nesmysl! Nevím, kdo přišel na ten nápad! Ale ať si hledají! Mohou čekat měsíc i déle, a nenajdou nic. Nám to nevadí, když objíždějí stavení.“

„Objíždějí? To nedělají, holoubku. Poslali sice odpoledne pro koně, ale za chvíli je přivedli kozáci zase zpět. Jsou teď v ohradě za valem. Tři vojáci je hlídají. Představte si! Ti a další dva, kteří jsou na stráži před skladištěm, jsou jediné vojsko ve stanici. Všichni ostatní jsou venku. Nemám tu jediného kupce!“

„A těch pět má hlídat celý den a celou noc bez vystřídání?“

„Da, da. V noci obzvlášť!“

„Nesmysl! Vždyť člověk bez spánku nevydrží. A jakého to máte bláhového velitele! Obklíčí dům, o kterém se mohl již desetkrát přesvědčit, že uprchlíky neskrývá. Tam civí a zatím mu vyhnanci upláchnou přes hranice.“

„Ať upláchnou! Ať jdou, golubčíci! Škoda sice tisíce rublů, kozáci by jistě alespoň polovinu u mne propili, ale uniknou-li uprchlíci, Bůh s nimi! Já jim přeji.“

Sam s čeledínem opustili krčmu, aby si prohlédli vesnici. Trapper chtěl zhlédnout stavení, které sloužilo za skladiště. Byla to dlouhá budova s přízemím a vysokým podkrovím. Zepředu byla opatřena mnoha dveřmi.

„Co je v přízemku?“ ptal se lovec čeledína.

„To jsou stáje, báťuško. Tady vlevo sklady oděvů a zbraní, vpravo kůlny pro vozy a saně. Nahoře v podkroví je uskladněna píce.“

„Dóbro. A kdepak je ta ohrada na koně, o níž se krčmář zmiňoval?“

Vystoupili na násep a spatřili v blízkosti ohradu, v níž se pásla zvířata. Vojáci tam seděli a pokuřovali.

Vedle valu stála budova, majorův příbytek. Její zadní zeď nebyla od náspu vzdálena více než tři metry. V mezeře mezi domem a valem bylo zastrkáno různé hospodářské nářadí, z něhož vyčuhoval i žebřík, což trapper velmi uvítal.

„Lépe to nemohlo být zařízeno, brachu. Z valu se dostaneme po žebříku do otevřeného vikýře v podstřeší a jsme v domě. Skutečně, pohodlnější to ani být nemůže. Teď hleďme, ať zmizíme dříve, než naše přítomnost bude nápadná.“

Vrátili se do krčmy, kde na posilnění vypili ještě sklenku vodky. Chvíli poseděli a pak vyrazili na zpáteční cestu. Když dojeli, odebral se hned Tlustý Sam do skrýše, aby vyhledal Borodu a promluvil s ním o provedení plánu.

K poradě přibrali Roganova, bývalého plukovníka carské gardy, muže již staršího, ale překypujícího energií. Vylezli až na vrchol kráteru, odkud bylo možné přehlédnout krajinu, a tam jim Sam vše potřebné sdělil.

„Uvážil jsem to,“ končil svůj výklad, „a dospěl jsem k názoru, že bude pro vás lepší, pojedete-li jako kozáci přes celou Sibiř, než abyste se vydali do Číny, kde by v pustinách Mongolska bylo mnoho potíží se zásobováním.“

„Stejného názoru jsem i já,“ řekl Boroda. „Kvůli rodičům ovšem nemohu jet s vámi a proto převezmeš ty, Roganove, vedení tlupy. Pojedete-li opatrně a budete-li vyhledávat k doplňování zásob a koní odlehlé vesnice, dostanete se jistě bezpečněji na turkestánské hranice, než kdybyste se protloukali přes Čínu k moři.“

„Přisámbůh, je to sice odvážný plán, ale přece jen proveditelný!“ rozohňoval se Roganov. „Kdybychom oproti všemu očekávání byli prozrazeni, máme dost zbraní, abychom se mohli bránit. Rád bych viděl toho, kdo by se nám chtěl postavit do cesty!“

„Bude to vskutku podařený kousek,“ usmál se Boroda. „Aby celá tlupa uprchlíků projela tak velkým územím, to zde ještě nebylo! Dej Bůh, aby se to podařilo!“

„Musíte to pak dát do cizích novin,“ chechtal se Sam. „Taková anabaze napříč Sibiří tu ještě nebyla. Ale jak to vypadá s penězi, Borodo?“ dodal věcně.

„Peněz máme dost. Přítel Roganov má dobré a vlivné přátele a ti mu opatřili vše potřebné. Skutečně, teď když o tom uvažuji, vidím, že byl nesmysl, chtít vést tak velkou tlupu přes celou Čínu. Stačí, když nám ještě dnes naposled pomůžeš, báťuško. O vše ostatní se již postaráme sami.“

„Pomohu, pomohu! Těším se již na tu zábavu. Byl bych s vámi šel i v tom případě, kdybys mne o to nepožádal.“

„Kdy se vydáme na cestu?“

„O půlnoci.“

„Dobrá. Roganov a já kamarády do všeho zasvětíme a na vše připravíme.“

„Dobře. Před půlnocí sem přijdu a doufám, že se nebudeme zdržovat.“

Sam se vrátil k Dobroničovi.

„Nuže, báťuško, dnes v noci se zbavíš svých hostů,“ řekl mu.

„Dnes v noci? Proč myslíš?“

„To ti raději neřeknu.“

„Nu, také dobře! Je mi skoro milejší, nebudu-li o ničem vědět. To podezřívání za poslední dny mi opravdu již působilo starost.“

„Zcela správně. Rád bych, abys mohl dokázat, že na celé věci nemáš účast. Víš snad náhodou, kde je major?“

„Nevím. Nepodařilo se mi objevit jeho stanoviště.“

„Tak je hledej. Pozvi ho a podle možnosti i několik důstojníků dnes večer na hostinu. Bude snadné, abys je zdržel přes půlnoc. Do té doby sám vše potřebné obstarám a provedu. Jeď ale hned, než se úplně setmí!“

Sedlák se tedy vydal na cestu a vbrzku se vrátil se zprávou, že byl major sice poněkud udiven, ale pozvání že za sebe i za důstojníky přijal. Sam Dobroniče ještě požádal o vysvětlení, kde by mohl právě nyní zastihnout majora, potom vyhledal Burjata Gizu a tázal se ho, zdali je ochoten být nápomocen při útěku vyhnanců. Giza ochotně přisvědčil a starý trapper ho tedy zasvětil do celého plánu.

V prvé řadě se hleděli dostat tajně k majorově stanovišti. Opatrně se plížili přes tmavou pláň. Poblíž označeného místa opatrnost zdvojnásobili a pohybovali se vpřed lezením po zemi. Konečně rozeznali před sebou tmavou hmotu. Byl to polní stan, který zde kozáci zřídili pro svého velitele.

„Tady je hnízdo, v němž sedí ptáček,“ zašeptal lovec ke svému průvodci. „Teď pozor! Jistě chodí občas kontrolovat stráže. Půjdeme za ním a zařídíme to tak, aby na nás někde narazil a jako náhodou nás tajně vyslechl. Mluv přesně tak, jak jsem ti řekl!“

Museli čekat dost dlouho. Ve stanu hořelo světlo. Konečně major s poručíkem vyšli. Před stanem se zastavili, a major dal poručíkovi rozkaz:

„Půjdeš stráže zkontrolovat sám! Já se podívám ke dvorci a budu hledět, abych se něco dozvěděl. Sedlákovo pozvání je mi dost podezřelé. Snad nás chce odtud jen vylákat, aby mohli uprchlíci vzít do zaječích. Ale to se zmýlí!“

Důstojníci se rozešli.

„Rychle oklikou zpět ke statku!“ zašeptal trapper k Burjatovi. „Musíme tam být dříve, než dojde major.“

Podařilo se jim to. Sam vyzval Gizu, aby čekal u stavení, a sám se odplížil ke studni, kde se ukryl v křoví.

Zakrátko uslyšel plíživé kroky. Důstojník přišel a náhodou se ukryl v témže křoví nedaleko Sama. Lovec se odplazil jako stín zpět k Burjatovi.

„Jdi k studni, Gizo, a tam čekej! Můžeš se tvářit, jako bys čerpal vodu. Přijdu za okamžik za tebou. Dáme se do hovoru, a ty hleď, abys mluvil hlasitě, aby tě major uslyšel.“

Giza zmizel v tmě. Tlustý Sam ho za malou chvíli následoval.

„Kdo je tu?“ tázal se trapper, když docházel k studni.

„Já,“ zahučel Giza, aniž vyslovil své jméno.

„Á, to jsi ty! Mám žízeň, dej mi napít.“

Sam pil a pak se dal do hovoru:

„Jářku, Dobronič má dnes mnoho práce. Pozval důstojníky na hostinu. Divím se mu. Právě dnes to neměl dělat kvůli uprchlíkům.“

„Eh, těm to může být jedno. Jsou dávno za horami!“

„To jsem si taky myslel, ale není to pravda, kamaráde! Poslyš, co ti řeknu. Byl jsem za večera venku a zašel jsem k jezeru, tam, kde do něho ústí říčka. Najednou před sebou slyším hlasy. Myslím, že to jsou kozáci. Jdu potichu blíž, a co vidím? Byli to dva uprchlíci!“

„Asi se oddělili od tlupy, ne?“

„Ba ne! Jsou tu ještě všichni. Vyslechl jsem, co si ti dva povídali, a dozvěděl jsem se, že vyhnanci na útěku vešli do jezera a plavali pak kus cesty podél břehu, až našli svůj nynější úkryt. Toho se kozáci nenadáli, hahaha!“

„Nu, valnou skrýš tam asi nemají. Zítra zrána, až se rozední, budou kozáci hledat podél břehů a pak je najdou.“

„Do té doby budou pryč, přítelíčku! Krátce po půlnoci prý vyrazí. Jeden z nich se o tom zmiňoval. Aby zmátli pronásledovatele, nepůjdou směrem ke stanici, nýbrž přes brod na druhý břeh, kde je kozáci jistě nebudou hledat.“

„Jsou chytří. Chtějí mít volnou cestu a kozáky tak popletou.“

„Jistě! Jeden uprchlík říkal, že pojedou po druhém břehu proti proudu a nahoře se zas přepraví na náš břeh. Dostanou se tak včas za hranice a kozáci zde zatím budou číhat jako kočka na myš. Budou číhat před prázdnou dírou.“

„Nezapomeň, že u brodu stojí stráže!“

„Ničevó. Těch několik chlapců půjde napřed a stráže přemohou.“

„Ty jsi mluvil s uprchlíky?“

„Já? Co je mi po nich? Nebudu se přece plést do věcí, do kterých mi nic není.“

„Měl bys to vlastně hlásit majorovi.“

„To tak! Po tom mi teprve nic není! A on by mi snad ani neuvěřil a myslel by, že ho chci napálit. Jen ať si je kozáci hlídají! Je jich dost, a budou-li opravdu ostražití, mohou útěku zabránit. Já jim do ničeho mluvit nebudu!“

„Pojďme dovnitř! Co kdyby nás někdo poslouchal. Mám už, brachu, hlad –“

Oba odešli ke stavení.

Major se zatím v křovinách neobyčejně radoval, jak se mu výzvědy vydařily. Běžel do svého stanu, aby dal potřebné rozkazy.

Po chvíli byly skoro všechny stráže staženy stranou k brodu, takže směr ke stanici nebyl vůbec hlídán. To byl také účel, kterého chtěl lstivý trapper dosáhnout.

Pro všechny případy se šel ještě přesvědčit, zda se jeho „náhodná“ rozmluva neminula cíle. S uspokojením pozoroval, že stráže stojí po obou stranách brodu dvojitým řetězem. Lest se tedy podařila.

Major zatím přišel s důstojníky k Dobroničovi, kde jim byla uchystána hostina. Jídla i pití bylo víc jak dost, a důstojníci se nedali příliš pobízet. Jen víno pili střídmě, neboť všichni mysleli na to, co je očekává po půlnoci.

O půl dvanácté se major zvedl.

„Petare Dobroniči, děkujeme ti za tvé pohostinství!“

„Oj, Blahorodí! Snad již nechceš odejít?“

„Musíme! Máme dnes ještě mnoho práce, která by snad i tebe zajímala. Nechceš nás kousek doprovodit?“

„Milerád!“ odpověděl sedlák, ačkoli mu pozvání nebylo příliš příjemné.

Mlčky šli spolu kus cesty. Náhle se major drsně obrátil k sedlákovi.

„Petare Dobroniči, řekni mi pravdu! Jsi přítelem vyhnanců?“

„Jsem přítelem všech lidí dobré vůle,“ zněla vyhýbavá odpověď.

„To mi nestačí! Žádám od tebe přímou a upřímnou odpověď!“

„Nuže, jsem přítelem všech carových poddaných, kteří plní své povinnosti.“

„Dobrá! V tom případě jistě nebudeš pomáhat uprchlíkům. Ale přece jsou u tebe ukryti.“

„Ujišťuji tě, že to není pravda.“

„Opravdu nevíš, kde jsou schováni?“

„Nevím, opravdu nevím.“

„Pak vím víc, než ty, jsou ještě zde nablízku; a já dokonce znám místo, kde chtějí proklouznout řetězem mých stráží. Postaral jsem se však včas o to, aby nám nevyklouzli.“

„Doufám, že se ti to podaří,“ pronesl Dobronič se zdánlivým klidem, ačkoli se v nitru chvěl úzkostí.

„Jsem přesvědčen, že mluvíš upřímně,“ pravil major s jistým posměškem. „A abych tvou radost zvýšil, vezmu tě nyní s sebou. Uvidíš, jak chlapy pochytáme v jejich vlastní pasti!“

„Blahorodí, nechci s tím mít nic společného. Nech mne doma.“

„Ne! Kdybych tě nyní pustil, nebyl bych si jist, zda ty lotry nebudeš přece jen ještě varovat. Jen pojď s námi!“

«««

Chtě nechtě musel jít sedlák s nimi. Mila i matka se o Dobroniče strachovaly, když jej vzal major s sebou. Když se po delší době nevracel, obrátily se se svou starostí na Sama.

Tlustý lovec se jen usmál.

„Něco podobného jsem očekával. Je to jen důkazem, že mé předpoklady byly správné. Strach mít nemusíte. Major asi chce, aby Dobronič byl při tom, až budou chytat uprchlíky, kteří dnes v noci odtáhnou.“

„Cože? Dnes v noci?“ zvolala zděšeně Mila.

„Ano. Dnes po půlnoci.“

„Můj Bože! Vždyť půlnoc bude za malou chvilku!“

„Přesně tak,“ přikývl klidně tlustý.

Dívce bylo do pláče. Chtěla odejít, ale tlustý trapper ji zadržel.

„Jenom ne tak ukvapeně, děvuško! Vždyť je vše v nejlepším pořádku!“ A vesele dodal: „Ostatně neodejdou všichni. Číslo Deset zůstane!“

„A Borodova rodina?“

„Také zůstane,“ usmál se lovec.

Dívka se zarděla. Uvědomila si, že její unáhlená otázka prozradila její city.

„Přesto musím k vyhnancům. Chci se s nimi rozloučit, dříve než odejdou,“ řekla rozhodným hlasem. Náhle však nesměle dodala: „Říkal jsi, že je chce major pochytat?“

„Chtěl by, ale nepodaří se mu to. O to jsem se již postaral. Nu, jdi si klidně nahoru do skrýše a vyřiď jim, že je zde očekávám.“

Dívka zmizela venku ve tmě.

«««

Chytrý Sam se již postaral, aby koně uprchlíků byli sehnáni z pastvy ke dvoru. Krátce po půlnoci sestoupili vyhnanci se stromu, koně byli rychle osedláni a zakrátko celá tlupa vyrazila.

Tlustý Sam s Borodou a Georgem Eaglenestem jeli na čele výpravy, ke které se v posledním okamžiku chtěli připojit i lovci pod vedením čísla Osmdesátčtyři. Tlustý Sam se však tomu bránil a právem poukázal na to, že čím větší bude tlupa, tím spíš může být prozrazena.

Ona část uprchlíků, kteří neměli koně, měla následovat hlavní tlupu pěšky pod vedením zkušeného vůdce, kterého si sami zvolili ze svých řad.

Krátce před stanicí sestoupili s koní, které zanechali pod dozorem starších zkušených mužů, zatímco větší část uprchlíků, především mladší lidé, se opatrně vplížili do stanice.

Cestou ode dvora nepotkali ani živou duši. Také stanice sama byla jako po vymření.

Sam si vyvolil z tlupy několik spolehlivých lidí. Na pokraji vsi odložil kabát a oblékl si dlouhý háv. Pak vytáhl nádobku a svolal k sobě členy výpravy.

„Zde jsem přinesl plechovku sazí. Načerněte si obličeje. Musíme do majorova bytu, kde se zmocníme klíčů od skladišť. Byl bych velmi nerad, kdyby byl náhodou někdo z nás poznán.“

Malá četa se přiblížila k domku u valu. Okenice byly zavřeny a jen škvírami jedné z nich probleskovalo světlo. Lovec se přiblížil a opatrně nahlédl dovnitř.

Spatřil slušně zařízenou místnost, v jejímž středu seděla u stolu starší paní a četla. Zdálo se, že je sama. George přistoupil k trapperovi a nahlédl rovněž do pokoje.

„Paní majorová,“ prohodil lovec.

„Zaklepeme?“

„Ne, ptala by se před otevřením dveří, kdo je venku. Polekala by se a pobouřila by křikem celou stanici.“

„Jak se tedy dostaneme dovnitř?“

„Vikýřem. Všechno jsem již za dne prohlédl a promyslel. Počkejte, seženu žebřík.“

Odplížil se za dům a za chvíli se objevil s žebříkem. Vystoupil na násep a položil žebřík tak, že dosahoval právě k vikýři.

„Půjdu první. Jakmile spatříte hořet v podkroví světlo, následujte mne!“

S rychlostí a obratností, kterou by nikdo v jeho obtloustlém těle nehledal, se vyšplhal do vikýře. Tam vytáhl z kapsy kus lojové svíčky a opatrně ji rozžehl. Viděl, že je v komůrce naplněné starým harampádím. Dveře byly zaklesnuty závorou, kterou však lovec skulinou pomocí nože snadno odsunul.

Za chvíli přišli ostatní.

„Zujte boty!“ tiše rozkázal Sam.

Opatrně otevřeli dveře. Nedaleko vedly schody do přízemí. Naproti komůrce ležela jiná místnost, za jejímiž dveřmi se ozývalo hlasité chrápání. Lovec zde postavil jednoho muže na stráž pro případ, že by spáč procitl. Potom se tiše plížili dolů po schodech.

Vlevo od schodiště byla místnost, v níž zvenčí zahlédli světlo, dveře napravo byly zavřeny. Dalo se předpokládat, že je za nimi nějaká hospodářská místnost nebo kancelář, nyní nepoužívaná.

Trapper zhasl svíčku.

„Vstoupíme hned?“ tázal se šeptem Jim Snaker.

„Ne. Stařena by z toho mohla mít smrt. Nejdříve zaklepeme.“

Na klepání se jim však nedostalo odpovědi. Zdálo se, že ženu již neočekávané zaklepání tak polekalo, že ztratila řeč. Tlustý Sam pootevřel dveře tak, že sice mohl přehlédnout místnost, při tom však jeho začerněný obličej zůstal ve tmě.

„Neboj se, matuško. Nepřicházíme jako nepřátelé,“ pronesl laskavě.

Stařena vyskočila a zůstala stát bez hnutí uprostřed pokoje.

Když muži vstoupili a uzřela jejich začerněné obličeje, otevřela v němé hrůze ústa a sáhla si k srdci.

„Jsme sice černoši, ale jinak docela slušní lidé,“ smál se Tlustý Sam. „Neuděláme ti nic zlého, matuško, jenom tě prosíme, abys nám zodpověděla několik otázek.“

„Kdo, kdo jste?“ vypravila konečně žena namáhavě ze sebe.

„Jsme uprchlí vyhnanci.“

„Bože! Ti, které můj muž hledá?“

„Ano, matuško, právě ti. On tvůj muž to sice s námi dobře nemyslí, ale my mu nechceme oplácet stejnou mincí. Nyní však poslouchej: Podle tvých slov soudím, že jsi paní majorová.“

„Ano. Jsem.“

„Kdo v domě bydlí kromě tebe?“

„Jen Katynka, služka. Spí nahoře v komůrce.“

„To je správné. Vidím, že nás nechceš obelhávat. Kde jsou klíče od skladiště?“

Žena se rozmýšlela. Konečně v ní přece jen zvítězil strach a pud sebezáchovy.

„Visí tam ve skříňce.“

Sam přistoupil ke skříňce a otevřel ji. Uvnitř visel svazek klíčů a vedle něho ještě jeden samotný klíč. Lovec si jej prohlížel.

„Aha! To je patrně hlavní klíč, který otvírá všechny zámky ve skladišti?“

„Ano.“

Sam strčil klíč do kapsy a předal svazek Jimovi. Rozhlédl se místností a zpozoroval psací stůl v rohu u okna.

„Zde je kancelář tvého muže?“ tázal se ženy.

„Ano.“

„Dobrá. Prohlédneme si tento psací stůl.“

Přistoupil k němu a jal se prohlížet zásuvky. Spokojeně pokyvoval hlavou a přivolal nakonec posunkem plukovníka Roganova.

„Podívej!“ řekl mu potichu., Zde jsou razítka pluku, a všechny potřebné formuláře. Všechno ostatní je tvou věcí.“

„Rozumím,“ odvětil šeptem bývalý plukovník. „Mohu si teď vystavit potřebné listiny, které nám zajistí volný průjezd Sibiří a pomoc všech úřadů.“

„Ano. To jsem myslel.“

„Nemůžeš odstranit nenápadně stařenu, aby nás později neprozradila?“

Zdálo se, že stará paní konečně chápe, že jí nehrozí osobně žádné nebezpečí. Obrátila se k lovci.

„Muži, víš, co děláš?“

„Ano, matuško. Vím to dobře. A věř, že to není nic zlého. Můj přítel si chce jen udělat nějaké poznámky zde při světle. Venku to není možné. Je tam tma a kromě toho nemá papír ani pero., A co vodku, nemáš? Máme žízeň!“

„Zde není. Naproti v komoře.“

„Dobrá. Zaveď nás tam. Dej nám světlo a posvítíme si.“

Tlustý Sam tak stařenu vylákal z místnosti. Nemohla vidět, co Roganov píše a především nepozorovala, že také používá plukovního razítka.

Když se vrátili z komory, Roganov právě vstával a strkal papíry do kapsy. Sam na něho vrhl tázavý pohled, na který bývalý plukovník odpověděl kývnutím.

„Tak my teď zmizíme a podíváme se do skladiště. Ty zde zatím zůstaň u matušky a postarej se, aby se chovala tiše.“

Poslední slova platila Georgeovi Eaglenestovi, který nepotřeboval uniformu, protože bylo ujednáno, že s přestrojenou tlupou nepojede.

Stráž nahoře u služčiných dveří byla potichu přivolána a pak se všichni odebrali bez hluku ke skladišti.

„Našel jsem nahoře plán budov a hlavně skladu. Je tady i seznam všech uskladněných předmětů. Major před nedávnem udělal přesný soupis a zdá se, že má vše ve vzorném pořádku. Jsou tu někde v zásobě i lucerny, které nám právě teď budou vhod.“

„Excellently! Především však musíme zneškodnit strážce. Vezmu si na starost prvního z nich, Jim druhého. My dva máme v takových věcech největší zkušenost.“

Sam se obrátil k druhému druhovi:

„Jako obvykle: klepnout do hlavy, aby ztratil vědomí, pak rychle svázat a roubík. Necháme je někde ležet, kde nebudou v cestě.“

Stínem budovy se plížili Sam a Jim vpřed.

Zakrátko uslyšeli ostatní tiché hvízdnutí, a když přišli blíž, našli stráž svázanou s roubíkem v ústech. Z druhé strany přicházel Jim, který svého zajatce nesl jako pytel na zádech.

„A teď pro lucerny!“ zasmál se spokojené lovec.

„Zde! Prostřední dveře vedou do místnosti, kde jsou uskladněny,“ vysvětloval Roganov.

Tlustý Sam vyzkoušel hlavní klíč. Hodil se. Vstoupili do velké, prostorné místnosti; její stěny byly ověšeny sedly a řemením.

Brzy našli lucerny a rozsvítili je. Roganov vedl své lidi do skladu stejnokrojů.

Naštěstí byly uličky venku zcela opuštěny. Zpravidla zde přecházely kozácké stráže, ty však byly nyní daleko odtud u Dobroničová dvora. Obyvatelé stanice spali spravedlivým spánkem.

Proto také nevzbudila osvětlená okna skladiště žádnou pozornost. Živý ruch v místnostech trval skoro hodinu, pak světla zhasla a všude nastal klid jako předtím.

Uprchlíci opustili místnost oblečeni v kozáckých stejnokrojích a každý nesl na zádech sedlo a výstroj pro koně. Někteří dokonce výstroje dvě: totiž jednu pro kamaráda, který zatím spěchal za tlupou pěšky. Opustili stanici hlavním vchodem a zatočili vpravo, aby se přiblížili k ohradě, v níž byli koně.

Sam šel napřed, aby zjistil, kolik lidí je zde na stráži. Byli tu jen tři vojáci, které lovec zahlédl již odpoledne. Všichni tři klidně spali.

Trapper přivedl několik druhů, a dříve, než se kozáci probudili, byli svázáni a umlčeni. Tlupa rychle sedlala. Na zbylá zvířata naložili zásoby a střelivo. Pak se všichni odebrali zpět na místo, kde zanechali vlastní vyčerpané koně, hlídané kamarády, k nimž se zatím připojili i ostatní členové tlupy, následující předvoj pěšky. I ti se rychle převlékli do stejnokrojů a brzy byli všichni připraveni k odjezdu.

Vůdcové tlupy se tlačili kolem Tlustého Sama, aby mu vyslovili svůj dík. Ten se však jen tiše usmíval.

„Vždyť to všechno nestojí za řeč,“ namítal. „Já jsem již provedl docela jiné věcí. Jen mne nikdo neprozraďte. Ruský zákon by se na mne mohl rozhněvat a báťuška car by mne pak třeba pozval k delšímu pobytu na Rusi, ovšem bez čaje a bez papiros v jeho společnosti. Nic bych si z toho konečně nedělal, ale Siouxové a Komančové by mi delší nepřítomnost v Skalistých horách mohli zazlívat. A co teprve má Lucy!“

„Nikdo se nedozví ani slovo!“ ujišťoval Sama plukovník Roganov.

„Doufám, že se vám celý útěk vydaří stejně dobře jako začátek. Máte vše, co potřebujete: koně, zbraně, potraviny i střelivo a, co je na Rusi hlavní věc, bumážky!“

„Zbraní a střeliva jsme ovšem mnoho nenašli.“

„To konečně nevadí. Jeďte odtud rovně směrem k Hornímu Udinsku. Cestou se setkáte s Burjaty pod vedením tejše Buly, kteří vezou zbraně a střelivo určené pro vás. Řekněte prostě tejšovi, aby vám je předal.“

„A neuvěří-li nám?“

„Uvěří! Jel jsem původně s ním, ale cesta mi trvala příliš dlouho, proto jsem se vydal sám napřed. Řeknu ti, co uděláš, aby ti tejš za všech okolností uvěřil. S ním jede můj dobrý přítel, jmenuje se Herman Eaglenest. Na toho se obrať a řekni mu, že tě posílám. Že ho žádám, aby si pospíšil, protože se mi podařilo chytit derviše.“

„Chytit koho?“

„Derviše! To stačí! On již bude vědět, o koho jde. Teď ale neztrácejte čas! Než se rozední, musíte již být daleko, aby směr vašeho útěku nebyl objeven. Bůh vás provázej!“

Tlustý Sam ještě zanechal plukovníkovi adresu a žádal ho, aby mu později písemně sdělil, jak se jim útěk podařil a co cestou zažili.

Krátký, ale srdečný stisk ruky, a uprchlíci se vydali na cestu do noci.

Trapper vešel s Jimem a Borodou zpět do majorova bytu. George Eaglenest je vpustil. Majorova žena seděla stále ještě u stolu, od něhož po celou dobu jejich nepřítomnosti nevstala.

„Nuže, matuško, přišli jsme se s tebou rozloučit,“ pronesl dobromyslně Tlustý Sam. „Vidíš, zde ti vracím klíče. Věším je zpět do skříňky. Celá naše návštěva tě tedy nestála nic, než malou lahvičku vodky, kterou nám snad přeješ.“

„Bože na nebesích!“ vzdychla žena a chtěla vstát.

„Jen zůstaň sedět, matuško,“ pokračoval lovec. „Nic se ti nestane.“

„Jak mohu zůstat klidně sedět, když rabujete celý dům?“ rozčilila se náhle stařenka.

„Nu, nu. Snad to nebude tak zlé, matuško! My jen chceme, abys klidně zůstala sedět, než se vrátí tvůj muž. Proto tebe a Katynku trochu přivážeme na židle, ovšem tak, aby vás to nebolelo. Přiveď služku!“ pokynul Jimovi.

„Mne chcete přivázat?“ durdila se paní majorová. „Víš, že jsem žena vysokého důstojníka?“

A postoupila o krok k trapperovi.

„Vím, vím,“ chlácholil ji Sam. „Máš vlastně pravdu, maťuško. Právě s ohledem na tvé postavení tě také přivážeme co nejopatrněji.“

Jim přivedl rozespalou služku, která strachem nebyla schopna slova.

Tlustý postavil dvě židle lenochem k sobě a pevně je spojil. Pak na ně byly ženy posazeny zády k sobě a připoutány k židlím.

„Okenice nechám otevřené, jinak by se lidé zrána mohli domnívat, že se vám něco stalo. Ale pozor, aby vás snad nenapadlo křičet! Venku zůstane jeden z nás na stráži a ten by pak byl nucen dát vám roubík.“

Sam otevřel okenice, zhasil světlo a pečlivě uzamkl dům zevnitř. Konečně opustili naši přátelé dům stejnou cestou, jak původně přišli, totiž vikýřem.

Před stanicí Sam svlékl dlouhý plášť a oblékl svůj kabát. Pak se rychle vraceli oklikou k Dobroničovu statku.

Na dvorci si nejprve u studně smyli saze s tváří, pak se Tlustý Sam a Jim odebrali do domu, zatímco George Eaglenest a Alexej Boroda se vrátili do úkrytu, kde je Alexejovi rodiče již plni starostí očekávali.

V Dobroničově jizbě ještě hořelo světlo. Mila i její matka byly vzhůru; obavy o otce jim nedaly spát. Sam je uklidnil sdělením, že o hospodáře nemusí mít obavy, a pokud jde o uprchlíky, ti že jsou již v bezpečí.

Pak navštívil Tima Snakera. Od něho se dozvěděl, že v udírně zavřený derviš Florin-Newton-Lomonov se po celou dobu choval klidně.

Selka se po Samových uklidňujících slovech odebrala do ložnice, aby se do rána poněkud vyspala. Mila však zůstala vzhůru.

Pokusila se o nějakou práci, avšak soustředit se nemohla. Pak se rozhodla, že se projde chvíli na čerstvém vzduchu.

Vyšla ven do chladného jitra a zamířila k vysoké jedli, na niž v zamyšlení vystoupila, aniž si uvědomila, co dělá. Ve skrýši bylo ticho. Obezřetně prošla jeskyněmi, aby nevyrušila spáče, vyšla ven do bývalého kráteru a vystoupila na jeho okraj. Tam se usadila a pozorovala krajinu ozářenou prvními paprsky vycházejícího slunce.

V zasnění pozorovala řeku, nad níž se válely ranní mlhy. Náhle za sebou zaslechla tiché kroky. Obrátila se. Byl to Alexej Boroda, který ji nehlučně sledoval.

„Zdrávstvuj, Milo! Dovolíš, abych se usadil vedle tebe?“

„Proč bych ti měla bránit?“

„Možná tě vyrušuji?“

„Vůbec ne. Přišla jsem nahoru, abych se rozhlédla, jestli někde v kraji neuvidím svého otce.“

„Strachuješ se o něho?“

„Ano.“

„K tomu není důvod. Naopak je pro něho štěstím, že byl po celou noc v majorově společnosti. Tak ho aspoň nebude nikdo podezírat, že se zúčastnil kousku, který uprchlíci provedli kozákům. Tlustý lovec vše velmi obratně zařídil. Musím se mu obdivovat.“

„Vyhnanci tedy unikli?“

„Ano. Jsou v bezpečí.“

„Sláva Bohu! Ze srdce jim to přeji!, Proč jsi však neuprchl s nimi? Byl by jsi nyní také v bezpečí.“

„V bezpečí vlastně ještě nejsou,“ pravil Alexej zamyšleně. „Mají před sebou ještě mnohá nebezpečí. Jejich cesta je dlouhá.“

„Ale vede ke svobodě!“

„I má cesta povede ke svobodě!“ řekl Alexej s určitostí. „Opustím Rusko se svými rodiči, které zde nemohu zanechat. Odejdeme navždy.“

„Odcházíš rád?“

„Ano. Není příjemný život na Sibiři, kde se stále vznáší knuta nad hlavou, ať jsi vyhnanec nebo svobodný muž. Copak se podobný život také neprotiví tobě a tvému otci?“

„Nevím. Otci se Sibiř již dávno přestala líbit. Hodlá nyní přesídlit opět do Evropy, do Pobaltí, odkud přišel. Matka by ovšem nejraději ještě dál na západ.“

„Poslyš, Milo!“ vpadl jí Alexej živě do řeči. „Měla bys promluvit s otcem, jestli by snad s námi nešel do Anglie.“

„Do Anglie? Co si myslíš? Otec je volným ruským sedlákem a nemá důvod, aby opouštěl zemi navždy.“

„To je pravda, ale snad bude k tomu mít brzy důvod.“

Alexej pohlédl usměvavě na děvče, které jeho pohled nechápavě opětovalo. Mladík vážně pokračoval:

„Kdyby ses provdala za muže, který bydlí v cizině, byl by to pro tvého otce jistě dobrý důvod, aby se vystěhoval ze Sibiře.“

Dívka sklonila hlavu.

„Prozatím jsem na to nepomýšlela, abych se vdávala.“

Neodvážila se pohledět Alexeji přímo do očí.

„Je to pravda?“ ptal se mladý muž s úsměvem. „Copak tě dosud nikdo ještě nepožádal o ruku?“

„Ó, ano! Ale o nikoho jsem nestála.“

Zvedla hlavu a zasmála se mu do obličeje. Alexej se vzchopil.

„Milo,“ pravil, „chci ti něco říci. Myslím, řekla jsi sama, – že jsi ještě svobodná, a já, já tě mám rád, Milo! Chci jít do své vlasti, do Anglie, a stát se tam tím, čím je tvůj otec: sedlákem. Pověz, nechtěla bys být mou selkou?“

Vzal ji za ruku. Dívka to strpěla, aniž však na jeho otázku odpověděla.

„Odpověz mi!“ naléhal. „Chceš být mou ženou, Milo?“

„Ano,“ odpověděla tiše.

Jásavě ji strhl do náručí, v příštím okamžiku však od sebe odskočili, neboť se za nimi ozval dobrácký smích.

„Počkat! Počkejte jen okamžik, hned budu nahoře! Rád bych se vaší zábavy také zúčastnil!“

Byl to Tlustý Sam, který se škrabal vzhůru po stěně kráteru.

„Viděl jsi nás?“ tázal se Boroda málo duchaplně.

„Kdepak! Nechal jsem oči doma a jdu sem jako slepý, chlapče! Nuže, nemýlím-li se, byla zde právě podepsána státní smlouva a také hned zpečetěna,“ hihňal se tlustý lovec. „No, blahopřeji, blahopřeji! Smím se ptát, zda tato zajímavá věc je již veřejně známá?“

„Ne. Nikdo o tom neví,“ pravil Alexej zmateně.

„Tak? No, postarám se, aby alespoň šťastný tchán, Petar Dobronič, se o všem dozvěděl.“

„Chceš jít za ním?“

„Ano. Kozáci stále číhají u vody, a je tedy už načase, abychom otce Dobroniče osvobodili z jejich drápů. Nuže, nebudu vás rušit, děti. Máte tady dost práce, hihihi.“

V příštím okamžiku se spustil po svahu a zmizel v jeskyni.

«««

Sam slezl s jedle a dal se směrem k řece. Šel, jako by byl zabrán do myšlenek, s hlavou skloněnou, neohlížeje se vlevo ani vpravo. Náhle byl zastaven zvoláním:

„Stoj!, Kdo tam?“

Zastavil se. Před ním stál kozák a mířil na něho puškou.

„Čorte!“ zvolal na něho Sam. „Dej tu pušku pryč! Kdyby náhodou spustila, mohla by se kulka zmýlit a vletět skrz pažbu do tebe!“

„Kdo jsi?“

„Tlustý Sam! Jsem hostem u Dobroniče!“

„To musíš majorovi dokázat, rozumíš?“

Kozák zahvízdl, a za chvíli se objevil poddůstojník, který Sama zavedl k veliteli.

Major seděl na hromadě chrastí před svým stanem. Kolem něho byli ostatní důstojníci. Stranou stál starý Dobronič.

„Vaše Vysokoblahorodí, vedu uprchlíka!“ hlásil poddůstojník.

„Cože? Uprchlíka? Eh, vždyť tohle není žádný uprchlík! Kliď se odtud, pašol!“

Poddůstojník zmizel. Major se nevrle obrátil k Samovi:

„Co tady děláš?“

„Nic. Procházím se.“

„Zakazuji ti takové procházky! Nemáš tu co dělat!“

„Zakazuješ? Jakým právem? Jsem občan Spojených států, rozumíš? A že tu mám co dělat, o tom svědčí můj pas, který jsi viděl,“ ohradil se Sam.

Při zvuku jeho hlasu vystoupil ze stanu Polikev. Ihned pochopil, oč jde, odplivl si a řekl hlasitě:

„Fí! Zas ten chlap! To je neslýchané, čeho se odvažuje vůči štábnímu důstojníkovi!“

„Nežvaň hloupě!“ obrátil se k němu major, kterého Polikevovo štvaní dráždilo. „Nic ti do našeho jednání není.“ A otočil se k Samovi a řekl už mírněji: „Z jakých důvodů přicházíš vždycky tam, kde jsem já se svými kozáky?“

„Vyšel jsem si na procházku. Neměl jsem ani ponětí, že tě právě zde najdu.“

„Pak tě žádám, abys šel na procházku jinam. Toto území je vojensky uzavřeno.“

„To jsem nevěděl, promiň. Odejdu. Vím, že vojáci nemají rádi, když jsou při cvičení vyrušováni.“

„Cvičení? Byl bych šťasten, kdyby šlo o cvičení!“

„Tedy něco jiného?, Aha! Už vím! Nečekáš tu snad na uprchlíky, které jste včera pronásledovali? ‚

„Po tom ti nic není, báťuško!“

„Ne, není. Ale bylo by mi tě v tom případě líto, protože bys asi sedl někomu na vějičku.“

„Na vějičku? Jak to?“

„Hned ti to vysvětlím. Včera večer jsem se něco závažného dozvěděl. Jsem zvyklý spát raději venku, než v místnostech a proto jsem se včera v noci uložil do křoví nedaleko studně.“

„Co je mi po tom?“

„Počkej, uvidíš! Sotva jsem se totiž uložil, uslyšel jsem člověka, za nímž přišel za chvíli druhý. Oba se smáli. ‚Už je pryč?‘ ptal se jeden z nich. ‚Ano, už odešel,‘ odpovídal mu druhý. ‚Sledoval jsem ho pořádný kus. Byl to určitě velitel!‘ A co myslíš? Z dalšího rozhovoru, který vedli, jsem poznal, že jeden z nich je asi Boroda.“

„Čort poberi!“ zaklel major. „O čem vlastně ti dva lotři mluvili?“

„O nějaké čertovině, kterou prý provedli. Příliš jsem jim nerozuměl, ale seznal jsem z jejich rozhovoru, že ti patrně něco namluvili, aby kozáky vylákali nesprávným směrem.“

„Bože na nebesích! A já jim věřil, těm lumpům!, Proč jsi mi hned nehlásil, co jsi vyslechl?“

„Nu, promiň, báťuško. Nejsem ani Rus ani kozák, a nemám proto povinnost, abych to udělal. Přesto jsem ti chtěl věc sdělit.“

„Proč jsi to neudělal?“

„Copak jsem mohl? Všude jsem tě hledal, ale marně. Dokonce do stanice jsem jel. Tam mi sdělil nějaký starý hrubec, že o tobě neví, a abych prý šel k čertu. Cestou zpět jsem potkal celou tlupu jezdců i pěších –“

„To byli oni!“ vpadl mu důstojník do řeči. „Kdy jsi je potkal?“

„Mohlo to být krátce po půlnoci.“

„Souhlasí! Jistě to byli oni! Takhle mne napálit! Ale počkejte, svoloč! Tomu Borodovi stáhnu kůži přes hlavu!“ rozlítil se důstojník.

„Opravdu? Vidím, báťuško, že si chceš osvojit počestné zvyky amerických Indiánů. Ted se mi zde teprve začíná líbit. Ale už je máš?“

„Kterým směrem se dali?“ tázal se dychtivě major, aniž zdánlivě pozoroval posměšné trapperovy poznámky.

„Šli k stanici.“

„K čortu! Jakmile přejeli stanici, budou již na čínském území. Poručíku, nástup! Rychle!“

„Smím s vámi? Rád bych se podíval na to skalpování! Připomíná mi to mou domovinu.“

„Pro mne, za mne.“

„A tady Dobronič také?“

„Ten především! Chci, aby byl svědkem, že tu svoloč přece jen pochytám. Kupředu, kupředu!“

Vojáci se dali na pochod. Cestou kolem statku si Sam i Dobronič rychle opatřili koně a drželi se teď v pozadí malé tlupy jezdců, v jejímž čele jeli major a Polikev. Za jízdy tlustý lovec tiše sdělil sedlákovi vše, co uznal za vhodné.

Za poměrně krátkou dobu dorazila tlupa ke stanici. Před bránou se dali vlevo, k ohradě, kde měli být koně. Zvířata tu ovšem nebyla, a vojáci, kteří je měli střežit, leželi svázáni v koutku ohrady na zemi.

Major hrozně zuřil. Neponechal strážcům ani čas, aby byli zbaveni pout; jakmile jim byly vyňaty roubíky z úst, museli hned vypovídat, co se stalo.

Neprozradili však, že spali, nýbrž vypravovali všichni svorně, že po půlnoci přišlo asi sto kozáků, patrně nějaký cizí pluk, který potřeboval koně. Protože byli v uniformách, nepomýšleli strážci zpočátku na nic zlého. Později se ovšem bránili, ale proti takové přesile…

„Psi!“ řval na ně důstojník. „Co to vypravujete? Kdo že to byl?“

„Kozáci, vaše Vysokoblahorodí!“

„Lžete, svoloči!“

„Nikak nět, Vysokoblahorodí! Byli to kozáci, cizí pluk. Všichni to můžeme odpřisáhnout. Proto jsme je také pustili tak blízko.“

„Chlapi, zbláznili jste se? Jestli lžete, dám vás bičovat, až vám maso od kostí odpadne. Přeřízněte té svoloči pouta!“ pokynul major. „A teď rychle na stanici! Mám zlou předtuchu!“

Chvátal přímo ke skladišti. Ostatní ho následovali. Tlustý Sam zadržel Dobroniče.

„Jen tak nechvátej! Major se jistě hned vrátí. Půjde domů pro klíče.“

Trapper se nemýlil. Za malou chvíli ubíhal nějaký kozák ze všech sil k domu.

„Kam tak naspěch, báťuško?“ tázal se ho Sam dobromyslně.

„K matušce, pro klíče od skladiště!“

„Dej pozor, Dobroniči, jak rychle zase poběží zpátky.“

A vskutku, za okamžik se voják objevil a ještě rychleji pelášil zpět.

„Máš klíče?“ volal za ním lovec.

„Nemám!“

Za necelou minutu přiklusal major, následován všemi důstojníky. Sam i Dobronič se k nim připojili.

U domu se důstojník marně snažil otevřít dveře. Pak na ně klepal. Když ani to nepomáhalo, přistoupil k jednomu z oken a nahlédl dovnitř.

„Otevři okno, Káťo!“ volal drsně.

Zahlédl totiž starou služku, která seděla na židli obráceně k oknu. Nemohl zatím vidět, že je spoutána.

„Proč neotvíráš, ničemnice?“ křičel major vztekle.

„Nemohu, baryne! Jsem svázána provazy.“

„Svázána?“

Nedořekl a začal zuřivě bušit do okna, které se s rachotem rozpadlo. Teprve nyní nahlédl major lépe do místnosti a zpozoroval další židli, na níž seděla druhá žena.

„Kdo je to s tebou, Káťo?“

„Maťuška, baryne!“

„K čortu! Co se děje? Kdo vás přivázal?“

„Uprchlíci,“ odpověděla majorova žena. „Přišli v noci a měli začerněné obličeje.“

„Hrom do nich! Co chtěli?“

„Všechno ti řeknu. Jen nás osvoboďte!“

Důstojník skočil rozbitým oknem do místnosti. Ostatní ho následovali. I Sam a Dobronič vstoupili, a tlustý lovec sám přeřízl pouta obou žen.

„Nuže, baryno!“ vmísil se rozšafně do zděšeného pokřiku důstojníků. „Vypravujte pěkně, co se stalo.“

Majorová nesouvisle vypravovala. Ve svém pochopitelném rozčilení pletla páté přes deváté, takže major teprve po prohlídce skladiště pochopil, co se stalo.

Zlá novina se rychle rozšířila. Velitel dal svolat všechno obyvatelstvo a horečně se jich vyptával. Nedozvěděl se však nic, neboť v noci všichni spali a žádný z nich nic podezřelého nezpozoroval. Ani strážci skladišť nemohli říci nic určitého.

Major si uvědomil zlé následky, které pro něho bude bezpochyby celá věc mít: pokárání od představených a snad i propuštění ze služby. Nevěděl, co má dělat.

Ostatní důstojníci byli klidnější a zařídili vše potřebné. Na vížce bylo zapáleno ohňové znamení, zrekvírovány zbývající koně občanů a vyslány jízdní hlídky, aby hledaly uprchlíky nebo alespoň jejich stopu směrem k hranici.

Někteří důstojníci mysleli, že se uprchlíci jistě nedostanou daleko. Snad byli spatřeni na čínské straně. Tak početnou tlupu v kozáckých stejnokrojích nelze přece přehlédnout. Ihned byli také vyrozuměni velitelé okolních stanic. Všechno úsilí se obracelo k pátrání podél hranic. Že by uprchlíci měli šílenou myšlenku táhnout dovnitř ruského území, to nikomu ani nenapadlo.

Tlustý Sam viděl dost. Opustil stanici a vzal starého Dobroniče s sebou. Ten ovšem návrat vítal tím spíš, že byl nočním bděním unaven a těšil se již na krátký odpočinek.

Cestou domů našel Sam teprve příležitost, aby sedlákovi všechno obšírně vypověděl. Řekl mu, co se v noci na stanici zběhlo a kterým směrem se uprchlíci dali.

Pak se Sam zmínil o Borodovi a Mile a tázal se sedláka, co by tomu říkal, kdyby se lovec sobolů chtěl stát jeho zetěm.

Dobronič mlčky zíral před sebe.

„Zdá se mi, že máš námitky,“ pronesl lovec.

„Pokud jde o Borodu, nemám námitek. Ale on je cizinec a já jsem Rus. Ožení-li se s mou dcerou, odvede ji do ciziny a já ji snad již nikdy neuvidím. To bych nerad, báťuško. I má žena bude proti tomu mít námitky., Jinak bych ovšem řekl rád ano.“

„Znamenitě! Jistě nebudeš litovat, když dáš své svolení. –Teď však hleďme, abychom raději byli doma. Očekávám muže, v jehož jménu zde vlastně jednám. Snad zatím dojel a bude jistě zvědavý na novinky, které mu starý Sam sdělí.“

Kapitola šestnáctá NA CARŮV ROZKAZ

Jak Sam správně předpokládal, nebyl tejš Bula se svými Burjaty a s Hermanem Eaglenestem příliš vzdálen od Dobroničova statku.

Muži jeli na dobrých koních, ženy v kibitkách. Kníže Bula se držel stále po Hermanově boku a neustále se ho vyptával na život v cizích zemích, které mladík procestoval. Údiv starého náčelníka nebral konce. Mnohdy otevřel ústa dokořán a zapomněl je při dalším naslouchání zavřít.

I dnes jeli vedle sebe v čele tlupy. Náhle se Herman zastavil a ukázal rukou vpřed:

„Hle! Tam se pohybuje nějaká tlupa nebo snad stádo.“

Tlustý kníže si zastínil oči rukou.

„Ano, jsou to jezdci. Rychle se blíží. Může jich být asi padesát. Kdo to je?“

„Snad kozáci? A přijíždějí od jezera, kam se my nyní ubíráme. Divné.“

Zanedlouho se obě tlupy přiblížily, a nyní naši přátelé již zřetelné rozeznávali kozácké uniformy.

Vojsko se blížilo rychlým cvalem. Jejich vůdce měl odznaky rytmistra. Hlasitým rozkazem teď zastavil svou četu a popojel sám směrem k Burjatům.

Před Bulou a Hermanem zastavil a po vojensku pozdravil.

„Nemýlím-li se, jste Burjati?“

„Ano, báťuško,“ odvětil tejš.

„Odkud přijíždíte?“

„Z Horního Udinska.“

„Výborně! Není vaším vůdcem kníže Bula?“

„Ano, báťuško,“ přikývl s úsměvem tejš. „To jsem já.“

„Znamenitě!“ Setníkův pohled se svezl z tlustého knížete na Hermana. „Hledám pána, který prý jede s tebou. Zdá se, že jsem ho již nalezl.“

Pozdravil zdvořile Hermana.

„Promiňte laskavě, pane. Nejmenujete se Eaglenest?“

„Ano, pane rytmistře.“

„Pak vám mám vyřídit pozdravy.“

„Od koho?“

„Od Tlustého Sama.“

„Děkuji vám. Mluvil jste s ním? Jsme na cestě k němu.“

„Vím o tom. Mám vám také vyřídit, abyste si pospíšili, že již zatím chytil derviše.“

„To je skutečně milá novina. Kde jste se s mým přítelem setkal?“

„U Bajkalu. Prokázal nám znamenitou službu: zachránil nás před zajetím a snad i smrtí. Kozáci nám byli v patách.“

„Kozáci? Jak tomu mám rozumět?“

Muž ve stejnokroji setníka se usmál.

„Jsme vyhnanci na útěku,“ řekl.

„Proboha! Jak jste se, To není možné! Jak by se uprchlíci dostali k uniformám?“

„To byl právě mistrovský kousek vašeho přítele Sama, který s námi vyčistil skladiště vojenské stanice,“ smál se tázaný.

„Ach! Podle toho poznávám Tlustého Sama. Zálesák, který nepovažuje nic za nemožné.“

„Jen zbraní máme nedostatek; těch jsme nalezli málo. Váš přítel mne odkázal na vás. Abyste se přesvědčili, že nejde o nějakou léčku, chci vám krátce říci, co se stalo.“

Tejš dal znamení k zastávce a tlupa se rychle rozložila v trávě. Bula s kněžnou a dcerou, jakož i Herman a Roganov se posadili stranou.

„Jmenuji se Roganov,“ představil se vůdce uprchlíků. „Býval jsem kdysi plukovníkem gardových kyrysníků.“

Eaglenest překvapeně vzhlédl.

„Roganov? Nemýlím-li se, dostal jste se do sporu s nějakým velkoknížetem a byl jste proto poslán na Sibiř.“

„Zcela správně,“ přikývl bývalý plukovník. Pak krátce sdělil naším přátelům, jak se dostali z kozáckého obležení a jaké jsou jejich další plány.

„Plán více než odvážný!“ divil se Herman. „Ale nesmíme vás zdržovat, abychom zbytečně neohrožovali vaši bezpečnost.“

Rychle byly „kozákům“ předány zbraně, a ti pak nastoupili na další cestu, zatímco Burjati se ubírali směrem k Dobroničovu statku.

Asi po dvou hodinách ostré jízdy přijeli k přívozu, dostali se přes řeku, a potom u sedlákova dvora rozbili své stany.

Herman Eaglenest se odebral s rodinou knížete do statku. Nepozorovaně vstoupili do světnice, kde právě seděl Tlustý Sam s Dobroničem a Milou. Sotva dívka spatřila svou přítelkyni, radostně vyskočila.

„Karpalo!“

V příštím okamžiku si dívky ležely v náručí. Následovalo vřelé vítání, připíjení a konečně se všichni usadili kolem stolu. Herman se však brzy zvedl a dal Samovi nenápadně znamení, aby ho následoval.

„Well!“ pravil Sam, když se octli o samotě. „Vím, že nejste přítel krátkých řečí, a nebudu vás dlouho napínat na skřipec.

Krátce řečeno, máme je všechny čtyři. Totiž vašeho bratra, starého hraběte Vasilkoviče, derviše i Polikeva. Toho čtvrtého vlastně ještě nemáme, ale je nablízku, takže stačí po něm natáhnout ruku. Upláchnout nemůže.“

Několik otázek, které měly doplnit zprávu plukovníka Roganova, a Herman byl o všem informován.

„A teď,“ končil Sam svou řeč „můžeme celé ruské dobrodružství rychle ukončit. Bude to jako v románě, kde dobro zvítězí a zlo je potrestáno. Já sám jsem sice dosud nikdy nic podobného nečetl, ale náš proslulý Old Shatterhand mi to kdysi říkal. A ten to přece musí vědět, když píše knihy. Já sám raději nějaké to dobrodružství zažiji osobně.“

Herman zamyšleně přikývl. Díval se na skálu, kde byla skrýše jeho bratra. Vše ho nutilo, aby bez váhání letěl k němu a objal ho, ale musel napřed ještě vyřídit různé věci.

„Kde je hrabě Vasilkovič?“ ptal se především.

Sam ukázal oknem ven na tlupu lovců sobolů, kteří tábořili na dvoře.

„Tam ten ctihodný stařec to je, nemýlím-li se.“

Herman si prohlížel starého muže. To byl tedy pěstoun jeho bratra, Jaké utrpení asi prožil tento nešťastný stařec.

On, jenž byl zvyklý žít volně jako majitel skoro neomezených statků, musel náhle sdílet osud vypovězených zločinců na Sibiři.

Mladík pocítil v očích vlhkost. Rychle se však vzmužil. Doba zlé zkoušky minula, a považoval za štěstí, že právě on měl nebožákovi přinést osvobození.

Se Samem šel nyní do komory před udírnou, kde Jim a Tim seděli na stráži. Radostně uvítali oba příchozí. Dveře dervišova vězení se otevřely.

„Polez ven!“ zavolal dovnitř Tlustý Sam. „Někdo s tebou chce mluvit.“

Derviš váhavě poslechl. Když vystoupil a zahlédl syna svého bývalého pána, leknutím sebou trhl.

Herman si zločince prohlížel se zřejmým odporem.

„Myslím, že jsi mne neočekával,“ oslovil anglicky bývalého komorníka.

Tázaný nebyl schopen odpovědi.

„Však později nabudeš řeči. Znám k tomu znamenitou pomůcku., Zavřete ho zas, lumpa!“

Herman vyšel na dvůr.

„Rád bych si nyní promluvil s hrabětem Vasilkovičem, a to někde, kde nás nikdo nemůže vyslechnout. Kam máme jít?“

„Nejlépe do zahrádky za domem. Postarám se, aby vás tam nikdo nevyrušoval.“

Herman přistoupil k tlupě lovců a oslovil starého sobolníka:

„Nemýlím-li se, jsi číslo Osmdesát čtyři?“

„Ano,“ odvětil stařec, a pozorně si Hermana prohlížel.

V příštím okamžiku se objevila v jeho obličeji vráska rozrušení. Hleděl překvapen na Hermana. Tahy mladého muže mu asi připomínaly jeho adoptovaného syna. Myslí mu bleskla myšlenka na rozhovor Polikeva s Lomonovem, který vyslechl. Tento mladý muž, který byl Georgeovi tak podobný, nemohl přece být nikdo jiný, než Herman Eaglenest, který se vydal hledat svého bratra…

„Kdo jsi?“ tázal se Vasilkovič nejistým hlasem.

„Hned se to dozvíš. Pojď se mnou. Rád bych s tebou promluvil.“

Herman zavedl starce na zahrádku, kde mu naznačil, aby se posadil na lavičku. Sám zůstal před starcem stát.

„Přináším ti pozdravy od vzdálených příbuzných.“

„Nerozumím ti! Vlastně, ano, vím, co chceš říci, neboť si mohu domyslet, kdo jsi. Abych si však byl jistý, řekni mé jméno!, Ano, řekni je ty sám, abych je opět slyšel z cizích úst a mohl ještě věřit, že žiji!“

„Jsi hrabě Vasilkovič.“

„Vasilkovič?“ pronesl stařec zamyšleně. „Ano, byl jsem jím. Bože na nebesích, teď mohu opět věřit, že jsem živ, a že jsem celou svou minulost jen nesnil!“

„Hrabě, opakuji, co jsem řekl již před chvílí. Přináším ti pozdravy vzdálených příbuzných, totiž příbuzných tvého syna.“

„Je to skutečně pravda?“ pravil pohnutě stařec. „Sourozenci mého syna Georgeho žijí?“

Nyní byla řada na Hermanovi, aby se divil.

„Jakže? Ty o nich víš?“

„Vím. Znám také jména. Ty jsi Herman Orjelčasta, nejstarší Georgeho bratr.

Údiv mladého muže rostl.

„Odkud ses mohl dozvědět, ach, už vím! Tlustý Sam tě zasvětil do našeho tajemství.“

„Mýlíš se. Trapper mi neřekl ani slovo. Mluvil jsem s ním jen zcela krátce o Polikevovi. Mám své zprávy odjinud. Ale odpověz: Jsi opravdu Herman Orjelčasta?“

„Jsem!“

„A je pravda, že i Martin a Čita byli nalezeni?“

„Byli.“

„Bože na nebesích. Dějí se zázraky. Jakou radost bude mít George, až se to dozví!“

„Myslím, že o tom ví již několik dní.“

„Mluvil jsi s ním?“

Herman vzdychl.

„Dosud jsem ho neviděl. Nebyl jsem ještě v Horním Udinsku, když Georgeovi tři američtí lovci pomohli k útěku.“

„Co říkáš? Ti tři lovci že mu pomohli k útěku? To, to jsem nevěděl.“

„Pak byl Sam mlčenlivější, než jsem myslel. Nyní však hlavní věc!“

Stařec pohlédl tázavě na Hermana.

„Od dnešního dne,“ řekl mladý muž, „není již číslo Osmdesál čtyři, ani číslo Deset.“

Stařec vyskočil.

„Mám potřebné plné moci v kapse. Od dnešního dne jste svobodní! Ty i můj bratr George!“

„Svo, svobodní?“

Stařec se zapotácel, a byl by snad pohnutím omdlel, kdyby ho Herman nezachytil do náruče. Brzy se však vzpamatoval.

„Víš, jakou zprávu jsi mi přinesl? Je to probuzení k novému životu! Řekni mi všechno, co musím vědět!“

Herman krátkými slovy hraběti všechno vysvětlil. Popsal mu osudy Eaglenestů, vyprávěl o Istanbulu, o Tunisu, o Údolí smrti, vylíčil mu, jak se za pomoci trojice trapperů podařilo najít stopu jeho bratra v Rusku a konečně i bratra samého. Mluvil právě o událostech v Udinsku, když byli přerušeni Samem, který jim přišel říci, že Polikev přijíždí ke statku.

Oba si ihned uvědomili, co je nutné dělat. Herman požádal Tlustého Sama, aby hraběte zavedl do skrýše k Georgeovi a později aby oba přivedl do stavení. Sám se rozhodl, že se prozatím ukryje ve vedlejší místnosti, aby ho Polikev hned nezpozoroval. Ve vhodný čas se pak chtěl objevit. Jim a Tim dostali rozkaz, aby hlídali dveře a znemožnili Polikevovi případný pokus o útěk. Sam měl na určité znamení vpustit do místnosti za sebou hraběte a Georgeho.

Zatímco Polikev před domem sestoupil s koně, vklouzl Herman zadním vchodem do statku.

„Petare Dobroniči, kolik koní máš na pastvě?“ tázal se Polikev povýšeně sedláka, který seděl se svou rodinou a s burjatskými hosty u stolu.

„Proč to chceš vědět?“

„Do toho ti nic není! Mluv a nevyhýbej se odpovědi!“

„Počkej!“ pronesl sedlák varovně. „Víš, že hrubostmi u mne nic nespravíš. Kdo ode mne něco chce, musí se mnou jednat slušně. Na to mám právo.“

Hrabě Polikev postoupil o krok k Dobroničovi. Zavčas si však uvědomil, že v případě sporu by měl proti sobě všechny obyvatele statku a proto se raději ovládl. Snažil se zachovat klid, jeho hlas se však třásl zlostí.

„Zavedeš mne na pastvinu,“ řekl, „abych mohl koně přepočítat a určit, které z nich pošleš na stanici.“

„Nemáš zde co určovat! Koně patří mně!“

„Mluvím s tebou jako majorův zplnomocněnec!“

„I kdyby tomu tak bylo, stále ještě mi nemáš co poroučet! Jsem volný sedlák a žádný pohraniční kozák, proto také nejsem povinen sloužit v pohraničním vojsku, nebo nechat si brát koně. Kozáci dostali svá pole darem od státu a musí za to sloužit. Já však jsem svůj statek koupil za své peníze. Nechceš-li tedy nic jiného, jsme spolu hotovi.“

„Ne, hotovi nejsme! Vrátím se na stanici a přivedu si vojáky, rozumíš!“

Polikev se chtěl obrátit ke dveřím.

„Počkejte laskavě okamžik,“ zazněl náhle za ním klidný hlas. Herman Eaglenest za posledních slov vstoupil a stál teď u dveří.

„Kdo jsi? Co chceš?“ vyjel si na něho Polikev.

„Kdo jsem? O tom později. A co chci? Chci se jen zeptat, znáte-li muže jménem Saltykov?“

Polikev na smrt zbledl.

„Ne,“ vydechl. „Neznám žádného Saltykova!“

„Pak ovšem budete nucen svou paměť poněkud zbystřit. Saltykov je zločinec. Proslýchá se, že jistý hrabě Polikev byl k němu ve velmi blízkých vztazích. Říká se, že použil jeho pomoci, aby nechal zmizet hraběte Vasilkoviče. Postaral se prý, aby hrabě byl považován za Saltykova.“

„Kdo to tvrdí?“

„Později! Hrabě pak byl vypovězen do vyhnanství jako vězeň číslo Osmdesátčtyři a onen Polikev se zmocnil jeho jmění.“

„Co je to za hloupé žvásty?“

„Žvásty? Vždyť jste sám říkal, že plán je váš, sám že jste jej vymyslel a provedl.“

„Já že bych něco podobného tvrdil? Kdy, kde a komu?“

„Před několika dny v Horním Udinsku. A komu? Saltykovovi samému!“

„V Horním Udinsku jsem byl, ano. Ale nevím, že by tam byl i Saltykov.“

„Byl! Bydlel jste přece u něho ve vládní budově.“

„Tam jsem jen navštívil okresního náčelníka Rjapnina –“

„Jehož skutečné jméno je Saltykov!“

„Nesmysl!“

„Nu, přestaňme si hrát na schovávanou. Jste odhalen, hrabě! Každé slovo, které bylo mezi vámi, Rjapninem a jeho synem proneseno, je známé. Vyslechl vás ve sklepě člověk, můj důvěrník. Nuže s pravdou ven! Jak se má věc s hrabětem Vasilkovičem? Nebo snad chcete tvrdit, že ho také neznáte?“

„Nesmysl! Jak bych ho neznal? Vždyť to byl můj příbuzný. Nyní je už přes tři roky mrtev.“

„Jste si tím tak jist? Co kdybych vám dokázal opak?“

Polikev ztrácel svou jistotu. Kdo byl tento muž? Nevěděl v té chvíli, co si má o všem myslet. Ten člověk se musel nějakým způsobem dostat jeho tajemství na stopu. Nebyl si ovšem jistý, zda cizinec ví všechno, nebo jen něco. Snad toho ani mnoho neví a pokouší se ho překvapit a zmást tak, aby se prozradil.

Polikevovi šlo o bytí či nebytí. Proto se rozhodl lhát do posledního dechu.

„Dokázat opak?“ řekl posměšně. „Pak snad chcete být moudřejší než soud, který se pídil dlouhou dobu po mém strýci a pak ho prohlásil za mrtvého! Kdo vlastně jste, že se mne tak drze vyptáváte? Nejsem povinen vám odpovídat!“

„To se ještě ukáže,“ odpověděl chladně Herman. „Tvrdíte tedy, že hrabě Vasilkovič je mrtev?“

„Já netvrdím nic, ale úřady to tvrdí! Pečlivým šetřením to bylo dokázáno. Nemám důvod, abych tomuto tvrzení odporoval.“

„Důvod ovšem nemáte. Tím spíše, že vám ono prohlášení přiřklo velmi slušné jmění.“

Za posledních slov Herman otevřel dveře a do místnosti vstoupil lovec číslo Osmdesát čtyři.

Tlustý Sam zavedl předtím starého sobolníka k Georgeovi, a ti dva, slzící, si padli do náručí. Mnoho času jim ovšem k vyprávění nezbylo, neboť trapper naléhal, aby hned šli do statku.

Nemuseli dlouho čekat. Krátce po jejich příchodu Herman otevřel dveře. Hrabě vstoupil a octl se tváří v tvář svému nepříteli.

Polikev se smrtelně ulekl. Jeho hlavou vířily myšlenky. V duchu uhodl, kdo byl muž, který ho vyslýchal, neboť podoba Hermanova s Georgem byla až příliš nápadná, a jeho poslední rozmluva s Lomonovem domněnku jen utvrzovala. Co dělat? Nic jiného, než znovu a ještě tvrdošíjněji lhát.

„Znáte toho muže?“ tázal se Herman, ukazuje na hraběte Vasilkoviče.

„Ovšem. Je to jeden z lovců, které si kupec Lomonov najal na lov sobolů.“

„Neznáte ho z dřívějších dob?“

„Čort poberi! Neznám! Dejte mi ostatně pokoj s těmi nesmyslnými otázkami! Co je mi po tom člověku?“

Vasilkovič si změřil svého synovce zdrcujícím pohledem.

„Ty, Polikeve, chceš tvrdit, že mne neznáš? Ty, který jsi mi ještě včera řekl, že jsem hrabě Vasilkovič, tvůj strýc?“

„Tobě že bych byl včera něco takového říkal?“

„Lháři!“

Polikev zaťal pěsti. Měl chuť vrhnout se na Vasilkoviče, ale zavčas se ovládl.

„Zbláznili jste se!“ zvolal zuřivě. „Však vás podobná bláznovství brzy přejdou!“

„Bylo by pro mne lépe, kdybych se byl zbláznil,“ podotkl řezavě stařec. „Alespoň bych nebyl pociťoval útrapy, které jsi nám připravil.“

„Hrabě Polikeve!“řekl suše Herman. „Doporučuji vám, abyste se raději přiznal!“

„Jděte všichni k ďáblu! Nemám, co bych přiznával.“

„Jste vskutku nepolepšitelný. Ale mám proti vám ještě další důkazy., Buďte tak laskav, Same, a přiveďte číslo Deset!“

Hlas se mu při těch slovech pohnutím zachvěl a jeho pohled visel upřeně na dveřích, kterými měl vstoupit bratr, kterého od útlého dětství nespatřil.

Kozák číslo Deset vstoupil. Jeho pohled přelétl přítomné, chvíli utkvěl radostně na Karpale, až konečně se zastavil na Hermanovi.

Oči mu zazářily. Rychle postoupil, a bratři si upřímně a pevně stiskli ruce. Přítomní byli hluboce dojati. Rodina knížete již věděla, oč jde, a hrabě Vasilkovič a Dobroničovi si to snadno domysleli.

Polikev cítil, jak mu po zádech přebíhá mrazení. Že se tu objevil kozák číslo Deset, bylo pro něho více než kritické. George Orjelčasta a hrabě Vasilkovič, ti dva dohromady znamenali pro něho zvýšené nebezpečí. Usoudil, že jen zcela mimořádná chladnokrevnost ho může ještě zachránit před prozrazením.

Když se k němu Herman opět obrátil, byl Polikevův pohled zcela ledový.

„Nuže, pane, chcete snad tvrdit, že ani tohoto muže neznáte?“ tázal se Herman Eaglenest.

„Tohoto muže?“ Polikevův hlas vyjadřoval nejvyšší překvapení. „Vaše hloupé žerty jsou mi stále nesrozumitelnější. Nedivte se, že nyní již mám všeho dost! Žádám vás, abyste ukončil tuto nejapnou komedii!“

„Dobrá, máte pravdu! Ukončíme tu komedii!“ zvolal Herman hrozivě. „Master Same, na slovíčko!“

Tlustý trapper vstoupil, široce se usmívaje.

„Zavřete tohoto lumpa zatím do udírny k jeho druhovi, bývalému dervišovi!“

„Oho!“ ohrazoval se Polikev. „Protestuji! Neopovažte se na mne sáhnout! Nemáte k tomu nejmenší právo!“

„Čerta se ptám po vašich právech!“

„Pak jste –“

„Ticho! Ani slovo! Nebo s vámi zatočíme ještě jinak!“

„Za to se mi budete zodpovídat. Za to vás, ach, díky Bohu! Tady přichází pomoc v pravý čas!“

Polikevův pohled padl oknem na dvůr, kde právě major seskakoval s koně.

Polikev přiskočil k oknu, otevřel je a volal:

„Sem, pane majore! Sem! Pomoc! Byl jsem násilně přepaden!“

„Nesmysl!“ zvolal důstojník, přicházeje blíž.

„Žádný nesmysl! Tady ten člověk,“ Polikev ukázal na Hermana, „mne nestoudným způsobem obviňuje. A celá jeho sebranka mu při tom pomáhá. Odvažují se proti mně dokonce násilí. Svoloč! Vyhnanci! Ten stařec tam o sobě tvrdí, že je hrabě Vasilkovič!“

„Kdo? Čtyřiaosmdesátka? Asi se napil příliš mnoho vodky!“

„Prý já jsem ho poslal do vyhnanství!“

„Nu, nu, uklidněte se! Však ho nagajka vyléčí z opilství!“ pravil major a vstoupil do místnosti.

„A tento chlap je zběh! Kozák číslo Deset. Tvrdí –“

„Cože? Desítka? A odvažuje se sem mezi lidi? To je neuvěřitelné!“

„Zeptejte se ho sám, majore!“

„Pse!“ vyjel si major na Georgeho. „Nechám tě zbít k smrti, budeš-li lhát! Mluv pravdu! Jsi opravdu číslo Deset?“

„Číslem Deset jsem kdysi byl,“ řekl klidně George. „Ale ty časy, bohudík, minuly!“

„Co to blábolíš, hlupáku? Tedy skutečně Desítka! Nu, ptáčku, dostal ses do pasti! Jako zběha tě dám jednoduše zastřelit!“

George chtěl něco říci, ale Herman mu pokynul, aby mlčel.

„Promiňte, pane majore, že se pletu do vaší horlivosti,“ řekl zdvořile, ale rozhodně. „Zde se však poněkud mýlíte! Ten muž stojí pod mou ochranou!“

Herman vytáhl z kapsy listinu, kterou podal majorovi. Ten na ni vrhl jediný pohled a zbledl.

„Promiňte, Vysokoprevoschoditelstvo!“ zakoktal. „Nemohl jsem ovšem tušit, Ehm, Ano, plně chápu. Samozřejmě, – Hm, Nepříjemný omyl –“

Jak známo, dostávají kontrolní orgány v Rusku mnohdy místo plné moci pouhý list s podpisem cara a samy si pak mohou podle potřeby listinu doplnit. Znamená tedy takové „bianko“, tak se list s podpisem nazývá, vlastně neomezené zplnomocnění. Herman obdržel tuto listinu od vládního komisaře v Horním Udinsku, kterému svou záležitost přednesl a jenž mu, nechtěje se sám trmácet cestou, svou plnou moc prostě půjčil. Pro jistotu si Herman ještě vyžádal propouštěcí povolení pro svého bratra i pro starého Vasilkoviče a nezapomněl při tom ani na zatykač na Polikeva.

„Chápu, že jste nemohl vědět, jak se věci mají,“ odpověděl Herman s úsměvem. „Proto byste byl také málem sedl na lep podvodníkovi a zločinci.“

„Zločinec?“ tázal se udiveně major. „Kdo je zločinec?“

„Tento muž, který se nazývá Polikev.“

Důstojník pohlížel na Hermana nepříliš duchaplně. Polikev zbledl. Začal horečně mluvit, ale nikdo ho ani neposlouchal.

„Zločinec? To je neuvěřitelné,“ koktal major. A rychle dodal: „Když to však říká vaše Vysokoprevoschoditelstvo, pak tomu nepochybně tak bude.“

„Je tomu tak. Obávám se, že zažijete ještě další překvapení.“

Herman Eaglenest vytáhl dvě další listiny a podal je důstojníkovi.

„Především vám sděluji, majore, že kapitánu Georgeovi Orjelčastovi, dosavadnímu kozáku a vypovězenci číslo Deset, byla vrácena svoboda. Zde je příslušný rozkaz od generálního guvernéra v Irkutsku.“

Podal majorovi listinu, ten ji přečetl a podal ji Georgeovi.

„Blahopřeji vám, pane kapitáne!“ pravil s kyselým úsměvem. „Promiňte, že jsem se před chvílí poněkud zapomněl.“

George chtěl pospíšit ke svému bratru. Vtom však k němu přistoupila Karpala.

„Jsi volný, Georgi? Skutečně volný? Nemusíš se tedy obávat dalšího pronásledování? To je opravdu neuvěřitelné štěstí! Zůstaneš nyní u nás?“

„O tom si promluvíme později,“ vpadl jí do řeči Herman, zatímco jeho mladší bratr se jen šťastně usmíval. „Zde mám další důkaz.“

S těmi slovy předal majorovi další listinu.

„Číslo Osmdesát čtyři je hrabě Vasilkovič? A nevinně odsouzen; oběť spiknutí? Opravdu, již začínám chápat. Tento člověk, ten Polikev, měl patrně prsty ve hře?“

„Správně, majore. To všechno má na svědomí ten darebák.“

Všichni se tlačili kolem starého hraběte, aby mu blahopřáli k šťastnému osvobození. Především to byl George, který svého pěstouna radostně objal.

Polikev sledoval celý výjev a viděl, že jeho věc je zcela ztracena. Co dělat? Snad rychlým útěkem se zachránit a pak pryč! Za hranice!

Chvíle, když se všichni tlačili kolem obou osvobozených, chtěl Polikev využít k útěku. Na dvoře stáli dva osedlaní koně, střelnou zbraň neměl nikdo v ruce, snad se to podaří. Rychlým skokem se vrhl ke dveřím.

Nepočítal však s Tlustým Samem. Kulatý trapper byl rychlejší než on. Než mohl Polikev sáhnout po klice, postavil se mu lovec do cesty:

„Stoj, golubčík! Kampak tak náhle?“ řekl s poťouchlým úsměvem a v jeho ruce se zablýskl nůž.

V příštím okamžiku uchopili Jim a Tim Polikeva, a ačkoliv se ze všech sil bránil, byl s americkou rychlostí svázán.

„Aby nebylo nedorozumění, majore,“ řekl nyní Herman, „zde mám zatykač pro tohoto čistého ptáčka. Jak vidíte, uspořil jsem vám zbytečnou práci.“

„Zajisté správně, zcela správně. Děkuji, Vysokoprevoschoditelstvo. Má snad Vaše Excelence pro mne nějaké rozkazy? Když ne, nebudu déle vyrušovat.“

Rychle se major poroučel, nasedl venku na koně a cválal zpět ke stanici.

„Čorta, svoloč!“ bručel cestou pro sebe. „Do pěkné kaše mne to posadil ten mizera Polikev. Kdo ví, neměl-li také prsty v útěku vyhnanců? Kdo jiný jim mohl podat tak přesné zprávy o tom, co zamýšlíme? Nu, má štěstí, že se nedostal do rukou mně; však bych jej nagajkou donutil, aby zpíval!“

«««

Po majorově odchodu si všichni oddychli. Konečně nastal na Dobroničově dvoře klid. Polikev byl zavřen do udírny k bývalému dervišovi a před domem byl rozdělán velký oheň, na kterém se peklo několik ovcí a tele. Všichni, včetně Burjatů, oslavovali šťastné osvobození Georgeho a jeho pěstouna.

Oba bratři Eaglenestové seděli stranou. Měli si hodně co povídat. Jen bystrým očkám Tlustého Sama neušlo, že Georgeho oči často bloudí stranou, kde seděla Karpala. Tlustý lovec se spokojeně usmíval. Vše se podařilo, a on s bratry Snakery měl na šťastném konci lví podíl. Nyní se mohli klidně vrátit na Západ.

Dříve však chtěl Tlustý Sam vyřídit ještě jednu věc, kterou považoval za důležitou. Chtěl totiž Borodovým rodičům přivést jejich „povyrostlé robátko“. Pokynul Karpale a řekl jí:

„Kníže Bula vypravoval v Horním Udinsku mému příteli Hermanovi, že vlastně nejsi jeho dcerou. Víš o tom?“

„Vím,“ odpověděla dívka. „Jsem dcera neznámých vyhnanců, a proto se také snažím ubožákům, kde mohu pomoci. Kdo ví, snad jsem již pomohla nevědomky i svým rodičům.“

„Přála by sis je poznat?“

„Ó, a jak bych si to přála!“

„Nikdy jsi je nehledala, že?“

„Jak bych je mohla hledat? Kdo ví, jestli ještě žijí! Snad tehdy zahynuli ve sněhové vánici, která i mne málem oloupila o život.“

„Nu, snad také nezahynuli. Snad ještě žijí. Možná, že je dokonce najdeš,“ řekl Sam a očka v jeho masité tváři se potutelně usmívala.

„Těžko!“ pronesla dívka smutně. „Pomysli, tolik let minulo od té doby a nikdy, nikdy jsem se nedozvěděla nic, co by mně je připomenulo.“

„Tomu se ani nedivím. Ale nezapomeň, děvče, že Tlustý Sam je starý stopař, který nejen objevil stopu jistého děťátka, pohřbeného kdysi ve sněhu, nýbrž i stopu rodičů, které patří k onomu dítěti.“

Obličejem dívky přeletěl radostný záblesk. Ale hned zmizel, beze slova a tázavě zírala na lovce.

„I bratra má to děťátko. Co tomu říkáš?“

„Pane,“ zvolala Karpala a uchopila lovce za paži. „Prosím tě, mluv! Nežertuj o tak vážných věcech!“

„Vždyť nikdo nežertuje! Mluvím přece vážně!“

„A co tedy říkáš? Že moji rodiče žijí?“

„Da, da! Žijí. Včera večer ještě byli živi a zdrávi.“

„Kde, kde?“

„Tady, docela nablízku. Patří k uprchlíkům, kteří tu včera byli. Poradil jsem jim, aby počkali na příjezd své dcerušky. Nu, a oni poslechli mou moudrou radu.“

„Kde jsou? Zaveď mne k nim! Rychle!“

„Jen počkej! Můžeš si domyslet, že jako uprchlíci se nebudou příliš ukazovat. Kromě toho myslím, že bude záhodno, abych je na tvůj příchod připravil.“

Starý trapper vstal a odešel, neboť se obával, že by jeho malá očka mohla brzy ronit velké slzy.

Karpala běžela zatím ke svým pěstounům. Ti ovšem nebyli její zprávou příliš příjemně překvapeni, neboť se oba obávali, že ztratí milovanou dceru. Kalyna s pláčem dívku objala.

„Karpalo, má holubičko! Mé děťátko milé! Nesmíš od nás! Nesmíš! Puklo by mi srdce!“

Karpala nevěděla, co odpovědět. Milovala své pěstouny vřelou láskou. Již si zvykla na myšlenku, že je sirotkem, a teď…

Dala se do pláče, sama nevěděla, jsou-li to slzy žalu nebo radosti.

„Matičko!“ volala, a přitulila se ke kněžně. „Mám tě tak ráda! Ale dovolíš přece, abych viděla své rodiče?“

„Nijak ti nebráníme, dceruško, abys je viděla. Nechci jen, aby si tě vzali s sebou. Musíš zůstat u nás!“

„Kalyno, ó Kalyno!“ hořekoval tejš. „Dnešní den je nejnešťastnější v našem životě.“

Karpala i jeho objala: „Tatíčku, matičko! Neplačte! Vždyť i vy jste moji dobří rodiče a jimi zůstanete.“

Shledání nahoře ve skalní skrýši bylo dojemné. Všichni se radovali. Karpala našla své rodiče i bratra. George se těšil, že nyní nebude jeho sňatku s Karpalou stát nic v cestě. Mila se radovala, že její přátelské vztahy ke Karpale se změní v příbuzenský svazek.

Největší radost však měl Tlustý Sam, že se mu všechno tak šťastně podařilo.

A tak smutní zůstali jen tejš a jeho manželka. Věděli, že asi ztratí dceru, jediné dítě, které milovali. Nechtěli jí však stát v cestě a stavěli její blaho nad své vlastní.

Zatím, co v jeskyni všichni živě hovořili, vystoupil Sam se svými druhy, Jimem a Timem, vzhůru na okraj kráteru.

Dlouho seděli mlčky a zírali do dálky.

Náhle se vydral dlouhý vzdech z hrudi Tima Snakera. Jim –jako by čekal na toto znamení, vzdychl ještě hlouběji.

Nastalo opět delší ticho. Konečně řekl smutně Tim:

„Jářku, Jime, je právě čas, kdy bizoni táhnou na jih.“

„Yes. Mustangové také,“ podotkl Jim.

„A my tady sedíme,“ povzdychl Tim.

Oba se odmlčeli. I Sam mlčel. I on toužebně hleděl do dálky a pociťoval touhu po nekonečných prériích, po dobrodružstvích na savaně, ale v jeho touze byl ještě jeden odstín, vzpomínka na děvče z Rodeviče, na Lucy, která na něho čekala na Lindsay-home.

„Time!“ začal opět po chvíli Jim. „Potkal jsi tady už jednoho, jediného bizona?“

„No!“

„Nebo snad medvěda grizzlyho?“

„No!“

„Nebo alespoň jedno jediné mizerné opossum?“

„No!, Bídná krajina, yes,“ a Tim si opovržlivě odplivl.

„Same!“ pravil po chvíli opět Jim. „Mluvil jsi s ním?“

„S kým? S opossumem nebo s grizzlym?“ ptal se nevinně tlustý trapper.

„Nonsense!“ řekl nevrle Jim. „S Hermanem!“

„Hm. O čem jsem s ním měl mluvit?“

„O našem odjezdu!“

„Snad to tak nechvátá,“ řekl Sam klidně.

„Jak to, nechvátá?“ durdil se Tim. „Jak dlouho tady máme ještě okounět? Svou úlohu jsme splnili, tak co dál?“

„Tim má pravdu!“ vmísil se do řeči jeho bratr. „Co tady? Člověk lidem slovo nerozumí a zvíře tu nevidí.“

„Počkat, boys!“ namítal tlustý. „Dosud ještě není všechno v pořádku. Já se z Ruska nehnu, dokud nebude Borodova rodina šťastně za hranicemi. Ostatně do prérií na bizony se stejně už včas nedostanete.“

„Damn it. Vlastně máš pravdu. Ale je to všivá krajina, ta Sibiř,“ poškleboval se Jim a na potvrzení svých slov plivl přes okraj kráteru.

Kapitola sedmnáctá ZLÝ KISMET IBRAHIMA PAŠI

Lehký východní vánek čeřil vlnky na Kara Denis. Směrem od Eregli k Oděse se houpala na vodě těžkopádná tekne, jedna z těch bídných lodic, které obvykle plují jen podél pobřeží. Tato loď byla z nejhorších svého druhu, a proto bylo tím nápadnější, že se tentokrát odvážila na otevřené moře.

U zábradlí stál bohatě oblečený, černovousý Turek a vedle něho muž, který působil dojmem nosiče v pracovním oděvu. Muž v ošumělém, zašpiněném kabátě, s fezem lesknoucím se mastnou špínou, byl však pánem nad životem a smrtí na lodi, byl to sám kapitán.

Mužstvo lodi, pokud šlo o špínu a nečistotu, ještě zdaleka předčilo svého kapitána. I ono potvrzovalo dojem nepořádku, který návštěvník lodi musel mít již při prvním pohledu.

„A kdy tedy myslíš,“ pokračoval černovousý Turek ve svém hovoru s kapitánem, „že vlastně tento starý hrnec dopluje do Oděsy?“

Kapitán vrhl na cestujícího rozezlený pohled.

„Kdo ví? Bude-li vítr vát ve stejné síle, pak snad můžeš za pět dní vystoupit na pobřeží Moskov memleketi, inšallah!“

„Cože? Pět dní?“

„Evét, paša! Inšallah!“

Turek zlostně dupl nohou. Jeho pohled starostlivě spočinul na mizící čáře maloasijského pobřeží na jihu. Pak se jeho zrak svezl po líně se ve větru plácajících plachtách a konečně ulpěl na přihlouplém, ale poctivě vyhlížejícím kapitánově obličeji.

„Nemůžeš dát napnout víc plachet, abys zvýšil rychlost lodi?“

„Yok, pašo! Tomu ty nerozumíš. Napjal jsem již všechny plachty, více nemohu.“

Cestující mlčel.

„Proč jsi najmul ‚Erdek‘, ‚Kachnu‘?“ pokračoval kapitán. „Říkal jsem ti hned včera, jak dlouho pluje do Oděsy.“

Loď se tedy jmenovala ‚Kachna‘. Přiléhavé jméno. Jako tlustá kachna se kolébala na vlnách a plula líně a pomalu.

„Opakuji, co jsem ti řekl již včera,“ řekl nevrle černovousý. „Vysvětlil jsem ti, že má záležitost spěchá a že mi sám padišáh, Alláh dej mu tisíc let života!, nařídil, abych se neprodleně vydal na cestu do Oděsy!“

„Vím, že padišáhova milost, dej mu Alláh tisíc let!, září nad tvou hlavou, Ibrahime pašo. Vždyť padišáh jen svým oblíbencům daruje adu, jako tobě dal.“

Jižní pobřeží Černého moře je jen velmi málo členěné. Poloostrovů je zde málo a ostrovy skoro žádné. Několik málo ostrůvků, které zde jsou, se však vyznačují nevídanou krásou. Ibrahim paša byl majitelem jednoho z nich a na něm zpravidla trávil léto.

„Divím se, Ibrahime pašo,“ pokračoval kapitán, „že jsi nečekal do zítřka. Kdybys vzal ‚Balyk‘, ‚Rybu‘, která zítra vyjíždí, byl by ses, inšallah! dostal do Oděsy o dva dny dříve. Proč jsi se tedy rozhodl pro ‚Erdek‘?“

Turek si odkašlal.

„Tomu zas ty nerozumíš!“ řekl po chvíli. „Víš, že můj rozkaz zní, abych se vydal první lodí na cestu do Oděsy. A je ti známo, že padišáh, dej mu Alláh tisíc let života!, chce, aby jeho rozkazy byly plněny. První lodí, která vyjela, byla tvá, ‚Erdek‘; proto jsem ji vzal.“

„Pak musíš být také spokojen s její rychlostí. Nu, kdo ví, snad tam budeme i dříve než ‚Balyk‘ inšallah! Snad ‚Ryba‘ vypluje později, nebo ani vůbec nevypluje. Všechno je u Alláha, který řídí osudy světa.“

Ibrahim paša neodpovídal. Co také měl říci? Vždyť své rychlé poslání do Oděsy předstíral jen proto, aby zakryl, svůj náhlý útěk z padišáhova území.

V poslední době mu štěstí nepřálo. Od svého poslání v Tunisu, které, jak naši čtenáři vědí, dopadlo pro Ibrahima pašu smutně, upadal pomalu, ale tím jistěji u sultána v nemilost. Chtěl alespoň poslední dny svého života strávit v klidu, a proto se uchýlil na ostrůvek v Černém moři, který mu panovník kdysi daroval. Nebude-li na očích v Istanbulu, snad na něho padišáh a možná, inšallah!, i jeho osobní nepřátelé zapomenou. Takto uvažoval.

K náhlému útěku na ostrůvek ho též přimělo objevení se dětí Anne Eaglenestové v Cařihradě.

Zlobil se sám na sebe, že tehdy označil hodinky konzula Eaglenesta za svůj majetek. Tušila snad nyní rodina, že měl nějaký podíl na zlém osudu, který je potkal?

Kdykoli o této věci přemýšlel, nikdy si nebyl jistý, zda si má tuto otázku zodpovědět kladně nebo záporně. Vždyť zápletka nebyla tak jednoduchá a bylo možné se obávat, že sourozenci Eaglenestovi se jednoho krásného dne mohou objevit v Cařihradě, aby žádali počet z jmění svého otce, které si Ibrahim neprávem přivlastnil.

Sice si v duchu nesčetněkrát opakoval, že jeho obavy jsou zbytečné, ale pak se vždy opět a opět objevily. Strachoval se, že by ho snad mohl prozradit i jeho spoluviník, derviš Osman, o jehož pobytu teď neměl ani zdání. Tehdy v Tunisu se sice stal svědkem jeho zatčení, marně však hledal nějaké zprávy o tom, co se se zajatcem později dělo. Poslal i zvláštního zvěda do Tunisu, aby se dopátral podrobností o dervišově osudu, avšak marně, nad zajatcem jako by se země slehla. Ibrahim tušil, že se mazanému Osmanovi snad podařilo uprchnout; proč se však nevracel do Istanbulu? Byl snad odsouzen k smrti, nebo k doživotnímu zajetí? Hlavní věcí pro Ibrahima bylo, aby před smrtí nebo v žaláři neprozradil nic o jeho účasti v osudech rodiny Eaglenestových.

Nyní však uplynula dlouhá doba, aniž se něco událo, a proto myslel, že derviš buď utekl, nebo zemřel, aniž co prozradil. Ale, šejtan nikdy nespí a v Istanbulu je plno cizích konzulů, kteří rádi velmi energicky žalují své strasti u Vysoké Porty, a padišáh potom zpravidla velmi krutě trestá. Proto se Ibrahim raději uchýlil na ostrůvek v Černém moři.

Před svým odjezdem si ovšem dobře kryl záda. Nechtěl být překvapen. V Istanbulu měl své zvědy, kteří mu vše, co se na úředních místech dělo, ihned oznamovali. I oproti případné ztrátě jmění se pojistil tím, že většinu svého majetku zpeněžil a peníze uložil v ruské bance v Moskvě. Byl si nyní skoro jistý, že se mu již nic nepříjemného nemůže stát.

Svým cařihradským zvědům vděčil za svůj život. Včera se dozvěděl, že padišáhovi byly doneseny zprávy o několika zločinech a nesprávnostech, kterých se dopustil ve státní službě. Jeho jmění mělo být zkonfiskováno a na jeho hlavu byla vypsána odměna.

Ibrahim po obdržení této zprávy nemeškal. Hned se dal převézt člunem do Eregli, odkud se hodlal vydat lodí do Oděsy.

Ale zde začala jeho smůla. Jediná loď v přístavu byla právě ubohá ‚Erdek-Kachna‘, která se hodila jen pro pobřežní plavbu. Ibrahim však doufal, že snad cestou potkají nějaký ruský parník, na který by přestoupil.

Snad již zítra zde bude zpráva o tom, že má být zatčen. Proto se nerozmýšlel a najal jedinou loď, která v přístavu kotvila. Kapitánovi pověsil na nos bajku o svém tajném poslání a slíbil mu vysokou odměnu, takže stařík, který ho znal z dřívějška a který byl přesvědčen, že Ibrahim je miláčkem padišáha, hned dal vytáhnout kotvu a bez meškání a vlastně i bez rozmýšlení se pustil na moře.

Paša si nedělal žádné valné představy o rychlosti staré, chatrné lodi. Svůj život i svůj majetek svěřil této kocábce jen proto, že neměl jinou možnost útěku. Nyní však skutečnost předčila jeho nejhorší obavy. V prvních hodinách jízdy se mu zdálo, že vzdálenost od břehu se vůbec nezvětšuje, a proto se také ptal kapitána, nemůže-li rychlost lodi zvýšit napnutím dalších plachet.

Odpověď poukazující na kismet ho nijak nepotěšila. A kdyby majitel lodi věděl, jaká cena je vypsána na hlavu jeho cestujícího! Ibrahim nepochyboval o tom, že by dal v tom případě ihned rozkaz k obrácení lodi a byl by plul přímo do Istanbulu, aby si tam vyzvedl odměnu.

Poslední kapitánova slova byla řečena tónem, který pašovi vzal všechnu chuť k další zábavě. Ani kapitán se nechtěl se svým cestujícím dohadovat o závodních schopnostech ‚Erdeku‘ a raději se odebral do své kajuty.

Ibrahim osaměl. Poprvé v životě začal přemýšlet. Kismet! Bylo jeho kismetem, aby sešel hedvábnou šňůrou se světa, nebo měl prožít klidné stáří v nějakém zapomenutém městečku Ruska, kde mohl svého jmění v klidu užít? Co by mu bylo v prvním případě platné, že sedl na starou loď, která právě kotvila v přístavě Eregli? Osud by ho jistě dohonil a podal mu s chladným úsměvem obávanou šňůru ze zeleného hedvábí. A v druhém případě byl rychlý útěk zbytečný. Pak mohl s klidem čekat na lepší a pohodlnější loď, a kismet by ho uchránil, i kdyby se tomu protivilo tisíc šejtanů. Proč vlastně lezl do těchto starých, rozviklaných necek? Má-li kismetem předurčen šťastný útěk, pak se mu ani padišáh nedostane na kůži.

Tak nebo tak: kismetu neujde. Byla to vlastně hloupost, že opustil svůj ostrůvek, ano, mohl dokonce s klidem vyčkávat v Istanbulu další vývoj událostí. Proč se tedy dal na útěk?

Takový asi byl běh myšlenek Ibrahima paši. Náhle se však jeho mysl obrátila jiným směrem.

Byla to opravdu hloupost, že se dal na útěk? Vždyť i pes se vyhne ráně, která mu má být uštědřena. A on také neudělal nic jiného. Kismet ho ohrožoval, a on se vyhnul. Že se octl na lodi, kterou pro její pomalost posílal ke všem čertům, i to byl prostě kismet.

Ibrahim potřásl hlavou. K čertu s úvahami o osudu či kismetu! Netrapme si hlavu hloupostmi. Jen se nepoddávat slabošskému přemítání.

Pohrdavě se usmál, otočil se na podpatku a kráčel ke své kajutě, vstříc svému kismetu.

Po celý den vál vítr od východu, takže ‚Erdek‘ se dostávala pomalu, ale přece jen vpřed. K večeru se náhle vítr změnil v drsný severák, který loď srážel. Nemotorné plavidlo proti němu nemohlo dobře manévrovat. V noci pak přišlo neštěstí. Severák se změnil v bouři, ne sice prudkou, ale přece jen silnější, než aby ji mohla chatrná ‚Erdek‘ překonat. Krátce po půlnoci se zlomilo kormidlo a loď se stala hříčkou vln. Vítr ji hnal pomalu zpět k maloasijskému břehu, odkud krátce před tím vyplula. Kapitán i mužstvo se s klidem Orientálců odevzdali do rukou osudu. Na opravu zlomeného kormidla nebylo ani pomyslení a proto byl kapitán vlastně rád, že ho vítr žene jižním směrem k asijskému břehu, kde v pobřežních vodách mohl potkat loď, která by je vzala do vleku k nějakému přístavu, ať už ke kterémukoliv.

Když se neštěstí přihodilo, spal Ibrahim ve své kabině. Kapitán ani neuznal za vhodné vzbudit ho a říci mu, co se stalo. Proč také? Vždyť ten muž nemohl nijak pomoci a na palubě by jen překážel. Proto se Ibrahim dozvěděl trapnou novinu teprve zrána, když vyšel na palubu.

Nejprve běhal po lodi, a zatínal pěsti v bezmocném vzteku. Pak začal pustě zlořečit kapitánovi, na kterého svaloval veškerou vinu. Žádal, aby kormidlo okamžitě opravil, aby loď mohla plout dále na sever, a hrozil mu v případě neuposlechnutí všemi Alláhovými i padišáhovými tresty.

Majitel lodi zůstal dlouho klidný. Neodpovídal a myslel si své. Když mu už konečně Ibrahimovo řečnění trvalo dlouho, pronesl zcela klidně staré turecké přísloví: It havlar, kjarvan gečer, pes štěká, ale karavana táhne dál.“

Ale ani to nepomáhalo, a paša zuřil stále víc. Konečně kapitána přešla trpělivost.

„Mlč! Již ani slovo!“ pronesl ostře. „Chováš se směšně, jsi blázen. Pamatuj si, že pánem na lodi jsem já. Budeš-li ještě zlořečit, dám tě hodit do moře, nebo posadit v řetězech do podpalubí. Mám k tomu právo. Kdo brojí proti mně, jako kapitánovi, toho mohu považovat za vzbouřence.“

Ibrahimovi bylo, jako by ho někdo polil studenou vodou. Uvědomil si, že se choval opravdu pošetile a namísto zlosti se ho zmocnil náhlý strach.

Tam na jihu na pobřeží na něho čekali sultánovi pochopové, v jejichž rukou byla smrt. Jistě měl kapitán úmysl, nechat se zavléci nějakou lodí do nejbližšího přístavu. Tomu chtěl Ibrahim za všech okolností zabránit. Kapitán ovšem pro jeho návrhy měl málo porozumění. Vše, čeho paša mohl dosáhnout, byl slib, že může přestoupit na kteroukoliv loď, jestliže ji potkají. Více kapitán udělat nemohl a nechtěl.

Naděje, že takovou loď potkají, byla ovšem nepatrná, ale Ibrahim se jí držel jako tonoucí stébla. Celou dobu strávil u zábradlí, prohledávaje obzor dalekohledem, ale kýžená plachta se neobjevila. ‚Erdek‘ byla zatím pomalu hnána k tureckému pobřeží.

Pozdě dopoledne se vítr náhle obrátil a začal vát od západu, takže loď byla nyní hnána na východ. Ibrahimova naděje rostla. Začal opět věřit ve svůj šťastný kismet.

Alespoň bylo odvráceno bezprostřední nebezpečí, totiž přistání na tureckém pobřeží. Co kdyby se vítr snad dokonce obrátil k severu. Pak by veškeré nebezpečí pominulo.

Tuto radost však vítr Ibrahimovi neudělal. Ke konci odpoledne i za večera nastal opět starý kurs k západu. Ani v noci nenastala změna. Paša nezavřel po celou noc oka a myslel stále na to, jak se dostat na sever, kde mu kynula svoboda.

Příštího dopoledne plula ‚Kachna‘ asi na výši Asmary, když náhle Ibrahim, který za svítání opět zaujal s dalekohledem místo u zábradlí, zahlédl na východě bod, který se rychle blížil. Brzy již nebylo pochyb, že je to loď, plující na západ.

Ibrahima paši se zmocnilo vzrušení. Pod kterou vlajkou pluje blížící se loď? Jestliže to bylo západozemské plavidlo, pak mohl klidně vejít na jeho palubu. Horší by ovšem bylo, kdyby šlo o tureckou loď. V tomto případě se Ibrahim odhodlal, že svou přítomnost na ‚Kachně‘ zatají. Vždyť nebylo třeba, aby se ukazoval na palubě, tím méně pak, aby na druhou loď přešel. Bude-li ‚Erdek‘ vzata do vleku, skryje se v kajutě a bude se snažit, aby se po přistání dostal nepozorovaně na pobřeží. Nechytnou-li ho při tom, pak si již nějak pomůže dál.

Paša ani na okamžik neopustil své pozorovací stanoviště. Bod se rychle zvětšoval; brzy se objevila celá plachta i se stožárem a krátce nato i trup lodi. Byla to moderní jachta, která jistě patřila nějakému západozemci.

Kapitánovi se blížící loď nezamlouvala. Podle jeho názoru to bylo nějaké zbytečné, ba ničemné plavidlo, které se bez potřeby potulovalo po mořích. Z rychlosti, kterou se jachta blížila, bylo možné usoudit, že má silný stroj. Konečně, i tato loď byla dobrá, jen když pochroumanou ‚Erdek‘ dovleče do přístavu.

Zatímco se kapitán oddával sladké naději, že se konečně dostane do přístavu, zmocňoval se Ibrahima paši rostoucí neklid. Tuto jachtu, která s takovou lehkostí klouzala po vlnách, již někde spatřil. Ale kde, kde? Náhle se rozpomněl: Ano, v Tunisu! Ta jachta patřila bláznivému Angličanovi, který ho kdysi v Cařihradě poctil svou milou návštěvou, a který, jak se Ibrahim právem domníval, měl na svědomí nešťastný konec dobrodružství v Tunisu.

Nebo se snad mýlí? Vzpomněl si, že tehdy byl na lodi velký Angličanův obraz. Ten ovšem mohl být zatím odstraněn. Pro jistotu se Ibrahim schoval za stožár, aby nebyl snad někým z posádky blížící se lodi zahlédnut. Však již v nejbližší chvíli se dozví, co a jak.

Obrysy lodi se stávaly zřetelnějšími. Nejdříve ovšem jen pro Ibrahima, který jediný měl dalekohled, neboť kapitán se podobnými novotami, které si vymysleli blázniví, čertem posedlí Frankové nezabýval, a spoléhal ještě na své staré oči. Konečně bylo možné rozeznat osoby, které se pohybovaly na palubě jachty. Ibrahim sebou náhle trhl: Nebylo pochybnosti, tam u zábradlí stál dlouhý Angličan, oděný tím bláznivě kostkovaným oblekem, jako kdysi. A vedle něho? Alláh akbar! Ano, tam stál onen protivný cizinec, který mu již v Istanbulu způsobil tolik nepříjemností, a který se vydával za mladého Eaglenesta. Právě se obrátil stranou ke svému společníkovi, takže Ibrahim mohl zcela jasně spatřit jeho obličej.

Paša si dlouho další cestující neprohlížel, a již běžel ke kapitánovi. Bylo nutné jednat rychle; tito lidé se za žádných okolností nesměli dozvědět, že se nachází na palubě ‚Erdeku‘.

„Effendi,“ oslovil kapitána náhle velmi zdvořile, ale hlasem chraptivým, „poznávám lidi, kteří jsou na oné jachtě. Jsou mezi nimi moji zarytí nepřátelé.“

„Opravdu?“‚ řekl kapitán nevěřícím hlasem. „Jak to můžeš tvrdit? Vždyť je loď ještě tak vzdálena, že obličeje lidí není možné rozeznat.“

„Poznal jsem je dalekohledem. Chceš-li, můžeš se přesvědčit, že je možné i na tuto vzdálenost rozeznat každou osobu na palubě. Rád bych nyní věděl, co budeš s těmito lidmi projednávat.“

„To si můžeš domyslet. Požádám je, aby mou loď zavlekli do nejbližšího přístavu.“

„Očekával jsem to. A co když tě požádám, abys s nimi vůbec nejednal a nechal je plout dál?“

„To neudělám. Jak tě může něco tak nesmyslného napadnout?“

„Chápu tvé stanovisko. Vžij se však i ty do mého postavení.“

„Rozumím ti, ale nemohu si pomoci. V prvé řadě musím myslet na svou loď. Proč se vlastně těch lidí bojíš? Vždyť se ani nemusí dozvědět, že jsi na palubě.“

Ibrahim spokojeně pokývl hlavou.

„Máš pravdu. Nesmím se před nimi ukázat, jinak mi budou dělat potíže a já bych pak nemohl vyřídit padišáhovo poslání v Oděse.“

Kapitán chvíli přemýšlel.

„Bude ovšem nutné, abych své lidi poučil, že o tobě nesmějí mluvit,“ řekl po chvíli.

„Můžeš se na své mužstvo spolehnout?“

„Myslím, že ano. Slíbíš-li jim slušný bakšiš, nebudou o tobě mluvit.“

„Bakšiš dostanou dobrý. Jen je pouč, aby drželi jazyk za zuby.“

„Dobrá, postarám se o to. Co uděláš dál?“

„Při nejbližší příležitosti opustím člunem loď a pokusím se nějakým způsobem dosáhnout pevninu.“

„Mašallah,“ divil se kapitán. „Proč nechceš zůstat na lodi, až se dostaneme do nějakého přístavu?“

Ibrahim hledal odpověď. Nemohl přece kapitánovi říci, že ho hledá padišáhova policie, a že se nesmí ukázat v žádném větším městě.

„Musím volit nejjistější cestu,“ řekl konečně. „V první řadě musím mít na mysli sultánův rozkaz a ten mohu splnit jen tehdy, když se tajně vzdálím.“

„Hm. Snad máš pravdu. Jsem ochoten přenechat ti jeden ze svých člunů, když mi zaplatíš škodu, která stihla mou loď. Však ti to jistě padišáh, dej mu Alláh tisíc let!, hojně vynahradí.“

„S tím, co ti dám, budeš jistě spokojen.“

„Dobrá. To je tedy v pořádku. Budeš asi chtít opustit ‚Erdek‘ v noci?“

„Ovšem. Bylo by mi milé, kdyby vzdálenost od pobřeží nebyla příliš velká.“

„Hm. To je těžká věc. Nemohu přece již nyní vědět, kam poplujeme.“

„Musíš se snažit přemluvit kapitána cizí lodi, aby se držel u pobřeží. Jsi rozšafný muž a jistě tě proto nějaký důvod napadne.“

„Snad to nějak zařídím.“

„Především pamatuj, že mne nikdo nesmí vidět. Uvědom si, že na tom závisí vyplnění padišáhova rozkazu, dej mu Alláh tisíc let!“

„Neboj se. Frankové jsou hloupí jako štěňata.“

Ibrahim nevrle zavrtěl hlavou.

„Nevíš; co mluvíš. Poznal jsem Franky a vím, že jsou to nebezpeční lidé.“

Kapitán se povýšeně usmál.

„Nu, však brzy uvidím, co a jak.“

„Jdu do podpalubí. Dej hned rozkazy svému mužstvu. A ještě o něco tě chci požádat: Snad někdo z cizí lodi přijde na tvou palubu, aby s tebou vše projednal. Zaveď ho laskavě do své kajuty, která sousedí s mou. Uslyším tam, o čem budete hovořit a snad se dozvím něco o účelu jejich cesty.“

„Dobrá. Udělám ti po vůli.“

„A buď opatrný. Upozorňuji tě ještě jednou, že Frankové na oné jachtě jsou nebezpeční lidé. Jdu, loď bude nejdéle za pět minut vedle našeho plavidla.“

Ibrahim se rychle vytratil. Kapitán svolal mužstvo, aby mu dal patřičné rozkazy.

Cizí jachta se zatím přiblížila. Na její přídi se leskl kovový nápis „Eaglenest, Orlí hnízdo“. U zábradlí stál majitel lodi, dlouhý, hubený lord ve svém pověstném kostkovaném obleku, s kostkovaným cylindrem na hlavě. Bavil se živě s dvojicí mužů, z nichž jednoho Ibrahim správně poznal. Byl to Herman effendi, z něhož se později vyklubal Herman Eaglenest. Druhý, který mu byl nápadně podobný, byl George Orjelčasta.

Nápadně oblečený lord vzbudil u mužstva ‚Kachny‘ nemalý podiv. Nebyl však jediným mužem na palubě, na něhož vyvalovali udiveně oči. Stály tam ještě dvě další skupiny lidí, kvůli nimž mezi mužstvem ‚Kachny‘ skoro vznikla hádka.

První skupinu tvořili tři lidé, z nichž dva byli tak tlustí, že kožichy obepínající jejich těla vypadaly jako vycpané. Velké kožešinové čepice pokrývaly jejich hlavy, takže bylo vidět jen kulaté obličeje s dobromyslně zářícíma očkama. Vedle nich stála dívka v podivném úboru, jaký turečtí námořníci ještě nikdy nespatřili, ačkoli se do Istanbulu sjíždějí národy skoro celého světa.

„Odkud asi jsou?“ divil se jeden z lodníků.

„To nevíš?“ poučoval ho druhý. „Je přece jasné, že to mohou být jen Eskymáci.“

„Proč si to myslíš?“

„Podle kožichů je poznávám. V Eskimon memleketi je taková zima, že slunce hned jak vyjde, zamrzne a nemůže vydávat teplo. Teprve na hranici té říše opět rozmrzne. Proto tam všichni lidé nosí tlusté kožichy.“

„Mašallah, jaká je tam asi zima!“

„Příšerná zima! Nemůže být ani jinak, neboť celá země je tam vlastně z ledu. Sultán v Eskimon memleketi má prý palác vystavěný z ledu, celý průhledný. I zařízení toho paláce je ledové, postele, polštáře i peřiny.“

Za té řeči se mluvčí pyšně rozhlížel, neboť si na svých vědomostech nemálo zakládal. Byl velice překvapen, když se jeden z jeho druhů náhle ozval:

„Hlupáku. Ti lidé nemohou pocházet ze země, kterou jsi právě jmenoval.“

„Cože? Chceš mne poučovat? Mne, který sjezdil celý svět?“

„Jen pomalu. Jiní také něco viděli. Musím ti říci, že kdyby tito lidé vskutku pocházeli z kraje, o němž jsi mluvil, tak by u nás horkem ani nevydrželi. Tím méně by nosili kožichy. Naopak, ti asi budou nepochybně ze země, kde je velké horko, takže by u nás zmrzli, kdyby se nezabalili do kožichů.“

„Taková země není,“ namítal znalec Eskymáků.

„Že ne? Copak jsi ještě nikdy neslyšel o Ateš Vilajeti –Ohňové zemi, jejíž obyvatelé uctívají šejtana a požírají oheň?“

„Ano, znám ji,“ doznával muž, který sjezdil svět, aby si před svými přáteli nezadal.

„Vidíš!“ kasal se jeho odpůrce. „Byl jsem tam kdysi před lety. Je to hned vedle Čin-ve-Mančin. Tou zemí protéká velká řeka Mississippi, a její obyvatelé neustále válčí s padišáhem Ostralija memleketi. Jsou to divní lidé. Živí se ohněm, který tam vyvěrá z děr v zemi, a na tom si pochutnávají stejně, jako Osmanli na pilafu.“

„Mašallah!“ ozvalo se sborem. „Je to možné?“

„Proč by to nebylo možné? Sám jsem tam byl. Však uvidíte, až se tam ti začnou krmit!“

Nikdo neodporoval. Ani muž, který sjezdil celý svět.

Horší to ovšem bylo s druhou skupinou, která by byla i kdekoli jinde jistě způsobila nemalý rozruch.

Dva z té skupiny byli nekonečně dlouzí a hubení, oblečení v těsně přiléhající kožené šaty, kdežto třetí z nich byl tlouštík, oblečený do volného koženého kabátce. Jeho kulatý obličej se leskl jako úplněk, nebo spíše ještě jako talíř, na němž plula dvě malá, ale zato tím bystřeji hledící očička. Chlupatá medvědí čepice doplňovala tlouštíkův oděv, na jehož rameni visel podivný klacek, proslulá Lucy. I oba dlouháni měli podobné zbraně. Zkrátka, byl to známý trojlístek, Tlustý Sam s nerozlučnými bratry Snakery.

«««

Vraťme se nyní k tomu, co se událo na Dobroničově dvoře před odjezdem našich přátel.

Příštího rána po dni, kdy přijel Herman Eaglenest, se radila celá společnost o tom, jakým způsobem odjet z Ruska. Šlo tu mezi jiným též o to, jak si zajistit zajatce. Pokud běželo o Polikeva, ukázalo se, že je zbytečné se o něm radit, neboť jej našli zrána v udírně oběšeného. Odsoudil se vlastní rukou a unikl tak přísné carově spravedlnosti.

Jeho smrtí se všechny otázky značně zjednodušily. Starý hrabě Vasilkovič se ovšem musel vrátit do Moskvy, aby dosáhl uznání svých práv a uplatnil nároky na své statky, které mu Polikev tak podlým způsobem odcizil. Bylo sice záhodno, ale ne bezpodmínečně nutné, aby ho na té cestě doprovázel i jeho adoptovaný syn George. Starý hrabě však po delším váhání souhlasil, aby George raději doprovodil svého bratra zpět do Anglie.

Byly zde dvě možnosti, jak cestu uskutečnit. Buď se mohli vydat přes čínské území, tato cesta byla sice bezpečnější, ale také mnohem obtížnější, takže tu byly obavy, zda ji Borodovi rodiče bez újmy překonají. Druhá cesta, přes celou Sibiř až ke Kaspickému a Černému moři, byla sice nebezpečnější, ale nebezpečí bylo možné přece jen více čelit.

Herman Eaglenest byl vlastníkem mimořádných pasů, v nichž byla také zmínka o jeho služebnictvu. I kníže Bula a jeho manželka se rozhodli, že svou Karpalu doprovodí na její cestě do Anglie, kde měla být oddána s Georgem. Kníže chtěl s sebou vzít čtyři muže ze své družiny, a tak bylo rozhodnuto, že Borodovi rodiče s nimi pojedou přestrojeni za Burjaty. I Lomonova, bývalého derviše, chtěli vzít s sebou, aby ho později v Istanbulu použili za hlavního svědka proti pašovi Ibrahimovi. Derviš byl pečlivě oholen a jeho vlasy byly ukryty pod velkým hustým čepcem, takže zločinec přestrojený za ženu, prodělal cestou zase jednu ze svých nesčetných proměn. Při průjezdu menšími osadami nebylo třeba žádných mimořádných opatření, stačilo ho svázat a dát mu případně roubík. Při cestě většími městy ho však Tlustý Sam napřed omámil uspávacím nápojem a usadil do uzavřeného tarantasu kněžny Kalyny jako její nemocnou společnici.

Plán k tomu přestrojení vymyslel tlustý trapper, jehož lstivost hravě překonávala všechny obtíže.

Z Krasnovodsku na březích Kaspického moře zaslal Herman telegraficky zprávu svému bratru Martinovi do Lindsay-home. Ohlásil mu v ní šťastné ukončení výpravy a současně mu oznámil pravděpodobný den příjezdu společnosti k Černému moři do Trapezuntu.

Když konečně dosáhli moře u zmíněného města, byl Herman nemálo překvapen, když v přístavu zahlédl již zdaleka bíle zářící jachtu lorda Lindsaye. Dobrý Englishman si nedal ujít příležitost, aby svého třetího synovce osobně nepřivezl domů.

Po prvním radostném přivítání byla vykonána porada a na té bylo rozhodnuto, že se především všichni musí podívat do Istanbulu, aby dostali před padišáhův soud zloducha Eaglenestů, Ibrahima pašu.

Tak se stalo, že již příštího dne jachta zvedla kotvy a po dvoudenní plavbě na východ se setkala s bloudící ‚Erdek‘. Hned od počátku jachta směřovala přímo k poškozené lodi, takže si kapitán ‚Kachny‘ mohl uspořit signalizování. Až když se lodi k sobě již značně přiblížily, dal turecký kapitán vyvěsit nouzovou vlajku.

Ihned bylo dáno z jachty znamení: „Rozumíme vám, přijíždíme na pomoc“, a zakrátko ležela jachta vedle porouchané ‚Erdek‘.

Protože ani kormidelník Smith, ani lord nerozuměli turecky, rozhodl se Herman, že bude dělat tlumočníka.

„Anglická jachta Jeho lordstva sira Lindsaye, a kdo jste vy?“ houkl na tureckou loď.

„Zde ‚Erdek‘, domácí přístav Eregli. Jedeme do Oděsy. Chcete nás vzít do vleku?“

„Do Oděsy? Ani nás nenapadne!“ smál se Herman.

„Máme zlámané kormidlo, nemůžeme dál,“ lamentoval Turek.

„Ať vás odvleče nějaká loď, která má stejný kurs.“

„Kam jedete vy?“

„Do Istanbulu.“

Turek se dlouho nerozmýšlel. Mohlo trvat týdny, než potká nějakou loď, která by byla ochotná odvléci ho do Oděsy, a proto byl rád, že našel někoho, kdo byl ochoten dopravit ho do jiného přístavu.

„Vzali byste nás do Istanbulu?“ tázal se. Pak rychle dodal: „Co byste chtěli za odvlečení?“

Herman přednesl lordovi otázku tureckého kapitána. Sir David si se zájmem prohlížel ‚Kachnu‘, pak se obrátil ke kormidelníkovi:

„Co myslíte, Smithi? Můžeme se o to pokusit?“

„Proč ne, mylorde. Ten jejich kbelík je sice větší než jachta, ale přesto jej snadno odvlečeme. Cesta se nám tím ovšem poněkud prodlouží.“

„Hm. Yes! Mohu si to představit. Ale nejsme přece barbaři, jsem Englishman, yes! Prodlouží-li se naše cesta o den, na tom nezáleží. Ibrahim neuteče. Hermane, co říkáš, he?“

„Jsem stejného názoru,“ odpovídal mladý muž. „Na jednom dni nezáleží.“

„All right! Vezměte je do vleku! Ale jen dotehdy, pokud nepotkáme jinou loď, která by se jich ujala.“

„A náhrada za vlek?“

„Nejsem kupčík,“ zabručel rozmrzele sir David. „Jsem lord Lindsay a nepotřebuji jeho mizerných pár piastrů. Řekni mu to, well.“

Herman tlumočil tuto zprávu tureckému kapitánovi a připojil přání, podívat se s lordem na palubu cizí lodi, kde by se mohli dohodnout o podrobnostech. Netušil ovšem, že tím vychází jen vstříc Turkovu přání, který právě přemýšlel, jak by cizince dostal do své kajuty, jak si to přál Ibrahim.

Zanedlouho seděli v malé kapitánově kabině na ‚Kachně‘ pohromadě čtyři osoby: Lindsay, Herman, turecký kapitán a jeho otrhaný kormidelník. Pokuřovali z čibuků a popíjeli mokka z malých číšek. Takové je v Turecku zahájení jakéhokoli jednání, stejně jako u Indiánů vždy napřed koluje dýmka míru.

O podmínkách se rychle dohodli. Turek uvítal lordův návrh, že poplují poblíž pobřeží, kde Angličan doufal spíše najít někoho, kdo by se pochroumané ‚Erdek‘ ujal a zbavil ho břemena. Chtěli se však také něco dozvědět o lodi, která se měla na den nebo na dva stát jejich společníkem.

„Jeli jste do Oděsy?“ tázal se Herman.

„Evét, effendim., Ano, pane.“

„Jaký máš náklad?“

„Žádný.“

Herman pohlédl překvapeně na kapitána.

„Žádný náklad? Tomu nerozumím.“

„Nenašel jsem nic vhodného,“ vymlouval se kapitán zaraženě. „Chtěl jsem v Oděse naložit cukr.“

Herman udiveně kroutil hlavou. Výmluva se mu zdála poněkud divná. Který kapitán se vydá na cestu bez nákladu? Nenajde-li náklad, pak zakoupí jakékoli těžké zboží alespoň jako přítěž a prodá je po příjezdu s minimálním nebo třeba i s žádným ziskem. Zde jistě něco nebylo v pořádku. Podíval se zkoumavě na Turka.

Je to snad podloudník? Muž na to nijak nevypadal. Kromě toho by byl podloudník jistě chytřejší a našel by lepší výmluvu. Také loď se nehodila pro podloudnické řemeslo.

Herman si byl jistý, že před ním kapitán něco tají. Co to bylo, si ovšem nemohl domyslet a konečně si pomyslel, na tom ani nezáleží. Vezmou starou rachotinu do vleku a budou hledět, aby se jí co nejdříve opět zbavili.

„Byl jsi již někdy v Istanbulu?“ tázal se dále Herman.

„Nesčetněkrát.“

„Slyšel jsi tam o nějakém Ibrahimu pašovi?“

Kapitán se zježil. Ve vedlejší kajutě se však ještě více zježil ten, jehož jméno bylo právě proneseno.

„Slyšel jsem o něm, ale neznám ho,“ odvětil Turek podle ujednání s Ibrahimem. „Je prý velmi bohatý, a padišáhova přízeň, dej mu Alláh tisíc let života!, září nad jeho hlavou.“

„Však již dlouho zářit nebude!“ poznamenal Herman, mimoděk strhnutý k tomuto lehkomyslnému výroku.

„Jak to myslíš?“ tázal se kapitán. Byl by sám rád věděl víc o vzájemných vztazích cizinců a Ibrahima paši.

„Tak, jak jsem již řekl. Paša Ibrahim brzy svou úlohu v Istanbulu dohraje. Máme ho na mušce, darebáka!“

„S údivem slyším, že mu nejsi nakloněn.“

„Nakloněn? Jsme nepřátelé na život a na smrt,“ řekl Herman.

„Co ti udělal?“ pátral dále Turek. „Pokud vím, je Ibrahim paša hodný a zbožný muž, který plní přikázání koránu.“

Herman mávl rukou.

„Vlastně ti nic po tom není, ale domníváš-li se, že Ibrahim je zbožný muž, který plní přikázání koránu, pak se velice mýlíš. Je to nejpodlejší člověk pod sluncem!“

„Mluvíš v hádankách. Ibrahim paša, že by, to si ani nemohu představit, effendi.“

„Uvidíš v Istanbulu!“

Turek pokyvoval hlavou.

„Hm. Myslím, pane, že mnoho nepořídíš proti pašovi Ibrahimovi. Čím jsi ty, Frank, proti mocnému pašovi?“

„Jeho moc se zhroutí toho dne, kdy proti němu povedu žalobu u padišáha. Nebo si snad myslíš, že bych se odvážil něčeho podobného, kdybych nebyl na všechno připraven? Rána, kterou proti němu povedu, ho zasáhne neočekávaně jako blesk z jasného nebe.“

„Chceš ho tedy obžalovat?“ tázal se nevinně kapitán.

„Předvedu padišáhovi společníka jeho zločinů. Nechám je s Ibrahimem postavit proti sobě. Nu, co bych ti povídal, vždyť uvidíme“, Herman se odmlčel. Teprve nyní si uvědomil, že mluví o soukromých věcech před neznámým člověkem, a ještě k tomu před člověkem, který před ním nepochybně něco tajil. V duchu si sám spílal hlupáků.

„Rád bych věděl –“ začal Turek.

Herman se však mlčky zvedl, a sir David, který z celé rozmluvy nerozuměl ani slovo, následoval jeho příkladu.

„Příliš se ptáš!“ řekl Herman Turkovi. „Mluvil jsem o věcech, které tě přece nijak nemohou zajímat.“

Kapitán by se rád dozvěděl víc, nechtěl však naléhat, aby nevzbudil podezření. Doprovodil oba Franky až ke schůdkům, u nichž byl přivázán člun, kterým přijeli.

Ibrahim ve své kóji osaměl. Poslední Hermanova slova ho naplnila šílenými obavami. Koho ten mladík mínil oním společníkem? Mohl to být jen jediný člověk, totiž derviš Osman, a ten, jak paša doufal, již dávno shnil v některém vězení v Tunisu. Jak by se mohl nyní dostat na loď jeho nepřátel? To bylo nemožné!

Ale šejtan nikdy nespí; co kdyby přece, lépe bude vyhnout se i teď ráně kismetu. Ibrahim se pevně rozhodl, že ještě téže noci se vydá člunem k pobřeží. Tam se již někde ukryje, než se naskytne vhodná příležitost k útěku do ciziny.

Naši přátelé zatím stoupali na palubu. Kapitán šel vpředu, za ním oba cizinci a kormidelník uzavíral průvod. Náhle kormidelník uchopil nenápadně mladíka za rukáv, položil současně prst na ústa a významně stočil oči směrem ke kapitánovi. Herman hned pochopil, že muž si s ním přeje mluvit v kapitánově nepřítomnosti. Na ‚Erdeku‘ to ovšem nebylo možné, a proto Herman uznal za vhodné, pozvat muže na palubu jachty.

Než sestoupili do člunu, obrátil se ke kapitánovi:

„Málem bych byl na něco zapomněl. Který z vás půjde s námi na naši loď? Je bezpodmínečně nutné, aby někdo z vás dohlédl na spojování obou lodí lanem a mohl zavolat na vaši loď příslušné rozkazy.“

Kapitán s tím byl srozuměn.

„Ano, máš pravdu. Já nemohu ze své lodi odejít, ale kormidelník pojede s vámi. Později, až bude ‚Erdek‘ lanem připevněna k vaší lodi, pošlu pro něho kaik.“

Herman nastoupil do člunu, za ním kormidelník. Zdálo se, že lord je návštěvou z turecké lodi méně nadšen, neboť zabručel na svého synovce:

„Co je to? Vzít toho chlapa na naši loď? Nanese nám tam celý pluk vší a blech, yes! Musíme čistit celou jachtu.“

„Mám k tomu jisté důvody, milý strýčku.“

„Chci vědět důvody, yes, well.“

„Později, strýčku, dovolíš-li. Nyní ti to nemohu vysvětlovat.“

Lord nespokojeně broukal:

„Pěkné poměry na starých neckách! Svinstvo! Damned!“

„Myslíš hmyz?“

„Yes. Všiml sis, jak to vypadalo v kapitánově kajutě?“

„To je pravda! Jen se to tam hemžilo.“

„Hrozné! Myš mi dvakrát přeběhla přes botu. Ten špinavý kbelík máme vléct? Fuj!“

„Tomu se sotva vyhneme, nechceme-li projevit naprostou bezcitnost.“

„Well. Let us go ahead. Kdyby ty necky patřily mně, věděl bych, co s nimi udělat, well?“

„Co?“

„Dal bych je navrtat a poslal bych je ke dnu. Yes! Se vším tím svinstvem.“

Člun zatím přistál u jachty a Herman zavedl kormidelníka stranou, kde nemohli být z ‚Erdeku‘ spatřeni.

„Myslím, že mi chceš něco sdělit,“ oslovil muže.

„Evét, effendi.“

„Nuže?“

Muž však nespěchal. Pozorně si Hermana prohlížel, jako by chtěl odhadnout jeho tobolku. Konečně se ptal přímo:

„Dobře mi zaplatíš?“

Herman na něho udiveně pohlédl.

„Chceš peníze? To je divné. Pomůžeme vám z bryndy a ty ještě chceš, abychom za to zaplatili?“

„Mýlíš se, effendi. Chci ti prokázat velkou službu. Mé sdělení je pro tebe velmi závažné.“

„Nu, co vlastně žádáš?“

„Sto piastrů není mnoho za to, co ti prozradím.“

„Myslím, že jsi se stokrát zbláznil.“

„Pak si své sdělení nechám pro sebe. Budeš toho litovat, effendi.“

„Uvidíme.“

„Nu, dobrá! Jak chceš. Odcházím.“

Neodešel, ale vrátil se po dvou krocích.

„Effendi, kdybys věděl to, co vím já, dal bys mi nepochybně sám dobrý bakšiš.“

„Bakšiš? To je ovšem něco jiného. Bakšiš ti milerád dám, je-li tvá zpráva vskutku cenná.“

„Přísahám ti to při vousu Prorokově!“

„Tak ven s ní!“

„Jak velký bude bakšiš?“ ptal se kormidelník pro jistotu.

„To ti prozatím nemohu říci. Závisí to na tvé zprávě. Buď však ujištěn, že dobrou zprávu dobře zaplatím.“

„Pak jsem spokojen, neboť vím, že údivem oněmíš, až ti všechno řeknu.“

„Nezačneš-li mluvit hned, budeš se také divit!“ broukl Herman.

„Nuže, poslouchej. Hledáš v Istanbulu muže, kterého chceš dostat před padišáhův soud. Ten muž ale není v Istanbulu, nýbrž na naší lodi.“

To byla ovšem pro Hermana neočekávaná novina. Jeho nepřítel že je zde, v takové blízkosti?

„O kom mluvíš?“ pronesl Herman po chvíli mlčení. „Myslíš Ibrahima pašu?“

„Evét, effendi.“

„Miláčka padišáhova?“

„Nikoho jiného.“

„Nemýlíš se? Bude to asi někdo jiný, kdo má stejné jméno.“

„Kok, effendi. Musí to být ten, jehož hledáš.“

„Proč myslíš?“

„Protože nám paša slíbil tučný bakšiš, neprozradíme-li vám, že je na naší lodi.“

„On věděl, kdo je na jachtě?“

„Musel to vědět, neboť vás dlouho pozoroval dalekohledem. Pak zavolal k sobě kapitána a mluvil s ním, a potom rychle zmizel v podpalubí. Po jeho odchodu nám kapitán slíbil Ibrahimovým jménem dobrý bakšiš, budeme-li mlčet.“

„Pak je to on! Nemůže to být nikdo jiný!“ zvolal Herman. „Muži, tvá zpráva má pro mne větší cenu, než sto piastrů, které jsi žádal. Dám ti dvě stě, jestliže je tvé sdělení pravdivé.“

„Effendi, co si o mně myslíš?“ namítal kormidelník uraženě.

„Neboj se! Slíbené peníze dostaneš do posledního para, jakmile se přesvědčím, že jsi mluvil pravdu.“

„Jak se o tom chceš přesvědčit?“

„Hm. Přesvědčím se až v Istanbulu. Zde nemám nad pašou žádnou moc.“

„A podaří-li se mu uprchnout?“

„Pak to bude naší vinou, a ty své peníze přesto dostaneš.“

„Jsem spokojen.“

„Co vlastně hledá Ibrahim na vaší lodi?“

„Nevím. Mluvil jen s kapitánem.“

„Proč mi to vlastně všechno vypravuješ?“

„Protože je Ibrahim zpupný nadutec, který pro nás nemá jiného slova než kletbu. Přeji mu, aby byl ponížen., Alláh ho zatrať!“

Kormidelníkova zpráva naplnila Hermana takovou radostí, že by ji byl nejraději hned sdělil všem svým přátelům. Nebyl k tomu však nyní čas. Především museli připevnit vlečné lano mezi oběma loďmi. Dlouhé otálení mohlo vzbudit kapitánovo nebo Ibrahimovo podezření.

V půlhodince bylo všechno provedeno. Nemotorná ‚Kachna‘ byla ve vleku štíhlé jachty.

Z ‚Erdeku‘ přijel pro kormidelníka kaik. Muž před odjezdem ještě požádal Hermana, aby ho neprozrazoval.

Zatím co se obě lodi rozjely jihozápadním směrem, sděloval Herman lordovi Lindsayovi, svému bratru Georgemu a Tlustému Samovi, kdo je tajným cestujícím na palubě ‚Kachny‘. Všichni by se byli nejraději okamžitě vrhli na tureckou loď, aby se neprodleně paši zmocnili.

To ovšem nebylo dost dobře možné. Jednak nechtěl Herman dělat kormidelníkovi potíže, který by byl v tom případě hned prozrazen, a jednak nesměli bez povolení tureckého kapitána na cizí loď ani vkročit, tím méně pak někoho na její palubě zatknout. A konečně, kde měli zajatce umístit? Malá jachta neměla vězení. Pro derviše museli dlouho hledat vhodné místo. Konečně ho zavřeli do jedné z kajut.

Proto bylo ujednáno, že vyčkají, až bude loď u Zlatého rohu. Tam si mohou zajistit také pomoc anglického velvyslance.

Tlustý Sam se dosud ani slovem neúčastnil vypravování. Když však byli všichni pro vyčkání, až loď dorazí do Istanbulu, náhle se malý trapper ozval:

„Gentlemen, myslím, že do Istanbulu přijedeme trochu pozdě.“

„Proč myslíte, master Same?“ tázal se Herman.

„Protože ptáček do té doby uletí.“

„To nemůže.“

„Proč by nemohl? Dokonce velmi snadno, nemýlím-li se.“

„Vyjádřete se přesněji.“

„Well, budu mluvit jasně. Ten Ibrahim vězí s pohanským kapitánem pod jednou dekou, a vy, master Hermane, jste mu ve své neprozřetelnosti všechno vyzradil: Teď už Ibrahim jistě ví, co jste říkal kapitánovi v jeho kajutě. To je nad slunce jasnější.“

„To je pravda,“ doznal Herman.

„A co vlastně ten lotr nyní udělá? Bude snad čekat, až dojedeme do Istanbulu, abychom ho mohli pohodlně zatknout?“

„Hm. Bude asi hledět schovat se někde v podpalubí ‚Kachny‘ a v Istanbulu se pokusí nepozorovaně vystoupit na břeh. My však prohledáme celou loď a najdeme ho.“

„Nonsense! Až ho budete hledat, tak již bude dávno pryč a v duchu se bude smát hloupým Frankům, kteří ho nechali upláchnout.“

„Nemyslím, že by mohl dříve upláchnout.“

„Hloupost! Já bych to na jeho místě určitě udělal. Plujeme nyní na jihozápad a do příchodu noci budeme poblíž pobřeží. Ibrahim se pak snadno dostane člunem na břeh. Než dojedeme do Istanbulu, bude již v úkrytu.“

„Nevím však opravdu, jak mu v tom máme zabránit. Noci jsou tak tmavé, že odjíždějící člun neuvidíme.“

„To nechte na nás!“ řekl tlustý sebevědomě. „Starý Sam Barth má zrak jako rys, a zde tito dva hoši, jménem Snakerové, mají v hlavě pár očí, s nimiž se vy nijak nemůžete měřit.“

„Well. To je všechno pěkné. Ale co když opravdu v noci odrazí od lodi?“

„Good God! O tom nemůže být nejmenších pochybností, co bychom pak udělali. Necháme ho jednoduše kousek odjet a pak se za ním pustíme s jachtou a popadneme ho za límec!“

„Haló!“ zvolal Lindsay. „Za tuto zábavu bych rád zaplatil sto liber. Platím dobře. Yes!“

„Zbytečné, mylorde,“ podotknul Sam suše. „Tu zábavu můžete mít docela zadarmo.“

„A co bude, když ho skutečně chytíme?“ ozval se nyní George. „Kam dáme zajatce? Na lodi není pro něho místo, jen snad u derviše a tam ho nedáme, aby se nemohli domluvit.“

„Nepochybně,“ smál se Tlustý Sam. „Já bych to na jejich místě také jinak neudělal. Ta věc je zcela prostá. Ibrahim je pro nás důležitější kořist a proto ho dáme do dervišovy kabiny. Florina, Osmana, nebo Newtona, či jak chcete toho lumpa jmenovat, zavezeme zatím na tureckou loď a zaopatříme mu tam byt a stravu. Vždyť darebák beztak u nás zbytečně tloustne.“

„Co vás to napadá?“ namítal Herman. „Turecký kapitán je na Ibrahimově straně a mohlo by se stát, že by nám Florina nakonec třeba nechtěl vydat.“

„To bych mu neradil,“ pravil Sam. „Pokud je Ibrahim jeho cestující, může dělat námitky. Ale derviše mu předáme jako kus nákladu a bude nám za jeho správné vrácení zodpovědný. Můžeme ostatně poslat na ‚Erdek‘ stráž, aby holoubek nedostal chuť zaplavat si na vlastní pěst.“

„Master Same,“ zasmál se Herman, „vy máte na všechno dobrou odpověď. Vypadá to skoro, jako by tu nebyly žádné potíže.“

„Však také nejsou, master Hermane. Alespoň ne v tom, jak se zajatcem naložíme.“

Bylo ještě dohodnuto, že jachta pojede jen s polovičním osvětlením, tak, aby byla aspoň částečně zahalena do tmy. To představovalo pro naše lovce značnou výhodu, neboť ze tmy, jak známo, lze pozorovat prostor, který je lépe osvětlen.

Po krátkém přemýšlení nabyli jistoty, že Ibrahimův útěk bude asi proveden v pozdních nočních hodinách, tak aby člun nebyl příliš dlouho za tmy na vodě, ale přece tak, aby byl za svítání z dohledu obou lodí.

Tlustý Sam si byl svou věcí tak jistý, že za soumraku klidně ulehl na palubu ke spánku, a přikázal Jimovi a Timovi, aby ho vzbudili až o půlnoci.

Kapitola osmnáctá ODPLATA

Na palubě obou lodí již dávno zavládlo ticho. Zdálo se, že tam všechno živé spí, kromě několika námořníků, kteří měli právě službu. Nikdo nepozoroval pět mužů, kteří se krčili na zádi jachty ve stínu kapitánské kajuty.

Oba bratři Eaglenestové po celou noc nezamhouřili ani oka. Rozčilení jim nedalo spát. Vždyť tam na palubě druhé lodi, v jejich blízkosti, byl smrtelný nepřítel jejich rodiny. To byl jistě dostatečný důvod, aby oba bratři nespali. Také lord byl ve své kabině připraven.

Když o půlnoci nastoupil Sam na stráž, přidružili se bratři k němu. Jak jsme již řekli, ukrylo se všech pět osob ve stínu kapitánovy kajuty, odkud mohly dobře přehlédnout oba boky lodi.

Světla na ‚Erdeku‘ vrhala svůj matný svit do tmavé noci, který dopadal na vlnící se moře asi dvacet metrů od lodi. Přímo pod boky lodi se vše halilo do tmy, a jistě nebylo možné postřehnout člun, který by od staré ‚Kachny‘ odrazil. Teprve až by se člun od lodi vzdálil a vjel do okruhu matného světla, by bylo možno jej spatřit; ovšem i to se mohlo podařit jen očím vycvičeným dlouholetým pobytem v pustině.

Čas pomalu ubíhal. Na ‚Erdeku‘ se nic nehýbalo. Napětí bratří Eaglenestů se zvyšovalo, takže rozčilením již ani nemohli klidně sedět na svém místě. Vtom, asi o půl druhé hodině po půlnoci, zhaslo na levém boku ‚Kachny‘ několik světel. To nebylo příliš chytré jednání od tureckého kapitána, neboť mohl tím snadno vzbudit pozornost stráže na jachtě. Kapitán počítal asi s tím, že při klidné noční plavbě stráž nebude příliš pozorná.

Našich pět přátel zbystřilo zrak. Byl to Sam, který první učinil další pozorování.

„Hleďte! Tam!“ zašeptal. „Zdá se mi, že se od trupu lodi něco oddělilo.“

Ostatní nepozorovali nic. Ale pak, všech pět mužů náhle jako na povel zvedlo ruce a ukázali k turecké lodi, kde tmavý stín vystoupil ze tmy do matně osvětleného okruhu kolem plavidla. Krátkou chvíli ještě vyčkali. Pak zazněl nocí hlas lorda Lindsaye:

„Všichni muži na palubu!“

Vše následovalo ráz na ráz. Nejdříve bylo odpoutáno lano od zádi jachty a žbluňklo do vody. Jachta opsala krátký oblouk a v příštím okamžiku se octla opět vedle Turka. Na palubě ‚Kachny‘ stál kapitán a několik lidí, kteří člun spustili na moře. Leknutím rozšířenýma očima hleděli na jachtu, která se vedle nich vynořila ze tmy.

„Jaký člun odrazil od vaší lodi?“ tázal se Herman tureckého kapitána.

„Člun? Nevím o žádném člunu,“ odpovídal Turek udiveně.

„Před třemi nebo čtyřmi minutami odrazil člun od boku ‚Kachny‘.“

„Patrně se ti to zdálo!“

„Nebudeme se dlouho bavit! Ty víš, že kapitán jachty je nyní odpovědný za obě lodi. Podloudnictví trpět nebude! Protože jsi nás chtěl obelhat, vyhledáme člun sami a prohlédneme si jej. Kupředu!“

Jachta se odvrátila od turecké lodi a vyplula do tmy. Silný reflektor zazářil a vyslal na moře kužel světla. Brzy zahlédli před sebou na vlnách tmavý bod.

Posádka ‚Kachny‘ se nechápavě dívala na to, co se nyní odehrávalo před jejím zrakem. Nechápali, že odjezd člunu byl z jachty zpozorován, tím nepochopitelnější pro ně byla rychlost, s níž se Frankové hned vydali pronásledovat uprchlíka.

Ještě více udiven byl ovšem Ibrahim paša. Nemohl si vysvětlit, že jeho útěk byl objeven. Jistě ho kapitán zradil! Vždyť s nikým jiným o svých plánech nemluvil.

Ibrahim soptil a svolával na kapitána všechny tresty džehenny.

Chvíli se pokoušel vyhnout se světlu reflektoru, ovšem marně. Jasný kužel pronásledoval člun neúprosně, ať jej Ibrahim stáčel na kteroukoli stranu. Sliboval veslařům královskou odměnu a v příštím okamžiku je opět zasypával pustým zlořečením, aby je přiměl k rychlejšímu veslování. Konečně pochopil, že je vše marné a že za malou chvíli bude dostihnut. Zmocnilo se ho zoufalství, na palubě jachty zavládlo horečné napětí. Rychle se přibližovali k člunu. Již bylo možné rozeznat oba veslaře, jejichž těla se pravidelně skláněla, a na zádi u kormidla viděli Ibrahima, který jako potřeštěný mával rukama, chtěje oba lodníky povzbudit.

Námořníci však stáhli vesla. Pochopili, že další námaha je marná. Proč by se tedy měli zbytečně pachtit? Kismet určil, že jejich pán padne do rukou nepřátel.

Jachta zarazila stroje a plula již jen pouhou setrvačností. Přiblížila se uprchlíkům na vzdálenost pouhých třiceti metrů. Vtom se Ibrahim sklonil a zvedl ze dna člunu nějaký předmět, který se chystal hodit do moře. Nepočítal však s Tlustým Samem.

Trapper správně vytušil, že brašna, kterou Turek zvedl, obsahuje asi peníze a skvosty, které starý šejdíř vzal při útěku s sebou. Ty že by se nyní měly octnout na mořském dně? To by byla opravdu škoda! Eaglenestové byli Ibrahimem poškozeni, a jistě jim soud přiřkne slušné odškodné. Bude tedy záhodno peníze zachránit.

Trapper zvedl pušku a vystřelil. Turek s výkřikem pustil brašnu. Kulka mu roztříštila pravé předloktí. Ibrahim se však jen posupně zasmál. Dříve, než mu v tom kdo mohl zabránit, vytrhl zdravou rukou z kapsy revolver a v příštím okamžiku třeskla druhá rána. Krutý nepřítel Eaglenestů se s prostřeleným čelem skácel přes okraj člunu.

«««

Takový konec nikdo z pronásledovatelů nečekal. S hrůzou viděli, jak již druhý ze zločinců se odsoudil sám a ušel tak lidské spravedlnosti. Herman si zastřel oči. Na palubě jachty se ujal velení kormidelník Smith. Nařídil veslařům, aby vylovili mrtvého a vracel se zpět k osamělé ‚Erdek‘. Brašna, která, jak se ukázalo, obsahovala skutečně peníze a skvosty, byla odevzdána lordovi, který ji uložil ve své kajutě.

Tiše se vraceli. Mužstvo ‚Kachny‘, které nemohlo pozorovat, co se v dáli odbývalo, dychtivě čekalo na výsledek pronásledování. Když se jachta vrátila a Herman jim sdělil, co se stalo, námořníci mlčky pokrčili rameny. Pro mrtvého nikdo nenalezl ani slovo politování.

Za jachtou se brzy přiblížil i člun, na němž dva lodníci přiváželi Ibrahimovo tělo, které vylovili z vln. Mlčky byl někdejší padišáhův miláček dopraven na palubu ‚Kachny‘ a jeho tělo bylo přikryto plachtou.

Turecký kapitán stál opodál u zábradlí a tiše všemu přihlížel. Herman, přestoupil na palubu tureckého plavidla, a oslovil ho:

„Zachoval jsi se k nám zrádně a měl bych chuť nyní za trest nechat tvou loď na moři bez pomoci.“

Kapitán ulekaně odskočil od zábradlí.

„Co tě napadá, effendi? Kdyby přišla bouře…“

„To sis měl uvědomit dřív.“

„Effendi, snad nebudeš tak bezcitný k mému mužstvu? Vždyť může trvat dny, možná týdny, než nás potká opět nějaká loď. A kdyby přišla bouře? Zažene nás na moře, nebo má loď ztroskotá na skalách u pobřeží.“

„To vše je u Alláha.“

Turek začal prosit.

„Effendi, mýlíš se, myslíš-li, že jsem tě chtěl obelhat. Muž, který je nyní mrtev, byl miláčkem padišáhovým a hrozil mi, že zloba vládce všech věřících padne na mou hlavu, nezamlčím-li před vámi jeho přítomnost. Řekni sám, co jsem mohl dělat?“

„Asi ti dobře zaplatil, že?“ řekl Herman.

Kapitán se rozpačitě poškrábal za uchem.

„Zaplatil mi dobře. Ale já od něho nic nežádal. Sám mi nabídl odměnu. Ani jeho smrtí nejsem vinen.“

„Nuže, dobrá. Chci věřit, že jsi byl ke svému jednání do jisté míry donucen. Abys věděl, že jsme dobří lidé, zatáhneme tě do Istanbulu, splníš-li jednu podmínku.“

„Co ode mne žádáš?“

„Máme na palubě muže, který byl společníkem mrtvého. Ať se dozví, jak Ibrahim skončil. Převedeme ho na tvou loď, aby byl jeho společníkem i ve smrti. Máš pod palubou pevnou kajutu, které bychom mohli použít jako vězení?“

„Dole je místa víc než dost. Kdo však bude zajatce hlídat?“

„O to se nestarej! Hlídat ho bude někdo z nás.“

Bývalý derviš byl ve světle reflektorů dopraven na palubu ‚Erdeku‘. Nevěděl dosud nic o posledních událostech a udiveně se rozhlížel po turecké lodi. Když ho vedli přes palubu, přikázal Herman, aby zastavili u těla mrtvého Ibrahima paši, sám pak odhalil cíp plachty kryjící zsinalou tvář.

Na kratičký okamžik zajatec zbledl. Poznal mrtvého. Ale hned se vzpamatoval a posupně se zasmál.

„Ibrahim! Tak jste ho přece dostali? Ale proč mi ho ukazuješ? Myslíš si snad, že mne tím zastrašíš? Já ještě žiji, a dokud já žiji, nevzdám se naděje na svobodu a, pomstu!“

Ani pohled na tvář mrtvého účastníka jeho zločinů ho nezlomil. Byl dopraven do podpalubí a tam uzavřen.

Jim převzal stráž na ‚Kachně‘ spíš proto, aby mužstvo turecké lodi nemohlo dervišovi pomoci. Zajatec prchnout nemohl, byl dobře svázán.

«««

Zatím na východě začalo svítat a námořníci se dali do práce, aby přerušené spojení obou lodí opět navázali. Brzy bylo lano vytaženo z moře, a když slunce zářivě vystupovalo z vln, vydala se bílá jachta opět na cestu, vlekouc za sebou špinavou ‚Kachnu‘.

K polednímu nastal na palubě ‚Erdeku‘ rozruch. Tim se před okamžikem nechal lodicí dopravit na palubu turecké lodi, aby převzal od Jima úlohu strážce. Náhle Herman zahlédl, jak oba stojí na přídi turecké lodi, živě gestikulují a mávají na něho, aby hned za nimi přijel.

Co se tam stalo? Herman požádal kormidelníka, aby dal spustit druhý člun a chtěl se právě nechat se svým bratrem Georgem převézt na ‚Kachnu‘, když vtom vyšel na palubu lord. Tušil něco mimořádného, a vstoupil s nimi do člunu.

„Co se stalo?“ ptal se Herman Jima Snakera, sotvaže u ‚Erdeku‘ přistáli.

Posádka stála pohromadě stranou a plaše se rozhlížela. Kapitána nebylo vidět.

„Master Eaglenest, nezlobte se na mne! Mou vinou to není!“ volal rozčileně Jim.

„Co se vlastně přihodilo?“ naléhal i George, kterého se začal zmocňovat nepokoj.

„To je hrozné! Nikdo nemohl nic podobného ani tušit!“ vedl dále svou obhajobu Jim, aniž odpověděl na otázku.

„Tak co se stalo? Mluvte!“ vpadl mu do řeči Herman. „Snad vám zajatec neuprchl?“

„Ne,“ odvětil Jim.

„Díky Bohu! Proč tedy takové rozčilení?“

„Je mrtev.“

Herman pohlédl beze slova na Georgeho a lorda. Dnes v noci Ibrahim a teď jeho společník. Kismet?

‚Jak je to možné? Vždyť byl svázán.“

Herman byl totiž v prvním okamžiku toho mínění, že i tento poslední a nejhorší ze zločinců se odsoudil sám.

„Právě proto!“ zněla odpověď. „Sežraly ho!“

„Se-žra-ly?“

„Yes. Krysy!“

Herman vyvalil na oba lovce oči, jako by pochyboval o jejich zdravém rozumu. Pak řekl krátce:

„Zaveďte nás k němu!“

Pohled, který se jim naskytl v podpalubí, byl hrozný. Zločinec byl pevně svázán, aby nemohl uniknout, a tak se stalo, že nemohl zvednout ani prst k obraně před žravými obyvateli špinavých lodních hlubin. Nepochybně křičel, volal o pomoc. Jeho křik však na palubě nikdo neslyšel, jistě proto, že zajatce od paluby dělila dvojitá podlaha a že hukot moře jeho křik přehlušil. Tak zlou smrtí, že by ji pro něho ani nejkrvelačnější indiánský náčelník neuměl vymyslet, zemřel tedy Florin, pozdější derviš Osman alias Bill Newton, alias Fedor Lomonov, muž, který v žádném svém zakuklení nepřestal být strůjcem zla a utrpení Eaglenestů.

Hrůza zadrhla hrdla mužů. Herman a George vzpomněli na matčin osud, také lord vzpomínal na krutý konec své sestry, nevinné a krásné Anne Lindsayové. Jestliže chtěli ve svých srdcích nalézt kapku soucitu s tím, jenž byl příčinou celé té tragédie, nepodařilo se jim to. Mlčeli.

Kismet! Alláh je spravedlivý!

«««

V malém, prostě zařízeném pokoji na předměstí jednoho středoevropského velkoměsta seděl muž u psacího stolu a psal. List za listem, všechny byly popsány drobným, úhledným rukopisem, hromadily se po jeho pravici, a nad jeho hlavou míjely hodiny a hodiny.

Konečně byl hotov.

Howgh! znělo poslední slovo, jímž byla zakončena poslední stránka rukopisu, a „Howgh!“ řekl i muž, když odkládal pero, a hluboce si oddechnul. Potom vstal, obrátil se a, zůstal stát jako solný sloup.

Před ním na divanu klidně seděl podivný lidský zjev, který mohl náš muž považovat spíše za plod své živé a nepotlačitelné fantazie, než hmatatelné skutečnosti. Seděl tam dlouhý, neobyčejně hubený chlapík, na kolenou držel vysoký cylindr šedivě a černě kostkovaný, a také jeho oděv byl celý šedivě a černě kostkovaný. Za ním nepohnutě stály tři postavy jako vystřižené z románu o Divokém západě, jedna tlustá a boubelatá, dvě hubené a suché jako chmelové tyčky.

Oči muže, jenž právě skončil svou práci, se rozšířily překvapením. Zdálo se, že úžasem nemůže pronést slovo.

Najednou se kostkovaný pohnul a jeho čelisti zacvakaly.

„Master Same!“ řekl suše.

„Well?“

„Řekl byste, že tenhle solný sloup je Charley? Já ne! Tohle že je Old Shatterhand? No! Nebo proslulý Kara ben Nemsi? Ani zdání! Neuvěřitelné, yes!“

„Sir David, jste to skutečně vy?“ zvolal najednou muž, který se již probral ze svého překvapení. Opravdu se mi zdálo, že sním, ale ne, jste to opravdu vy! A tady dokonce Tlustý Sam, Jim a Tim! Jaké překvapení! Žasnu, opravdu žasnu.“

Pokročil k návštěvníkům a v příštím okamžiku se ho chopily dlouhé Angličanovy paže jako chapadla nějakého polypa, objaly ho, zmáčkly a podaly pak dál tlustému trapperovi a oběma dlouhánům, kteří náhle propukli v hlasitý smích.

„Přece jen Charley, yes!“ broukal spokojeně lord Lindsay, přihlížeje srdečnému vítání dávných druhů z prérií a savan. Doma vypadá sice trochu jinak, než jak se mi jevil v Tunisu nebo na Gile, ale, never mind!“

„Nedivte se, že jsem tak překvapen,“ smál se Old Shatterhand, a stále ještě tiskl ruce lovců. „Nevím, čeho bych se byl spíše nadál, než vás v mém wigwamu. Myslel jsem, Same, že se ještě potloukáte někde na Sibiři. Jak jste se tu vlastně tak tajemně octli, mylorde? ‚

„Klíčovou dírkou ne, to si můžete domyslet,“ zasmál se Angličan.

„Jim a Tim by to snad dokázali, ale kvůli mně to nešlo, hihihi,“ zašklebil se malý tlouštík. „Vešli jsme docela pohodlně dveřmi.“

„A jak dlouho tu již jste? ‚

„Nejméně čtvrt hodiny tu sedíme a čekáme, Charleyi,“ řekl lord. „Bídné jednání, yes. Nespolečenský člověk!“

„Ale proč jste mne tedy –“

„Nu, jen to nechte! Nechtěli jsme vás rušit z práce. Prohlíželi jsme si zatím wigwam Old Shatterhanda. Zajímavé věci, yes. Hned tady, vycpaný lev! Z Tunisu, Charley?“

„Ano. Ale je to už dávno, kdy jsem tam honil gum-gumy se sirem Emerym Bothwellem.“

„I know. Správný hoch, Bothwell, yes! A tady ta tygří kůže je z Ceylonu, že? Přítulné zvířátko, to vám musím říci! Egad! Co je tohle?“

Vzal se stolu svazek popsaných listů a přiblížil je až k očím, vroubeným kostěnými brýlemi, a přečetl si nápis na prvním listě.

„OHNIVÁ PUŠKA! Hm. Asi nějaká stará indiánská povídka, vůbec ne pravdivá. Je v tom nějaké čtení o Davidu Lindsayovi, he?“

„Bohužel ne, mylorde.“

„Pshaw! Zahoďte to do koše, master Charleyi!“

„Co vás napadá! Psal jsem to celé týdny.“

„Hoďte ten hadr do koše, povídám vám. Tady master Sam vám bude vypravovat docela jinou povídku, v níž jsem i já. Nebo snad chcete tuhle věc otisknout?“

„Ovšem!“

„Kolik stran to asi bude mít?“

„Myslím, asi tři sta.“

„Pshaw! Víc ne? My vám navyprávíme povídku aspoň na třicet tisíc stran a ještě budete mít co psát. Báječné zakončení, yes! Lord Lindsay hrdinou, well! Jakýpak tohle má konec?“

Obracel listy, až jeho zrak utkvěl na posledních řádcích. Jezdil nosem po papíru, a četl nahlas:

„Aha! Tady to je: ‚Syn prérie má raději čerstvý vzduch a třpyt hvězd nad hlavou. Náčelník bude odpočívat v trávě a přikryje se oblohou, jako to činí všichni synové jeho kmene. Howgh!‘, Kdo to říká? Aha, tady to stojí! To se rozumí, Vinnetou! Nu, to není zlé.“

„Prosím, mylorde, teď toho nechte. Rád bych se dozvěděl tisíc jiných věcí, o vašem synovci Hermanovi, o Georgeovi Orjelčastovi, o tom darebákovi, jakpak se jmenoval, myslím Polikev, a vůbec všechno o vaší výpravě na Sibiř, master Same. Hlavní věc, podařila se?“

„Podařila,“ přikývl spokojeně trapper.

„Vypravujte.“

„Stop!“ velel lord, usedaje zas pohodlně na divan. „Řeknu vám to sám, Charleyi, zkrátka a srozumitelně, abyste z toho byl moudrý. Měli jsme v posledním týdnu čtyři svatby –“

„Pět!“ vpadl mu do řeči Tlustý Sam.

„Jak to? Šest,“ opravil ho Jim.

„Sedm!“ zvolal Tim.

Lord a tři lovci se na sebe zaraženě zadívali a Old Shatterhand se dal do smíchu.

„Tak se mi zdá, že není mezi vámi v této otázce jednotné mínění,“ řekl ironicky, a zastrčil ruce do kapes. „Milý Time, musím říci, že sedm svateb je příliš mnoho i na nejšťavnatější happy end. Slevte něco!“

„No!“ trval na svém Tim. „Bylo jich sedm a basta.“

„Pochopíte, že jsem nadmíru zvědavý, kdo byli všichni ti šťastní novomanželé.“

„Yes. Dozvíte se to hned,“ řekl horlivě lord, „ačkoli svatby byly jen čtyři, jak jsem již řekl a já to přece musím vědět, ehm, protože jsem všechno platil, jsem David Lindsay, yes!“

„Přesvědčím vás, mylorde, že jich bylo pět!“ vykřikl dychtivě tlustý lovec, a praštil o zem svou čepicí.

„Šest jich bylo, říkám já!“ zvolal Jim Snaker.

„Sedm,“ zahučel Tim. „Ať mne medvěd sežere, nebylo-li jich sedm!“

„Mylorde, uznáte, že tohle musím přezkoušet,“ řekl Old Shatterhand, přemáhaje usilovně smích. „Vyložte nám, prosím, své čtyři svatby!“

„With pleasure!“ souhlasil lord. „Tady jsou, počítejte: mám tři synovce, Hermana, Georgeho a Martina. Martin se oženil s Almou Wilkinsovou, které Indiáni říkali Růže pralesa. Odjel s ní na svatební cestu k Stříbrnému jezeru. To je jeden. Druhý je Herman. Ten si vzal svou vřele milovanou Zykymu –“

„Jak to?“ podivil se Old Shatterhand. „Myslel jsem –“

„Počkat, sir! Říká-li lord Lindsay, že si Herman vzal Zykymu, musíte tomu věřit, a vůbec mne nepřerušujte! Vzal si ji, poněvadž jsem ji pro něho unesl ze serailu starého Ibrahima paši, yes. Osud tomu chtěl. Ostatně si můj třetí synovec George, bývalý kozák číslo Deset, přivezl ze Sibiře docela jinou nevěstu, totiž Karpalu. To jméno znamená: Zářící jako sníh. Oženil se s ní. Co tomu říkáte?“

„Blahopřeji. A čtvrtá svatba?“

„Well, čtvrtou svatbu měla Lilian, má nejmladší neteř, kterou jsme zachránili z Robinových spárů. Vzal si ji Carlos Cuartano, onen mladý španělský caballero, kterého znáte. Nechtěl jsem ji dát tomu Mexikánci, ale co byste myslel, Charleyi? Nedali mi dříve pokoj ona i on, dokud jsem nesvolil.“

„Aha!“ zvolal Tlustý Sam, sotva lord zavřel ústa. „A Čita –kde ta zůstala? Kde je Čita?“

Lord překvapením otevřel ústa.

„Bless my soul!“ zvolal. „Zapomněl jsem na Čitu a jejího Paula Normana! By Jove, jak je tohle možné? Opravdu! Jestliže jsem ty dva ještě nejmenoval, pak těch svateb bylo skutečně pět. Promiňte, master Same.“

„Šest jich bylo, šest!“ zvolal Jim a hlásil se o slovo. „Copak jste zapomněli na lovce sobolů Alexeje Borodu a jeho Milu Dobroničovou jen proto, že před týdnem odjeli na Ukrajinu na Dobroničovu novou farmu?“

„Hrom do čepice!“ zvolal tlouštík. „To máš pravdu, starý brachu. Ty dva jsem nepočítal. Borodové a Dobroničové sice nepatří mezi Eaglenesty, ale poněvadž se Alexejova sestra Karpala k nim přivdala, přibylo Jeho lordstvu přece jen další příbuzenstvo. Ale teď doufám, že jsme už na nikoho nezapomněli.“

„Hahaha!“ zazubil se Tim. A ukázal na Sama, a hned zahlaholil:

„Tenhle člověk, lidičky, si myslí, že jsme na něho zapomněli! Zapomenout na Tlustého Sama, nejvypasenějšího ženicha, který kdy padl do oka své Lucy! Mluv, neoženil ses snad? Chceš-li zapírat, běda ti! Řeknu to tvé ženě!“

„Umlkni, dlouhá chmelová tyčko!“ dopálil se Sam. „Co je ti do toho, že jsem se oženil? Jsem ti snad proto pro posměch? Jsi nevděčný přítel, chceš-li mi vyčítat můj nový stav. Je vidět, že poezie vzájemné lásky je ti cizí a že nechápeš posvátné city –“

„Poezie! Ten člověk mluví o poezii!“ řehtal se Tim. „On, Tlustý Sam, který odjakživa znal jen poezii pečené kýty nebo šťavnatého buvolího hřbetu, haha!“

„Okamžik, gentlemen!“ přerušil je Old Shatterhand, který uměl urovnávat drsné žerty trapperů, aniž některému z nich ublížil. „Milý Same, s potěšením slyším, že jste se oženil se svou starou láskou. Blahopřeji vám k tomu z celého srdce. A poněvadž i jinak s vámi úplně souhlasím v tom, že poezie pečené kýty nebo šťavnatého řízku není k zahození, postarám se především o vaše pohoštění. Pak budete vyprávět dál! Zatím se posaďte.“

Za chvíli seděli muži kolem stolu a při jídle horlivě vyprávěli své příhody a dobrodružství pozornému posluchači. Brzy se objevily nápoje, doutníky a nepostradatelné kalumety, v jejichž dýmu se v malém spisovatelově pokoji začaly rozvíjet obrazy z daleké Sibiře, z dlouhé pouti od Bajkalu na východní ruskou hranici až k oněm dramatickým výjevům na Černém moři, kde věčná spravedlnost zasáhla zločince.

Muž, který psal příběhy, naslouchal se stále větším napětím, a čas plynul rychlostí větru. Bylo již po půlnoci, když se Tlustý Sam zvedl.

„Stop, master Shatterhand! Pro dnešek jsem s vyprávěním skončil. Zítra je také den.“

„All right, Same. Souhlasím. Vy, mylorde, budete mým hostem, pro vás mám pokoj. Ale vás tři ostatní dovedu teď naproti k ‚Bílému beránku‘, kde se ubytujete. Můj malý byt není bohužel zařízený na četné návštěvy.“

Očka tlustého trappera poťouchle zasvítila.

„Jakže? Chcete nás uvěznit v kamenném wigwamu, jemuž říkáte hotel, master Shatterhand? Z toho nebude nic!“

„Proč ne? Kde byste jinak přenocovali?“

„Sir, to se ptáte vy? Máte přece u domu zahradu, jak jsem si všiml, sice malou, ale pro jednu noc nebo dvě postačí.“

Tlouštík se tiše pro sebe zasmál. Zamžikal očima a řekl:

„Víte, sir, já sice miluji Lucy, ale vy jste to moc pěkně napsal: ‚Syn prérie miluje čerstvý vzduch a třpyt hvězd nad hlavou.‘ Tlustý Sam, Jim a Tim budou dnes odpočívat v trávě a přikryjí se oblohou. Howgh!“

S těmi slovy vyšel smějící se tlouštík ze dveří, ven do tmy. Oba dlouháni ho následovali. S úsměvem, v němž bylo i trochu pohnutí, se s nimi loučil lovec a spisovatel.