Karel May

Tajemství starého rodu 1.

Rosita de Rodriganda

KAPITOLA PRVNÍ Boj o lásku

Od jižních výběžků Pyrenejských hor klusal jezdec ke starobylému městu Manresa. Jel na neobyčejně silném mezku, a to mělo také svou příčinu, neboť jezdec byl vysoké, mohutné postavy, a kdo jen jediným pohledem o něj zavadil, musel ihned naznat, že tento obrovský jezdec musí vládnout neobyčejnou silou. A jak skutečnost často dokazuje, že právě takové obrovské postavy jsou povahy velmi mírné a pokojné, tak spočíval v přímé a důvěru vzbuzující tváři, a ve věrných, hnědých očích tohoto muže výraz, který nevydával svědectví o tom, že by zneužíval své neobyčejné tělesné síly. Z plavých vlasů a z rysů obličeje se dalo soudit, že tento muž nepochází z jihu; jeho obličej byl ale sluneční září zbarven silně do hnědá a jeho oči prozrazovaly onen pohled, který jsme zvyklí spatřit jen u námořníků, amerických lovců, nebo u mužů, kteří mnoho a daleko cestovali. Bylo mu snad asi šestadvacet let, avšak v celém jeho vzezření spočíval takový klid, takový výraz zkušenosti a jistoty, který zdánlivě činí člověka starším, než skutečně je. Jeho oděv byl zhotoven podle nejnovějšího francouzského střihu sice z jemných látek, nevadil mu ale v pohybování; za sedlem měl upevněn jezdecký vak, který, jak se zdálo, obsahoval pro jezdce drahocenné věci, neboť každou chvíli a mimovolně po něm sahal, jako by se chtěl přesvědčit, zdali jej neztratil.

Když dojel do Manresy, odpoledne již valně pokročilo. Jel vedle starých zdí a úzkými silnicemi, až dojel na náměstí, kde spatřil nově vystavěný, vysoký dům, nad jehož vraty se skvěl zlatý nápis “hostinec Rodriganda.” Podle rychlosti jeho jízdy by se nedalo myslet, že hodlá v Manrese přenocovat; když ale spatřil tento nápis, pohodl svého koně a jel klusem ke vratům hostince, kde seskočil z mezka. Teprve teď, když se jeho noha dotkla země, mohl každý jeho impozantní postavu úplně obdivovat. Na první pohled byla sice jeho obrovská postava nápadná, avšak při bedlivější prohlídce musel každý obdivovat krásnou souměrnost jednotlivých končetin, což nadobro zrušilo první dojem a vzbudilo vedle obdivu a úcty jakousi přátelskou náchylnost. Několik služebníků přiběhlo, aby se zmocnilo koně a jeho pána. Ten jim ponechal svého koně, sám ale vstoupil rychlým krokem do místnosti, která, jak se zdálo, byla vyhrazena pro vzácnější hosty. Tam se nacházel jen jediný muž, který při jeho vkročení dvorně povstal. “Buenos tardes dobrý večer!” pozdravil cizinec. “Buenos tardes!” odvětil muž. “Jsem hostinský, poroučí Vaše Milost snad nějaký byt?” “Ne, dejte mi nějaký zákusek a láhev vína!” Hostinský dal potřebné rozkazy a pak se tázal: “Nehodláte tedy dnes zůstat v Manrese?” •“Ne, pojedu až do Rodrigandy. Jak je to daleko?” “Za hodinu tam dorazíte, pane. Zdálo se mi, jako byste prve chtěl jet kolem mého hostince, aniž byste se zde stavil?” “Ovšem,” odvětil cizinec. “Je tomu skutečně tak, avšak váš štít mne zdržel. Proč má váš hostinec název Rodriganda’?” “Protože jsem byl delší čas sluhou hraběte tohoto jména a protože jen jeho laskavosti děkuji, že jsem si mohl vystavět tento dům.”

“Podle toho jsou vám tedy poměry hraběte dobře známy?” “Ovšem.” “Já jsem lékař, a hodlám se právě jemu představit. Bylo by mi velmi milé, kdybych některé okolnosti hned předem znal. Které osoby jsou v zámku Rodriganda?” Hostinský byl, jak se zdálo, oproti španělským způsobům, muž lidumilný a sdílný; možná též, že jej těšilo bavit se s neznámým cizincem. Zkrátka, on odpověděl bez rozmyšlení: “Jsem vám ochoten rád dát kterákoliv objasnění, pane! Podle toho, jak španělsky mluvíte, poznávám, že jste cizinec. Kvůli čemu jste byl ale od nemocného hraběte povolán?” Cizinec poněkud kroutil hlavou, jako by byl na rozpacích, jak má odpovědět, pak pravil: “Je tomu asi tak, jak se domníváte. Jsem rozený Němec, byl jsem však delší dobu prvním pomocným lékařem u profesora Letourbiera v Paříži, a tam za mnou před krátkým časem došla prosba, abych se co nejrychleji dostavil do Rodrigandy.” “Ach tak! Možná, že už nenajdete hraběte naživu.” “Proč?” “Po delší řadu let je postižen slepotou, nezhojitelnou slepotou, jak praví lékaři, a v poslední době se u něho vyvinula ještě zlá nemoc s kamenem, která je nejen velmi bolestivá, ale v poslední době se tak zhoršila, že je se co obávat o život hraběte. Jediná operace by mu mohla pomoci. On se jí také chtěl beze všeho podrobit, a dal si kvůli tomu zavolat dva z nejproslulejších ranhojičů, avšak jeho jediná dcera komtesa Rosita, se proti tomu neočekávaným způsobem ohradila. Lékaři nemohli ale dále čekat, a včera jsem se dozvěděl, že se operace dnes má provést.” “Ó Bože, tedy přijdu pozdě!” zvolal cizinec a vyskočil. “Musím ihned odtud. Snad není ještě pozdě.”

“Pochyboval bych, pane. Takovou nebezpečnou operaci nepodnikne žádný lékař v hodině soumraku. Jestliže se dnes provedla, pak je již po všem. Ostatně je také možné, že ještě počkali, neboť milostivá slečna odročovala operaci ode dne ke dni, ačkoliv lékaři a i také sám pan hrabě i jeho syn o nějakém delším prodlení nechtěli ani slyšet.” “Hrabě Emanuel de Rodriganda Sevilla má syna?” “Ano, jediného; je to hrabě Alfonzo, který byl po dlouhou řadu let v Mexiku, kde má hrabě velmi rozsáhlé a bohaté statky. Byl teď narychlo povolán domů, aby mohl být přítomen operaci, která tak snadno může skončit smrtí. Hrabě Emanuel ovšem již dříve udělal svou závěť.” “Můžete mi ještě jiné osoby jmenovat, které se na Rodri gandském záruku zdržují?” “Ó ano, je tu především seňora Clarissa, velmi vzdálená příbuzná domu. Ona je představenou v klášteře karmelitá nek v Zaragoze, a zároveň opatrovnicí mladé hraběnky, jelikož nemá matku. Sestra Clarissa je velmi nábožná, slečna Rosita ji ale nemiluje. Dále je tu seňor Gasparino Cortejo, vlastně advokát a notář zde v Manrese, který však velmi často na Rodrigandském zámku přebývá, protože řídí za pana hraběte veškeré obchody. I tento pán je velmi nábožný a přitom je neobyčejně pyšný. Dále vám mohu ještě jmenovat našeho dobrého kastelána Juana Alimpa a jeho choť paní Elvíru, velmi věrné a hodné lidi, jež vám mohu vřele odporučit. Dále bych již o nikom nevěděl, a nebude tam také už nikdo, neboť pan hrabě žije velmi osamoceně.” “Není vám povědomé jméno Mindrello?” “Ó, toho zná každé dítě. Mindrello je nuzný, počestný chudák, jehož mají v podezření, že někdy provádí podloudnictví; proto ho obyčejně nazývají Mindrello, podloudník. Jemu můžete ale úplně důvěřovat. On je zajisté lepší než mnohý jiný, který jím opovrhuje.”

“Děkuji vám, pane. Potom, co jsem právě slyšel, nesmím se ani na okamžik déle zdržet. Buenos noches dobrou noc!” “Dobrou noc, pane! Přeji vám, abyste nepřišel pozdě.” Doktor Sternau spravil svůj řád, dál si přivést svého mezka, skočil do sedla a pádil tryskem dál. Den se již blížil ke svému konci, tak že nebylo ani možné dosáhnout Rodrigandského zámku před nastalou tmou. Mezitím, co mezek lehounce a rychle pádil po silnici, sáhl jezdec do kapsy a vyndal z ní složený papír. Jelikož byl tento papír pokrčený a pošpiněný, dalo se soudit, že jezdec těch několik řádků které list obsahoval, již mnohokrát přečetl; ale přesto jej však jezdec rozvinul a četl, co již před tím nejméně stokrát četl, totiž následovnou, krásnou a pevnou ženskou rukou psané řádky: “Monsieur doktor Karel Sternau, Paříž, Rue de la Vaugirard Příteli! Rozloučili jsme se spolu na celý život, přihodily se však okolnosti, kvůli kterým si Vás celá rozechvělá přeji zde spatřit. Máte zachránit hraběti Rodrigandovi život. Přijďte rychle, rychle a vezměte své nástroje sebou. Zajděte k Mindrellovi, podloudníkovi, a poptejte se po mně. Opět vás ale prosím, určitě, přijďte co nejrychleji! Rosita” Když jezdec psaní přečetl, složil je pečlivě a uschoval je opět do kapsy. Jel právě hustým dubovým lesem, neviděl ale ani duby ani cestu, po níž jeho mezek kvapně klusal. Myslel na Paříž a na hodinu, v níž by pisatelku dopisu nejdříve spatřil.

Bylo to v Jardin de Plantes v Paříži. Doktor vstoupil do besídky, chtěl se tam posadit na lavičku; lavička však již byla obsazena. Udivený a okouzlený ustoupil krok zpět, okouzlený spanilostí a půvabností dámy, kterou vyrušil z její samoty. I ona povstala a tu spatřil před sebou krásku, jakou v takové dokonalosti a půvabnosti mu dosud nebylo přáno spatřit. On, zkušený muž, chladnokrevný lékař, cítil, že tepna mu přestává bít, a že se mu krev hned na to desateronásobnou rychlostí žene ze srdce do obličeje. Tato hodina, ba právě tento okamžik rozhodl o něm a také o ní. Vzájemně se nevýslovně milovali, ale také právě tak nešťastně. Jen v oné zahradě ji mohl potkat a vidět. Ona byla, jak mu sdělila, společnicí komtesy Rosity de Rodriganda, která se svým slepým otcem pobývala v Paříži, a současně sdělila zděšenému muži, že složila z důvodů, které mu nemůže jmenovat, slib, zůstat navždy svobodnou. Láska jí naplňovala nevýslovnou blažeností, ale její nezvratný úmysl, které pojmout a pochopit nemohl, ho naplňoval tisícerým hořem, tak že si takřka zoufal. Ani jeho šílené prosby ani jeho zapřísahání jí nemohly hnout; ona sice plakala, zůstala ale přece pevná. Nedlouho na to odjela, ale předtím si vynutila od něho slib, že nikdy po ní nebude pátrat. Jen jedenkrát ji směl přivinout ke svým prsům a vtisknout horký polibek na její korálová ústa; avšak blaženost jemu takto způsobená byla daleko převýšena hořem nad rozloučením a od té doby bojoval jako nějaký obr se svou bolestí, která jeho srdce rozrývala a jeho život ohrožovala, avšak marně k vítězství nedospěl. Ono božské stvoření, jehož se mu dostalo, jen aby je v příštím okamžiku opět pozbyl, bylo myšlenkou jeho dnů a snem jeho nocí, a když i doufal, že jeho srdce snad přece někdy nalezne klid, přesto přece dobře věděl, že zaplatí tento pozdní klid velkou částí svého života. Tu znenadání obdržel ono psaní. Četl a cítil, jak v něm hraje

každá žilka. Aniž by se tázal nebo váhal, složil bez odkladu všechny potřebné věci a vyhověl hlasu volající milenky: Ačkoliv jenom společnice, přece se před ním objevila jako spanilá, nadpozemská bytost, jako jedna z oněch vil, které se někdy nad bídným osudem smrtelníka smilují, pohlédnou na něj ve snu pohledem, který mu otvírá brány nebes. Víla tedy poroučela a on musel uposlechnout. Proletěl celou Francii; šílenou rychlostí přejel Pyreneje a teď teď konečně se blížil k cíli, kde ji měl opět spatřit, ji tu božskou, jíž nebylo na světě rovné, ji, jíž náležel duší, tělem i životem. Rychlý krok mezka byl příliš zdlouhavý, poháněl ho ustavičně k větší rychlosti a právě když slunce zapadalo za západními výšinami, vjížděl do vesnice Rodrigandy. Tato osada poskytovala mnohem lepší a přívětivější pohled, než jaký poskytují obyčejně španělské vesnice: silnice byla široká a čistě udržovaná, a jednotlivé domky pohlížely se svými nádhernými okny dost vábivě z pečlivě chovaných květinových zahrad. To vše podávalo důkaz toho, že hrabě Emanuel de Rodri ganda Sevilla byl nejen pánem, ale více otcem svých poddaných, jenž činil vše, aby jejich štěstí a blahu byl nápomocen. Tázal se kolemjdoucího na Mindrellův byt a bylo mu odpovězeno, že jmenovaný přebývá v posledním domku vesnice. Dojel tedy na místo, seskočil z mezka a vstoupil dovnitř domku. Rodina seděla právě kolem stolu a jedla jednoduchou večeři. Rodina se skládala z muže, ženy, švagra a čtyř dětí, jejichž jasná očka pohlížela na cizince beze strachu. “Bydlí zde Mindrello?” tázal se Sternau. “Ano, pane, já jsem Mindrello,” odvětil muž který zároveň povstal ze židle. Byla to silná, zavalitá postava, která, jak se zdálo, mohla vzdorovat každému tělesnému namáhání; upřímný obličej

tohoto muže mohl sloužit za nejlepší a nejspolehlivější doporučení. “Znáte společnici komtesy de Rodriganda?” “Jak se jmenuje?” zjišťoval Španěl s napnutou tváří. “Rosita.” “Matko Boží z Cordoby, pak byste snad mohl být pan Sternau, lékař z Paříže?” “Ano, to jsem.” Tu povstali jako na zavolání všichni členové rodiny a podávali mu s radostnou tváří ruce na pozdrav; na všech tvářích bylo možné pozorovat výraz nevýslovné radosti. “Buďte mi vítán, srdečně vítán!” zvolal Mindrello. “Přišel jste právě ještě včas. Milostivá slečna krásná Juno, chtěl jsem říci, laskavá slečna Rosita žila v poslední době v náramném strachu. Pošlu ihned pro ni.” “Byl hrabě dnes operován?” “Ne, ještě ne; komtesa prosila tak dlouho a s takovou vytrvalostí, až jí přece povolili a tuto nebezpečnou práci ještě jednou odložili; zítra však k tomu jistě dojde. Komtesa je pevně přesvědčena, že přijdete, pane.” “Tedy ví o onom psaní, které mi její společnice, slečna Rosita, poslala?” “Ano, hm ovšem že ví,” odvětil Španěl s jakýmsi rozpakem, který nedovedl utajit. “Avšak, pane, upravili jsme vám zde pro dnešek malou světničku, zde nahoře v průčelí, tam kde stojí před okny ty krásné květiny. Zavedu vás ihned nahoru, a donesu vám něco k večeři; než přijde slečna, můžete být s večeří hotov.” “A můj mezek?” “Ten najde místo a dobrou píci u mého souseda na tak dlouho, až s ním vejdete do zámku. Račte mne následovat, pane.”

Španěl vedl doktora po nízkých schodech nahoru do světničky, která sice prostorná a vysoká nebyla, neboť se pan Sternau dotýkal hlavou stropu, v níž ale panovala největší čistota, zajisté ve Španělsku veliká zvláštnost. Hned na to byla donesena večeře. Mezi večeří mohl Sternau pohodlně prožívat rozkošnou vyhlídku na blízký zámek. Ten pocházel ještě z dob Maurů, a tvořil ohromný, malebnými vížkami pokrytý čtverec, který navzdory velkému počtu vysokých a podlouhlých průčelí, se vypínal tak krásně a lehounce k nebi, jako by byl utvořen ze skvostných minaretů (orientálské věže), okrášlených růžovým listím. Vedle této vynikající a mohutné budovy tvořily okolní tmavé dubové lesy neobyčejný protiklad, a kdo teď hleděl na zámek, když byl ozářen posledními červánky zapadajícího slunce, ten se mohl snadno domýšlet, že je přesazen do oněch jižních zemí, kde vynikají z věčné zeleně stavby kalifů tak bíle, čistě a neposkvrněně, jako by byly zbudovány rukama andělů a duchů. Den se loučil s údolím; soumrak zmizel a nastávající noc vrhala dlouhé stíny na zámek a ves. Sternau rozžehl svíci a začal prohlížet své nástroje, které mu Mindrello dříve než odvedl k sousedovi mezka, donesl nahoru. V této práci byl vyrušen lehkým vrzáním schodů; brzy nato uslyšel slabounké zaklepání na dveře. “Dále!” zvolal Sternau. Dveře se otevřely, a mezi nimi se objevila ona, ozářena jasným světlem svíce ona, po níž toužil z celého svého srdce, ona, která jediná naplňovala jeho myšlenky. Celý okouzlen rozevřel náruč a chtěl ji přivinout na svá prsa; avšak stalo se právě to co v Paříži: Ona, jednoduchá společnice, stála před ním tak pyšná, tak velebná a mocná, jako nějaká královna; jeho noha váhala; netroufal si ani dotknout její ruky.

“RositO -!” Toto jediné slovo bylo vše, co dovedl říci; avšak v tomto jediném slovíčku spočíval celý svět rozkoše a bolesti. Ona stála před ním, právě tak dojata jako on. Viděla, jak bledne; viděla, jak jeho ruka křečovitě sahá k srdci; viděla, jak se rozšiřuje jeho oko a zatemňuje se, jako následkem prudkého návalu slz, a potom se i její hlas třásl, když se ho tázala: “Pane Karle, nezapomněl jste dosud ještě na mne?” “Zapomenout?” odvětil on. “Žádejte ode mne vše, ale nežádejte, abych na vás někdy zapomenul. Vy jste mým myšlením, mým životem, mou strastí, a já na vás zapomenout, to je u mne totožné se smrtí.” “A přece se to musí stát. Dnes se však ještě smíme vidět, a tu vám tedy chci vzdát dík za to, že jste přišel.” “Ó, slečno, myslím, že bych byl přišel i kdybych ležel na smrtelném loži,” odvětil hluboce dojat. “Skoro bych vám to uvěřila, neboť i já jsem na sobě zkusila, jak mocná je láska. Avšak zanechme tento podnět a promluvme raději o tom, co mne přinutilo, vás sem povolat.” “Váš dopis, slečno, byl neurčitý. Mohl jsem se jen domýšlet, že je hrabě v nějakém nebezpečí. Teprve v Manrese jsem se dozvěděl, že má být operován.” “Ovšem, avšak jsou tu ještě jiné důvody, které mne napl ňují obavami, důvody, které mohu sdělit jedině vám, k ně muž mám nekonečnou důvěru. , Nevím to jistě, ale mám jakési tušení, že se nalézá hrabě ještě v docela jiném nebezpečí, než je ono, které pochází z jeho nemoci; velmi mne to rmoutilo, avšak teď, když vím, že jste zde, jsem zase klidná. Zdá se mi, jakoby vaším příchodem zmizelo veškeré nebezpečí.” Při tomto přiznání se zalesklo jeho oko; nastavil jí obě ruce a tázal se třesoucím se hlasem:

“Vaše důvěra ve mne je tak veliká, Rosito? Ó, pak jsem ujištěn, že mne dosud milujete.” Ona vložila své ruce do jeho a odvětila: “Ano, miluji vás, Karle, miluji vás dosud tak vroucně, jako jsem vás milovala při našem rozloučení, a budu vás právě tak vroucně milovat na tak dlouho, až někdy opustím tuto zemi. Byla jsem pro vás až do tohoto okamžiku hádankou, avšak zítra budete s to, tuto hádanku rozluštit, a pak mne zajisté pochopíte, pochopíte, že věčné rozloučení je naším osudem.” “Proč teprve zítra? Proč ne hned?” vzdychl. “Protože nemohu z úst vypustit slova, které se zítra od skutečnosti dozvíte. Karle, nereptejme na osud, ale hledejme své štěstí v čisté radosti nad tím, že naše srdce náležejí k sobě, ačkoliv nás poměry od sebe vzdalují. Mluvme tedy beze vší náruživosti a sice mluvme o tom, co mne přivedlo sem k vám.” Beze vší náruživosti! Jaká je to žádost! Mocné city na něho dorážely, avšak on sebral svou veškerou duševní sílu, aby zůstal klidný a dovedl ji k židli. “Nuže poslouchejte, co od vás žádám,” začala slečna. “Je vám známo, zeje hrabě slepý, a že jeho slepota je nevyléčitelná. K tomuto zlu se připojilo nové, velmi bolestné; je totiž postižen velmi vyvinutou nemocí z močového kamene, a lékaři, kteří byli tázáni o radu, tvrdí, že jenom operace může zachránit jeho život. Hrabě se rozhodl také pro tuto operaci a povolal svého syna, hraběte Alfonza, z Mexika, aby ho ještě jednou spatřil, a aby byl přítomen dědic pro ten případ, kdyby se operace nezdařila. Ó, to vše zní tak chladně, zatímco mi při tom puká srdce. Vy muži si pohráváte s životem a nazýváte to zmužilostí; mně se ale oškliví taková bezcitná srdnatost. Komtesa Rosita miluje svého otce, on byl až dosud jejím jediným přítelem, a ona

byla jeho pravou rukou, která ho, slepce, vodila životem. Ona se modlí ve dne v noci k Všemohoucímu, aby byl zachráněn, avšak současně ji naplňuje strašný strach, že k tomu byla zvolena nepravá cesta. Lékaři jsou zasmušilí, bezcitní muži, jímž ona nedůvěřuje. Otec a sestra Clara, kteří hraběte takřka ani na okamžik neopouštějí, se rovnají zkázonosným démonům, kteří žízní po krvi nemocného, a hrabě Alfonzo, syn, ach, jak nešťastná, jak přenešťastná je ubohá komtesa.” Vložila ruce na svůj bledý obličej a plakala. Nebyl to onen hlasitý pláč, který zbavuje srdce tíživého břemene, nýbrž to byl onen tichý, neslyšitelný pláč, kde nenalézáme slova, nýbrž jen slzy a opět jen slzy. Sternau k tomu nemohl déle přihlížet a dále se ovládat. Klekl před ní na kolena, sňal jí ruce ze zaslzeného obličeje a prosil laskavým hlasem: “Neplačte, slečno. Podívejte se na mne; jsem obr; když ale vás vidím plakat, pak se musím bolestí zalknout. Ulevte svému srdci a svěřte mi všechno.” “Ano, udělám to,” odvětila ona; současně se vzchopila, usušila své slzy a pokračovala ve svém vypravování. “Komtesa byla ještě velmi malým děvčátkem, když naposled viděla svého odcházejícího bratra. Mezi tím uplynulo skoro šestnáct let a tak se těšila z plného srdce na jeho návrat. On přišel, ona mu běžela vstříc, aby se mu vrhla na prsa, avšak učinila jen jediný krok vpřed, pak zůstala stát s náručí darmo rozepjatou. Toho, který tu před ní stál, se nesměla dotknout, nevěděla sice proč, avšak jakýsi vnitřní hlas jí velel takto činit. To nebylo oko nebo hlas bratra; jeho tvář byla tvrdá, přísná, a v jeho slově nespočíval žádný cit. A pak, když jej ode dne ke dni pozorovala, tu spatřila pohledy, jimiž svého otce stíhal. Každý z těchto pohledů pravil: ,Čekám jen na tvoji smrt!’ Začínala pociťovat strach; tušila nějaké tajemství, nebo nějakou osudnou událost a v těchto smrtelných

úzkostech psala - prosila mne, abych vám napsala, abyste přišel a pomohl.” “Co je v mé moci, to zajisté učiním, jestliže to bude přijato,” ujišťoval. “Operace má být provedena zítra?” “Ano. V každém případě ji už tentokrát neodloží.” “A kdy?” “Jak jsem slyšela, má se začít o jedenácté hodině.” “Bude mi dopřáno dříve hraběte vidět a promluvit s ním?” “Ano, ohlásíte li se u komtesy.” “Kdy mne přijme?” “Přijděte v devět hodin. Operoval jste již někdy močový kámen?” On se pousmál. “Velmi často, slečno. Mám dokonce za to, že mne v tomto oboru považují za specialistu.” “Je podobná operace velmi nebezpečná?” “Abych vám to mohl říci, musel bych nejdříve nemocného prohlédnout. Počkejme tedy, až se tak stane.” “Ano, počkejme! Mám k vám neomezenou důvěru. Jedině vy jste schopen nemocného zachránit, jestliže je to vůbec možné.” Slečna povstala a on se jí smutně tázal: “Již hodláte odejít, slečno?” “Ano, velmi snadno by mne mohli pohřešovat. Tedy o deváté hodině se dostavíte.” “Dostavím! Nemohl bych vás ale doprovodit, slečno?” Ona se začervenala a po krátkém rozmýšlení odvětila: “Venku je tma, nebude nás tedy nikdo vidět. Nuže, ano, pojďte se mnou až k zámku.” Oba opustili domek. Venku jí podal Sternau své rámě. Ačkoliv byl doktor neobyčejně velký a silný, přesahoval ji sotva o střevíc, a kdo by je tak teď viděl, jak těsně vedle sebe

kráčejí, bylo by je zajisté možné považovat za pár zvlášť dobře vyvolený. Celou cestou nepromluvil nikdo z nich ani slovo, za to tím hlasitěji mluvila jejich srdce. On cítil, jak se její rámě lehounce dotýká jeho rámě, netroufal si ale přitisknout je pevněji. Bylo mu, jako by vedle něho kráčela nadpozemská bytost, nekonečně vyšší bytost, k níž musí pobožně patřit, a když konečně stáli u vrat zámecké zahrady, tu projela horká touha jeho srdce, avšak jeho ramena zůstala svislá, a když mu podala ruku, tu přivinul sice tuto malou, hebkou, teplou ručku na maličký okamžik k svému bušícímu srdci, přece se ale neos mělil dotknout se jí svými rty. “Dobrou noc, Karle,” pravila ona, “odpočněte si po namáhavé cestě.” “Odpočinout?” tázal se. “Má duše nenalezne dříve pokoj než až v chladném hrobě. Dobrou noc, slečno!” Po těchto slovech se obrátil k odchodu, tu však jej opět uchopila za ruku, přistoupila blízko, zcela blízko k němu a sklonila svou spanilou hlavu na jeho rámě. On cítil, jak její teplá, plná ňadra se dmou na jeho srdci a slyšel její prosbu pronesenou slabounkým hlasem: “Můj Karle, odpusť mi, a nebuď nešťastný!” Tu přece položil své ruce kolem jejího pasu, přivinul ji vroucně k sobě a šeptal: “Jak mohu být šťasten, když ty mi nemůžeš nikdy vyjít, ty mé slunce, má hvězdo, mé světlo! Jedině naše těla budou od sebe odloučena, naše duše se však našly a nerozejdou se nikdy více. Sbohem!” Tu se od něho odtrhla a vklouzla do sadu. On zůstal venku stát a naslouchal tak dlouho, až její lehounký krok zanikl. Dlouho, velmi dlouho stál pak ještě v myšlenkách pohroužen na tomtéž místě, jako by byl k němu přikován. -

Právě v tutéž dobu se rozpředla v jedné komnatě zámku debata, jejíž vyslechnutí by mělo pro Sternaua převelikou cenu. Tuto komnatu obýval jeden z obou lékařů, kteří měli za úkol, ve spolku s třetím lékařem z Manresy zbavit hraběte kamene. U tohoto lékaře se nacházel pan Caspar Cortejo, advokát, který právě povstal, aby se s doktorem rozloučil. Při tom pronesl svým chladným, ostrým hlasem: “Vy tedy myslíte, že operace bude smrtelná?” “Nezbytně!” “Nebudou vaši kolegové proti tomu nic namítat?” “Oni se neodváží mít jiné mínění nežli jakého jsem já. Oni dobře vědí, že náležím k prvním odborníkům v operačním oboru,” zněla pyšná odpověď. “Dobrá. Vy jste ale zanechal hraběte v domnění, že bude zachráněn?” “Ovšem.” “Tedy zůstane při naší domluvě. Operace se bude tedy odbývat již ráno v osm hodin, aniž by se o tom komtese dalo nějak vědět. Svou odměnu obdržíte v mém bytě v Manrese. Dobrou noc!” “Dobrou noc!” Oba muži si potřásali ruce s takovou zdvořilostí, jako by byl každý z nich považoval druhého za dokonalého poctivce, pak se rozloučili. Advokát se ale neodebral do svého pokoje, nýbrž se dal ohlásit u představené, která vešla s takovou rychlostí až do předsíně vstříc, že okamžitě seznal, s jakou tužbou byl od ní očekáván. Oba se odebrali do komnaty nábožné dámy, kde ona sama zastrčila u dveří závoru, aby je nikdo nemohl poslouchat. Advokát nebyl oděn obyčejným španělským národním krojem, měl na sobě celý oděv z černé látky a sice frak a úzké

kalhoty. Jeho dlouhé pohyby, suchá a daleko kupředu sehnutá postava měla do sebe něco nepříjemného, příšerného a jeho rysy ostrého, z vysokého, tuhého muce vyčnívajícího obličeje velmi nápadně připomínaly nějakého dravého ptáka, který je každou chvíli připraven zachvátit do svých ostrých drápů ubohou kořist. Celé vzezření tohoto muže vzbuzovalo odpor a strach. Tento nepříznivý dojem jeho odporné tváře byl ještě zvýšen nestálým, plachým a slídícím pohledem, jenž vycházel z malých, hluboce vpadlých očí, které byly obklopeny hustým obočím, tak že z tohoto tmavého zákoutí šlehaly pohledy pichlavé jako blesk. Zkrátka, na pozorovatele činil tento člověk dojem jedovatého hada, v jehož ledovém objetí byla nebohá oběť bez ochrany ztracena. Také řeholnice nosila obyčejně svůj černý, ošklivý řádový oděv, v tomto okamžiku se však nacházela ve světlých nedbalkách, které by byly činily všechnu čest každé tanečnici. Postavy byla silné a plné a rysy jejího asi padesátiletého obličeje byly hrubé a ošklivé, k čemuž se družila ta ne právě krásná okolnost, že na jedno oko značně šilhala. “Buďte mi vítán, pane,” začala rozhovor a při tom se vrhla s nesmírně ošklivou koketností na kyprou pohovku, potaženou aksamitem. “Nechal jste mne dlouho na sebe čekat. Jak vypadá celá záležitost?” “Velmi dobře,” řekl, a posadil se po jejím boku. “Hlavní lékař přistoupil bez námitek na mé návrhy.” “Tedy řídil Bůh jeho srdce, abychom konečně jednou mohli užívat dlouhé ovoce naší zdrženlivostí. Bude řez smrtelný?” “Naprosto.” “Tedy nemůžeme zde nic změnit?” tázala se dáma, přičemž pozdvihla oči pokrytecky k nebi. “Ostatně můžeme to

hraběti ze srdce přát, že ho Bůh konečně z dlouhých bolestí vysvobodí. Nebude ale komtesa opětně činit odpor?” “Tentokrát ne, moje milá. Jí není nic jiného známo, nežli že operace provedena bude teprve v jedenáct hodin, kdežto ve skutečnosti s ní započneme již o osmé. Hrabě již bude dávno zbaven všech bolestí, když slečna bude odbývat ranní toaletu.” “A hrabě Alfonzo?” tázala se dáma dále, přimhuřujíc nestydatě své pohyblivé oči. “On je úplně tím mužem, který posadí na celé naše mistrovské dflo korunu!” “Ano, byl to od nás skutečně mistrovský kousek, mistrovský kousek, o němž tento zlý svět nemá ani nejmenší tušení a také nikdy mít nebude. Měli jsme se rádi, můj starý příteli, nemohli jsme se ale vzít, neboť já byla dcerou pyšného a znamenitého šlechtice, kdežto ty jsi byl chudý, politováníhodný chudák. Byli bychom plod naší vřelé lásky přece jen ‘museli usmrtit, kdyby jsi nebyl právě v pravý čas přišel na znamenitou myšlenku, poslat jej na místo malého hraběte Alfonza s bratrem hraběte Emanuela do Mexika. Tak jsme se stali rodiči hraběte a budeme již zítra vládnout miliony rodiny Rodrigandů. Pojď, udělej si u mne pohodlí a nech nás zapomenout, že jsem se nemohla stát tvojí ženou -” Příštího dne velmi časně ráno opustila komtesa Rosita de Rodriganda své komnaty z toho důvodu, aby se v parku poněkud prošla. Nebyla oblečena do úzkých pařížských šatů ani do některého ze španělských národních krojů; oděv, který halil její krásné tělo, byl výrobek šťastného nápadu, velmi povedené a vtipné sloučení lehounkého jižního oděvu s důkladnějším severním krojem. Z široké, zlatem vyšívané spodní sukně z bílého hedvábí vykukovala dětská, jemně tvořená nožka ve zlatém brokátovém střevíčku; maličkost tohoto střevíce by zajisté vzbudila

závist u mnoha vznešených dam. Vrchní sukně plna záhybů byla z červeného hedvábí, zepředu klínovitě vykrojena, což nemálo usnadňovalo chůzi. Takto upevněná sukně byla kolem boku sevřena skvostným, zlatem a stříbrem bohatě vyšívaným pásem. Horní oděv se skládal z krátké kazajky takové barvy, že se podobala vonným růžím ze Šírázu, pak z pláště barvy oleandrových květů, který z ramen padal až na zem a pak ještě tvořil dlouhou vlečku. Tento plášť byl zhotoven z onoho závojového, drahocenného aksamitu, který dovedou zhotovit jen jemné prsty žen z Derbidšánu, a jehož drahocennost lze nejlépe posoudit z toho, že ke zhotovení čtvrt lokte této látky potřebuje pilná žena nejméně celý čtvrtrok, ba někdy i více času. Tento skvostný plášť nezahaloval plná, rozkošná ramena, jejichž sněhová bělost prosvítala hebounkými rukávy. Na hlavě měla slečna tmavou, polskou čepičku, baret, okrášlenou peřím z kolibříků a rajek. Zpod této čepičky padaly dva dlouhé, těžké copy havranních vlasů skoro až pod kolena. Jen jediný, za to ale tím skvostnější démantový prsten krášlil její plnou a přece tak hebkou ruku. Rysy této nevýslovně krásné bytosti nelze ani štětcem ani slovy vylíčit. V nich se zrcadlila neposkvrněná dětská nevinnost právě tak, jako neupokojená touha dospělé panny: ony spojovaly čistou nedotknutelnost madonny s mnohoslibným žárem dívčí hlavy od Corregia, a kdo hleděl do těchto velkých, tmavým obočím zastíněných očí, jejichž plná, tmavá modrost jen zářila, ten musel na první pohled z nápadného protikladu mezi touto modří a havranní čerností vlasů seznat, že tato okouzlující krása vznikla sloučením krve maurské s galskou krví. - Sternau nemohl spát. Jeho setkání s dívkou tak vřele milovanou rozbouřilo jeho nitro tak, že nebylo možné pomyslet na nějaký klid. Po svém rozloučení s milenkou se vrátil sice

domů, avšak po celou noc kráčel nepokojně po světnici sem a tam a teprve když zpozoroval, že se již jeho soused probudil, šel k němu a dal si osedlat svého mezka. Skočil na mezka a pustil se přímou cestou bez nějakého plánu; chtěl se asi hodinu projet a takto svým citům a myšlenkám zjednat klid. Po nějaké chvíli před sebou spatřil Manresu a tu zabočil na silnici vedoucí do Rodrigandy. Pak spatřil ošumělou, o samotě stojící hospůdku, před níž byl uvázán osedlaný kůň, což zajisté svědčilo o tom, že se již uvnitř nachází nějaký host. Sternau seskočil rovněž z mezka. Od včerejšího večera nic nesnědl a tak se chtěl pokusit o to, jestli by nemohl dostat koflík kávy. Když vstoupil dovnitř, spatřil zde pána, ne právě velmi vkusně ošaceného; tento pán seděl na stole a měl vedle sebe ležící pouzdro s lékařským náčiním. Hostinský, který vedle něho seděl, pokračoval, když nejprve vyhověl Sternauově žádosti o sklenici kávy, v rozhovoru přerušeném tímto novým příchozím: “Tedy hraběti platí vaše návštěva, pane doktore?” “Jak jsem již řekl,” tento odvětil. “Bude se tedy dnes operovat?” “Zajisté.” “Kdy?” “Hned o osmé hodině.” “Ale komtesa to zajisté opět nedovolí.” “Nikdo se jí nebude ptát. Řeklo se jí, že začneme s operací teprve o jedenácté hodině.” “Myslíte, že se ubohý hrabě uzdraví?” “Ano a ne kdo to může vědět!” Sternau, který pozorně naslouchal, slyšel právě dost. Co nejrychleji dopil svou kávu, zaplatil a opustil rychle světnici,

aniž by dal na sobě co znát, že ho tato krátká rozmluva tak velice zajímala. Venku nasedl okamžitě na mezka a jel nejdivočejším cvalem domů, kam o půl osmé dorazil. Když svého mezka opět odevzdal sousedovi, zašel si pro své nářadí a pospíchal do zámku. Hnalo ho to k parkové bráně, kde se včera večer rozloučil s milenkou. Brána byla otevřená a Sternau vstoupil. Rychlým krokem se ubíral po cestě vedoucí k zámku, takřka běžel dlouhou zelenou chodbou, hodlal právě vstoupit na malou, pískem pokrytou prostoru, když se tu pojednou v největším překvapení zarazil tak, že nemohl z místa. Před ním totiž stála komtesa Rosila, která chtěla právě vstoupit do chodby. Jeho ulekané oko viselo na ní, jako na obrazu nějakého rozkošného snu, jeho srdce se však svíralo pod tíží bolestného poznám. Mohla tato dáma být společnicí? “Rosito!” zvolal udiveně a vztáhnul své ruce poloproseb ně, poloodmítavě k ní. “Pane doktore!” odvětila ona. “Co vás vede tak časně do parku?” “Ó Bože, copak sním! Tuším celé své neštěstí. Slečno, vy nejste Rosita, společnice, nýbrž -!” “Nýbrž?” tázala se tiše. “Dokončete, pane!” “Vy jste komtesa Rosita!” “Ano, je tomu tak; hádal jste správně, Karle,” odvětila ona a podávala mu obě ruce. “Můžete mi odpustit?” “Odpustit? Ach můj Bože, jak je to smutné! Ano, teď vím, proč se musíme rozloučit. Proč jste mi to udělala, proč, slečno Rosito?” Ona sklopila oči a pravila třesoucím se hlasem: “Protože jsem vás milovala a protože jsem chtěla být po několik okamžiků šťastná. To je teď u konce, a následuje trest

mnohem horší: Můj otec avšak, co to? Vidím vaše nářadí a vy přicházíte tak časně,” přerušila se pojednou ulekaně. “Má to nějakou příčinu?” “Nějakou příčinu?” tázal se on, jako by se probouzel z těžkého snu. “Ach, ano, zapomínám na hroznou skutečnost. Hraběnko, váš otec se nalézá v největším nebezpečí!” Její krásný obličej zbledl jako stěna. “Můj otec?” zvolala; “jak to?” Sternau vyndal hodinky, pohlédl na ně a zvolal: “Bože, ustanovená doba je již zde. Slečno, za malou chvíli začnou operovat vašeho otce.” “Teď? To není pravda, teprve o jedenácté hodině.” “Ne, oklamali vás. Bez vašeho vědomí se usnesli, že začnou s operací hned o osmé hodině. Na své ranní projížďce jsem se setkal s lékařem z Manresy, a při této příležitosti se mi to podařilo vypátrat, aniž bych byl poznán!” “Matko Boží! Ti lidé zamýšlejí špatné věci, jinak by se nesnažili mne oklamat. Pojďte, pane, pojďte rychle; jejich úmysl musíme stůj co stůj překazit.” Přitom se obrátila a spěchala s největším rozčilením k budově; Sternau ji následoval. Když došli k zámeckému vchodu, právě spatřili, jak vede sloužící osedlaného koně do konírny. Sternau v něm na první pohled poznal koně lékaře z Manresy, který si musel velmi pospíšit, že se tak brzy octnul v Rodrigandě. “Pospěšme, slečno,” napomínal Sternau. “Lékaři jsou již pohromadě; nesmíme ani jediný okamžik otálet.” “Kupředu! Rychle, rychle!” zvolala rozčilená hraběnka kráčící rychle po schodech; pak zahnula do chodby pokryté skvostnými koberci a stanula u dveří, před nimiž stál sluha jako na stráži. “Probudil se již hrabě?” tázala se sloužícího. “Ano, milostivá komteso!” zněla odpověď.

“Je sám?” “Ne. Lékaři jsou u něho.” “Jak dlouho?” “Deset minut.” “Ach, tedy přece snad nepřijdeme pozdě! Pojďte, pane!” Hodlali vkročit, avšak sloužící se jim postavil do cesty a pravil hlasem sice velmi zdvořilým, ale i velmi rozhodným: “Račte odpustit, komteso; dostal jsem nejpřísnější rozkaz, zabránit každému vstoupit dovnitř!” “I mně?” “Vám zvlášť.” V jejím obličeji se zrcadlila zlost, která ji začala zmáhat. Nevýslovně pyšným pohybem ruky dala znát své opovržení a tázala se: “Kdo vám udělil tento rozkaz?” “Hrabě Alfonzo, který je rovněž přítomen.” “Aha, tedy on! Odejděte!” “Nesmím, milost, komteso; nemohu jinak, neboť rozkazy jsou mi dané - -” Nemohl dokončit větu, neboť Sternau jej uchopil za rameno, odstrčil jej sice mlčky, avšak neodolatelnou silou stranou a otevřel dveře. Tyto dveře vedly do předsíně, která se nacházela před hraběcími pokoji. Sem vstoupili následováni sloužícím, který se sice tvářil velmi mrzutě, přece si však nedovolil déle odmlouvat, nebo činit nějaký odpor. Z této předsíně vedly druhé dveře do uvítacího pokoje hraběte. Hraběnka chtěla těmito dveřmi beze všeho vstoupit, poznala však, že jsou zevnitř uzamknuty, následkem čehož byla nucena zaklepat. Po opětném klepání se konečně ozval zevnitř hlas, ve kterém ihned poznala svého bratra.

“Kdo je venku?” “Já sama,” ona odvětila. “Otevři rychle!” “Ty, Rosito?” znělo to zevnitř mrzutě a překvapeně. “Kdo tě pustil do předsíně?” “Já sama!” “Copak nebyl sloužící na svém místě?” “Ano. Ale otevři rychle, Alfonzo!” “Prosím tě, vrať se do svých pokojů. J ékaři velmi přísně zakázali přítomnost každého jiného!” “Mou přítomnost mně nikdo nesmí zakázat, alespoň teď ne. Je ještě dlouho do jedenácté hodiny.” “Otec ale nařídil, aby se operace provedla již teď ráno, a něco takového není pro dámské oči!” “Musím s ním ještě předtím mluvit!” “To nejde. Již začínají -” Tato poslední slova nezněla již tak bezohledně a urážlivě, jako dřívější; naopak zněla tak ostře a netrpělivě odmítavě, jako by bratr myslel, že tím ukončil celou záležitost. Avšak, místo, aby to hraběnku odradilo, nadmíru ji to rozčilovalo. “Alfonzo,” zvolala přísně, “žádám přístup ke svému otci, a v tom mi nesmí nikdo bránit. Mám na to právo a povinnost, promluvit ještě se svým otcem.” “On si to nepřeje. Ostatně nemám ale teď právě kdy bavit se déle při uzavřených dveřích. Jdi, tvé klepání je marné.” “Otevřu si tedy sama!” “Pokus se o to!” Tato poslední slova byla provázena ošklivým úsměškem; potom bylo podle kroků slyšet, že se mluvčí vzdaluje. “Proboha, co mám teď dělat?” tázala se komtesa svého průvodce. Ten se jaksi vítězoslavně usmíval, ale neodpovídal, neboť se zdálo, že pozorně naslouchá tomu, co se v uzavřeném pokoji právě děje.

“Milostivá komteso,” pronesl zdráhavě sloužící, který se přiblížil pokorně ke slečně, “jsem přesvědčen o tom, že vám neotevřou. Buďte tak laskavá a opusťte tuto světnici, neboť ” “Mlčte!” přerušila ho komtesa a chtěla k tomu ve svém rozčilení připojit ještě notnou důtku, když ji pojednou Ster nau němým pohledem poprosil, aby mlčela. Zároveň jí pokynul, aby přiložila ucho ke klíčové dírce a bedlivě naslouchala. Komtesa tak učinila a slyšela, jako zdálky hlas svého otce, jak v pravidelných přestávkách počítal: “Pět šest sedm osm devět deset jedenáct _tt “Co je to?” tázala se, bledá jako stěna. “Omamují hraběte chloroformem, aby necítil bolest,” odvětil Sternau. “Jeho počítání naznačuje, jak mdloba pokračuje.” “Tedy budou skutečně operovat?” “Ovšem!” “To se nesmí stát! Ne, nesmí se to stát!” zvolala slečna v největší úzkosti. “Pane, proboha, pomozte mi!” “Dáváte mi plnou moc k násilí!” tázal se. “Ano ale jednejte ihned!” Sternau přikročil ke dveřím, zdvihl nohu, ozval se hlučný praskot, a vchod byl volný. Jediným kopnutím nohou vyrazil obrovský doktor pevné, vysoké dveře ze zámku. Teď se nacházel s hraběnkou v přijímacím pokoji hraběte. Tento byl prázdný, ale dále v pozadí bylo slyšet hlasitý rozhovor. Hrabě Alfonzo a jeden z lékařů se objevili na prahu. “Co to má znamenat!” zvolal hrabě. “Zdá se mi dokonce, že se opovažuješ užívat násilí.” Ve svém rozhorleném překvapení hrabě úplně přehlédl, že Rosita není sama. Kdo teď na něj pohlédl, jak z jeho očí srší

hrozivé blesky a jak žfly na sice nízkém ale širokém čele zlostí nabíhají, ten ho zajisté uznal za schopného k provedení násilného činu. Hrabě Alfonzo nebyl snad šeredným, ošklivost vzbuzujícím mužem, to ne, každá jednotlivá část jeho obličeje mohla v době klidu být nazvána snad krásnou, avšak tyto různé jednotlivosti nesplývaly v žádný poutavý, uspokojující celek; a zvláště teď kdy ho zášť a zlost opanovala, byl dojem, který způsobil, vskutku odporný. Podobal se některému z oněch vyobrazení ďábla, u nichž malující umělec nepoužije koňského kopyta a rohů, nýbrž se snaží ďábelské podoby dosáhnout tím, že učiní z jednotlivých, o sobě hezkých rysů zlého ducha samé protiklady. “Opovažovat, já?” tázala se hraběnka, jejíž obličej opět zčervenal následkem prudké nevole nad nevlídným uvítáním ze strany jejího bratra: “Mám za to, že má hraběnka Rodri ganda Sevilla každou dobu právo, zjednat si přístup do otcových komnat. Ne z mé strany se stalo opovážení, naopak, já sama jsem to, která se ptá, kdo se opovažuje” na toto slovo kladla hraběnka zvláštní důraz “podrobit mého otce operaci, která je spojena s nebezpečím života, aniž by se mi o tom dala informace.” “My jsme se na tom usnesli, a při tom to zůstane. Odejdi!” “Ne dříve, dokud neuvidím otce a nepromluvím s ním! Kde je?” “Ve vedlejší světnici; tvoje neopatrné vkročení ho může stát život. Jakékoliv rozčilení, i to nejmenší bude mít pro něho nejhorší následek. Oho! Kdopak je tento člověk zde?” “Je to pan Sternau, proslulý lékař, jehož jsem požádala, aby sem dojel z Paříže a podal mi své dobrozdání o nemoci otce. Očekávám, že bude jeho přítomnost i tobě milá!”

Lékař, který zároveň s hrabětem vstoupil do světnice, pokrčil částečně mrzutě, částečně pohrdlivě rameny. Hrabě ale prudce zvolal: “Lékař? Kdopak ti to dovolil? To je nejmíň řečeno své mocnost a urážka. Na povolání lékařů jsem zde já, a doufám, že bude ještě na mou vůli brán ohled! Odejdi ihned odtud do svých komnat a propusť tohoto člověka!” Při této urážlivé bezohlednosti se pokryla ušlechtilá tvář hraběnky smrtelnou bledostí a musela si popřát několik okamžiků, aby se vzpamatovala, a mohla dát patřičnou odpověď. Pak se ale zdálo, jako by její skromná postava vzrůstala do výše, pak velitelsky pozdvihla svou sněhobílou ruku, a její hlas zněl pánovitě jako hlas královny, když odvětila: “Nezapomínej, s kým mluvíš! Zde náleží poroučet jedině hraběti de Rodriganda, a jestliže by toho on nebyl schopen, pak přísluší právě mně takové právo, jako tobě, poroučet na jeho místě. Operace nebude dříve započata, dokud nebude nemocný otec od tohoto pána důkladně prohlédnut, já tomu tak chci, a dovedu zjednat své vůli platnost.” Rysy mladého hraběte se ještě více zostřily; žfly na jeho čele naběhly jako tlusté provazy a jeho hlas se podobal více sypkavému chrapotu, když, pozdvihla hrozivě ruku, těsně k ní přistoupil a odpověděl jí: “Ty, ty zde chceš poroučet? Ty, slabá dívka? Ha, ha! Operace bude zahájena a tebe dám služebníky odtud odvést, nepůjdeš li dobrovolně, a sice okamžitě. Jsem zvyklý činit vždy jen to, co se mě zlíbí, to si pamatuj!” A obrátil se k Ster nauovi, a tázal se ho: “Kdo vypáčil dveře?” “Já,” odvětil klidně tázaný. “Jakým právem, hanebníku?” “Tím právem, které mi propůjčila ctěná komtesa Rodriganda. To, že jsem poslechl, nebylo zajisté žádnou hanebnos

tí z mé strany; naopak vás ujišťuji velmi rád, velmi upřímně a zároveň se vší vážností, že bych vypáčil se vší ochotou třeba ještě tisíc dveří, kdyby to ona, hraběnka, si žádala!” Vysoká, jeho mohutná postava jako by při těchto slovech ještě rostla, a jeho velké poctivé oči měřily hraběte pohledem tak mírným a zároveň soustrastným, že se zdálo, jako by před tímto obrem stál nějaký školák, s nímž je třeba mít shovívavost. To však popudilo zlost hraběte nanejvýš tak, že zanechal svou sestru, přiskočil ke Sternauovi a hrozil: “Pryč, říkám! Nebo vás nechám ze zámku vyhodit!” Sternau se sebevědomě usmíval. “Dostavil jsem se do zámku, povolán hraběnkou z Rodri gandů,” odvětil úplně klidně; “povolala mne sem, abych prohlédl hraběte, vašeho pana otce, a to také prosadím navzdory vašemu odporu a vaším psům, které byste tak rád na mne poštval. Umím se psy právě tak dobře zacházet, jako s lidmi, a nechám dojít k tomu, když mne k tomu přinutíte, abych se proti oběma bránil stejnou zbraní!” “Bídníku,” zařval Alfonzo a pozdvihl své rameno jako k ráně. “Pane z Rodrigandů, vy jste hrabě? Vy jste šlechtic?” Tato otázka přišla tak neočekávaně a vycházela tak plně a ostře z mocných Sternauových prsou, a při tom zasáhl hraběte takový neodolatelně pronikavý pohled, že tento mi movolně ustoupil. Na to se obrátil Sternau k hraběnce a pravil: “Slečno, prosím, račte mne představit tomuto pánovi, který je zajisté rovněž lékařem.” Při tom ukazoval příjemně se usmívaje na španělského lékaře, který se mezi poněkud živou rozprávkou opatrně postavil až k samému oknu.

Komtesa kývla na znamení souhlasu hlavou a vyhověla jeho přání těmito slovy: “Pan Karel Sternau, vrchní lékař proslulé kliniky profesora Letourbiera v Paříži doktor Francas z Madridu ah, zde vstupují právě i ostatní pánové, tak mohu v představování pokračovat: doktor Millanos z Cordoby a doktor Cielli z Manresy.” Skutečně, právě vyšli oba druzí lékaři z vedlejší světničky, bezpochyby přilákáni živým rozhovorem a tak neobyčejným vyrušením v přípravných pracích. Oba se poklonili se značnou chladností Sternauovi, první přítomný lékař ale, doktor Francas z Madridu, změnil barvu. On byl zajisté nejnadanější a nejvědomější ze všech tří a znal také zajisté jméno profesora Letourbiera v Paříži příliš dobře, než aby nevěděl, že se tu pojednou před ním objevil znalec, s nímž snad žádný z nich ani zdaleka se nemohl měřit. Bezpochyby ihned poznal, že v tom spočívá právě tak velké nebezpečí pro ně, jako pro jejich šeredný podnik, a že toto nebezpečí lze odstranit jen nejpřísnějším a nejpyšnějším odporem vůči cizinci; proto se ozval svým drsným a vrzavým hlasem: “Tohoto pána neznám. Naše přípravy jsou ukončeny a není nám zapotřebí žádné jiné podpory. Bylo nám naším vznešeným nemocným uloženo, operaci u něho provést, a jestliže nebudu moci tuto operaci ihned a bez dalšího nepovolaného vměšování provést, pak za nic neručím.” “Slyšíš?” pravil hrabě ke své sestře. “Okamžitě odejdi a zbav nás zároveň pohledu na osobu, které nedovolím, aby jen jediný okamžik déle prodlela v mém domě!” Komtesa chtěla odpovědět, Sternau jí ale pokynul, aby mlčela. “Račte dovolit, milostivá slečno,” pravil, “abych se sám ujal slova! Vždyť je to má přítomnost, o níž tu běží, a proto

také záleží na mně, abych odpověděl. Jsem lékař a současně váš host, komteso, a proto by to ze strany vašeho pana bratra nejjednodušší zdvořilost, ze strany pak ostatních pánů nejobyčejnější kolegialita žádala, aby vašemu přání vyhověli. To se ale nestalo. Následkem toho nestojím zde tedy jako zdvořile prosící, nýbrž jako lékař od hraběnky Rosity z Rodrigan dů Sevilly sem povolaný a vyjadřuji se následovně: Jelikož se tato tak nebezpečná operace má provést za okolností tak podezřelých, pak mám oprávněnou příčinu domnívat se, že se tu skrývá úmysl, který se musí štítit denního světla a přítomnosti počestných svědků. Proto proti tomu činím rozhodný odpor. Prohlašuji tímto každého, kdo by operaci provedl dříve, než jsem já nemocného spatřil a s ním by mluvil, za lehkovážného, nebo dokonce úkladného vraha, a zavolám, jestliže se na tom setrvá, odstranit mne silou, ihned policejní pomoc, která pak dodá zajisté přáním slečny té váhy, která se jí nyní odpírá.” Jako nějaký kníže, jako nějaký král tu stál před nimi s hlavou vzpřímenou; z jeho očí šlehal takový plamen, jako by nebyl cizincem, nýbrž nejbližším příbuzným hraběte, o něhož se tak zajímal. Doktor Francas změnil podruhé barvu, a zbledl ještě více, nežli poprvé; druzí dva lékaři sklopili oči skrývající tak své rozpaky. I hrabě, zdálo se, byl jako hromovou ránou omá men, on ale nebyl jedním z těch, kteří nedokončí hru jednou již započatou. Snažil se tedy, aby se ovládl, pak pokrčil jaksi soustrastně rameny a pravil: “Šílenec! Při Bohu Všemohoucím, on není hanebný, on je šílený! Odevzdám ho sloužícím, aby ho zavedli do blázince.” Přistoupil rychle ke zvonku a zazvonil. Hraběnka, která mu v tom chtěla zabránit, uchopila ho rychle za ruku a zvolala:

“To neuděláš.” Bylo ale již pozdě; kovový hlas zvonku se rozléhal chodbou a, jelikož tento neobyčejný výjev beztak již veškeré služebnictvo přilákal ke dveřím, octnulo se jich zároveň několik ihned v komnatě. “Odstraňte tohoto člověka!” velel hrabě. “On šílí.” Namísto odpovědi se otočil Stemau ke služebníkům a šel jim vstříc. Nemohli ani pouhému dojmu jeho mohutné postavy a pevnému pohledu jeho očí odolat; couvali před ním, až na chodbu, načež Sternau za nimi zamkl dveře: klíček vzal k sobě a vrátil se s úsměvnou tváří ke svým protivníkům. “Hrabě, vaši lidé vám vypovídají službu,” podotkl náramně lhostejně. “Nežádejte nic jiného od cizince, jehož se snažíte urazit beze vší příčiny, ačkoliv on jen ve vašem zájmu na tomto místě stojí a který byl vždy zvyklý, i od nejvyšší a nejstarší šlechty být vyznamenáván a ctěn.” “Ptám se vás naposled, zdali mne poslechnete,” pravil hrabě celý bez sebe. “Vydejte okamžitě klíček od dveří!” “Jen zvolna, prozatím ten klíček náleží mně a já jsem pánem celé situace.” “Člověče, já vás zpolíčkuji!” zvolal Alfonzo zuřivě. Přitom skočil k Sternauovi a zdvihl ruku k ráně; v tomtéž okamžiku vyrazil ze sebe pronikavý výkřik bolesti, neboť Sternau uchopil jeho ruku a takovou obrovskou silou stiskl, že v ní praštěly kosti a krev stříkala. Po tomto náhlém vykřiknutí se otevřely nenadále dveře u druhé světnice a v nich se objevila postava, která zajisté byla schopná, celou situaci změnit, a zároveň vzbudit soucit a úctu. Vstupující muž byl slepý, to spatřil každý na první pohled; zdálo se však, jako by jeho temné oči měly do sebe tu vlastnost, proniknout celým okolím. Jeho dlouhá, nyní nemocí hubená postava byla zahalena do bílého pláště, který jako

nějaký rubáš splýval z ramen až na zem. Jeho šlechetný obličej byl na smrt bledý a jeho dlouhé vlasy, kolem spánku bělavé, mu visely v hustých pramenech až na záda. Zdálo se, jakoby nějaký duch vyšel z hrobky, aby přerušil hádku dvou smrtelníků, rušících jeho pokoj. Tento muž byl hrabě Emanuel de Rodriganda Sevilla. Chloroformování u něho ještě nebylo ukončeno a proto dosáhl opět svého vědomí a zaslechl hádku. Tiše sklouzl z operačního stolu, přivinul těsné kolem sebe bílou plachtu a vstoupil do světnice. “Co se to zde děje? Kdo to zde mluví? Proč se započaté dílo přerušilo?” tázal se dutým hlasem a otáčel se v polokruhu. Rosita běžela ihned k němu a vrhla se v překypující něžnosti do jeho náruče. “Můj otče, můj drahý, milovaný otče!” zvolala. “Budiž dík svaté rodičce za to, že ještě nezačali. Oni tě nesmějí usmrtit!” “Usmrtit? Kdopak to chtěl učinit, milé dítě?” “Ó, ty bys byl zemřel, zajisté zemřel; vím to, tuším to, cítím to!” “Tvá dětská láska a strach z tebe mluví, má milá dcerko. Neměla jsi nás vyrušovat!” “To je správné, otče!” vpadl mladý hrabě do řeči. “Ona nás vyrušila, a sice jakým to náramně nápadným způsobem! Musím tě i na to upozornit, že dala dokonce i dveře vypáčit. Řekni sám, zda li takové jednání je důstojné komtesy de Rodriganda?” “Učinila jsi to skutečně, milé dítě?” tázal se hrabě s nevěřícím, mírným úsměvem. “Ano, ovšem že jsem tak učinila, otče,” odvětila Rosita. Pak pokračovala se šlechetnou upřímností: “Tvůj stav vyžaduje největší opatrnost, a tvůj život je mi přfliš drahý, než abych byla této opatrnosti nepoužila. Jen ti lékaři tě smějí

léčit, k nímž mám já plnou důvěru; zpozorovala jsem však, že se přenáhlili a nevěnovali na zachránění tvého života potřebnou péči. Umírala jsem strachem a úzkostí. Psala jsem tedy do Paříže a vyžádala si od profesora Letourbiera lékaře, jemuž bych tě mohla svěřit, a teď, když onen muž dnes přišel, nechtěli ho k tobě připustit. Budeš se tedy po tom všem ještě divit tomu, že jsem si vstup k tobě vynutila?” Hrabě se usmál, pokynul unavenou hlavou a pravil: “Svým lékařům úplně důvěřuji, a jestliže zatajili před tebou hodinu operace, tak se to stalo zajisté jen proto, aby ušetřili mně i tebe škodlivého rozčilení. Kde se nachází onen pařížský lékař?” “Zde je. Je to doktor Karel Sternau z Mainzu v Německu.” “Zde, v této světnici že je?” “Ano,” odvětil teď Sternau sám. “Prosím za odpuštění, pane hrabě, že jsem vyhověl žádosti vašeho dítěte. Jedná li se o život člověka, drahého otce, pak nelze nikdy dost učinit.” Tato slova byla pronesena pevným hlasem, který se, jak se zdálo, příjemně dotýkal ucha slepce. “Byl jste již někdy přítomen podobné operaci, pane?” tázal se hrabě. “Ano.” Sternau odvětil jen toto jediné, kratičké slovo, hrabě však pozdvihl hlavu a pravil: “Pane, váš hlas je mnohoslibný. Vyslovil jste tu jen jedinou slabiku, slyším ale z ní, že jste byl přítomen již mnoha takovým operacím, nebo že jste je dokonce i sám řídil.” “Vaše Výsost ráčila dobře slyšet. Jsem vrchním lékařem u profesora Letourbiera.” “Ah, pak musíme mít ve vás plnou důvěru a neměli vás tedy vyhánět! Děkuji vám, že jste přišel, pane! Chcete můj stav podrobit zkoušce?” “Velmi bych si přál, kdybych to směl učinit, Výsosti.”

“Vstupte tedy se mnou. Páni lékaři nás doprovodí; ostatní však ať zůstanou zde.” “Stůjte!” zvolal Alfonzo. “Otče, sděluji ti, že jsem tomuto muži ukázal dveře. Chceš můj rozkaz zrušit?” “Synu můj, ty jsi tohoto pána těžce urazil a jsem mu tedy povinen dát zadostiučinění.” “On mne dokonce i na ruce poranil.” Tu vpadla Rosita: “Alfonzo chtěl pana Sternaua uhodit, a ten mu jen zadržel ruku; to je vše.” Hrabě se takřka ulekl; pak pronesl trudným hlasem: “Je to možné, aby hrabě Rodriganda někoho bil, a k tomu ještě hosta své sestry? Takové zvyky jsou snad u dobytkářů v Mexiku nebo v Texasu v módě, nikdy však v rodině španělského šlechtice. Synu, ty jsi mne velmi zarmoutil.” Hrabě se vrátil do svého pokoje, Sternau a druzí tři lékaři ho následovali. Alfonzo, který musel zůstat zpět, skřípal zuby a soptil jako had ke své sestře: “To ti nikdy nezapomenu; toho dobytkáře mi draze zaplatíš!” Na to chtěl opustit pokoje svého otce, byl ale přinucen zůstat tam, neboť Sternau mu zapomněl vrátit klíček. Přistoupil tedy k oknu a koukal ven; Rosita se ale posadila na pohovku, aniž by na svého bratra dále pohlédla. Ve světnici, do níž teď Sternau ve společnosti hraběte vstoupil, bylo možné spatřit veškeré přípravy potřebné k operaci. Na dlouhou tabuli byla položena tlustá pokrývka, na níž měl hrabě ležet; vedle na malém stolku ležely veškeré nástroje a na zemi stály různé nádoby určené pro výtoky z rány. Hrabě se obrátil ke Sternauovi a pravil:

“Pane, od té doby, co jsem ztratil zrak, posuzuji každého člověka podle zvuku jeho hlasu. Váš hlas vzbuzuje mou plnou důvěru. Prosím, prohlédněte mne!” Mladý muž se zabýval již mnoha nemocnými, nikdy nestál ale před nemocným s takovými pocity, jako před hrabětem. Vždyť byl tento muž otcem té, kterou tak vřele a zároveň bez naděje miloval, a mimovomě se při této vzpomínce rozbouřilo jeho nitro tak, že bezděky vzdychl. Hrabě tento vzdech zaslechl a tázal se: “Obáváte se o mne, pane?” “Neobávám, Výsosti,” zněla odpověď. “Co jste slyšel, nebyl vzdech vyvolaný obavou, nýbrž byla to tichá modlitba k Bohu, všemohoucímu a předobrému, aby se mi podařilo, vyhovět nadějnému očekávání komtesy Rosity. Na zkušeností jsem bohatý a má ruka je pevná; vyprošuji si však božské požehnání ke každému dílu, které podniknu, abych někomu vrátil ztracené štěstí!” Tu mu podal hrabě obě své ruce a pravil: “Děkuji vám, pane! Vaše slova jsou úplně podle toho, aby mou důvěru k vám zdesateronásobila. Kdo kromě své zručnosti počítá i s božskou pomocí, ten zajisté učiní, co vůbec učinit je možné. Začněte, pane!” Sternau se vyptával mnohými a podrobnými otázkami na vše, co s nemocí souviselo; pak se musel hrabě položit na tabuli a dát se co nejpečlivěji prohlédnout. Zručnost, s kterou se to všechno dělo, přesvědčila španělské lékaře o tom, že mají co činit s člověkem, mnohem vzdělanějším a učenějším. Konečně bylo nemocnému dovoleno, aby se zase posadil; a ovšem, že se lékaře ihned otázal na výsledek bedlivé prohlídky. Namísto odpovědi se ale ten tázal: “Pane hrabě, vy jste slepý. Mohu si i tímto směrem dovolit několik otázek?”

“Samozřejmě. Zodpovím je všechny.” I zde následovala celá řada otázek, které hrabě velmi ochotně zodpověděl; pak vyndal Sternau ze své skříňky rozličné nástroje, jimiž oči nemocného osvětloval, pohyboval a prohlížel. Konečně byl i s tím hotov a obrátil se ke Španělům: “Pánové, váš kolega, pan Francas z Madridu, se vyjádřil poprvé, že nebude trpět, aby se mu někdo do jeho práce míchal; musím se tedy vzdát naděje na přátelskou a tajnou domluvu a vidím, že jsem nucen, vyslovit své přesvědčení se vší upřímností, bez ohledu na někoho jiného. Pane hrabě, jakým způsobem vám měl být odebrán kámen?” “Tím, že se měla proříznout hrázka,” ) odvětil tázaný. Sternau leknutím zbledl. “To není možné, pane hrabě!” zvolal poděšeně. “Buďto vás chtěli oklamat, nebo jste špatně slyšel! Pro nějaké oklamání ale nemohu při nejlepší vůli najít důvody.” “Je tomu tak, jak jsem pravil,” opětoval hrabě. “Zeptejte se těchto pánů!” Sternau pohlédl na lékaře, kteří až na Francase sklopili oči. Tento ale odvětil vzdorovitě: “Považujeme ovšem zachránění jedině, možné prořezáním hrázky!” “Ale, pane,” odvětil Sternau celý rozčilený, “ohledal jste kámen? Znáte jeho velikost a polohu? Považujete mužské tělo za totožné s tělem ženským? Můj Bože, to nechápu! V tomto případě je každý řez životu nanejvýš nebezpečný; prořezání hrázky je ale nezbytně smrtelné! Pánové, prohlašuji každého lékaře, který se tímto způsobem chápe skalpelu, za vraha, a ne snad za nějakého zabijáka z nedopatření, nýbrž za ) Lékařský výraz

člověka, který se vší chladnokrevností a s dřívějším rozmyslem se dopouští vraždy!” “Pane!” hrozil madridský lékař. “Pane!” zvolal Sternau a jeho oči šlehaly blesky. “Hrabě Rodriganda není lékařem a nemohl proto vědět, co se s ním má stát. Každý začátečník ale, každý ranhojičský hlupák věděl, dokonce musel zde vědět, že nemocný takovou operaci naprosto nemůže přežít. Pánové! Copak vám bylo nabídnuto za zavraždění hraběte Rodrigandy?” Účinek této otázky byl hrozný. Hrabě ulekaně klesl do křesla; Francas se ale chopil jednoho z nožů a hodlal na Sternaua dorážet; druzí dva se mu chystali pomoci. “Kluku, bídníku!” řval Francas, “ty nás nazýváš vrahy?” “Ano, zbabělými, bezcitnými, najatými, úkladnými vrahy!” odvětil Sternau úplně bez bázně. “Alespoň jeden z vás jím je; pak ale jsou druzí dva lehkovážní hlupáci, kteří nevěděli, co činili. Odložte ihned tento nůž; jsem silnější než vy, a také se vás ani dost málo nebojím! Udám li vás ale, a dám li celý případ soudně vyšetřit, pak budete zajisté pro pokus vraždy trestán!” Vzdor této vyhrůžce se podařilo Francasovi ovládnout. “Ach,” kňučel plný jízlivého hněvu. “Vy, cizinec, nám chcete vyhrožovat? U Boha, to je směšné! Tento muž hraje divadlo, snad aby se stal domácím lékařem hraběte; avšak Jeho Výsost nás ráčí znát. Naše jména jsou beze vší skvrny a ve vědeckém světě velmi ctěná. Přesto si poslechněme, jak hodlá tento blouznil kámen odstranit!” “To také uslyšíte!” odvětil Sternau klidně. “Kámen se dá odstranit jedině pomocí lithothrypsise a sice beze všeho nebezpečí.” “Lithothrypsise?” tázal se lékař z Manresy. “Co je to? Co to má být?” Sternau udiveně naslouchal. Pak pravil k hraběti:

“Pane hrabě, slyšíte sám, jakým lidem svěřujete svůj život a štěstí svého dítěte. Tento muž neslyšel dosud nic o lithothrypsise, o rozemlení a odstranění kamene močovodem! Skutečně, začínám si myslet, že tito nevědomci by vás usmrtili ne z úmyslu, ale z nevědomosti.” Francas se opovržlivě zasmál a odvětil: “Klamete se, pane! Bajku o močovodu a kleštích jsme znali bezpochyby dříve nežli vy; je to ale, jak jsem pravil, jen bajka, v níž může věřit jedině neschopný člověk. S takovým člověkem se ale nechci přít. Ať rozhodne pan hrabě, kdo z nás má okamžitě opustit komnatu, zdali vy nebo my!” “Co se mne týká,” odvětil Sternau, “tak se podrobuji jedině rozhodnutí svého svědomí. Již jednou jsem podotkl, že Jeho Výsost není ranhojičem. Možná, že by se rozhodnul pro onu cestu, která by ho připravila o život, a to nestrpím, i kdybych za toto své přesvědčení měl obětovat svůj život!” Tu se pozdvihl hrabě. Pokynul velitelsky rukou a pravil: “Pánové, zde není pravé místo pro takovou hádku; můžete se tedy vzdálit a uslyšíte později mé rozhodnutí. Vaše náhledy jsou mi známé, je tedy na mně, abych také náhled pana Sternaua podrobil zkoušce. On tedy zůstane zde z toho důvodu, aby mi jej rozvinul. Jděte tedy. Další uslyšíte brzy.” “To znamená, jako, že jsme propuštěni?” pronesl Francas hněvivě. “Jsme propuštěni? Dobrá, půjdeme tedy, avšak tento cizinec nám musí dát zadostiučinění a vás, pane hrabě, prosím, abyste dříve pečlivé uvážil, nežli se rozhodnete!” Španělé sebrali své nástroje a opustili světnici. Ihned vstoupila Rosita. Vrhla se hraběti prudce kolem krku a jásala: “Zachráněn! Otče, děkuji ti!” Hrabě ji lehounce odstrčil, aniž by ji však” pustil úplně ze svého objetí a mínil:

“Ne tak přenáhleně, milé dítě! Ještě není nic rozhodnuté. Musím dříve zkoumat náhled pana Sternaua.” “Ó, jeho náhled je jedině ten pravý!” zvolala. “Jemu můžeš úplně důvěřovat.” Její oči spočívaly při tom s takovou upřímností a vděčností na doktorovi, že mu ten pohled jako sluneční paprsek až hluboko do srdce sahal a radostí jej naplňoval. Prosil tedy hraběte pohnutým hlasem: “Pane hrabě, račte mít ke mně důvěru. Bůh ví, jak poctivě a upřímně to s vámi myslím. Odpusťte mi ale zároveň přísnost, kterou jsem vůči těm lidem používal. Byl jsem nanejvýš rozhorlen nad lehkovážností, kterou váš život uvedli do nebezpečí. Kdyby byla ona operace skutečně provedena, nebyl byste teď naživu, to vám přísahám při Bohu Všemohoucím!” Tu se otevřely dveře a hrabě Alfonzo vrazil dovnitř. Až dosud s lékaři venku vyjednával a přiběhl teď, plný zlosti a zklamání, aby pokud to bylo možné, přece ještě dosáhl svého černého cíle. “Oni odcházejí? Ty je vyháníš, otče?” tázal se. “Je to možné?” “Já je nevyháním, můj synu,” odvětil hrabě. “Žádal jsem je jen, aby mi nechali čas ke zkoušce.” “Doufám, že tato zkouška dopadne příznivě pro ony zasloužilé muže.” “Mé rozhodnutí bude spravedlivé. Teď si ale přeji, aby se o této nepříjemné záležitosti více nemluvilo!” Alfonzo musel poslechnout a hrabě se obrátil ke své dceři: “Pomysli si, tento pán prohlížel také mé oči!” Ona pohlédla rychle a radostně překvapena na Sternaua. “Skutečně?” tázala se. “Měl jste nějakou naději? Považujete slepotu vůbec za dost důležitou pro nějakou prohlídku?” “Ovšem, slečno. Zabýval jsem se dosud s náramným počtem slepců, a cvik ostří zrak tou měrou, že můžeme pak téměř

BOJ O LÁSKU na první pohled rozeznat oko beznadějně slepé od oka takového, u něhož je zlepšení ještě možné.” “A co jste zpozoroval?” “Že i zde se lékaři klamali!” Rosita vyskočila. A i slepec pozdvihl v radostném překvapení hlavu, kdežto zatím hrabě Alfonzo nemohl skrýt jedovatý pohled, jímž lékaře obdařil. “Jak to myslíte?” tázal se starý hrabě. “Ó prosím, prosím, řekněte mi to!” “Řekli vám, Výsostí, že je vaše slepota nevyléčitelná?” “Ovšem. A byli to rozhodně vynikající muži a odborníci, kteří tento úsudek vynesli.” “Kterou nemocí má být vaše oko podle jejich úsudku stiže no?” “Připisovali to staphylionu (oteklině na rohové bláně v oku, podobné hroznovému zrnku).” “Hm, neměli pravdu. Vaše nemoc spočívá v bělmu (zaseru) ve spojení s tím ovšem velmi řídkým perleťovým zakalením rohové blány, které my lékaři nazýváme “leucoma.”’ “A dá se tato nemoc vyléčit?” tázal se hrabě bez dechu. “Před krátkou dobou ještě byla považována za nevyléčitelnou; již několikrát se mi podařilo ale vyléčit postižené touto nemocí. Odstranil jsem především ono “leucoma” a operoval pak pod ní ležící bělmo. Chcete li se mi svěřit, pane hrabě, pak vám dávám podle nejlepšího svého vědomí naději, že nabudete opět zraku, ne sice v dřívější sfle a jasnosti, přece ale tak daleko, že budete pomocí skla vidět.” Hrabě pozdvihl ruce k nebi a zvolal: “Ó Bože, kdyby to bylo možné!” Rosita, plačící rozkoší, se vrhla na jeho prsa a prosila: “Otče, důvěřuj mu! Žádný jiný, jedině on ti může pomoci!”

“Ano, chci uposlechnout tvůj hlas; chci se mu odevzdat v plné důvěře, milá dcero!” rozhodnul hrabě. “Zde, pane, je má ruka! Započal jste dnes své dflo tak pobožně s Bohem a dokončíte je také s Boží pomocí. Alfonzo, můj synu, nechceš se též s námi radovat?” Mladý hrabě se snažil ovládnout svůj obličej, a odvětil: “Byl bych úplně šťasten, kdybych tě mohl spatřit zdravého a vidoucího: avšak považuji při tom, jak náramně lehkomyslné a nebezpečné je vzbudit naděje, které se pak nevyplní. Nemocný se pak musí cítit desateronásobně nešťastný.” “Bůh bude milostivý. Jak dlouhou dobu budete potřebovat k celému léčení, pane?” “Kámen se nedá, jelikož si teprve musíte na vrtání zvyknout, před dvěma týdny odstranit,” odvětil Sternau. “Pak teprve, když se z následků této operace úplně vyléčíte a zesílíte, a když celý váš tělesný stav nezavdá více příčinu k nějakým obavám, můžeme přikročit ke druhé části, léčení očí, což ovšem bude vyžadovat mnohem delší dobu.” “Můžete se však tak dlouho zde zdržet, pane?” “Musel bych si vyprosit od profesora Letourbiera delší dovolenou, nebo bych musel z jeho služby úplně vystoupit.” “Vystupte! Ano, vystupte,” prosil hrabě. “Naleznete u mne druhý domov a bohatou náhradu za vše, co v Paříži opustíte!” “Nejlepší odměnou mi bude přesvědčení, že jsem vám opět vrátil zdraví a zrak, pane hrabě. Napíši tedy ještě dnes profesorovi do Paříže.” “Učiňte tak! Budete ovšem bydlet u mne, pane. Rosita vám může ihned vykázat pokoje.” “K tomu zde máme kastelána,” podotknul Alfonzo jízlivě. “Ano, máš pravdu,” pravil hrabě. “Ve své radosti jsem na to zapomněl.”

“I já jsem panu Alfonzovi za tuto poznámku vděčný,” odvětil Sternau hrdě, “neboť nebylo ani dost málo v mém úmyslu, způsobit ve zdejších poměrech nějaký převrat.” “A přece již takový převrat nastal,” pravil mladý hrabě opovržlivě. “Naši lékaři tento byt nemohou opustit, protože se vám zlíbilo, vzít klíček k sobě.” “Ano, skutečně, na to jsem zapomněl, ihned otevřu!” Rozloučil se s hrabětem a spěchal ven, kde se ovšem setkal s třemi Španěly, kteří ho měřili hrozivými pohledy. “Pane,” šeptal mu Francas do ucha, “započal jste boj s námi; budeme v něm pokračovat a sice s takovým úsilím a tak dlouho, až podlehnete a nás budete prosit o milost. Nenaleznete žádnou milost!” “Nebojím se!” Jen toto jediné slovo odvětil, pak šoupnul mluvčího stranou a otevřel dveře. Sám šel první a odebral se přímo do svého dřívějšího bytu. Při pozdějším návratu do zámku byly pak zajisté jeho pokoje připraveny. Za krátkou dobu na to seděli ve světnici pobožné sestry Clary opět tři muži při zamknutých dveřích: hrabě Alfonzo, doktor Francas a notář Cortejo. První dva se snažili, podat o této neočekávané události obšírnou zprávu. “Ó svatá rodičko ze Segovie, je to možné!” zvolala sestra Clara, když byli vypravěči u konce: “Byli jsme si tak jistí; byli jsme o šťastném výsledku našeho plánu pevně přesvědčeni, a tu se objeví cizí neznaboh, který naše bohumilé dflo zničil.” “Zničil?” tázal se Alfonzo posměšně. “Kdopak mluví o tom! Zde se může jednat pouze o krátké odročení.” “Podaří se to tím vrtákem, pane?” tázal se notář lékaře. “Zajisté,” odvětil. “Avšak my navrtánle tohoto doktora Sternaua tak, že bude rozdrcen dříve, než na to pomyslí.” “A operace očí?”

“Může se též zdařit, nedostaví li se k tomu žádné nebezpečné zapálení. Tento obr je s to, všechno šťastně provést.” “Tedy je třeba se postarat o to, aby se taková zapálenina dostavila,” podotkla nábožná sestra. “Bůh odňal hraběti zrak, aby ho zkoušel a je to hříchem do nebe volajícím, míchat se do této boží zkoušky!” “Ano, můžeme učinit to, nebo ono, dokonce ještě mnohé jiné,” pravil notář, “ale musíme při tom být velmi opatrní. Nesmíme nic unáhlit; musíme zamezit každému podezření a jednat velmi opatrně. Pohromadě nás nesmí často vidět, to by vzbudilo podezření a proto musíme i tuto debatu brzy ukončit. Tolik je jisté: hrabě nesmí opět nabýt zdraví, nejméně ale svůj zrak, neboť nesmí nikdy spatřit Alfonzovu tvář; a tento doktor Sternau musí být zneškodněn; on musí zemřít, nebo alespoň navždy zmizet.” “Ale jak?” tázala se pobožná dáma. “To nechtě být mou starostí! Mám tam v horách několik dobrých známých, hloupí lidé je nazývají loupežníky; vůči mně jsou to ale nejvěrnější a nejpočestnější společníci, jaké si jen mohu přát. Musím je zase jednou, a sice co nejdříve, navštívit a otázat se jich, jsou li ochotni, zbavit nás společnosti tohoto Sternaua.” On, o němž právě teď byla řeč, odpočíval mezi tím ve svém pokojíčku od namáhání probdělé noci, a když odpoledne vkročil do zámku, byla komtesa první osobou, kterou potkal. “Buďte mi vítán, pane,” pozdravovala ho. “Nechť nám přinese váš vstup radost a štěstí.” “Především nám přinese jenom boj, slečno,” odvětil. “To mi onen doktor Francas svatosvatě přísahal.” “Dobře,” odvětila slečna se zářícíma očima, “avšak boj, k němuž se spojíme my dva, nebude jenom bojem proti zločinu a záhubě, nýbrž bude to také boj o lásku, která je nám zapovězena. Najdete ve mně věrnou a udatnou přítelkyni!”

KAPITOLA DRUHÁ Žebrákovo tajemství

Vysoko v Pyrenejských horách, tam západně od Andorry, kde obrovská hora Maladetto (prokletá) vypíná své vrcholky nad mračna a rozervanými propastmi zasahuje takřka až do středu země, se plížil muž po divoké stezce dolů. Žádný pramen tu nespouštěl občerstvující bublavé vlnky dolů do roviny, žádný strom, ba ani žádný keř zde neposkytoval stín. Ohnivé padaly paprsky jižního slunce na holé skály, na pusté stráně a vyschlé rokle, a osamocený chodec by byl přece tak nutně potřeboval chladící doušek, nebo alespoň místečko, kde by mohl své zemdlené končetiny skrýt před zhoubným slunečním žárem. Poutník zdál se být starý, velmi starý. Jeho vlasy byly šedivé a jeho tvář vpadlá, kůže v obličeji a na rukou pod vlivem větru a povětrnosti tuhá, vrásčitá; oděv mu visel již jen v podobě hadrů z těla, a nízké střevíce, které měl na sobě, byly již tak roztrhané, že jeho holé nohy se dotýkaly horké půdy. Při tom všem byl, jak se zdálo, nemocný. Ustavičný suchý kašel prochvíval jeho vpadlá prsa, a někdy, když si uplivl, bylo možné na kameni spatřit tmavou, jako krev červenou skvrnu, kterou jeho životní šťávy takto zbarvily. Tak se vlekl dál a dál, stále hlouběji do pustých roklí. Únavou již ani takřka nemohl z místa, avšak vždy ještě nutil pálící nohy k další chůzi, jako by ho nějaká zlá kletba k této pusté pouti doháněla.

Konečně se zastavil a ohlížel se pátravě kolem sebe: “Zde to musí být,” mručel pro sebe. “Zde to bylo! Zde byli chlapci vyměněni, z tohoto místa jsem šel do Mexika a odtud začíná trápení, které mi veškerý život ze srdce vysálo. Zde si odpočinu.” Posadil se na žhavý kámen a podepřel hlavu oběma rukama. Nebylo kolem slyšet ani ten nejmenší šramot. Jedině prudký dech a kašel vycházející z jeho prsou přerušovaly ticho zde kolem panující. “Ó svatá Matko sedmibolestná,” šeptal po chvíli opět cestující, “jak jsem se prohřešil; jak mne odměnili a co jsem měl z onoho zločinu? Teď jsem se žebrotou protloukl přes moře a země, abych se smířil s nebem a položil svou těžkou hlavu do hrobu. Bože na nebesích, odpusť mi! Nenech mne marně hledat. Nech mne najít, abych se nedostal do pekla! Hu, peklo! Necítím již ve svých žilách, ve svém mozku, ve všech končetinách ten pekelný žár?” Opět se odmlčel, pokašlávaje, dumal dlouhou chvíli v myšlenkách. Pak opět začal: “Ale, zdalipak ještě žije? Nebo ho snad zabili, onoho krásného chlapečka, který na mém klíně spal jako božské dítko v náruči svaté Rodičky? To by bylo hrozné! Ne, tuto nejistotu déle nesnesu! Musím se vzchopit a jít dál tam nalevo, tam je ta krajina, v níž se oni lupiči skrývali. Nesmí mně však nikdo poznat; nikdo nesmí ani dost málo tušit, kdo jsem a co zde u nich chci. Zajisté, že mne neodeženou, mne nemocného, umírajícího; přijmou mne mezi sebe, pak zajisté brzy vypátrám, jestli ještě žije, on, kterého hledám. Kupředu, vy zemdlené nohy! Jen jedinou cestu ještě vykonejte, a pak si odpočinete navždy!” S velkým namáháním povstal a vlekl se dál. Dosud šel pokud možno jižním směrem, teď se ubíral více východním směrem. Podélná údolí se ztrácela; nyní mu zbývalo překo

nat hluboké příční a krátké údolí, srázné skalní zdi; stařec kašlal a prudce dýchal, vzdychal a sténal, přece však si nepopřál ani okamžik odpočinku, až spatřil před sebou úzký pruh občerstvující zeleně. Překročil tedy hranice pustiny a dostal se k horám, které byly zpočátku pokryty jen sporým chrastím, později také křovinami a konečně hustým stromovím. Mezi těmito křovinami a stromy lezl vzhůru, až dosáhl volné, vysokými keři kolem obroubené prostory, kde se také usadil. Sotvaže se však pohodlně natáhl, zaslechl za sebou kroky, a dříve, než se mohl v tu stranu obrátit, ucítil pevnou ruku na svém rameni a zaslechl hrubý hlas: “Co zde chceš, starce?” “Zemřít!” Jen toto jediné slovo odvětil, pak jeho hlava klesla opět zpět. “Zemřít? Proč?” Ten, kdo tyto otázky kladl, byl mladý, silný muž, který následkem zbraní, které u sebe měl, nemohl být považován za spořádaného obyvatele nějakého města nebo vesnice. “Protože nemohu dál,” odvětil nemocný. “Proč jsi sem přišel? Co zde hledáš?” “Hledám již mnoho a mnoho dní v horách kořínek, který může moji nemoc zahojit, zatím jsem jej však nenašel.” “Odkud jsi?” “Zdaleka, z Orensy, nedaleko Portugalska.” “Tak daleko ses odvážil nemocný? Máš u sebe chleba?” Ne ” ” LTIC. “Nic, vůbec nic? Svatá Matko Boží, vždyť zemřeš hlady dřív, než tě souchotě připraví do hrobu! Počkej, zeptám se, jestli tě smím zavést k nám!” Na to zmizel za křovím, ale za malou chvíli se opět vrátil.

“Když si necháš zavázat oči, dovedu tě na místo, kde si můžeš odpočinout, jak dlouho budeš chtít,” řekl mladík. “Zavázat oči? Proč?” “Musí to být. Nesmíš spatřit vchod k nám.” “Ah! Kdo jste?” “Jsme brigandi, jinak ale počestní lidé.” “Brigandi, tedy lupiči? Ale já jsem unavený a chudý; nemusím se vás obávat. Zavaž mi tedy oči a veď mně, kam chceš!” Lupič sundal z krku šátek a zavázal starcovy oči; pak vzal starce za ruku, aby ho vedl. Šli nějakou dobu křovím, pak podle zvuku kroků vstoupili do nějaké chodby, až se konečně zastavili. Tu mladík sňal starci z očí šátek. Ten spatřil, že se nachází na dně skalní kotliny, nahoře otevřené! Kolem skalních zdí sedělo asi dvacet divokých, ozbrojených postav, z nichž některé jedly a pily, některé kouřily a hrály, jiné se zase zabývaly svými zbraněmi. Mladík vedl starce k silnému muži s plnovousem, který ležel poněkud stranou na vlněné pokrývce a právě se zabýval tím, že počítal peníze do velkého koženého měšce. “Jak se jmenuješ?” oslovil dosti příkře příchozího. “Jmenuji se Pedro, pane.” Náčelník těchto lidí ostře pohlédl na starce a pak zamyšleně pravil: “Zdá se mi, že jsem tě již jednou viděl.” “Nic o tom nevím.” “Řekli mi, že jsi někde od Orensy?” • “Ano.” “Proč jsi nezůstal doma, když jsi nemocný?” “Právě moje nemoc mne vyhnala z domu, pane. Hledám v horách kořínek, který léčí všechny nemoci.” “Takový kořínek nikde není!”

“Ó ano, pane; jistá, velmi chytrá cikánka mi o něm pověděla.” “Nemáš žádného syna, který by mohl hledat místo tebe?” “Nemám ani syna, ani dceru, nemám nikoho na světě.” “Zůstaň tedy zde a odpočiň si. Nebudeš již dlouho běhat. Přeješ li si kněze ke zpovědi, jen to řekni. Máme mezi sebou bratra dominikána. Ale bez mého dovolení nesmíš ven, jestli jsi však zrádce, měj se na pozoru; s podobnými lidmi nikdy nežertuji!” Bylo mu vykázáno odlehlé místo, kam mu donesli jídlo a nápoj; pak se o něj nikdo víc nestaral. Za hodnou chvíli sem opět vstoupil ten mladík, který stál venku v lese na stráži a hlásil náčelníkovi, že si s ním přeje promluvit jakýsi cizinec. “Kdo je to?” zeptal se. “Nechce říci své jméno. Má na obličeji černou škrabošku, aby ho nikdo nepoznal.” “Dobrá, hned přijdu!” Náčelník vstal, strčil si ještě jednu bambitku za pás, a opustil skalní úkryt. Když vyšel ven, spatřil hned cizince. Dobře ho znal, neboť mu běžel vstříc, podal mu ruku a pozdravil jej slovy: “Buďte vítán, pane Cortejo, nadmíru mne těší! Vždyť jsem vás již několik let neviděl!” “Psst!” varovala jej dlouhá, hubená postava zakuklence. “Načpak jména! Jsme zde v bezpečí? Neposlouchá nás nikdo?” “Úplně v bezpečí! Tam vpravo stojí muž na stráži, ten nás slyšet nemůže a jiný člověk zde není.” “Víte to jistě?” “Zajisté, pane. Doufám, že mi přinášíte nějakou výbornou práci.” “Možná; nebudete li příliš neskromný.”

“Mluvte!” “Co stojí zmizení dvou lidí?” “To se řídí podle toho, kdo to je.” “Je to hrabě a lékař.” “Který hrabě?” “Starý Emanuel de Rodriganda Sevilla.” “Váš pán? U svatého Franceska, vy jste věrný sluha! Je mi líto, vaše přání však nemohu vyplnit.” “Ne? A proč ne?” “Hrabě je pod ochranou jednoho z mých přátel. Nesmím mu zkřivit na hlavě ani vlas.” “Hm, dobře zaplatím!” “To věc nezmění. My jsme vůči našim přátelům poctiví.” “Jmenujte mi sumu!” “Nepomůže vůbec nic, pane! Mohl byste mi podávat i deset tisíc dublonů, nemohl bych přesto vyhovět. V tom se nedá nic dělat!” “Velmi nepříjemné!” “Nemohu jinak. Kdo je druhý?” “Lékař z Německa.” “To půjde lépe.” “A laciněji?” “Ovšem! Kde bydlí?” “U hraběte.” “Ah, tak to laciné nebude. Když bydlí u někoho chráněného, nesmíme mu tak beze všeho na kůži.” “Nesmíte, řekl jste? Kdopak vám, náčelníku, může něco zakázat?” “Já sám! Nesmím sám překročit zákony, které jsem vydal. Proč má tento muž zmizet?” “Stojí mi v cestě; to vám musí stačit.” “Dobrá. Kolik dáte?” “Kolik žádáte?”

“Má zemřít, nebo jen zmizet?” “Zemřít je jistější.” “Pak zaplatíte tisíc dublonů.” “Tisíc dublonů? Zbláznil jste se, kapitáne?” Náčelník se zdvihl a klidně řekl: “Tedy toho nechtě. Sbohem, pane!” “Počkejte! Kolik slevíte?” “Nic, vůbec nic. Znáte mne!” “Dobrá! Tedy tisíc dublonů. Kdy mám zaplatit?” “Polovinu hned a druhou po činu.” “A když se vám to nepodaří?” “Musí se to podařit! Jak se k němu dostaneme?” “To nemohu teď ještě říct. Bude potřeba asi šest nebo osm mužů. Ať přijdou do Rodrigandy; tam se s nimi sejdu v parku a dám jim podrobné plány. Zde máte vašich pět set dublonů, náčelníku.” Pak vyplatil náčelníkovi peníze a ještě vyzvídal: “Máte ještě toho malého chlapíka?” “Ano. Mezitím se z něho stal velký chlapík.” “Proč neumře?” “Vždyť jste mi tenkrát zaplatil pouze za to, aby zmizel. Ale řekněte mi, kdo to je?” “To se dozvíte později. Co o sobě říká on?” “Že je syn zemřelého lupiče.” “Skoro bych byl zvědavý, abych ho spatřil.” “Tu chuť si nechtě zajít, pane! Nejste členem tlupy. Zaplaťte vždy za mou práci a pak se vraťte. Dál než sem, se nedostanete.” “S tím se tedy musím spokojit. Kdy budou vaši lidé v Ro drigandě?” “Zítra večer. Sbohem, pane!” “Sbohem!”

Podali si ruce a rozloučili se. Bylo zde vyjednáváno o životě člověka, jako o nějakém úplně nahodilém a nepatrném předmětu. Těžko však posoudit, který z obou byl horší, nebezpečnější náčelník lupičů, nebo pokrytecký notář, který při svých činech používal umělé přetvářky a hluboké tajnůst kářství. Když se náčelník vrátil do své skrýše, velmi čile vyjednával v jednom odlehlém koutě se třemi ze svých lidí, kterým rozkázal odebrat se do Rodrigandy a provést čin, který notář před chvílí objednal a napůl zaplatil. Když přicházel večer, blížil se jeden z lupičů k nemocnému žebrákovi a velel mu, aby ho následoval. Stařec kráčel tmavou chodbou, která sahala hluboko do hory. Po obou stranách této chodby byly vytesány do skály malé komůrky, které sloužily obyvatelům sluje za ložnice. Některé z těchto komůrek byly opatřeny těžkými, železem pobitými dveřmi, takže se zdálo, jako by sloužily za žaláře. Žebrákův vůdce byl mladý muž, kterému bylo sotva dvaadvacet let. Oblečen byl do malebného kroje Katalánců, a pokud to mdlé světlo malé lampy dovolovalo, bylo možné vidět ušlechtilé rysy tváře, z nichž by nikdo nesoudil na lupiče. Mladík byl štíhlé, avšak velmi svalnaté postavy a jeho pohyby působily elegantně a nádherně, takže každého pozorovatele musely zaujmout. “Zde je tvoje ložnice, milý starce,” řekl mladík a ukázal prstem na jednu z otevřených komůrek. “Mám ti zde nechat světlo?” “Ano,” odvětil žebrák. “Kdo ví, jestli tuto komůrku ještě někdy opustím.” “Proč ne? Člověk se nemá nikdy poddat tušením. Možná jsi těžce nemocný, avšak Bůh může uzdravit i nejhorší nemoci. Doufej tedy!”

“Ano, doufám,” odpověděl žebrák a svíjel se pod návalem prudkého kašle, “doufám, ale jedině na smrt. Ona mne vysvobodí ze všech mých bolestí.” “Máš velké bolesti?” ptal se lupič a soucitně se shýbl, aby upravil starci lože. “Život nesmí prchnout bez bolesti; tělo se brání proti smrti. Avšak co jsou bolesti těla vůči trápením ducha! Ta jsou strašná, milý synu. Dávej pozor, ať se s nimi nikdy neseznámíš!” “Ty trpíš na duši? Svěř se našemu dobrému dominikánovi. On vyslechne tvou zpověď a dá ti rozhřešení.” “Opravdu myslíš, že může být hřích odpuštěn? A člověkem? Knězem, který sám hřeší a ještě k tomu se schází se zbojníky a vrahy? To není možné, synu!” “Poslyš, starce, otec dominikán k nám nepřišel, aby se stal účastným toho, co my děláme, ale snaží se, aby se i lupičům dostalo milosti Boží, když po ní touží. Je to velmi hodný a pobožný muž. Je mým učitelem, kterému mám za všechno co vím, děkovat.” Stařec zpozorněl. “Tvůj učitel? Vyučoval tě?” “Ano.” “Vyučoval? Lupiče vyučovat?” “Ovšem! Musíš totiž vědět, že mne náčelník užívá jen k takovým úkolům, k nimž potřebuje takového muže, který se umí pohybovat ve společnosti vznešených pánů. Proto jsem se musel naučit všemu, co může a musí vědět šlechtic.” “Jak se jmenuješ?” “Mariano.” “A dál.” “Dál ne.” “Musíš přece nosit ještě jméno tvé rodiny?” “Neznám ji.”

“Ah! Jak ses dostal mezi lupiče?” “Náčelník mne našel v horách. Jsem nalezenec. Náčelník mne vzal k sobě, avšak veškeré jeho pátrání po tom, kdo mne odložil, bylo marné.” “Kolik je ti let?” “Nevím.” “Jak dlouho jsi mezi lupiči?” “Nedávno to bylo osmnáct let.” “Osmnáct let?” opakoval stařec zamyšleně. “Ano, je to stejná doba. Nemáš žádné vzpomínky na dobu tvého mládí? Nemůžeš si na nic, vůbec na nic vzpomenout, milý synu?” “Ne. Nevím vůbec nic z té doby, ačkoliv jsem o ní velmi často snil.” “Snad jsi považoval za sen, co bylo skutečností. O čem jsi snil?” “Snil jsem často o malé panence. Ležela v krásné, bflé postýlce, v jejíchž rozích zářila zlatá koruna, a byla živá.” “Víš snad ještě jak se jmenovala?” “Ano,” odpověděl mladík. “Vím zcela určitě, že jsem ji nazýval Rositou. Také se mi vždy zdálo o velkém, vysokém muži, který mi říkal Alfonzo. Ten mne vzal na klín a nosil vždy krásný, zlatý stejnokroj. Při nás byla vždy krásná, pyšná paní, která mne měla velmi ráda a mne a malou Rositu vždy líbala a s námi laškovala. Byl jsem sice malinký, ale bylo tu však mnoho sloužících, kteří mne poslouchali. Také já jsem ležel v posteli, která nesla korunu. Jednou, když jsem spal, přišel jakýsi cizí muž. Probudil jsem se a měl jsem zavázaná ústa. Nespal jsem však v našem zámku, ale v jednom městě, kam jsem s matkou a otcem přijel. Chtěl jsem křičet, protože jsem se toho muže bál, on však přitáhl šátek těsněji, proto jsem ze strachu opět usnul. Když jsem procitl, ležel jsem v lese. To je to, o čem jsem tak často snil.” “Dál nic, vůbec nic?”

Ne ” “.m c. “Nevíš, jak se jmenoval ten muž v stejnokroji?” “Sloužící mu říkali ,pane hrabě,’ nebo také ,Excelence’.” “Ah! Nepronesli také někdy nějaké jméno?” “Ne.” “Poslyš, synu, to všechno se ti nezdálo, ale je to holá skutečnost!” “Také jsem si to někdy myslel; když jsem o tom ale promluvil s náčelníkem, rozčertil se a poručil mi, abych mlčel. O koruně jsem nesměl vůbec promluvit, ačkoliv se na ni mohu zcela určitě upamatovat. Chtěl mne bít, když jsem ji popisoval, a tak jsem tedy od té doby úplně zmlkl.” “Můžeš si ještě teď na ni vzpomenout?” “Velmi dobře! Měla zlaté zoubky s perlami a pod tím byla dvě stříbrná znamení.” “Jaká znamení to byla?” “Zprvu jsem to nevěděl, ale když mne otec dominikán naučil číst, poznal jsem je. Byla to dvě písmena, a to S. a R.” “Milý synu, to byla hraběcí koruna. Nikdy nezapomeň na toto znamení!” “Nestarejte se, na to všechno nikdy nezapomenu, ačkoliv je náš dobrý otec dominikán jediný, s nímž o tom smím mluvit.” “Řekl jsi, že je tento dominikán dobrý muž?” “Ano, on není lupič; nedělá nikdy nic zlého, ačkoliv drží pevně s lupiči a nezradí je. Jemu se může všechno svěřit.” “A říkal jsi, že také zpovídá a dává rozhřešení!” “Ano.” “Učiní tak i se mnou?” “Zajisté.” “Chceš mi ho zavolat?” “Rád. Má přijít hned?” “Přál bych si, aby jsi byl také přítomen.”

“Já? Ó, já nesmím slyšet zpověď!” “Přece, milý synu! O čem já se budu zpovídat, to se snad tebe týká víc, než si myslíš. Je to šťastná náhoda, že jsi to právě ty, komu bylo uloženo ukázat mi mou noční komůrku. Avšak to ti povídám, ať se nikdo nedozví, že jsi byl přítomen mé zpovědi! Proto to zařiď tak, aby kněz přišel teprve tehdy, až tě nikdo nebude postrádat.” “To bude tehdy, když ostatní budou spát.” “A ještě něco, milý synu. Nevíš, je li mezi vámi snad ještě někdo jiný, kdo neví, odkud pochází?” “Ani jediný. Jsou to samí uprchlíci, nebo chudáci, kteří velmi dobře vědí, kdo jsou.” “A nebyl mezi těmito lupiči kromě tebe nikdy žádný jiný nalezenec?” “Nikdy.” “Tedy jsi ten pravý, kterého hledám.” Mariano se zalekl a řekl: “Ty jsi mne hledal? A proč?” “Milý synu, je li to vůle Boží, tedy se snad brzy dozvíš o svém původu. To, co dnes ode mne uslyšíš ti ukáže cestu, po níž se vše ostatní můžeš dozvědět.” Obličej mladého muže na sebe vzal radostný a šťastný i výraz, tak že zvolal jako u vytržení: “Je to pravda? Je to možné? Buď Bohu chvála za totpj velké milosrdenství!” “Tiše, synu!” napomínal žebrák. “Nikdo nesmí ani tušit, l že hodlám o těchto věcech s tebou promluvit. Kdyby se dozvěděl náčelník, byl by jsi ztracen. Vlastně jsi měl být usmrcen, avšak náčelník to neudělal; kdyby ale zpozoroval, že ti chci dát vysvětlení, pak by ti musel sáhnout na život, aby; ono tajemství nebylo prozrazeno. Měj se tedy na pozoru, a mlč!”

“Budu mlčet,” ujišťoval Mariano; “a až budou všichni pevně spát, přijdu s knězem.” “Řekni mu ale, aby sebou přinesl papír, pero a inkoust, neboť bude třeba něco napsat. Také se musíš postarat o více světla, protože psaní bude vyžadovat delší dobu.” Mariano se vzdálil a stařec zůstal sám. “Díky tobě, matko Boží,” šeptal, “že jsi mi dodala sflu k dosažení tohoto místa! Snad mě Bůh odpustí, když se vynasnažím napravit to, co jsem v lehkovážnosti spáchal.” Nový nával křečovitého kašle ho zbavil dechu a proud červené krve se vyhrnul z jeho úst; bylo zřejmé, že tento muž stojí na pokraji hrobu a že je mu souzeno žít již jen málo času. Pomalu se odebrali jeden lupič za druhým do komůrek k spánku; někteří zůstali hned v otevřené kotlině ležet, a nebyla ještě ani půlnoc, když se i poslední zabalil do své pokrývky, aby vyhledal odpočinek. Brzy všichni tvrdě spali; jedině stráž venku před skálou bděla a naslouchala pozorně do noci, aby zabránila přepadení spících společníků. Pak Mariano opustil svoji komůrku. Sotva mohl potlačit své velké rozčilení. Konečně, konečně měla být odhalena rouška, která zakrývala jeho minulost! Jeho sny neměly být pouhými sny, ale skutečností! Bylo to možné? Jeho tepna nepokojně bila a on dobře cítil hlasitý tlukot svého srdce, když se plížil do postranní chodby, kde se nacházela komůrka kněze. Ten ještě seděl při světle u svých knih a byl nemálo překvapen, když uviděl rozčileného mladíka. “Ty, Mariano?” ptal se. “Co tě vede v tak neobyčejnou hodinu ke mně, milý synu?” “Mluv tiše, zbožný otče!” prosil mladík. “Nikdo nesmí slyšet, co ti mám říct.” “Tedy tajemství?” “Ano, máš přijít k tomu starému žebrákovi, kterého jsme dnes přijali. Chce se zpovídat.”

“Aha, k tomu? Viděl jsem to na něm, že anděl smrti již vztáhnul na něho svou studenou ruku. Ale, nač při tom všem to tajnůstkářství? Je mi snad zakázáno slyšet zpověď umírajícího?” “Ne, ale já mám být této zpovědi přítomen, a to je to, co nikdo nesmí vědět, otče.” “Ty? A proč?” “Protože se tu jedná o můj původ,” pronesl mladík a oči mu zářily. Kněz povstal z lenošky a ptal se s výrazem náramného překvapení: “O tvém původu? Ó Bože, pak ovšem musíme zachovat největší tajnost, neboť to, co si myslím, mne utvrdilo v přesvědčení, že náčelníkovi záleží velmi mnoho na tom, aby ses nedozvěděl, kdo vlastně jsi. V které komůrce leží nemocný?” “V poslední. Vybral jsem mu ji proto, aby svým kašlem nevyrušoval ostatní.” “Tedy pojď!” Oba se plížili ve tmě k žebrákovi, jehož dusivý kašel již zdaleka slyšeli. Kněz požádal mladíka, aby zůstal poněkud venku a vstoupil sám k nemocnému. Po nějaké chvíli opět přišel a řekl, že je třeba vyhledat jinou komůrku, která by se dala zamknout, protože v této nelze o ničem mluvit, co by nebylo možné též vyslechnout na chodbě. Mladík je tedy zavedl do jedné z těch komůrek, které sloužily za vězení, jejichž tlusté dveře nepropouštěly šramot, ačkoliv se nedaly zevnitř zamknout. Tam se žebrák usadil na lože a začal mluvit, když se oba usadili těsně k němu: “Pobožný otče, cítím, že musím zemřít a chci tedy své srdce zbavit viny, která již po celých osmnáct roků tvoří obtížné břemeno mého života.” “Tomu, který činí pokání, se dostane milosti od Boha,” podotkl kněz. “Vypravuj mi, co tíží tvé srdce.”

“Dva těžké hříchy to jsou, kterými jsem se provinil, křivá přísaha a zaměnění dítěte!” “To jsou ovšem velmi těžké hříchy! Na kom jsi je spáchal?” “První na náčelníkovi.” “Na kterém náčelníkovi? Na našem?” “Ano. Musíte totiž vědět, důstojný otče, že jsem kdysi byl členem tlupy lupičů.” “Ty? Ach! Zdejších lupičů?” “Ano. Byl jsem podřízen náčelníkovi. Nu, poslyšte. Byl jsem chudý námořník a tak jsem někdy dopravil několik loktů hedvábných látek z Francie sem přes hranice. Jednou mě chytili. Můj člun a zboží mi zabavili a hodili mě do vězení. Z toho se mi podařilo uprchnout, a protože jsem si teď nikde nebyl jistý, šel jsem mezi lupiče. První čin, který jsem měl vykonat, bylo zaměnění dítěte. Nepatrné podloudnictví příliš netížilo mé svědomí, avšak tento čin mě naplnil úzkostí; nemohl jsem v noci spát, a když dokonce náčelník ode mne žádal, abych zavraždil člověka, zrušil jsem přísahu věrnosti, kterou jsem mu složil, a utekl jsem.” “Vypravuj mi podrobně o zaměnění onoho dítěte,” řekl kněz. “Byl to, jak jsem již jednou řekl, můj první čin. Náčelník, aby si byl úplně jistý, šel sám se mnou. Zavedl mne do jistého hostince v Barceloně, kde jsme přenocován’. O půlnoci k nám vstoupil jakýsi muž a položil na stůl balík. Když odhalil šátek, do něhož byl balík zamotán, uviděl jsem chlapce, asi čtyři roky starého. Šátek čpěl silicí (omamující látkou) a z toho jsem usoudil, že dítě bylo omámeno. Musel jsem tohoto chlapce zaměnit za jiného, který spal v sousední světnici. Světnice nebyla zamknutá; dali mě také lahvičku té tekutiny, abych jí omámil nejprve posluhovačku a pak dítě. To jsem tedy učinil a když jsem ještě zaměnil šaty obou dětí, vrátil

jsem se s cizím chlapcem, kterého pak vzal náčelník sebou do této sluje.” “Víš to jistě?” “Ano. Vždyť jsem šel s ním a musel jsem chlapce nést. Není to nikdo jiný, než tento mladík.” “Ach, i to víš tak jistě?” “Mohl bych na to přísahat! Tenhle mladík si myslí, že snil, avšak on se mýlí, protože všechno to byla pravda. Když jsem zaměňoval šaty, uviděl jsem na šatech cizího chlapce hraběcí korunu s dvěma písmeny S. a R. Velmi dobře si ještě pamatuji, že to bylo 1. října roku 18.., totiž v noci z prvního na druhý říjen.” “Cesty Páně jsou nevyzpytatelné, avšak on dovede vše ke krásnému konci,” mínil kněz. “Možná, že jsi byl nástrojem božského usnesení, milý synu. Nepoznal jsi toho muže, který vám chlapce donesl? To je pro nás nanejvýš důležité.” “Neznal jsem ho, ale zaslechl jsem však jeho jméno.” “Jak se jmenoval?” “Náčelník se jednou zapomněl a jmenoval ho panem Cor tejem, a při rozloučení venku na schodech, když se domníval, že není pozorován, pronesl ono jméno podruhé. Dveře byly však otevřené a já jsem ho zřetelně slyšel. Poznal bych ostatně tohoto muže na první pohled, kdybych ho ještě jednou spatřil.” “Jakou měl postavu?” “Dlouhou a hubenou. Jeho hlas zněl křiklavě a vyjadřoval se vždy slovy velmi nábožnými.” “Vy jste tedy donesl cizího chlapce v cizích šatech sem? Co se pak s ním stalo?” “Zůstal ve sluji a byl dobře ošetřován. Mluvil stále o své matce, o otci, o malé Rositě, o dobrém Alimpovi a o dobré

Elvíře. Náčelník mu však zakázal říkat tato jména, takže snad po čase úplně z jeho paměti zmizela.” “Ne,” vpadl mu Mariano do řeči. “Nezapomněl jsem je! Obě poslední jména mi ovšem zmizela z paměti, ale teď se na ně velmi dobře pamatuji. Malý Alimpo mne nosil často na rukou. Čím v zámku byl, to nevím. Měl ale divný vous pod nosem. Konce vousů byly totiž oholeny a jedině právě pod nosem mu visely dvě dlouhé kadeře vousů až dolů pod ústa. Proto jsem to také nechtěl trpět, aby mne Ubal. Elvíra byla jeho žena. Ta byla náramně tělnatá a říkala vždy, když něco tvrdila: ,To říká můj Alimpo také!’ Tato osoba utkvěla tak pevně v mé paměti, že bych ji na první pohled ihned poznal.” “To je divné, milý synu,” ozval se kněz. “Teď jsem ovšem úplně přesvědčen o tom, že ty jsi oním chlapcem, kterého tento muž zaměnil. Pokračujme ale raději ve svém vyprávění,” obrátil se k nemocnému a ptal se jej: “Jak se vlastně jmenuješ a odkud jsi?” “Mé pravé jméno je Emanuel Sertano, zde mi říkali však jen Emanuel. Pocházím z Mataro.” “To snad bude pro nás poněkud důležité. Vypravuj ale dál, milý příteli.” Když nemocný překonal další křečovitý kašel, dal se opět do vyprávění: “Za několik týdnů po zaměnění chlapců mi bylo uloženo, abych zabil jistého cestujícího. Já se zdráhal. Náčelník stál na svém a hrozil mi trestem smrti, když jeho rozkazy nesplním. Dělal jsem tedy, jako bych hodlal uposlechnout a šel jsem; nikdy jsem se však již nevrátil.” “To tedy je ta zrušená přísaha?” “Ano. Přísahal jsem, že vyplním veškeré náčelníkovy rozkazy. Zrušil jsem tedy danou přísahu.” “Milý synu, jestliže by jen to tížilo tvé svědomí, můžeš být úplně klidný. Jsem sám zde mezi lupiči, neboť ztracené ovce

nemají také být bez útěchy a boží pomoci a nikdy neuškodím některému z těchto mužů; navzdory tomu ti však říkám, že jsi jednal úplně správně, když jsi onoho cestujícího nezabil. Mocí svého úřadu, jakožto sluha svaté církve, zbavuji tě dané přísahy a nesu ti odpuštění za to, že jsi ji nedodržel!” “Ó zbožný otče, jak vám děkuji!” řekl živě žebrák. “Berete veliké břemeno z mého srdce. Ach, kdybych i za druhý hřích nalezl odpuštění, pak bych mohl klidně zavřít oči!” “Dokonči napřed své vyprávění.” “Když jsem odtud prchl, šel jsem do města Saint Jean de Luz ve Francii a dostal jsem se jako námořník na loď. Jeli jsme do jižních krajin a od té doby jsem sloužil na několika amerických pobřežních lodích, až jsem jednou v Saň Juan de Calláo onemocněl. Uzdravil jsem se a vstoupil do služby k jistému bohatému Mexikánci, jenž mne vzal sebou do hlavního města. U něho jsem sloužil po mnoho let, až zemřel. Od té doby se mi dařilo bídně. Své skromné úspory jsem pozvolna spotřeboval, a k tomu ještě jsem dostal souchotě. Cítil jsem, že neujdu smrti, a tu mne uchopila mocná touha po odpuštění mých hříchů a zároveň jsem cítil potřebu, vyhledat ukradeného chlapce a prosit jej o milost a odpuštění. Vyžeb ral jsem si tedy trapně peníze na plavbu a vrátil se do Španělska. Nemoc mě změnila tak, že mě nikdo nemohl poznat. Jen tak jsem se mohl odvážit k tomu, abych tuto sluji vyhledal a vyptal se po chlapci. Bůh chtěl tomu, že jsem ho našel hned v první den svého pobytu, a to je dobré, neboť nevím, jestli se dožiji ještě příštího dne. Prsa má jsou prázdná a smrt není ode mne vzdálená ani krok!” Strašný kašel přerušil starce, a právě v tomto okamžiku zaslechli blížící se lehké kroky. Mariano okamžitě vstoupil do nejtmavšího koutku komůrky a kněz se postavil před světlo tak, že vrhal svůj stín právě na ono místo. Dveře se otevřely a objevil se v nich náčelník.

“Co se zde děje?” ptal se. “Nevstupuj, náčelníku,” prosil kněz, “přerušuješ zpověď tohoto umírajícího muže!” “Ach tak! Ale proč nezůstal v oné komůrce, kterou jsem mu po Mariánovi vykázal?” “Protože by tam každý nepovolaný mohl zpověď vyslechnout. Zde nás ale chrání tlusté dveře.” “Vy jste velmi opatrný, ctihodný otče! Doufám však, že zpověď neobsahuje nic, co by naší společnosti mohlo uškodit?” “Žebrákova zpověď? Odejdi, náčelníku, domnívám se, že si tropíš ze svátosti žerty!” Vůdce lupičů se skutečně vzdálil, aniž by ukrytého mladíka spatřil a tak šťastně minulo velké nebezpečí. Kněz naslouchal, až zvuk náčelníkových kroků úplně zanikl, pak řekl: “Milý synu! Spáchal jsi velmi těžký hřích. Uloupil jsi rodičům dítě a neseš tudíž vinu za to, že se z něho stal lupič. Tento hřích je mnohem těžší, než se domníváš, avšak ještě větší je milost Boží; on ti odpustí, odpustí li ti ten, na němž jsi se prohřešil!” Nemocný zdvihl ruce s prosebným pohledem k mladíkovi. Ten přistoupil blíž a podal mu ruku. “Emanueli Sertano, odpouštím ti,” řekl upřímným hlasem. “Znám teď celý dosah tvého přečinu, avšak i já jsem hříšník a nechť mi Bůh vždy tak odpustí, jako odpouštím já tobě!” Žebrákova hlava klesla zpět. Jeho vpadlé oči se zavřely a na jeho tváři se rozestřel výraz hlubokého klidu. “Ach, jak je mi teď blaze,” šeptal. “Ó Bože, děkuji ti, teď mohu klidně zemřít!” “Ano,” řekl kněz. “A teď tě zbavuji mocí svého úřadu všech tvých hříchů. Ty jsi jich litoval a jsou ti odpuštěny.”

“Nedoufal jsem, že by mi byly kdy odpuštěny, neboť jsem úplně zničil štěstí velmi vznešené rodiny. Teď se ale chci vynasnažit, abych udělal všechno, co by mohlo věc napravit. Vidím, že jste sebou vzal papír a pero, duchovní otče. Sepište vše, co jsem vyprávěl a já spis pak podepíši, pak bude snad tento mladík uznán za toho, který byl ukraden.” “Ano, uděláme to,” odvětil kněz a připravil si všechno potřebné k psaní. “To, co se od tebe dozvíme, je sice neúplné, avšak Bůh pomůže, abychom se dozvěděli, kde je onen cizinec, který se jmenoval Cortejo, a kde jsou ti lidé, jimž bylo dítě zaměněno.” “Náčelník ví zajisté všechno,” prohodil Mariano. “Donutím ho, aby mi vše pověděl.” “Proboha! To nedělej!” zrazoval jej kněz. “Ten se nedá nikdy donutit, ale jistě by tě zabil, kdyby poznal, že jeho tajemství hrozí nebezpečí. Musíme být bez falše, jako holubi, avšak také chytří jako hadi, milý synu. Lstí dojdeme mnohem snadněji k cfli než mocí. Jak se nazýval hostinec, v němž byli chlapci zaměněni?” “Byl to hostinec ,L’Hombre grand’ (,U velkého muže’),” odpověděl žebrák. “V které světnici?” “Přinesl jsem chlapce z nejzadnější světnice v prvním patře. Sami jsme se však nacházeli v druhé světnici od schodů.” “Nezpozoroval žádný z cizinců něco?” “Tp opravdu nevím, protože jsme hostinec opustili než se rozednívalo, když ještě všechno spalo.” Po těchto otázkách začal kněz sepisovat tu důležitou listinu, která obsahovala všechno, co bylo jen trochu důležité. Když byl hotový, byla listina podepsána od žebráka, načež ji pak kvůli ověření podepsal i kněz. “Tak,” pravil, “tuto listinu co nejpečlivěji schovám, neboť u mne je bezpečnější než na kterémkoliv jiném místě. Půjde

ŽEBRÁKOVO TAJEMSTVÍ mé teď, já se však hned zase vrátím, abych tě ošetřoval a byl ti při těžkých návalech nápomocen, neboť to je povinností muže, který se věnoval církvi.” Tak se také stalo. Mariano se vrátil sice do své komůrky, avšak po celou noc tu nenalezl pokoje. To, co se dozvěděl, bylo pro něho tak velmi důležité, a právě v hlavní věci zahaleno ještě v tak hluboké tajemství, že zaujímalo veškerou jeho mysl. Byl dosud zvyklý považovat náčelníka za svého dobrodince, teď však v něm poznal ne li původce, tak vykonavatele zločinu, který jeho, nevinného chlapce, vyrval z náručí láskyplných a vznešených rodičů a vrhl jej mezi bandu sprostých lupičů. Jeho příchylnost a náklonnost k náčelníkovi se takřka v okamžiku proměnila v hlubokou zášť; na něho mladík uvalil veškerou svou zlost, neboť žebrák, ten byl jen pouhým nástrojem; musel uposlechnout a udělal pokání; stál na pokraji hrobu a to udělalo na jemnocitného mladíka takový dojem, že se nemohl na starce zlobit. Po pečlivém uvážení uzavřel, že nedá svou zášť vůči náčelníkovi na sobě znát, že se ale ze všech sil vynasnaží, aby tajemství svého původu a rodu osvětlil. V loupežnické sluji byl ale ještě jeden, který teprve velmi pozdě nalezl odpočinek, a to byl náčelník. Seděl ve své komůrce, jejíž zdi byly ověšeny skvostnými zbraněmi. Opíral těžkou hlavu o ruku, pohroužen v hluboké snivé přemýšlení, z něhož se několikrát prudce vytrhl a zamumlal několik polohlasitých slov. “Tento Gasparino Cortejo byl velký ničemník, mnohem větší, než nejhorší lupič!” bručel rozhořčené. “Pročpak chce toho lékaře dát zabít? Hm, vlastně mi do toho nic není; přesto bych to ale rád zjistil: on platí dobře, velký hlupák je však ten, kdo nemačká citron tak dlouho, až z něj vyteče poslední kapka šťávy.”

Opět se zamyslel. Jeho myšlenky byly podle všeho velmi nepokojné, protože jeho čelo se mračilo a obočí se hrozivě stáhlo. Po chvíli se však jeho tvář vyjasnila, povstal, chodil sem a tam a mručel dál: “I ta záležitost s Mariánem mně musí ještě vynést hezkou sumičku. Měl prý jsem toho chlapce usmrtit; to bych neměl ani kapku rozumu, kdybych to udělal! Je to pro mne dobrá zástava proti advokátovi. Teď mám dokonce toho chlapíka rád a bylo by mi věru moc líto, kdybych byl donucen, nechat ho úplně zmizet. Možná, že bych to teď ani nedokázal!” Chodil opět chvíli po malé prostoře sem a tam. Pak se usmál hlasitě a jízlivě, přikročil k jedné za skalních stěn svého pokoje. Přitlačil na jisté místo a malý, čtyřhranný kus kamene ihned povolil a odhalil tmavou prostoru, do níž teď náčelník sáhl. Když opět vytáhl ruku, držel očividně velmi starý a složený papír. “Jak se ten starý chlap zdráhal; jak se svíjel a kroutil, když jsem od něho tento spis žádal,” mumlal spokojeně. “Musel však, neboť jsem ho měl v rukou! Moje jméno nesměli říct, chytře jsem to navlékl; Manuel, ten ničema, musel chlapce donést, a proto sem také bylo jeho jméno vepsáno.” Při těch slovech rozvinul papír, přistoupil blíž ke světlu a četl: “Potvrzuji tímto podle pravdy, že rybář Emanuel Sertano z Mataro dne 1. října 18.. v hostinci, L ‘Hombre grand’ v Barceloně jistého chlapce na můj příkaz a zaplacení tisíce stříbrných piastrú vyměnil za jiného. Vyměněný chlapec žije pod jménem Mariano a pod bezpečnou ochranou v jisté horské sluji. Manresa, dne 15. listopadu 18.. Gasparino Cortejo, notář.”

Náčelník složil papír opět jako byl dffve a uschoval jej zase v úkrytu. Potom si velmi spokojeně pohladil vous a šeptal: “Tak tedy mám toho starého pevně v rukou a jeho měšec se zakrvácí. Škoda jen, že se tak tvrdošíjně zdráhá mě povědět, odkud vlastně ti dva přeměnění chlapci pocházeli. Hrn, mohu si o tom alespoň utvořit svůj vlastní úsudek! On byl hlavním obchodníkem u hraběte Emanuela de Rodrigandy. Bude pátrat dál v tom směru. Mladý hrabě se má vrátit, nebo se snad již vrátil. Mám ho dát pozorovat? Mám dát podrobně vyšetřit rodinné poměry hraběte? Ano, to by byl nejjistější prostředek. Ale komu to mám svěřit?” Dlouho zadumaně přecházel. Pojednou se jeho tvář vyjasnila; zasmál se škodolibě a řekl: “To je ovšem velmi veselá myšlenka. Mám vyslat Mariana, abych se dozvěděl, co chci? On je jediný, kdo se k tomu hodí. On jediný ze všech mých lidí se umí mezi těmito pány pohybovat. Nechal jsem ho všemu naučit, co musí vědět vznešený pán; jezdí jako anděl, umí šermovat, střílet, plavat jako sám ďábel, je silný a udatný, věrný a příchylný a přitom chytrý a opatrný ano, tak to udělám! Notář jej nikdy neviděl, tedy ho také nepozná; naopak nebude ani zdaleka tušit, že by tento mladý, rozkošný a zručný muž byl oním chlapcem, jehož jednou chtěl dát usmrtit. Per Diós! To je skutečné dobrodružství! To je zase jednou kousek, který je hlavě k velké cti!” Chodil ještě po nějakou dobu v komnatě, pak vešel do vedlejší místnosti, která sloužila za ložnici. Sotvaže se druhého dne probudil, vstoupil již k němu kněz a hlásil: “Náčelníku, ten cizinec, jehož zpověď jsem včera slyšel, před chvílí zemřel.” “Dobrá, alespoň jsme se ho zbavili. Ať jej hodí do rokle.”

“To nedovolím, náčelníku! On zemřel jako kající se křesťan a budiž tedy také jako křesťan pochován!” “To je mi jedno. Dělejte, co chcete, jen mne tou věcí více neobtěžujte. Je Mariano již vzhůru?” “Ano.” “Ať přijde ihned ke mně!” Kněz se vzdálil a za krátkou dobu se objevil Mariano. Pozdravil zdvořile náčelníka, a sice s onou důvěrnou poddaností, kterou si po delším obcování s náčelníkem osvojil, také nedal na sobě vůbec nic znát o smýšlení, které se tak rychle u něho změnilo, a které si umínil zakrýt. Kapitán mu podal židli a začal: “Mariano, kde máš svého vraníka?” Rysy mladíkovy tváře se vyjasnily a jeho tvář se pokryla lehkou červení. Bylo očividné, že pouhá zmínka o jeho koni mu byla příjemná. “Bude těžké ho zkrotit,” odpověděl. “Stojí již víc než měsíc tam ve sluji pro koně a nezbylo mi nic jiného, než vzdálit jej od druhých koní, neboť jinak by je šeredně pošramotil.” “Tedy se měj dnes na pozoru, aby se nestalo neštěstí. Když takový ušlechtilý a ohnivý kůň necítil na sobě po čtyři týdny žádného jezdce, pak se dá jen těžko zkrotit.” “Ach! Mám si vyjet, náčelníku?” “Ano.” “A kam?” “Daleko. Do Manresy a na zámek Rodrigandů.” “To je hodně daleko, náčelníku!” “Máš na tento výlet dost času. Možná, že tam pobudeš i několik týdnů!” Mladíkova tvář se ještě víc vyjasnila. Myšlenka, že má být na tak dlouhou dobu od svého nynějšího trudného okolí osvobozen, mu byla milejší než cokoliv jiného. “S úlohou?” zeptal se.

“Ano, a to s úlohou velmi obtížnou,” odpověděl náčelník. “Je tvoje oblečení v pořádku?” “Úplně.” “Stejnokroje také?” “Ano. Mám se přestrojit za důstojníka?” “Ano, za francouzského důstojníka. Francouzsky přece umíš. Dám ti pas na dovolenou znějící na jméno husarského poručíka Alfreda de Lautreville.” “A jaký je tam můj úkol, náčelníku?” “Musíš si nějakým způsobem hledět získat přístup do Ro drigandského zámku a musíš se při tom chovat tak, aby tě sami přiměli k tomu, abys tam byl po delší dobu jako host. Po celou dobu budeš co nejpečlivěji a nejpodrobněji studovat poměry všech obyvatel zámku. Budu od tebe v tomto směru požadovat podrobnou zprávu. K rozluštění takové úlohy jsi chytrý dost.” “Nechcete mi sdělit nějaké podrobností, náčelníku? Bylo by mi to velmi milé.” “Nemohu ti při nejlepší vůli mnoho říci. Ale, je tam hlavně notár, jistý Cortejo, který řídí záležitosti hraběte a jemuž musíš věnovat co největší pozornost. Rád bych podrobně poznal jeho poměr k jednotlivým větvím hraběcí rodiny. Pak je tam mladý hrabě Alfonzo, který se vrátil z Mexika. Zjisti dobře, jak se chová k hraběti a k jeho notáři. Zvlášť mi záleží na tom, abych věděl, je li tomu tak, totiž podobný notáři. To je prozatím všechno. Teď jdi a přichystej se na cestu. Peníze, které budeš potřebovat, dostaneš zároveň s pasem. Musíš se chovat jako pravý šlechtic, tak, aby tě považovali za zámožného důstojníka; proto také nebude suma, kterou obdržíš, skromná. Postarám se o to, abys dostal zručného muže za sloužícího, kterého použiješ jako posla, když mi budeš chtít o něčem podat zprávu.”

Mariano odešel. Ještě žádný rozkaz mu nebyl dosud tak vítaný, jako tento, a cítil v sobě cosi, jako by se nacházel před novými důležitými událostmi.

V místě, o němž právě byla řeč, totiž v Rodrigandském zámku, panoval dnes hluboký klid. Hrabě nařídil, aby každý zachovával co největší klid, neboť byl velmi unaven. Nikdo nezachovával tento rozkaz tak přesně, jako starý kastelán Juan Alimpo. Plížil se po prstech jako kočka se schodů dolů i po nich nahoru; neslyšně jako stín se míhal po chodbách i ve svém bytě, který byl přece od hraběcflio tak vzdálen, že i největší hluk nemohl k nemocnému veliteli proniknout, vznášel se tak tichounce, jako by se ani nedotýkal země. Tohoto velkého umění, vznášet se nad zemí, užívala také jeho manželka Elvíra, jenže ne s tak skvělým výsledkem. Kastelán byl totiž malinký mužíček, ale jeho druhá polovička byla tak tělnatá, že vzbuzovala pravý obdiv. Její objem byl v pravém poměru k velikosti, a sama na váhu dána, byla by dobře pěti Alimpům držela rovnováhu. Její obličej byl jako měsíc v úplňku a zářil spokojeností; z očí se jí smála dobrota, její ústa byla vždy ochotná pronést nějaké dobré slovo, a protože její drahý Juan navzdory všem tělesným rozdílnostem měl tytéž vlastnosti, žili spolu jako holub a holubice, a nikdo jistě nezaslechl příkřejší slovo, které by si navzájem vyměnili. Právě v této době se kastelán zaměstnával skládáním skvostného psacího nářadí, ale jeho manželka pilně vylepšovala poněkud potrhané třásně u skvostného koberce. Přitom se bavili tak tiše, jako by se nemocný hrabě nalézal v jejich nejbližším okolí. “Co myslíš, Elvíro, bude se mu toto psací nářadí Ubit?” tázal se kastelán.

“Ó zajisté! Velmi! A co myslíš, Alimpo, co asi řekne tomuto koberci?” “Velmi hezký, řekne!” “Ano, vždyť pro něj vyhledáváme to nejlepší.” “On si to ale zaslouží, Elvíro!” “Ovšem! Vždyť je tak laskavý!” “Tak skromný!” “Tak chytrý a učený!” “A tak hezký, Alimpo!” “To snad může být. Vás ženy to hned napadne, ale já tomu nerozumím. Ale vím tolik, že ho mám rád a že mám před nún zároveň nehoráznou úctu. Ty ne, Elvíro?” “Ano, já také. Mohla bych mu všechno číst z očí a přece se mi zdá tak vysoký a vznešený, jako by byl hrabětem, princem nebo dokonce vévodou.” “Milostivý pán ho má ale také tak rád.” “Ano a také komtesa. Ale ti ostatní, ti lékaři, Alimpo, ti se mi vůbec nelíbí.” “Mně ještě méně. Nepřeji nikomu, aby ho vzal čert, ale ty tři chlapy by mohl přece jen jednou odnést. Nejsi též toho mínění, Elvíro?” “Ano, mohl by je hned odnést! Byli by milostivého pána usmrtili, kdyby v pravý čas nepřišel náš pan doktor; na to se můžeš spolehnout, Alimpo!” “A co soudíš o mladém panu hraběti, Elvíro?” “Hm, zde musí být člověk opatrný! Co myslíš ty?” “Ano, zde musí být člověk velmi opatrný. Myslím hm, myslím -” “No, myslíš - -?” “Myslím, aby ho aby ho - aby ho -” “No, co tedy? Aby ho - -” “Aby ho aby ho - aby ho čert -”

“No, Alimpo, jen s tím ven! Proč se odmlčuješ? Bojíš se snad přede mnou?” “Ó ne, ani trochu. Ale zde musí být člověk náramně opatrný, a myslím, že by bylo načase, aby ho - aby ho čert - no, ano, aby ho již také čert sebral, jako ty lékaře!” “Ale, ale, Alimpo!” hrozila mu manželka. “Tak nesmíme mluvit o mladém panu hraběti! To je beze vší úcty, ačkoliv i já bych ani toho nejmenšího proti tomu neměla, kdyby ho - kdyby ho -” “No, kdyby ho - -?” “Kdyby ho čert vzal!” “Vidíš!” zvolal Alimpo tlumeným hlasem. “Vždyť jsi úplně stejného mínění jako já, Elvíro!” “Tento mladý hrabě Alfonzo se mi opravdu nelíbí ani za mák. A nevypadá také tak, jako pravý hrabě!” “Ne. Svému otci, našemu milostivému pánu, není vůbec podobný. Nepozoroval jsi to také?” “Ó ano! A víš, komu je podobný?” “No?” “Tomu starému notáři, Cortejovi.” “Myslel jsem, že řekneš, že je podobný staré sestře Claře.” Dobrá Elvíra se zpočátku tvářila náramně udiveně; pak se ale zamyslela a rozhodla takto: “Skutečně, máš pravdu, Alimpo! Ano, také nábožné sestře Claře se podobá. Připadá mi to tak, jako by byl notář otec a sestra Clara jeho matkou. Není to divné, Alimpo?” “Ano, ovšem,” přisvědčil. “Avšak jsem hotov se svým psacím nářadím.” “A já s kobercem též. Zaneseme teď ty věci nahoru do lékařovy světnice?” “Myslím, že ano.” “Dobrá, tedy pojď!”

Sebrali tedy své věci a vyšli na chodbu, právě v té chvíli, že mohli ještě vidět ony tři španělské lékaře, kteří šli směrem k pokojům hraběte Emanuela. Všichni tři se tvářili velmi vážně. Když vešli do předsíně, ptal se doktor Francas stojícího sluhy: “Jak jsme slyšeli, je milostivý pan hrabě nemocný?” “Ano,” odpověděl sluha. “Přejeme si s ním promluvit.” “Milostivý pán zakázal velmi přísně každou návštěvu.” “A naši také?” “Jména nebyla vůbec řečena.” “Nuže, tedy nás ohlaste!” “Nerad bych se k tomu odvážil.” “A proč ne? Je li Jeho hraběcí Výsost nemocná, tak jsme přece my lékaři zde k tomu, abychom mu pomohli.” “A přesto se neodvážím vás ohlásit,” pronesl sluha zdvořilým hlasem. “Náleží mi, abych uposlechl rozkazy svého pána.” “A našich také!” podotkl lékař přísným tónem. “Kde se jedná o nemocného, je lékař ten, který poroučí!” “Tak jsem se také domníval, pane, avšak byl jsem lépe poučen.” “A kdo vás o tom poučil?” “Především pan doktor Sternau a pak sám milostpán hrabě. Když zamýšleli provést operaci, dali mi přísný rozkaz, abych nikoho, ani slečnu komtesu nepustil; uposlechl jsem ale vás a dostalo se mi za to napomenutí, jako nikdy před tím.” “To jste si zavinil vy sám; kdybyste komtese a tomu neotesanému cizinci vstup násilím zamezil, nestal by se ten nepříjemný výstup. Nuže, chcete nás ohlásit, nebo ne?” Sluha několik okamžiků váhal a pak řekl: “Dobrá tedy, odvážím se.”

Nato vstoupil do vedlejší světnice a brzy se vrátil se vzkazem, že pánové mohou vstoupit. “Vidíte?” řekl Francas vítězoslavně. “Žádám vás, abyste byl v budoucnu zdvořilejší!” Sluha jim otevřel dveře a udělal za jejich zády posunek, který svědčil o všem jiném, než o úctě a zdvořilosti. Hrabě byl v téže komnatě, v níž před nekouká dny měla být provedena operace. Ležel v lenošce, potažené aksamitem, a měl na sobě velmi pohodlný ranní oděv. Vypadal ovšem unaveně, ne však skutečně churavě. Vstupující lékaři se před ním hluboce poklonili, ačkoliv to hrabě nemohl vidět. Hrabě jun lehounce pokynul rukou na pozdrav a druhým pohybem je zval, aby se posadili. Na to začal: “Pánové, bylo vám přece řečeno, že si přeji klid. Že vás ale zde přesto přijímám, to ať je vám důkazem mého přátelského smýšlení s vámi. Co si ode mne přejete?” Francas povstal a začal: “Nejosvícenější pane, nevede nás sem nic jiného než starost o vaše tělesné blaho! Slyšeli jsme ovšem, že jste si vyžádal největší klid, a protože jsme z toho usoudili, že se váš stav, beztoho velmi nebezpečný, zhoršil, tak jsme sem pospíšili, abychom, jak je to naší povinností, svou lékařskou radou byli nápomocni.” “Děkuji vám, pánové,” odpověděl hrabě zdvořilým tónem. “Jsem sice unavený, ale jinak není žádná příčina k nějaké obavě.” “Nejmilostivější pane,” vpadl mu doktor Millanos z Cor doby do řeči, “často nemocný považuje svůj stav za utěšený, ale ve skutečnosti je to pravý opak. Jedině lékař může poznat pravý stav nemoci!”

“Můžete mít pravdu,” odpověděl hrabě s lehounkým úsměvem. “Vždyť i já se vzdávám veškerého svémocného posuzování mého stavu, a pronesl jsem pouze lékařský náhled. Pan doktor Sternau mne totiž ujistil, že se nemám čeho obávat, a podle mého názoru musím jemu jako lékaři uvěřit.” Tři páni doktoři si navzájem vyměnili pohled, v němž se zračilo největší opovržení a Francas, který se mračil, řekl: “Ten cizí pan Sternau? Vaše Jasnosti, můj ctěný kolega, pan Cielli, byl poctěn být po mnoho let vaším domácím lékařem a požíval po celou tu dobu vaši neomezenou důvěru. I my druzí dva jsme uposlechli vašeho právě tak čestného jak důvěryplného zavolání, abychom vás zbavili nemoci, která bude mít za následek jistou smrt, nebude li rázně a co nejrychleji zhojena. My zastupujeme lékařské umění a lékařskou zručnost naší vlasti; jsme ochotni zachránit vám život, ale když se dostaví úplně cizí, neznámý mastičkář, důvěřujete mu víc než nám, a nedbáte, že tuto svou důvěru zaplatíte svým drahocenným životem. Považte, pane hrabě, že když nás odmítnete, urážíte všechny lékaře Španělska.” “Pánové,” odvětil hrabě, “zabíháte příliš daleko! Doktor Sternau je zde ovšem cizinec, ale neznámým mastičkářem ho nesmí nikdo nazvat. Je jedním z vynikajících stoupenců lékařské vědy, o čemž jsem se sám úplně přesvědčil. Studoval na nejvyhlášenějších univerzitách v Německu a sice s nejčestnějším úspěchem a nabyl svou zkušenost u nejváženějších lékařů. Pak procestoval několik dílů světa, aby rozmnožil poklady svého učení, a vstoupil po svém návratu do služeb k profesorovi Letourbierovi v Paříži, jehož uznává celý svět za nejlepšího lékaře Francie; tam byly úplně oceněny jeho názory a zkušenosti.” “To vám asi sám vykládal,” prohodil Cielli uštěpačně. “Mýlíte se, pane! Pan Sternau má příliš mnoho skutečného vzdělání, než aby o sobě mluvil. Má dcera našla v lékařském

oddělení knihy, které jsou o něm psány, a celou řadu časopisů, v nichž se velmi pochvalně vyjadřují o jeho vědomostech a úspěších. Každý lékař, který se snaží sledovat vývin lékařské vědy, musí znát jméno Sternau. Ovšem, kdo je pohodlný a vůči svým nemocným tak nesvědomitý, že zůstává u zastaralého a chybného stanoviska, ten, kdo se považuje za tak neomylného, že opovrhuje čtením literatury, v níž jsou uloženy blahodárné a často podivuhodné výsledky novějšího bádání, ten nikdy nepozná jména vědeckých kapacit a předáků!” Při těchto slovech nedovedl žádný z lékařů potlačit zlost a doktor Francas řekl: “Jasnosti, vztahují se slova ,pohodlný’ a ,nesvědomitý’ snad na nás?” “Ne,” odvětil hrabě zdvořile, ale zároveň nedbale. “Mluvím všeobecně a považoval jsem to vůči vám ovšem za svou povinnost, opravit výraz ,neznámý mastičkář,’ protože pan Sternau není přítomen a tak se nemůže sám obhajovat.” “Pak jsme tedy s tímto vyjádřením spokojeni, pane hrabě,” podotkl Millanos. “Víme velmi dobře, že ne každý, kdo sepsal lékařskou knihu, bude také lékařským výtečníkem, a to říkáme zcela přímo o doktoru Sternauovi. My se můžeme honosit tím, že v celém Španělsku máme pověst, kterou nikdo, tím méně cizinec, může poskvrnit. Jestli jsme se tedy tak dalece snížili, že jsme podrobili pochybný úsudek pana Sternaua přísné zkoušce, stalo se tak jedině z účasti pro Vaši Jasnost, nikdy však proto, že bychom ho měli za výtečníka, který stojí na témže stupni vzdělání, jako my. Prohlašujeme tímto opět se vším přesvědčením a rozhodností, že váš život může být zachráněn jedině rychlým řezem, že však operace, jak ji doktor Sternau navrhuje, musí mít za následek jistou smrt!”

“Je to skutečně vaše pevné přesvědčení, pánové?” ptal se hrabě velmi vážně. “Ano,” odpověděli všichni tři. Tu hmatal hrabě po malinké krabičce, která ležela vedle něho na stole, otevřel ji a podával jim. “Pak prosím, abyste nahlédli do této krabičky,” řekl s úsměvem. Francas přijal krabici, podrobil její obsah krátké a povrchní zkoušce a dal ji dále Ciellimu. “Prášek,” řekl opovržlivě. “Jestliže si pan Sternau myslí, že vaši nemoc vyléčí vnitřním užíváním prášků a léků, pak tím vyslovil sám nad sebou svůj ortel.” “Mýlíte se, pane!’ řekl hrabě. “Tento prášek se nemá do mého těla dostat, naopak, byl z něho vyňat.” “Ach!” zvolal Francas. “Ano, pánové! Dnes ráno začal doktor Sternau rozemletím kamene a tento prášek je očividný výsledek jeho námahy. Ostatně vidíte sami, že nejsem mrtev!” Obličeje všech tří doktorů se značně prodloužily, což hrabě následkem své slepoty ovšem nemohl spatřit. Francas se rychle vzpamatoval a řekl: “Je Vaše Osvícenost také skutečně přesvědčena, že tento prášek je rozemletou částí kamene?” Tu hrabě udělal pohyb největší nevole a řekl: “Pane; myslíte snad, že je doktor Sternau podvodník, nebo komediant? To by bylo nešlechetné smýšlení, kterým byste jen sám sobě uškodil! Cítil jsem velmi dobře, jak uchopil kámen, slyšel jsem skřípot, když se vrták začal otáčet a dosud cítím, jak se zbytky kamene ztrácejí.” “Avšak bolesti, které musela Vaše Urozenost vytrpět!” prohodil Francas. “Bolesti? Ty nebyly velké! Uvedení vrtáku již bylo připraveno a způsobilo mi pocit poněkud nepříjemného rozšíření;

navrtání kamene bylo jen velmi málo bolestné, a jediné skutečné bolesti, které teprve teď pociťuji, jsou v oněch nepříjemných pocitech, které jsou při každém poranění močových ústrojí.” “Avšak dlouhé trvání těchto bolestí!” “Cítím a jsem přesvědčen, že je snesu. Pan Sternau má moji plnou důvěru. Dokázal mi dnes, že jeho způsob operace ani zdaleka není tak nebezpečný jako ten, který jste mi navrhovali vy. Nyní věřím i v jeho ujištění, že slepota mých očí je vyléčitelná. Pánové, dovolte, abych vám řekl pravdivé slovo! Doktor Sternau zamýšlel jednat jen po poradě s vámi, byl však vaší příkrostí uražen a odmrštěn. Vzdor svému mládí je takový muž, že se od něho mohou lecčemu přiučit i zkušení lékaři. Přidružte se k němu, a pak mi bude potěšením, abych uposlechl vaši radu a bral na ni ohled.” Tu vztáhl doktor Francas obě ruce jako na obranu a řekl: “Děkuji, Jasnosti! Nemohl bych se nikdy odhodlat k tomu, abych šel do školy k muži, který sám ještě škole nedorostl. Máte li v něj více důvěry než v nás, pak ovšem nemůžeme proti tomu nic dělat, přitom ale ujdeme tomu, že nebudeme považováni za žáky. Prosím, aby mi bylo dovoleno ještě dnes vrátit se do Madridu.” “I já se vrátím ještě dnes opět do Cordoby, kde jsem známý a kde ve mne mají důvěru,” podotkl Millanos hlasem pyšným a sebevědomým. “A já,” připojil se Cielli, “žádám Vaši Jasnost, abyste mne zbavil úřadu domácího lékaře. Snad je pan Sternau ochoten vyplnit takto nastalou mezeru.” “To je útok, kterému já samotný vůči takovým statečným silám nemohu odolat!” prohodil hrabě a klidně se usmíval. “Rodrigandský zámek je pro vás vždy otevřen; když však tak bouřlivě žádáte dostat se odtud, pak nesmím ovšem ještě déle odejmout vás těm, kteří nemohou postrádat vaše rady a vaši

pomoc. Předložte mému důchodnímu své účty, pánové, a přijměte mé srdečné díky za laskavost, kterou jste mi v mé těžké nemoci prokázali.” “Dík jsme již obdrželi, pane hrabě,” pravil Francas příkře. “Račte být tak laskav a považujte tuto návštěvu zároveň za návštěvu na rozloučenou.” “Toto přání je i mně milé,” odpověděl hrabě. “Cestujte spánembohem, pánové!” Lékaři se poklonili a odešli. Venku v předsíni však zůstali mimovolně stát a pohlíželi jeden na druhého. “Je všemu konec!” mínil Francas. “Bohužel!” připojil Millanos. “Poraženi!” zlobil se Cielli. “Poraženi od takového člověka!” “Oho, ještě ne!” řekl Francas. “Vzdalujeme se sice, avšak jsem přesvědčen, že budeme zavoláni zpět!” Prošli předsíní, kolem sloužícího s tváří ovšem ne vítězoslavnou a venku se rozloučili. Každý se ubíral do své komnaty Když Francas vstoupil do svého příbytku, našel tu návštěvu. Hrabě Alfonzo, notář a pobožná sestra jej zde očekávali. “No, podařilo se?” ptal se Alfonzo. “Ano,” odvětil tázaný hrubě. “Bohudíky!” “Šetřete svým díkem až na pozdější dobu, hrabě!” pronesl lékař. “Podařilo se to, ale ne nám!” “Ach!” “Nám ne, ale Sternauovi.” “Opravdu?” zděsil se notář. “Aby ho čert vzal!” “Ale velmi brzy, jinak zde víc nejsem!” smál se doktor a skřípal zuby. “Hodláte odcestovat?” tázala se sestra ulekaně.

“Ano. Byli jsme propuštěni a máme předložit důchodnímu své účty!” “To je prapodivné! To je více než nezdvořilost! To vypadá tak, jako vyhození ze dveří!” horlil notář. “Vy nepůjdete!” “Ne? Myslíte?” “Ano!” “To jste na omylu! Doktor Francas nemá zapotřebí vnucovat tvrdohlavému pacientovi svou pomoc!” “Nemáte ji také vnucovat, nýbrž hrabě sám vás má požádat, abyste zde zůstal déle.” “Možná. Ale jak ho míníte k tomu přinutit?” “Bude vás to stát pouhý pokyn. Avšak především nám vypravujte o vaší rozmluvě s hrabětem.” “Byla velmi krátká a stručná. Ze všeho jde najevo, že by nás sám propustil, kdybychom nebyli tak chytří a předešli ho v tom.” Na to vypravoval celý výstup. Hrabě Alfonzo byl dosud pohroužen do hlubokého mlčení. Stál tu se zamračenou tváří u okna. Když však lékař skončil své vyprávění, obrátil se k ostatním a zvolal: “Operace tedy skutečně začala?” “Ano!” “Bez našeho vědomí!” “Ano, bez našeho vědomí! Sternau nám splácí naší vlastní mincí.” “A vy myslíte, že se mu podaří kámen odstranit, pane Francasi?” “Jsem o tom přesvědčen.” “To se nesmí stát! Tomu se musí zabránit!” “Jak tomu chcete zabránit, pane Alfonzo?” ptal se lékař a vrhl na hraběte zkoumavý pohled. “Pan Cortejo to převezme.”

“Ano, já to beru na sebe a podaří se mi to,” odpověděl rozhodně Cortejo. “Ano, náš dobrý pan Gasparino to převezme a obstará,” přizvukovala sestra Clara. “Tento cizí vetřelec nám víc nezpůsobí žádnou škodu. Nesmí zkřížit cesty božské prozřetelnosti. Hněv boží roztříští jeho drzou lebku!” “Pane doktore, dal by jste si říci a zůstal byste ještě jen jediný den v zámku?” “A proč?” tázal se Francas notáře, který toto přání vyslovil. “Protože jsem pevně přesvědčen o tom, že hrabě bude mít zítra náramnou radost z toho, když se dozví, že jste ještě přítomný.” “Můžete mi to slíbit?” “Ano.” “Dobrá, zůstanu tedy, avšak jen do zítřka do rána. Když pak nebudu vyzván, abych zůstal déle, tak odcestuji.” “Nestarejte se a spolehněte se na mne,” pravil Cortejo. “Teď však musím jít.” Na to opustil komnatu i zámek. Šel směrem k parku. Když došel k té části, která se pojila k lesu, vstoupil za hustý keř a krátce, ale pronikavě zahvízdal. Za několik okamžiků na to to zašustělo v křoví a z něho vystoupil muž, který byl oblečen do místního kroje; na ruce mu však visela černá škraboška. “Jste to vy, pane?” řekl, když poznal čekajícího. “Máte pro mne konečně nějakou práci? Je to nadmíru nudné ležet tak dlouho marně v lese!” “Mám pro tebe práci!” odpověděl Cortejo. “Musí však být vykonána dnes.” “Tedy konečně! Avšak kdy?” “Jakmile k tomu bude příležitost. Ten chlap není teď v zámku.”

“Vím to, viděl jsem ho odcházet.” “Kam?” “Do lesa. Poslal jsem za ním jednoho ze svých lidí a ten mi hlásil, že šel se starým lesníkem směrem k horám.” “Tedy na hon? Nemohlo by se to stát během honu?” “Ne, neboť bychom ho stěží našli.” “Tedy při jeho návratu do parku.” “Dobrá. Kdyby však přišel z druhé strany?” “Počkáme tedy až později. Zdá se, že si zvykl chodit za soumraku na procházku; přitom se naskýtaje nejlepší příležitost. Doufám, že se to podaří!” “O tom nepochybujte. Naše koule se nikdy neminou cíle.” “Ne, koule ne. Musí se to stát nožem. Rána by způsobila hluk, kterému chci zamezit. Když mu pak vtisknete nůž do ruky, budou ho považovat za sebevraha.” “Musím vás uposlechnout; avšak rána by byla jistější. Ten muž se zdá být velmi silný a mohlo by dojít k boji.” “Ach tak, vy se bojíte!” posmíval se Cortejo opovržlivě. “To nás nikdy nenapadlo! Váš rozkaz bude splněn. Avšak, jak je to s penězi? Hejtman mne oprávnil, abych je přijal.” “Přijďte dnes o půlnoci opět na toto místo; zde vám slíbenou sumu počestně vyplatím. Máte sebou škrabošky? K čemu to?” “Považujete nás za začátečníky?” smál se lupič. “Člověk musí být připraven na všechno. Jak snadno by nás mohl někdo uvidět a pak opět poznat. Škraboška je nejlepší a nejjistější prostředek proti poznání!” “Hleďte, ať můj rozkaz dobře vykonáte!” napomínal notář a dal se na zpáteční cestu k zámku. Lupič, s nímž notář právě vyjednával, byl jedním z těch, které náčelník v horách advokátovi poslal s tím účelem, aby Sternaua zavraždili. Lupič mluvil pravdu. Sternau šel skutečně s hraběcím lesníkem do lesa, ne proto aby skolil nějaké

zvíře, ale hlavně aby se nadýchal svěžího horského a lesního vzduchu a aby poznal lesy patřící panství Rodrigandů. Procházka trvala déle, než dříve zamýšlel a bylo již hodně k večeru, když se vracel. Pušku, kterou si od hraběte vypůjčil, nesl v ruce; obě její hlavně byly nabity, neboť se mu nenaskytla žádná příležitost k ráně. Pravá hlaveň byla nabita kulkou, levá broky. Pohroužen do svých myšlenek ani nezpozoroval, že se nevrací po obyčejné ušlapané cestě, ale nejhustším lesem. Šel sám, neboť lesník se s ním před chvílí rozloučil a šel do svého domu, který stál v lese. Tak se zadumán blížil zvolna k parku. Tu uviděl najednou před sebou něco světlého. Nedaleko od místa, kde právě byl, vedla lesní pěšinka a po ní šla právě v tom okamžiku Rosita, jejíž bílé šaty doktorovi prozradily její přítomnost. Zdálo se, jako by někoho hledala nebo očekávala, neboť každou chvíli zůstala stát a pozorně naslouchala směrem k hustému lesu. Věděla, že Sternau šel do lesa. Dosud se nevrátil a jakýsi neznámý a nevysvětlitelný nepokoj ji pudil do parku. Sternau pozoroval jak se blíží. Byla velmi krásná ve svých jednoduchých bílých šatech, které těsně přiléhaly k plným tvarům jejího těla. Neměla na sobě žádný skvost; jediná ozdoba byly dva tmavočervené karafiáty, které tvořily překrásný protiklad s jejími tmavými vlasy. Pojednou to zašustilo v křoví před ní. Ustrašeně pozdvihla hlavu a tu před ní stál Sternau, který vystoupil z houštiny, aby ji pozdravil. Jako v radostném překvapení mu podala obě ruce, hned nato je však spustila zpět a hluboká červeň polila její krásné tváře. “Pane,” řekla, jako by se chtěla omluvit, “zjevil jste se tak rychle nečekala jsem vás zde.”

“Račte odpustit, slečno Rosito!” odpověděl Sternau. “Šel jsem lesem a spatřil jsem vás. Tak jsem považoval za svou povinnost se vám ukázat, že nejste sama.” “Notár se po vás ptal.” “Tušil jsem to. Opozdil jsem se a nyní si pospíším.” “Vezmete mne s sebou?” ptala se červenajíc. “A jak rád!” Přehodil pušku přes rameno a nabídl jí své rámě. Položila svou ruku na ně a tak šli k parku a k zámku. “Víte již, že naši tři lékaři hodlají odcestovat?” ptala se a snažila se zavést rozmluvu pokud možno lhostejnou. “Ach!” zvolal překvapeně. “To mně není vhod. Nechovám k nim žádné nepřátelství a vřele jsem si přál ukázat jim, že se pan hrabě uzdraví a že bude opět vidět.” “Myslíte doopravdy, že otec bude opět vidět?” “Jsem o tom téměř přesvědčen!” “A ti lékaři to ještě dnes popírali. Ó pane, vraťte mému otci jeho zdraví a zrak a mé srdce vám nepřestane nikdy děkovat!” “Důvěřujte v pomoc Boha. On mne povede k tomu, abych nastoupil pravou cestu k jeho uzdravení.” “On mne - ó Bože, co je to!” Tato poslední slova pronesla v největším strachu, neboť zrovna před nimi se rozevřelo křoví a v něm se objevila hlava, jejíž oči šlehaly příšerné plameny zpod černé škrabošky. “Na něho! Zabtejej!” Sotva zazněla tato slova, vyrazilo několik osob najednou z křoví a vrhly se s noži v rukou na Sternaua. Obličeje všech byly zastřeny škraboškami. Sternau se naštěstí nenacházel poprvé v podobné situaci. Na svých cestách v cizích zemích se mu velmi často naskytla příležitost bojovat s divokými Indiány v Severní Americe, s beduíny v horských pouštích Afriky, s mulaty ve východní

Indii a s divochy v Austrálii. Při podobných dobrodružstvích nabyl takové duchapřítomnosti, která nezná žádný úlek, která mu nedá ani na okamžik zaváhat a každou věc ihned chytne za pravý konec. “Kýho ďasa! To platí mně!” zvolal. Přitom pustil ruku své družky a skočil rychlostí blesku několik kroků stranou. Právě tak rychle strhl pušku z ramene a přiložil ji k líci, dvě rány zahoukly a dva zakuklená klesli k zemi. V okamžiku držel pušku za hlaveň a její pažba dopadla na hlavu třetího z útočníků s takovou prudkostí, že ani nehlesl a padl k zemi. V stejném okamžiku však dostal od čtvrtého z lupičů ránu nožem do ramene; rychlým obratem ale chytl toho muže za chřtán, pustil pušku, která mu teď pro svou délku nebyla nic platná z ruky, a udeřil svého protivníka pěstí s takovou silou do spánku, že se v bezvědomí skácel. Pak se ohlédl po posledním lupiči, ten však mezitím zmizel. Teprve teď se mohl věnovat Rositě. Leknutí ji zbavilo pohybu. Stála tu podepřená o strom, ruce měla ovinuty kolem jeho kmenu. Její tvář pokrývala smrtelná bledost; oči měla zavřeny, jako by se neodvážila pohlédnout na boj milovaného muže proti takové přesile. Celý boj netrval déle než minutu. Takového protivníka ovšem lupiči neočekávali; sám jediný vyvážil dobře celý tucet takových lidí, jakými byli oni. “Komteso,” řekl Sternau, a položil svou ruku na Rositino rameno, “není vám dobře?” Jeho známý hlas ji opět přivedl k vědomí. Pootevřela oči a když ho uviděla stát před sebou, vrátila se opět červeň na její líce. “Karle!” zvolala plná zanícení. Přechod z nejhlubšího leknutí k takové radosti byl příliš rychlý a ohromný. Nepomýšlela v tomto okamžiku na žádné ohledy, na žádnou bázeň, myslela jedině na to, že měl být

usmrcen a že přece ještě žije. Vrhla se na jeho prsa, ovinula své rámě kolem jeho krku a položila s hlasitým stkaním svou krásnou hlavu na jeho srdce. “Rosito!” Toto slovíčko řekl tiše, šeptem, a přece v něm spočíval celý svět plný lásky a štěstí. “Rosito, uklidněte se. Lupiče jsem zahnal.” Pak její zrak padl na jeho krvácející rameno, polekaně od něho odskočila a zvolala: “Svatá rodičko, vy krvácíte! Jste poraněn! Ó Bože, co mám dělat!” “Nemějte žádné obavy,” prosil ji, “cítím, že je to jen malá, nepatrná rána do masa. Měl jsem být zasažen do srdce.” “Ó ti zlí, strašní lidé!” řekla rozrušeně a vrhla bázlivý pohled na mrtvoly ležící na zemi. “Co je to za lidi a co jste jim udělal? Čtyři vrazi, Karle, vy silný, udatný muži. Vy jste pravý hrdina!” Vrhla se opět do jeho náruče, a když k němu pozdvihla své překrásné oči, zrcadlila se v nich taková láska, oddanost a obdiv, že nemohl odolat. Sehnul se k ní a přitiskl své rty k dlouhému, vřelému polibku na její růžová ústa. Pojednou sebou Rosila trhla. “Někdo přichází!” A opravdu bylo slyšet rychlé kroky, které se blížily směrem od zámku a hned nato se dostavili tři muži na místo boje. Byli to dva zahradničtí pomocníci a malý kastelán, pan Juan Alimpo. Posledně jmenovaný šel do zahrady, aby donesl kytici květin do Sternauovy světnice. Právě, když byl v nejlepším řezání květin, zaslechl dvě, rychle za sebou vypálené rány. To bylo jemu i oněm dvěma zahradnickým pomocníkům nápadné, a proto se všichni domnívali, že se tu stala nějaká neobyčejná událost, snad dokonce nějaké neštěstí

a proto pospíchali tím směrem, odkud rány zaslechli. Když kastelán spatřil bojiště, zůstal zděšeně stát. “Milostivá komteso! Pane doktore! Co se to zde stalo?” zvolal. “Chtěli tu pana doktora zabít,” odpověděla Rosita, stále ještě celá rozčilená. “Zabít?” ptal se malý Alimpo. “Ó Bože! Jak je to jen možné! To musím říct své Elvíře!” Spráskl ruce a ohlížel se kolem sebe, jako by očekával, že jeho drahá polovička je nablízku. “Avšak pan doktor nad nimi zvítězil,” pokračovala slečna. “Tyto čtyři z nich zabil.” “Čtyři? Oh! Ach!” zvolal Alimpo udiveně. “Čtyři silné muže najednou!” “Bezpochyby jen tři,” řekl doktor Sternau. “Tady toho jsem trefil pěstí. Bude jen omráčen.” “Omráčen! Pěstí! Podobnou ránu bych nesvedl za celý svůj život. To musím říci mé Elvíře!” “Pojďte a pomozte mi těmto lidem sundat škrabošky,” velel Sternau. “Podíváme se, jestli je někdo zná!” “Ale pane, nechcete si dát především obvázat ránu?” zeptala se Rosita. “Na to je čas, slečno Rosito,” odpověděl. “Bodnutí není skutečně nebezpečné.” “Bodnutí! Opravdové, skutečné bodnutí!” zvolal Alimpo. “Ó milý Bože! To je hrozné. Vždyť teče krev až na zem! Ach, kdyby tu jen byla moje Elvíra, ona by vám ránu obvázala! Pojďte sem, pane, zaváži vám ránu prozatím alespoň kapesníkem!” Sternau mu nabídl s úsměvem rameno, a hodný kastelán je obvázal svým kapesníkem tak pevně, že krev nemohla proniknout.

“Tak, to bylo to nejnutnější,” mínil kastelán. “Ó svatý Sebastiane! Vražedný útok na Rodrigandském zámku! Vražedný útok od čtyř a přitom od napadeného tři zabiti a jeden co tomu jen řekne moje Elvíra!” Přitom se sehnul a oba zahradníci mu pomáhali odstranit škrabošky z tváří padlých vrahů. Po skončení této práce vyšlo najevo, že tyto lidi nikdo neznal. Tři z nich byli skutečně mrtví. Dvěma prošly náboje z bezprostřední blízkosti přímo srdcem, kdežto třetímu byla lebka ohromnou ranou pažby úplně roztříštěna. Rosita s ošklivostí obrátila svůj zrak od tohoto divadla. “Jaká je to rána!” mínil Alimpo. “Jako parním kladivem! Pane, vy máte více síly, nežli deset jiných mužů dohromady.” “Má někdo z vás u sebe provaz nebo něco podobného?” zeptal se Sterňau, který právě prohlížel čtvrtého. “Tento je opravdu jenom omráčen. Musíme ho svázat. Pak nám řekne, kdo je, a proč mne chtěli jeho společníci zabít.” “Ano, musí nám to říci,” ujišťoval Alimpo; “jinak, ano jinak ho roztrhám! Ano, pane, jsem člověk zuřivý, když totiž jednou přijdu do zlosti.” Sterňau se s úsměvem zeptal: “Byl jste již někdy rozezlen, pane Alimpo?” “Ne, zatím nikdy; avšak tuším, že bych pak byl strašný, asi tak děsný jako tygr, nebo krokodýl, nebo dokonce jako netopýr.” Pro dobrého Juana Alimpa byli tedy netopýři nejkrvelač nějšími zvířaty. Nyní z kapsy vyndal tlustý provaz a svázal jím bezvědomému ruce na záda a to tak pevně, že jimi určitě nemohl pohnout, až nabude plného vědomí. “Tak, ten by byl svázaný,” řekl spokojeně. “Poroučíte ještě něco, pane?” “Já teď půjdu s milostivou komtesou do zámku, a pošlu vám potřebné lidi,“odpověděl Sterňau. “Tento zde při

tom ukázal na svázaného bude ihned dán, jakmile se probudí, do bezpečného vězení; ostatní však musíme nechat tak dlouho ležet, až přijde soudce, aby o tom sepsal protokol.” “Pevné vězení máme, pane, a sice vězení, z kterého nám nikdy neuteče!” “Dobrá! To je velmi důležité! Avšak vám radím, abyste dávali dobrý pozor! Někteří vrazi utekli. Nevíme, kolik jich bylo a může se tedy snadno stát, že se vrátí, aby spoutaného osvobodili.” “Navrátit? Osvobodit?” tázal se ustrašeně kastelán. “A to tu mám zůstat?” “Ano.” “Ale, kdyby snad dokonce bodali, nebo stříleli, pane? To je velmi nebezpečné! Ó, kdyby to věděla má Elvíra!” “Považuji vás za muže velmi udatného, pane Juane Alimpo!” řekl Sterňau s úsměvem. “Udatného! Ó to nic není!” odpověděl malý kastelán. “Jsem nejen udatný, ale dokonce i odvážný, nadevše odvážný, a to zvláště v nebezpečí! Ale takové bodnutí je přece jen zlá věc a rána z pušky dokonce může být ještě mnohem horší!” “Dobrá tedy! Nabiju vám svou pušku a nechám ji zde; kromě toho tu máte tři nože zabitých. To je až dost k obraně.” Sterňau nabil pušku a podával ji pak kastelánovi; ten však odskočil na tři kroky zpět a řekl, s odmítavým posunkem: “Mně ne, pane! Nechci žádnou pušku! Když ji špatně držíme a rána z ní vyjde, můžeme snadno sami sebe trefit. Dejte ji raději dvěma zahradníkům! Obě hlavně jsou nabity a tak může každý z nich jednu ránu vypálit, kdybychom byli přepadeni; já si však vezmu nože těchto čtyř poražených. Těmi případné mohu čtyři nepřátele bodnout a usmrtit.”

Stalo se tak, jak si kastelán přál; na to podal Sternau kom tese /novu své rámě a vedl ji k zámku. Když tam došli, požádal ji, aby odešla k hraběti Emanuelovi a postarala se o to, aby ho zvěst o přepadení nenašla nepřipraveného, což by jej snadno mohlo uvést do nebezpečného rozčilení. Pak se postaral o to, aby se ihned několik dělníků ze zámku odebralo na místo zločinu a pak teprve šel do své komnaty, aby se zde ošetřil. Na schodech potkal pobožnou sestru Claru, která, jak se zdálo, si chtěla vyjít na procházku. První její pohled padl na šátek a tak se ihned ptala: “Pane, co to vidím! Vy máte šátek obvázaný kolem ramene a vaše šaty jsou zbroceny krví! Proboha, co se stalo?” Sternau se poněkud podivil, že dáma, která si ho dosud nikdy ani v nejmenším nevšímala, a vždy pyšně kolem něho prošla, ho pojednou oslovila. Vzdor tomu však odpověděl zdvořile: “Jsem poraněn, paní.” “Poraněn? I ty můj Bože! Je to možné? Kdo vás poranil, pane?” “Neznámí lidé.” “Lidé? Bylo jich více?” “Ano.” “Tedy žádný souboj?” “Ne, loupežné přepadení.” “Svatá bohorodičko, cožpak nejsme již zde na Rodrigandě jistí svými životy? Avšak,” připojila a pohlížela zkoumavě ze strany na něho, “říkáte, že ti lidé jsou neznámí. Viděl tedy ještě někdo jiný kromě vás ony vrahy?” “Ano, kastelán a dva zahradníci.” “A pak utekli?”

“Jeden, nebo několik jich uteklo, tři z nich jsem zabil a čtvrtého jsme zajali; kastelán jej hned přivede.” Obličej pobožné dámy zbledl na smrt. leknutím se sotva dovedla udržet na nohou, a třesoucím se hlasem řekla: “Odpusťte, pane, vaše zpráva mne tak poděsila, že je mi úplně nanic! Loupežné přepadení! Ať Bůh odkryje tajemnou roušku a odevzdá původce tohoto skutku zaslouženému trestu! Cítím, že jsem tak unavená, že nemohu jít na procházku, kterou jsem chtěla uskutečnit.” “Smím vám nabídnout své rámě a zavést vás do vašich pokojů?” zeptal se Sternau. Přisvědčila a podepřela se o jeho rámě, což by za jiných okolností zajisté neudělala. Avšak strach, že snad bude prozrazena, ji skutečně oloupil o všechny síly, takže těžce visela na doktorově ruce. Ten ji zavedl až ke dveřím jejího příbytku a rozloučil se s ní hlubokou poklonou. Byl vskutku rád, že se dostal od ní pryč, neboť nějaký neznámý pocit mu dělal přítomnost pobožné dámy nemilou. Vstoupila do své komnaty a klesla ihned vysílením do křesla. Brzy se však vzpamatovala, zazvonila na své děvče a poručila, aby jí zavolala pana Caspara Corteja. Netrvalo to dlouho a očekávaný vstoupil do komnaty dámy, a nemálo se divil spěchu své spojenkyně, která ho dala zavolat. “Poslala jste pro mne, Claro? Copak se stalo tak důležitého?” tázal se. “Stalo se neštěstí, velké neštěstí, pane!” zvolala. “Jaké neštěstí?” “Ach, jsem tak slabá, že vám to mohu sotva povědět!” bědovala. “No, no!” řekl klidně. “Vždyťpřece můžete mluvit, a tedy také vyprávět, co vás tak mimořádně pobouřilo.”

“Ale, je to příliš strašné! Může tu jít o nás, pane!” “U všech ďasů, nebědujte a raději povídejte. Darmo mne lekáte tou svou málomocností. Jestliže se stalo nějaké neštěstí, tedy ven s tím!” “Tedy poslouchejte! Doktor Sternau byl přepaden!” “Kde?” “V parku.” Dravcovitý obličej notáře přelétl úsměv uspokojení. Měl za to, že jeho černý úmysl byl šťastně proveden a proto také odvětil kárajícím hlasem: “No, a co na tom záleží? Nevidím v tom žádné neštěstí! Kdo s vámi o té nehodě mluvil?” “To je právě to! Kdybych se to dozvěděla od jiné osoby, pak bych byla se vším klidem sepjala ruce a byla bych velebila spravedlnost Boží; tak ale -” “No, co tak ale -? Mluvte přece u všech čertů!” “On mně to sám vyprávěl.” “On? Kdo?” “Doktor.” “Doktor? Tedy doktor Francas!” “Ne, nýbrž doktor Sternau!” Notář vyskočil jako uštknutý hadem. “Doktor Sternau? To není možné!” řekl třesoucím se hlasem. “Nemožné, říkáte? Je to skutečně tak, pane. Byla jsem tou zprávou tak poděšena a ustrašena, že jsem si dokonce musela nechat líbit, aby mne ten nenáviděný člověk dovedl sem do komnaty.” “U všech hromů!” zuřil notář. “Tedy vyvázl?” “Byl jen lehounce zraněn na rameni.” “Ó, ti darebáci! Budu je muset učit, jak se správně ovládá nůž.” “Bohužel, ani to nebudete moci.”

“Ne? Proč?” “Protože tři z nich zabil a čtvrtého zajal.” “U čerta!” cedil notář mezi zuby. “To je zlé! Mrtví nemohou mluvit, ale ten zajatý, ten nám může být nebezpečný!” “Může něco prozradit?” “To se rozumí! Ti chlapi mne všichni viděli; všichni mne znají, neboť jsem s nimi musel vyjednávat.” “Ó běda! Pane, byl jste velmi neopatrný.” “Zanechejte teď křiku a bědování. Co se stalo, stalo se a já nemám žádnou chuť nechat si v této zoufalé situaci ještě dělat výčitky. Musíme najít nějaké řešení.” “Ano, ano! To by bylo možné, ale jenom jedno!” zvolala Clara rychle znovu ožívajíc. “A sice?” tázal se dychtivě. “Musíme zajatého osvobodit.” “Ano, to je ono. Je však třeba, abychom při tom počkali na příhodnou chvíli, ale je otázka, jestli bude ten muž tak dlouho mlčet. Protože soudní komise, která musí celou záležitost vyšetřit, se teprve zítra dostaví na místo a může zajatce odvést, tak ten určitě zůstane celou noc zavřený na zámku. Půjde pak snadno pustit ho na svobodu. Avšak do té doby může všechno prozradit.” “Musí se mu tedy dát potřebné znamení.” “Ano, máte pravdu. Ta prokletá historka mne úplně zbavila rozumu. Vždyť se ničeho nedopustím při tom, když půjdu do parku, abych se podíval na místo, kde se stalo přepadení. Ale, u všech hromů! Ten Němec mně dnes unikl; to se mu podruhé nepodaří. On jediný proti tolika! Ten chlap musí mít v sobě vskutku sílu slona, a z toho plyne poučení, že se proti němu musí použít lsti.” “Avšak, jak to uděláte, abyste toho nenáviděného Němce konečně odstranil?” zeptala se pobožná dáma živě.

“O tom jak’ jsem se ještě sám se sebou neporadil,” odpověděl krátce její spojenec. “Zemřít musí tento doktor Sternau, nechceme li se vzdát našeho plánu,” podotkla dáma rozhodně. “Za žádných okolností nesmíme náš úmysl ztratit ze zřetele,” přisvědčoval notář, “a proto budu považovat za správný každý prostředek, který nás dovede k cíli.” Clara mu přisvědčila a notář pokračoval: “Teď jdu, abych si prohlédl bojiště.” Odporoučel se a spěchal do parku, kde se mezitím sešla velká část obyvatel zámku, které přilákala událost, na Rodri gandě dosud neslýchaná. -

KAPITOLA TŘETÍ První stopy Stalo se úplně tak, jak pan Caspar Cortejo své společnici řekl. Zatímco zůstaly tři mrtvoly ležet v parku pod dozorem stráží, byl zajatec dopraven do zámku. Byl to tentýž muž, s nímž se notář naposled ohledně provedení vraždy domlouval. Potkali se blízko zámku. Cortejovi se podařilo, že mohl nepozorovaně přiložit prst k ústům, tak, že to lupič zpozoroval. Tento kývnul na znamení hlavou, že porozuměl, přičemž přelétl radostný záblesk jeho zasmušilou tváří. Lupič se mohl také vším právem domnívat, že ho Cortejo neopustí, jestliže jen on sám dokáže, že je pomoci hoden. Hraběte se zmocnilo při zvěsti, že jeho host a lékař měl být zavražděn, zcela neobyčejné rozčilení a jen těžko se podařilo komtese Rosíte, jej poněkud upokojit; avšak navzdory tomu nařídil, aby bylo vyšetřování vedeno se vší možnou přísností. Tři španělští lékaři odcestovali ještě týž večer. Tušili asi, kdo dal rozkaz vrahům a po nezdařeném pokuse se domnívali, že alespoň pro nejbližší dobu nemají naději. Sternau uznal, že se jeho domněnka, ohledně nebezpečnosti rány na rameni potvrdila. Rána mu nepřekážela v ničem, tak, že se mohl nepřetržité věnovat péči o hraběte. Sternau byl u všech sloužících hraběte, navzdory svému krátkému pobytu na Rodrigandě, již náramně oblíben a proto toužil každý s napětím, uslyšet, kdo se snažil usilovat o jeho život. Bohužel odepíral zajatec tvrdošíjně každé vysvětlení.

Nebylo možné ho přinutit, aby pověděl kdo je a kdo ho přiměl k tomu, Sternaua přepadnout. Musel proto každý počkat na výsledek soudního vyšetřování. Nejpodrobněji však byla ona událost rozebírána v kastelánově příbytku. Bude to snad neobyčejný požitek pro nás, když vyslechneme rozmluvu mezi oběma manžely. “Tedy, milá Elvíro, vysvětlím ti to dopodrobna,” pravil Alimpo. “Dobrá, ale velmi přesně, milý Alimpo!” odvětila Elvíra. Kastelán vzal do ruky dlouhé pometlo, poohlédl se velmi vážně po celé světnici, a spustil: “Tedy, bylo jich bezpochyby pět. Představ si, že první je tam ta skříň na hodiny, druhý tento šatník, třetí onen květinový stolek, čtvrtý stojací lampa zde a pátý ten kufr tamhle v koutě rozumíš?” “Velmi dobře, milý Alimpo.” “Dobrá! Tedy pět vrahů již máme. Potřebujeme tedy jen ještě pana doktora, jehož chtějí zavraždit, a milostivou kom tesu. Pan Sternau jsem já a komtesou Rositou jsi ty, má drahá Elvíro. Rozumíš?” “Znamenitě! Milostivá komtesa Rosita jsem já!” Při těchto slovech se natáhla tlustá kastelánka pokud jen mohla, a snažila se všemožně, dodat celé své postavě vzezření šlechtické hraběcí. “Teď jdu já doktor Sternau na hon,” pokračoval kastelán, “a přicházím právě zpět, a mám dvojku na rameni.” Při těchto slovech si přehodil pometlo na způsob pušky přes rameno a vysvětloval dále: “Najednou se setkám v parku s tebou, má milá Elvíro, totiž s milostivou slečnou Rositou. Samosebou se rozumí, že jí učiním poklonu a ona mně též.”

Při tomto vyjádření se poklonil před svou paní velmi hluboce a uctivě, zatímco ona se zase snažila donutit své tlusté tělo k podobnému pohybu. Na to pokračoval: “Právě, když se ukláníme, přepadne mne pět vrahů. První, tedy skříň na hodiny, běží přímo proti mně; já však strhnu okamžitě pušku z ramene a zastřelím ho ranou z pravé hlavně bac!” Při těchto slovech sundal pometlo z ramene, přiložil je k líci, mířil a střelil ústy. Pak vysvětloval dál: “Teď přichází druhý, tedy šatník, maje nůž namířený na moje prsa. Já ho však druhou ránou skolím bac! Teď přichází třetí, květinový stolek. Nemám žádnou ránu v pušce a musím ho tedy zabít pažbou.” Obrátil pometlo a udeřil jím na stůl. “Teď přichází čtvrtý, totiž stojací lampa. Nemám žádnou ránu víc a lampa je již tak blízko u mne, že se nemohu rozehnat pažbou; musím jí tedy pěstí zasadit jednu tak, že padne do mdlob, ani tak -” Při tom uchopil levicí lampu, napřáhl pravici a spustil s velkým šramotem padaly střepy k zemi. Dobrý kastelán se dal totiž svoji fantazií svést, že přešel z obvodu obraznosti do obvodu skutečnosti. “Ale, milý Alimpo,” mínila paní kastelánova, “copak to děláš za hlouposti?” “Jen tiše, milá Elvíro,” odvětil on. “Ty jsi nyní milostivou komtesou Rositou a ta nemá důvod naříkat ve věci této lampy. Vždyť jsem musel čtvrtého skolit, protože mne bodnul nožem do ramene.” “Máš vlastně pravdu,” přisvědčovala ona, “avšak přece je škoda té krásné lampy. Avšak protože jsi ji rozbil pro našeho milého pana Sternaua, tak ti to budiž pro tentokrát prominuto.”

“Ano, Elvíro, jen pro něho jsem ji rozbil. A pro něho bych ještě rozbil zcela jiné věci. Vždyť jsem se v parku ozbrojil čtyřmi noži, abych ty chlapy zabodl.” “Ty?” tázala se udiveně. “Ano já, tvůj Alimpo!” odvětil pyšně. “Svatá rodičko! Čtyři nože! Koho jsi jimi chtěl zabodnout?” “Uprchlé lupiče, kdyby se totiž byli vrátili.” “Milý Bože!” zvolala Elvíra, a spráskla ruce. “Člověče! Muži! Alimpo! Vždyť ty jsi ukrutný zuřivec! Ty lačníš po krvi! Slyšíš, nesmím tě víc spustit z očí, neboť tvá povaha se pro mne stává příliš udatná a odvážná.” “Ano, toho je však také zapotřebí!” odvětil, a dával svému obličeji vzezření co možná bojovné a hladil si zvolna pravicí dva chumáčky vousů, které mu právě visely pod nosem přes ústa; konečky kníru měl vždy ustřihnuté. “Prosím tě, Elvíro, zajdi mi jednou do zbrojírny a dones mi odtud meč starého rytíře Arbicaulta z Rodrigandy.” “Ten meč? Onen velký, ohromný meč?” tázala se Elvíra udiveně. “A k čemu?” “Protože musím dnes v noci střežit zajatce!” “Zbláznil jsi se?” zvolala ona. “Zajatého ty chceš střežit? K jeho dveřím se chceš postavit s mečem v ruce? Kdyby se tak dostal ven? Chceš se mermomocí vydat do náručí jisté smrti? Copak se chceš tak svévolně obětovat za všechny ostatní, můj dobrý Alimpo?” “Ne, to mi také ani ve snu nenapadlo. Avšak dones jen onen meč! Chci zajatce, který se nalézá dole ve sklepení, střežit s mečem v ruce zde ve své světnici. Kdyby snad opravdu vyrazil ven, tak mne přece neuvidí. A kdyby i krásně sem do světnice vrazil, tak spatří ohromný meč a uteče, není li přespříliš krvelačný. Ostatně se teď podívám v průvodu pacholků dolů a přesvědčím se, jsou li závory dobře zastrčeny.”

Na to šel a netušil ovšem, že se nacházejí v zámku lidé, před nimiž ony závory nebyly bezpečné. - V tutéž dobu přišla komtesa Rosita celá bez dechu nad radostným překvapením k hraběti, u něhož se nacházel doktor Sternau. “Otče, přináším ti dobrou zprávu,” pravila hned u dveří. “Jakou?” “Právě jsem obdržela toto psaní, které ti musím přečíst.” “Tedy čti, jestliže to ovšem pan doktor dovolí,” pravil hrabě laskavě se usmívaje. “Ó pan doktor to dovolí!” pravila ona. “Tedy poslyš.” Četla následující řádky: “Drahá Rosilo! Hned po mém včerejším psaní ti musím tyto řádky zaslat. Otec je ustanoven konzulem v Mexiku. Musí se tam co nejrychleji odebrat. Dříve tě však musím ještě jednou spatřit. Přijedu tedy do Rodrigandy, kam pozítří dorazím. Je li to možné, přijď mi tedy do Ponsu naproti, kde si chci půl hodiny odpočinout. Projev panu hraběti moji hlubokou úctu a buď srdečně po zdravena od Tvé Amalie Lindsayové.” “Není to velké a příjemné překvapení, otče?” “Ovšem, milé dítě,” odvětil. Na to se obrátil k lékaři a pravil: “Slečna Amalie Lindsayová je totiž dcerou pana Henryho Lindsaye, hraběte z Rothingwellů, který po kolik roků žil v Madridu, kde se dámy seznámily.” “Dovolíš, abych jí zítra zajela do Ponsu vstříc?” tázala se Rosita hraběte. “Rád!” odvětil. “Jestliže jsem dobře slyšel, tak se odbývá právě zítra v Ponsu trh. Bude dobře, vezmeš li si sebou kastelána, milé dítě.”

“To bude velmi udatný ochránce,” smála se. Sternau by se byl velmi rád nabídl slečnu doprovodit, avšak za první by se to nebylo shodovalo se společenskými poměry a za druhé nemohl opustit nemocného. Proto také rychle potlačil slovo, které mu již na jazyku tanulo. - Krátce na to, když již vše bylo pohrouženo v hluboký klid, plížili se dva muži dolů do sklepení, kde byl zajatec zavřen. Byl to hrabě Alfonzo a notář Cortejo. Před dveřmi klenuté komůrky stáli dva sloužící, jimž bylo uloženo střežit lupiče. Když došli dolů, zůstal notář stát, kdežto hrabě se dále ubíral pádnými kroky, tak, že ho stráž musela slyšet. Oba seděli mrzutě na zemi a měli před sebou hořící lucernu. Když poznali v blížícím se mladého hraběte, úctyplně se zdvihli. “Zde za těmito dveřmi vězí ten chlap?” tázal se Alfonzo. “Ano,” zněla odpověď. “Doufám, že ho dobře střežíte. Nenechte jej uniknout, jinak se vám zle povede. Dejte mi lucernu.” Tvářil se, jako by chtěl svůj vyhaslý doutník znovu připálit, počínal si však při tom tak úmyslně neobratně, že vyrazil lucernu sluhovi z rukou; lucerna padla na zem a rozbila se. “Nemotoro!” zlobil se hrabě. “Zdvihni lucernu a udělej světlo.” Přitom se však sehnul sám rychle k zemi a nepozorovaně zvedl lucernu. Mezi tím co sluhové marně po zemi hmatali a on se s nimi hlasitě zlobil, připlížil se notář, odemknul beze všeho šramotu dveře klenutí a vstoupil dovnitř. Hrabě Alfonzo se postavil tak, že nemohli sluhové nic zpozorovat, a když za několik okamžiků na to ucítil notářovu ruku na svém rameni, na znamení, že se jejich úmysl zdařil, tu položil lucernu tiše na zem a odstoupil stranou. “No, mám vám snad sám pomoct hledat?” pravil zlostně. “Zde je, pane hrabě,” pravil jeden ze sloužících. “Avšak olej je rozlitý.”

“Doneste tedy jiný. Do té doby snad bude knot přece hořet.” Při těchto slovech vyňal zápalky a rozžehl lampu. Pak otevřel dveře podzemního vězení a svítil dovnitř. To vše dělal ale tak opatrně, že žádný ze sloužících nemohl pohlédnout dovnitř. “Ten chlap spí, nebo se tak přetvařuje,” pravil zamykaje opět dveře. “Učiníte nejlépe, když ho necháte na pokoji.” Po těchto slovech se obrátil k sluhům zády a pomalu odešel. Mezitím se notář se zajatcem potichounku vykradl ven. Podařilo se jim dostat nepozorovaně ze zámku a teď kráčeli tiše, ani slovo nepromluvili, tmavou nocí. Konečně, když se nebylo více co obávat nějakého překvapení, zůstal notář stát a pravil tvrdým hlasem: “Provedl jsi můj rozkaz znamenitě, chlapíku. Mám ti vyplatit smluvenou mzdu?” “Odpusťte, pane!” odvětil lupič. “Člověk se může ve svých podnicích také jednou potkat s nezdarem.” “Avšak nikdy v tak důležitém ne! Zdá se mi, že mně poslal náčelník samé zbabělce.” Lupič pokročil o krok kupředu a pravil šeptavým, avšak navzdory tomu velmi ostrým hlasem: “Chcete mne urazit, pane?” “Eh, co! Když jich jde tolik na jednoho a přece ho nepřemohou, tak jsou zbabělci!” “Ono, pane! Tedy jej zabte sám! Když někdo s druhým po celý den žije pospolu a denně se mu desetkrát naskytne příležitost, zbavit se jej, a přece se na jiné obrátí, tak je zbabělcem. Pamatujte si to, pane! Vy nejste ani náčelníkem, ani jinak mužem, od něhož bych musel poslechnout slovo, které se mi nelíbí. Vy nejste o nic lepší než já; jestli vás zradím, jste

ztracen a proto by jste měl být opatrnějším a neurážet mne. Mezi mými přáteli není ani jeden zbabělec!” “Proč jste tedy onoho člověka nepřemohu’?” “Kdo to mohl tušit, že má v sobě tak obrovskou sílu a že je takovým ďáblem, pane!” “Vždyť vás bylo tolik!” “Avšak měli jsme ho napadnout noži, tak jste nám poručil. Dobrá rána by byla bývala to nejjistější; to jste ale zase vy nechtěl, a tudíž nesete také jen vy samotný vinu na tom, že se naše dílo nezdařilo.” “Ah tak!” smál se notář. “Snad budeš ode mne dokonce žádat, abych ti zaplatil právě tak, jako kdyby jste byli svou povinnost vykonali?” “Ovšem, že to udělám! Vy jediný jste vinen a moji přátelé jsou mrtví. Budete muset zaplatit!” “Dříve ne, až bude tento německý lékař mrtvý!” “Tedy zkuste to sám, jej zabít uvidíme, zdali se vám to podaří.” “K tomu jste zde vy!” zlobil se notář. “Teď už ne, pane! My jsme jednali přesně podle vašich rozkazů. Že tyto rozkazy byly špatné a celou věc zkazily, za to my nemůžeme. Žádám umluvenou sumu. Nedáte li mi ji, pak budete muset mnohem více platit, neboť pak bude náčelník dozajista žádat náhradu za naše mrtvé.” “Jděte k čertu, vy darebáci!” “Dobrá, poslechnu a jdu!” smál se lupič uštěpačně a zmizel za okamžik v temnu noci. To notář neočekával. Volal tak hlasitě, jak mu to jenom opatrnost dovolovala, neobdržel však žádnou odpověď. To ho však uvedlo do největších rozpaků. Co kdyby ho takhle onen lupič prozradil? Pak byl nejen on, ale i jeho znamenitý plán ztracen, plán, na němž po tolik roků se vší silou pracoval.

Se srdcem plným starosti se vracel do zámku, kde sice ulehl ke spánku, klid však nenalezl. Nebylo to zlé svědomí, které ho trápilo, neboť svědomí neměl tento muž žádné, nýbrž jeho mozek byl naplněn myšlenkami a plány, jak odvrátit hrozící nebezpečí. Neotevřel dosud ani oko, když uslyšel druhý den ráno podivné běhání a nepokoj v zámku. Některou chvíli zaslechl různé výkřiky a hlasité mluvení, z čehož se dalo soudit na to, že se muselo přihodit něco neobyčejného. Notář se mohl snadno domyslet, co je příčinou tohoto neobyčejného ruchu. Vstal tedy a začal se oblékat. Sotva byl s tímto hotov, bylo již klepáno na dveře jeho ložnice a současné se ozval hlas sloužícího, který byl přidělen k jeho obsluze, zvenčí: “Ráčíte ještě spát, pane notáři?” “Ano,” odvětil opatrně. “Tedy rychle vstaňte! Pan hrabě si přeje s vámi mluvit.” “Tak časně? Proč?” “Přihodilo se něco velmi nemilého.” “Co?” “Lupič během noci uprchl.” “Není možné!” zvolal notář, a dělal úmyslně překvapeného. “Pak ovšem přijdu hned.” Sotva dvě minuty na to opustil notář svou světnici a odebral se k hraběti. Nalezl u něho hraběnku Rositu, pobožnou sestru Claru a mladého hraběte Alfonza. “Pane, slyšel jste již, o čem se tu jedná?” tázal se ho starý hrabě Emanuel. “Ano,” odvětil on. “Avšak myslím, že se tu stala mýlka?” “Žádná mýlka; lupič skutečně uprchl.” “Vždyť to není možné! Vždyť byl ode dvou mužů velmi bedlivě střežen.”

“A navzdory tomu uprchl, nebo vlastně zmizel beze stopy, a sice způsobem tak nepochopitelným, že si to žádný z nás nedovede vysvětlit.” “Hm!” bručel notář a tvářil se, jako by byl nanejvýš překvapen. “Vyprávěl vám pan hrabě Alfonzo, že se během noci osobně o pevnosti a bezpečnosti vězení přesvědčil?” “Ovšem. Můj syn si prohlédl vězení a zpozoroval při tom, že vězeň ležel na zemi a spal.” “Tedy mu museli být sluhové při útěku nápomocni. Jinak si to nedovedu představit.” “O tom bych pochyboval. Oni dva hlídači byli tak zděšeni, že nemohu o jejich nevině pochybovat.” “I já jsem přesvědčena, že žádná vina na ně nepadá,” podotkla Rosita vřele. “Tito lidé jsou věrní, to mohu pevně tvrdit.” “Ale, milostivá komteso, jak potom mohl lupič bez jejich vědomí, nebo dokonce bez jejich pomoci prchnout?” tázal se notář. “To snad bude zjištěno vyšetřováním. Otec vás dal zavolat, aby jste se vyšetřování zúčastnil.” “Doufejme tedy, že nebude bez výsledku! Odeberu se ihned na místo.” Co se dalo očekávat, to se také skutečně stalo. Vyšetřování nemělo ani ten nejmenší výsledek. Také Sternau byl nepokojem a ruchem v zámku ze spánku vyrušen. Když za chvíli vstoupil na chodbu, setkal se tu s kastelánem, jehož obličej jevil největší zděšení. “Víte to již, pane?” tázal se rychle. Co1?” “v u. “Že ten darebák, ten vrah uprchl!” “Není možné!” zvolal lékař ulekaně. “Ó ano, je to možné, pane!” odvětil kastelán. “Je pryč, přes hory a doly; to povídá má Elvíra také!”

“Avšak, jak se mu mohlo podařit uniknout?” “To neví nikdo, ba ani má Elvíra ne, pane.” “Nebyl snad střežen?” “Ó ano, a jak! Vždyť jsem sám postavil dva pacholky ke dveřím. Také milostivý pan hrabě Alfonzo byl u nich, aby se přesvědčil, zdali bdí. On viděl na vlastní oči, že zajatec se nacházel ve vězení. Dnes z rána, když pacholci otevřeli dveře, aby zajatci dali vodu, byl pryč!” “To je podivné! To zní velmi podezřele. To se musí vyšetřit! Jestliže onen muž skutečně zmizel, pak zmizela zároveň s ním i naděje, že se nám dostane vysvětlení ohledně včerejšího přepadení.” “Bohužel, pane, bohužel! Teď přijde soudce, aby začal s vyšetřováním, a hlavní osoba, vrah, zmizel. To je nepříjemné; to je dokonce pro nás velmi hanebné; to říká má Elvíra také. Avšak stojím zde a mám přece tak naspěch. Musím si pospíšit, neboť již zapřahají do vozu a já mám doprovodit slečnu komtesu do Ponsu.” S těmito slovy spěchal odtud, co mu jen nohy stačily, neboť byl úplně zabraný v myšlenkách na čestnou úlohu, jíž se mu bylo dostalo; vždyť měl svoji mladou, spanilou velitelku vzít pod svou mocnou ochranu, aby se jí cestou jen nic zlého nepřihodilo. To ho naplňovalo pýchou; to napnulo svaly jeho malého těla a dodávalo mu lví síly. A ačkoliv se neopásal právě hrozným mečem starého rytíře, považoval se přece za nejvěrnějšího rytíře nejkrásnější dámy v krásné španělské zemi. Ostatně, co se toho meče týče, nedalo by se toho tak snadno docílit, opásat mu jej kolem boku, neboť onen meč byl právě tak dlouhý, jako náš kastelán. V Ponsu byl dnes výroční trh, a proto nebylo třeba se divit, že panoval na cestách a silnicích, jimiž bylo toto místo spojeno s okolím, hned časně z rána čilý ruch. Španěl je celkem

povahy vážné, naskytne li se mu ale jednou příležitost, poznat život z veselé stránky, pak se poddává tím větší měrou veškerým požitkům. Dva muži kráčeli od východu k městu. Opatrně se vyhýbali oživené silnici a používali hlavně jen takových cest, kde se nemuseli obávat příliš častého setkání s jinými osobami. Na ramenou měli dlouhé horské pušky, za pasem trčely nože a bambitky; vůbec nebylo celé jejich vzezření takové, jako jiných mírumilovných lidí. Mimo to měl každý na ramenou , připevněn smotaný těžký oděv. Kdyby byl někdo tento šat rozbalil, byl by ihned poznal, že je to černý oblek na přestrojení, který pokrýval celé tělo i tvář, až na oči, pro něž byly nechány malé otvory. V podobném oděvu byli zahaleni i lupiči v Rodrigandském parku a proto nebylo nesnadné, uvést tyto dva muže s oněmi ve spojení. A skutečně, jeden z nich byl oním mužem, jehož nechal notář uniknout z vězení, kdežto druhý byl ten, jenž při nezdařeném útoku na doktora utekl do houštiny. Když první svůj rozhovor s notářem tak rychle přerušil, odebral se dále do polí, obešel pozorně zámek a Rodrigandskou osadu a dal se směrem k silnici, která vede do Ponsu. Udělal to schválně; neboť to byl právě opačný směr cesty do hor a zde si mohl být jistý, neboť pronásledovatelé, jestliže vůbec byli za ním vysláni, se zajisté ubírali směrem k horám. Tak kráčel dost bezstarostně dál, když tu pojednou spatřil v noční tmě proti sobě stát postavu muže. “Stůj!” ozval se hlas ze tmy a zároveň bylo slyšet cvaknout kohoutek u pušky. “Stůj! A odlož zbraně!” Lupič byl v prvním okamžiku překvapen, v nejbližším ale poznal již hlas svého útočníka. Byl to hlas onoho přítele, který před ranami doktora utekl. Proto odvětil klidně:

“Nežertuj, Juane! U mne nenalezneš ani zlato ani stříbro, ani ne desátý dfl jmění obyčejného žebráka, neboť ti prokletí chlapi v zániku mi všechno sebrali.” “Pablo, jsi to ty?” zvolal druhý, a z jeho hlasu bylo poznat radost, kterou pociťoval. “U všech hromů, jakpak jsi se dostal ty do těchto míst?” “Po svých nohách, myslím!” “Věřím, že tě sem nezavezli šestispřežením v kočáru!” smál se Juan. “Avšak myslel jsem, že trčíš v díře, a že tě zítra odvedou do žaláře?” “Ovšem, tak se mnou zamýšleli jednat, já jim však tu radost pokazil.” “Upláchl jsi?” “To se ví! Nebo si snad myslíš, že mne dobrovolně pustili, he?” “Tak hloupý přece jen ještě nejsem. Avšak, pověz mi, jak se to všechno udalo?” Pablo vyprávěl ochotně všechno, co se s ním od jeho zajetí až do této chvíle udalo, pak se tázal: “Avšak, teď řekni ty mě, jak jsi sem přišel! Co zde hledáš?” “To jsi přece věděl sám! Číhám na nějaký malý příjem.” “Neopatrný!” “Eh co!” “Proč jsi se nevrátil k náčelníkovi?” “Proč? A to se ptáš ty? Nebo myslíš, že bych tě byl opustil?” “Ale, skutečně? Ty jsi zůstal zde jedině kvůli mně?” “Ano! U všech rohatých, je tomu tak! Když ten proklatý německý slon do nás tak nesmyslně bušil, a vy jako tenounká stébla jste padali k zemi, pak jsem hleděl, abych se dostal do křoví a vyhledal jsem především ono místo, kde jsme uschovali naše pušlcy a ostatní naše nářadí. Sebral jsem všechno,

jak to leželo a prchal jsem dál. Později jsem se vrátil na zvědy. Pak jsem se dozvěděl, že tebe zajali a že jsou všichni ostatní mrtví; slyšel jsem, že té hodlali dnes odvést dál. Tak jsem si předsevzal, tě osvobodit. Chtěl jsem si zde počkat na průvod. Vždyť mám pět našich dobrých pušek a mohu tedy vypálit deset ran. Pro tuto noc jsem se položil k spánku zde u cesty; zaslechl jsem tě přicházet a myslel jsem, že je to některý z bohatých rodrigandských statkářů, jemuž bych mohl vytáhnout z kapsy těžké zlataky a uřezat stříbrné knoflíky od vesty a kazajky. No, přepočítal jsem se; avšak tak je mi to mnohem milejší. Co nyní zamýšlíš dělat?” “Vrátím se do ležení!” “To mě ani ve snu nenapadá!” mínil Juan. “Ne, a proč?” “Však on náčelník zanikne i beze mne.” “Možná, ale ty přece k němu náležíš.” “Již více ne. Nemám žádnou chuť k tomu, dát se ještě pro nezdaření se našeho útoku od něho potrestat. Vsadím se nevím o co, že by nám alespoň pro desetkrát odejmul náš podíl v kořisti.” “Hm, jestliže by ovšem neudělal něco horšího!” mručel Pablo. “Máš pravdu, Juane, avšak musíme uposlechnout.” “Nevidím k tomu žádný důvod.” “Vždyť jsme mu přísahali věrnost.” “Fuj! Vůči náčelníkovi lupičů není třeba dodržet přísahu. Já se od ostatních odloučím a budu jednat na vlastní pěst.” “Tak, ty tedy chceš v řemesle pokračovat?” “Ano.” “Sám?” “Ano, já sám, kromě toho, že by jsi držel se mnou.” “Já? Hm!” “Rozvaž si to přece, Pablo! Náčelník sebere ze všeho, co mu my přineseme, lví podíl; on si podrží všechna tajemství,

veškeré nitky a uskoky pro sebe; my se lopotíme, a my se můžeme každou chvíli dostat do vězení, nebo dokonce i na šibenici, zatímco on sám sedí pěkně doma v teple a hraje si na velitele. Víš dobře, kolik dostal za usmrcení onoho Němce. Kolik pak asi dá z té sumy nám?” “Několik mizerných dukátů. Ano, to je pravda!” “Nejsme my dva dost stateční na to, vydělat si celou tuto sumu? Nemůžeme například my dva zajmout některého bohatého šlechtice, který nám musí dát tak vysoké výkupné, že si pak můžeme hrát na pány?” “U všech rohatých, máš pravdu, Juane. Avšak pak musíme tuto krajinu ihned opustit. Kdyby nás náčelník dostal do své moci, pak bychom byli ztraceni.” “Půjdeme na druhou stranu řeky. Dříve si však musíme sehnat peníze na cestu. Dnes je v Ponsu trh a tak najdeme leckoho, jehož tobolka se nám bude mnohem lépe hodit, nežli jemu. Půjdeš tedy se mnou?” 1 “Ano, nechť tedy při tom zůstane! Pušku tedy máš?” “Pušky i bambitky, které jsme museli odložit, jelikož jsme podle moudré rady směli Němce napadnout pouze noži. Náhodou mám u sebe dva nože, můžeš jeden z nich mít.” “Avšak s tolika puškami a bambitkami budeme přece vypadat příliš nápadně.” “Blázne! Co nepotřebujeme, to se schová až na příhodnější dobu. Teď však především hleďme, abychom se sami zabezpečili. Vyhledejme si tedy místo, kde můžeme bez obav přenocovat.” Tímto způsobem se setkali oni dva dobrodruzi. Přes noc spali v lese, zahrabali z rána vše, co okamžitě mohli postrádat, a vydali se pak na cestu do Ponsu. Nebylo jejich úmyslem, vejít do města, neboť to bylo příliš nebezpečné; celý jejich plán záležel na tom, položit se někde

před městem do zálohy a odejmout někomu dostatečnou sumu peněz, z níž mohli po nějakou dobu žít. Leželi tedy poblíž silnice ukryti v křoví, viděli leckoho kolem sebe jít, aniž by se byli hnuli z místa, neboť žádný z kolemjdoucích nevyhlížel podle toho, že by měl u sebe větší sumu peněz. Tu zaslechli blížící se dusot kopyt a brčení kočáru; Pablo natáhl krk skrze křoví a vyhlédl opatrně na silnici. Pojednou sebou mocně trhl a vrhnul se poděšeně za keř. “Co je ti?” tázal se Juan. “U všech hromů, to jsem se lekl!” odvětil tázaný. “V kočáru sedí slečna!” “Která slečna?” “Slečna z Rodrigandy. Ta, která byla u Němce, když jsme jej přepadli.” “Skutečně? U všech rohatých, tu musíme mít!” Při tom pozdvihl pušku, a vyhlédl teď sám ze křoví, ihned však stáhl hlavu zpět a pravil s příznaky zřejmého zklamání: “Ano, byla to ona! Ale šlo to tak rychle kolem, že jsem při nejlepší vůli nemohl vystřelit!” “Vystřelit, Juane?” tázal se postrašený Pablo. “Snad jsi ji nechtěl zastřelit!” “Blázne! Koně jsem chtěl zastřelit. Pak by museli zastavit a byli by v našich nikách.” “To si dám Mbit! U Boha, je to něco zpropadeně padouš ského, zastřelit tak krásnou, bezbrannou ženskou bytost! S těmi několika lidmi bychom byli brzy hotoví. Kočí nevypadal ani dost málo jako nějaký hrdina a ten druhý, toho jsem slyšel včera jmenovat kastelánem. To je chlapík, jehož by i komár přinutil k útěku. Slečna měla zajisté u sebe více peněz, než kdokoli jiný, který tu kolem nás půjde. Nebylo by lépe, čekat až se vrátí?”

“Ano!” pravil Juan kývaje hlavou. “Lepší lup by se nám asi sotva zdařil. Zastřelíme koně, ty sedlového a já náruční ho. Ostatní pak uspořádáme podle okolností.” Zatímco si tito dva lupiči ustanovovali svůj plán, hrčel kočár hraběnky z Rodrigandy tryskem k městu. Rosita věděla, že její přítelkyně přijede dostavníkem a jelikož bylo do té doby ještě příliš brzy, rozkázala kočímu, aby jel do “Locan dy”, kterou znala jako nejlepší hostinec v městečku! Když tam dorazila, ponechala kastelánovi a kočímu další starost o koně a povoz a odebrala se do oné světnice, v níž zůstávala vždy, kdykoliv se do Ponsu dostavila. Světnice byla sice již obsazena, ale úslužný hostinský jí umožnil, zeji dostala na krátkou dobu jejího čekání. Když asi za půl hodiny vjel dostavník, do něhož bylo zapraženo šest mezků, do městečka, stál již malý kastelán s kočím u něho, aby přijali hosta a dovezli jej ke komtese. Ohromný poštovní dostavník se pozvolna zbavoval svého obsahu, až konečně naposledy z něho vystoupila mladá dáma, která byla zahalena do závoje a cestovního pláště, že bylo stěží poznat její prostřední velikost a zručné, samolibé pohybování. Kastelán marně prohlížel všechny vystupující, až konečně spatřil zaobalenou dámu. Tu se k ní ihned přiblížil, hluboce se uklonil a pravil zvučným hlasem: “Dobrý den! Buďte nám vítána! Jestli se nemýlím, vy jste slečna Lindsayová?” Zpod závoje zazněl sice krátký, avšak líbezně zvonkovitý hlasitý smích, teprve pak odpověděla neznámá na podivnou kastelánovu otázku: “Ano, milý příteli, jsem Amalie Lindsayová. A kdo jste vy?” “Ó, slečno Lindsayová, já jsem pan Juan Alimpo, kastelán na Rodrigandském zámku. To říkává moje Elvíra též!”

Opět zazněl onen krátký, melodický smích, neboť poslední dodatek dobráckého kastelána byl přesně takový, aby vzbudil veselost dámy. Na to se tázala: “Kdo je dobrá Elvíra?” “Elvíra je moje paní, slečno Amalie Lindsayová.” “Ah tak! Nebyl byste však teď tak hodný a neřekl mně, zdali jste zde jediný, kdo mne očekává?” “Ó ne, slečno Lindsayová! Naše milostivá komtesa je zde. Ubytovala se prozatím v nejlepším hostinci a očekává vás tam.” “Tedy mne tam zaveďte!” Kastelán pokynul kočímu, aby se zmocnil zavazadel dámy, kdežto on sám kráčel pyšně před dámou, a ukazoval jí takto cestu. Dobrácký Alimpo byl již sám pevně přesvědčen o tom, že tato slečna Amalie Lindsayová si dobude jeho plné úcty. Vždyť nebyla vůbec tak pyšná, jako mnohá španělská dáma; její smích zněl tak sladce, jako milostné cvrčkovo cvrčení, a její hlas zněl tak podivně plně a čistě, jako by byl vycvičen od nějakého významného hudebníka jedině k tomu, aby vnikal hodně hluboko do každého srdce. Rosita stála u okna své světnice a viděla svou přítelkyni přicházet již zdaleka. Běžela jí vstříc. Obě se setkaly dole u schodů. Neznámá odhrnula závoj zpět, a tu spatřil Alimpo čarovný jemný, čistý, plavý dívčí obličej, tak spanilý, že pohlížením na něj se zapomněl vzdálit, aby nebyl svědkem srdečného a důvěrného přivítání. Teprve tázavý pohled jeho velitelky ho upozornil na tuto nezdvořilost. Obrátil se tedy rychle ke dveřím a odešel do úzké domovní chodby, kde se setkal s kočím, který sténal pod břemenem zavazadel Angličanky. “O svatá Boží rodičko! To byl obličej!” zvolal kastelán celý rozčilený. “Který?” tázal se kočí.

“A to oko!” “Které oko?” “Ach, tak modré, modřejší nežli samo nebe!” “No, jak pak?” vyzvídal kočí, který ani nevěděl, na čem je. “A ten vlas! Ne, takový vlas!” “Jen jeden? Hm!” “Jako zlato! Ne, ještě mnohem zlatější nežli zlato! A to políbení! Pro pět ran Krista, chtěl bych, abych je já tak dostal na místě hm! Ano! Co tu tak stojíš a zevluješ na mne? Dones kufr a všechny ty škatule do vozu a nestarej se o věci, do kterých ti nic není.” Dobrácký Alimpo totiž teprve nyní zpozoroval, že kočí stojí před ním s hubou otevřenou dokořán, jako by chtěl spolknout jeho něžné tajemství. Vrhl na něj úplně zničující pohled a obrátil se zpět, aby poblíž světnice své velitelky čekal na její rozkazy. Kdo by tak nyní mohl tajně pozorovat obě děvčata, ten by byl věru býval na rozpacích, které z ní přiřknout cenu krásy. Angličanka vůbec nepatřila do třídy oněch dlouhých, vyzáb lých dam s hrubými kostmi a dlouhými zuby, které jsou na postrach celé pevnině. Ona odložila závoj a plášť a stála tu, jako oživený obraz z pohádky, jako nějaká víla, která je k tomu stvořena, nevědomky a aniž by to chtěla, musela zachvátit každé srdce. Byla to kráska, o níž by se byl darmo pokoušel malířův štětec nebo básníkovo pero. Vzájemné pozdravování bylo odbyto a potřebné první otázky a odpovědi vyměněny. Teď stály u okna a vesele spolu hovořily a pohlížely na čilý a pestrý ruch, který se tu před jejich zraky v den trhu rozvinoval. Najednou pozdvihla Angličanka prst a ukazujíc ven, pravila: “Podívej se, Rosito, kdo to je?” “Ach! Důstojník! Husar!” “Znáš ho?”

“Ne. Není to Španěl. Podle stejnokroje to však musí být Francouz.” Byl to Mariano, který na své cestě do Rodrigandy se ubíral Ponsem. Kdo ho teď viděl v krásných husarských šatech, pyšně a pevně sedět na ohnivém oři, ten by nikdy ani zdaleka nebyl pomyslel, že tento mladý muž je odchovancem lupičské tlupy! Druhý lupič, přestrojený za sloužícího, jel ve slušné vzdálenosti za ním. Mariano jel přímo k hostinci, v němž byly ubytovány naše dámy, aby tu sobě a svému koni dopřál nějaké občerstvení; avšak v malé vzdálenosti od hostince mu zamezoval přímou cestu dost vysoký krám, v němž jeho majitel prodával jablka a další ovoce. Místo aby vyhnul, přitáhl Mariano uzdu svého koně a přelétl tak lehounce a elegantně přes překážku, jako by byla bývala jen několik palců vysoká. “Rozkošné!” zvolala Rosita, tleskajíc rukama. “Jaký je to jezdec!” pravila i Amalie, a její oči spočívaly s výrazem hlubokého obdivu na mladíkovi. Ten si prohlížel dům, v němž si chtěl odpočinout, a přitom zasáhlo jeho oko okno, u něhož stála obě děvčata. Bylo snadné poznat, jak sebou trhnul, jako by byl co nejpříjemněji .překvapen, děvčata dokonce viděla, jak přitáhl uzdu svému koni, jako by chtěl zůstat stát; hned na to se však vzpamatoval. Ještě jeden ohnivý pohled vrhl nahoru, pak seskočil lehounce z koně. “Viděla jsi to?” tázala se Amalie, jejíž tváře se červeně zbarvily. “Co, má dušinko?” “Že se koukal na tebe!” “Na mne? Ó ne. Jeho pohled platil tobě!” “Ne, tobě!” “Ne, tóbě! Viděla jsem to velmi dobře.”

“To není možné!” smála se Angličanka, poněkud trpce. “Ty jsi tak krásná, tak královská; na tobě musí spočinout každé oko.” “Víš li pak, má milá Amalie, že ty jsi mnohem krásnější než já? Ty tomu nevěříš? Nu dobrá, dokážu ti to!” “A čím? Jsem zvědavá!” “Smírčím soudcem.” “Ach, to je věru rozkošné!” smála se Angličanka. “A kdopak má být oním soudcem? Snad ne ten dobrácký pan Alim po, který má vždy při ruce svou Elvíru?” “Ne, ten ne, má drahá. Náš Alimpo je ostatně věrným sluhou, kterého tvému přátelství doporučuji, však pro úřad smírčího soudce není stvořený; vždyť nemá bez “své Elvíry” žádný úsudek. Však nyní právě máme na Rodrigandském zámku někoho, kdo ti zajisté řekne, že jsi opravdu hezčí než já.” “Kdo je to?” “Náš lékař.” “Lékař? Ó, copak lékař rozumí kráse! On má své kapky a masti. O těch jen podává úsudek.” Amalie to pronesla s tak podařeným, rozkošným pokrčením svého jemného nosíku, že se Rosita musela mimovolně usmát; pak ale rychle odvětila: “Každý lékař nemusí vždy myslet jen na pouhé masti. Doktor Sternau je -” “Sternau?” přerušila ji přítelkyně. “Vždyť ,Sternau’ je německé jméno. Nezmínila jsi se jednou přede mnou, že se váš lékař jmenuje Cielli?” “Ovšem; ale Cielli byl propuštěn. Představ si, má drahá, můj otec získá opět zrak!” Angličanka rychle pohlédla vzhůru a spatřila šlehnout blesk z oka přítelkyně, který znamenal více nežli radost snad obdiv.

“Bylo by to možné?” pravila. “Ó, jaké je to štěstí! Vyprávěj, vyprávěj rychle, Rosito!” “Ano, povím ti vše. Ale ne zde, nýbrž až cestou na náš zámek. Nesmíme nechat otce déle čekat, on se tak velice těší na to, že tě zase jednou může pozdravit.” Dala tedy Alimpovi rozkaz, aby dal zapřáhnout, a za několik minut na to opustily obě světnici, aby jely do Rodrigan dy. Venku, před vjezdem stáli oba koně husarů. Mariano vstoupil do hostinské světnice a dal si nalit sklenku vína; ale nepil ji; nemyslel vůbec ani na pití, neboť ustavičně viděl před sebou jenom dvě překrásné modré oči, z nichž zářil na něho takový obdiv. Byl tím tak vyrušen, že ani nezpozoroval panský kočár, který stál venku. Tu zaslechl venku dupot koňských kopyt. Lehounce se pozdvihl a podíval se ven. Tu teprve spatřil kočár, do něhož kočí právě zapřáhl koně. Bylo mu, jako by do něho byla vjela elektrická rána a dvěma dlouhými kroky se octnul u samého okna a zíral s vytřeštěným zrakem na vozová dvířka. Spatřil totiž na nich zlatou hraběcí korunu a bílou barvou malovanou a pod ní obě písmena R. a S. Vjel si rukou ke spánku, kde cítil, jak prudce bije jeho tepna. Vždyť zde viděl před sebou vtělený obraz svých snů. Vřelo a proudilo to v něm jako nekonečná rozkoš; však zakrátko se vzpamatoval a pokynul hostinskému, aby k němu přistoupil. “Komu náleží ten kočár?” ptal se ho. “To je kočár hraběte Emanuela z Rodrigandy!” zněla úslužná odpověď. “Rodriganda?” šeptal pomalu. “A co znamená to S u znaku?” “Pan hrabě se jmenuje vlastně Emanuel z Rodrigandy Sevilly. Ona dáma, která právě vystupuje, je jeho dcera.”

“Ach, a ta druhá?” “Neznámá. Kastelán, pan Juan Alimpo, mně řekl, zeje to jakási přítelkyně komtesy, prý Angličanka, která přijela za ní na návštěvu do Rodrigandy.” Hostinský odešel; Mariano zůstal stát na místě jako při mrazen. Nevěděl, kam se dříve podívat, zdali na dosud nezahalený obličej Angličanky nebo na znak, jehož rysy jako znamení z evangelia se před ním třpytily. Teď se dámy usadily v kočáře; hostinský v největším chvatu vyšel ven, aby se dámám poroučel. Tu se setkalo oko Amalie s okem husarovým, který stál u okna, a hluboký žár polil její spanilý obličej. Koně začali vykračovat a kočár hrčel po dlažbě. Mariano se chytil opět za hlavu. Bděl, nebo snad snil? Ne, bděl skutečně a nyní nechtěl také snít a otálet. Hodil tedy peníze na stůl a pospíchal ven. “Kupředu!” zvolal a vyšvihl se do sedla. “Už?” tázal se sluha, a divil se tomu spěchu. Neobdržel žádnou odpověď a musel si pospíšit, aby mu poručík, který již tryskem hnal koně ulicí, nezmizel z očí. Teprve teď, kdy věděl, že město leží daleko za ním, a když viděl kočár v nedaleké vzdálenosti před sebou, přitáhl Mariano uzdu svého koně, a zmírnil tím jeho běh. Jeho rozbouřená krev se ochlazovala a on začal pokojněji rozvažovat. Nemohlo být toto setkání jednoduchou náhodou beze vší důležitosti? Nemohlo být ve Španělsku více rodin, které mají ve svých znacích písmena R. a S.? Pročpak pádil tak nesmyslně za tím vozem? Vždyť přece Rodrigandský zámek byl také cílem jeho cesty a tu spatřil opět ty dámy, i když je teď ztratil z očí! Jel tedy pomaleji a viděl, jak za prudkým záhybem silnice kočár zmizel. V příštím okamžiku ho však úlek zdvihl ze sedla; padla rána a druhá! Právě za tím záhybem bylo

vidět dva lehounké bflé mráčky kroužit v povětří. Copak bylo vystřeleno na kočár? Mariano vrazil svému koni ostruhy do boků a letěl kupředu. Neuplynula po obou výstřelech ani minuta, když přijel k tomu záhybu a jedním pohledem postřehl, co by se bylo stalo. Hraběnčin kočár stál uprostřed silnice a před ním leželi oba koně, každý s prostřelenou hlavou. Za povozem seděl skrčený kočí, který se třásl, po udatném kastelánu Juanu Alimpovi nebylo nikde ani stopy. Na stupátku kočáru stál muž úplně zahalený do černých šatů, který držel v ruce bambitku namířenou na obě dámy, zatímco dole u samého kočáru stál druhý muž s puškou v líci. Když zaslechli hlasitý dusot pádícího koně, rychle se obrátili na tu stranu. “Proklatě!” mručel Pablo, který hned poznal Mariana. “Eh, co je nám po něm!” zvolal Juan. “Dolů s ním z koně!” Přitom namířil pušku na husara a spustil. Mladý muž byl však opatrný. V okamžiku, kdy rána padla, bleskurychle se sehnul kupředu a koule letěla přes něho. V příštím okamžiku tasil šavli. “Zhyn, ničemo!” Pronesl tato slova a zároveň sekl lupiče do hlavy, že hned klesl k zemi. Rána byla tak strašná, že se šavle zlomila. Mariano vytáhl tedy bambitku z pasu, seskočil z koně a mířil jí na lupičova prsa. Ten však místo toho, aby se vzdal, pozdvihl svou vlastní zbraň; tu však padla rána z Mariánovy bambitky a Pablo klesl k zemi. Koule mu vnikla čelem do mozku. “Tak, těm se dostalo patřičné odplaty!” pravil jinoch klidně, a hluboce se ukláněl dámám. “Jste snad poraněny, slečny?”

Stál tu před nimi jako nějaký bůh, a bambitku držel dosud v ruce. Amalie mlčela, ale její tvář se pokryla hlubokou červení. Rosita se vzpamatovala první a odvětila: “Ne, naštěstí se nám nic nestalo, neboť jste přišel v pravý okamžik, abyste zamezil tomu nejhoršímu. Přijměte za to naše nejvřelejší díky, pane, a dovolte, abychom se vám představily, já jsem komtesa z Rodrigandy a tato dáma je Amalie Lindsayová, moje přítelkyně.” Mladík se co nejzdvořileji uklonil a odvětil: “Jmenuji se Alfred de Lautreville, spanilé dámy. Mohu se osmělit a nabídnout vám své služby?” “Zdá se, že jsme na ně skutečně odkázány,” usmívala se Rosita, “neboť moji sluhové zmizeli beze stopy!” “O!” smál se on, “jeden z nich vězí tady za vozem. Pojď, vylez přece, chlapíku!” Kočí vylezl opatrně zpod kočáru, kde se skrčil a belhal se nyní v největších rozpacích k dámám. “Pročpak jsi se skryl, místo abys panstvu pomohl?” ptal se Mariano. “Ach, pane, vždyť jsem ležel za vozem,” zněla odpověď. “Ano, ale proč jsi tam ležel? Takový silný chlap, jako ty, by se neměl přece bát ani deseti takových zákeřníků!” “Pane, tak tomu také je; myslel jsem si však, že by mne mohli zastřelit. Ostatně Alimpo se nechoval jinak.” “Kdo je to?” “Kastelán!” “Kde ten vězí?” “On leží támhle za tím keřem!” Při tom ukazoval kočí na hustý keř, za nímž se teď začalo hýbat něco živého. Byl to ubohý kastelán. On ležel s tváří přitlačenou k zemi, jen aby nespatřil nic z celého neštěstí. Když se však nyní pozorně ohlédl a zjistil, že nebezpečí již minulo, tu najednou vyskočil, zaťal obě pěsti a přiblížil se.

“Ach, milostivá komteso,” zvolal, “dokonce myslím, že nás chtějí přepadnout. Kde jsou ti darebáci? Rozdrtím je a rozmačkám!” Mariano hodlal něco odpovědět, ale při pohledu na kastelána mu slovo uvázlo na jazyku. Kdepak jen už tohoto muže viděl? Ta malá postava, tento dobrácký, bojácný obličej, ten prapodivný vous! Rosita odvětila na jeho místě: “K rozmačkání jsi přišel již pozdě. Neměl jsi dříve uprchnout.” “Uprchnout? Copak jsem uprchl, milostivá slečno?” tázal se rozpačitě. “Ovšem. A ukryl jsi se!” “Ukryl? Ano, ovšem; vždyť jsem musel!” “Tak? A proč?” “Nenechal jsem se zastřelit, ale prchl jsem a ukryl jsem se, abych vám mohl být později nápomocný.” “To jsi měl jakýsi prazvláštní způsob nás zachránit!” smála se Rosita. “Ostatně tvá vyhlášená pomoc teď přichází bohužel pozdě! Tady leží oba zákeřníci. Znáš je?” Mariánův sluha seskočil z koně a obíral se právě tím, jestli zbavit oba mrtvé jejich zakuklení; obličej jednoho z lupičů, následkem rány šavlí silně krvácející nebylo poznat, když však sundal sluha druhému masku z hlavy, tu zvolal kastelán: “Svatá rodičko! To je náš uprchlík! Poznáváte ho také, slečno Rosito?” “Skutečně!” přizvukovala hraběnka. “Ó, spravedlivý trest jej brzy zasáhl.” Bylo dobře, že se všichni příliš zabývali tímto poznáním, neboť takto neměli čas, pozorovat oba husary. Ti se sehnuli nad mrtvým a sluha šeptal svému pánovi: “U všech ďasů, to je Pablo.”

“Tiše! Nedej na sobě znát ani to nejmenší!” varoval Mariano. Pak se opět vzpřímil a ptal se hraběnky: “Slečno, znáte tohoto člověka?” “Ano. On náležel k jisté tlupě lupičů, kteří včera přepadli jednoho obyvatele našeho zámku. Násilník byl zajat. Čtyři ostatní byli usmrceni a jen jeden z nich unikl.” Mladík vrhl na svého sloužícího varující pohled a pak lhostejně pravil: “Pak je tento druhý snad ten, jenž unikl. Je třeba, aby se celá událost ihned oznámila.” “Kde pane?” “V Ponsu, neboť toto místo patří ještě k obvodu města.” “A my? Co se stane s mým kočárem a s mými ubohými koňmi?” “Vy nesmíte být touto nepříjemnou věcí déle obtěžovány. Prosím za dovolení, abych vás směl do Rodrigandy zavést.” “Ó, s radostí, pane! Ale vždyť nemáme koně!” “Máme dva, mého, a koně mého sloužícího. Ty zapřáhne me do kočáru a opustíme toto místo, zatímco můj sluha a vaši lidé zůstanou zde, aby učinili oznámení a hlídali mrtvoly, až budou patřičně odstraněny. Mohou si pak najmout vůz a jet za námi.” “Váš návrh bude nejlepší,” přizvukovala Rosita. “Rychle, lidé, chopte se díla, vypráhněte mrtvé koně! Ale rychle, na tomto místě mne pojímá hrůza.” Brzy na to byli oba koně zapraženi a poručík vyskočil na kozlík. Tu přistoupil kastelán ke dvířkám povozu a pravil: “Nejmilostivější komteso, nechtěla by jste mi prokázat velkou milost?” “Jakou?” “Račte říci mé Elvíře, že jsem nebyl zastřelen, nýbrž že my jsme zvítězili.” “To ti prokáži, Alimpo!” slíbila mu komtesa.

Poručíkovi málem vypadly opratě z rukou. Elvíra Alimpo, vždyť to byla ona jména, která mu tak pevně utkvěla v paměti. Nacházel se snad skutečně mimo vše očekávání na pravé stopě? “Oznámení učiním hned,” mínil kastelán. “Takovéto loupežné přepadení musí být oznámeno vrchnosti. To říká má Elvíra také!” Při těchto posledních slovech padlo běhno z mladíkových očí na něho. Ano, tento Alimpo byl tím mužem, jenž ho tak často nosil na nikách a houpal na kolenách. Nemohl se však nyní úplně poddat těmto myšlenkám, neboť komtesa mu pokynula na znamení, aby jel. Kastelán se díval tak dlouho za kočárem, až mu zmizel z očí, pak se obrátil k husarovi: “Je to pravda, vy jste sloužícím u tohoto důstojníka?” “Ano.” “Smím vědět, jak se jmenuje?” “Je to poručík Alfred de Lautreville.” “Tedy Francouz?” “Ano, naše setnina se nalézá v Paříži.” “Ale přesto mluvíte tak dokonale katalánsky, jako by jste se zde narodil. Co děláte tady ve Španělsku?” “Hm, to se nedá říct,” odpověděl sluha pyšně. “My jsme tady totiž za jistým diplomatickým účelem.” “Ach!” zvolal Alimpo. “Váš poručík je tedy diplomat?” “Ovšem.” “Skutečně, to je chlapík! Tak mladý a už diplomat? A při tom důstojník, jemuž se sluší vzdát všechnu čest. Pohlédněte jen sem, jak rozpoltil tomuto člověku hlavu!” A obrátil se ke kočímu, pokračoval: “Prohlédl sis pana poručíka z Lautreville dobře?” “Ano.” “A co jsi zpozoroval?”

“Nic.” “Ale, vždyť jsi musel přece něco zpozorovat!” “Copak?” “Jak dlouho sloužíš u našeho pana hraběte?” “Víc než třicet let.” “Tedy jsi ho znal už když byl mladý?” “Ovšem.” “Dobrá. Vzpomeň si na ty časy a porovnej našeho hraběte s poručíkem z Lautreville. Pozoruješ něco?” “Ne!” odpověděl kočí, a kroutil přitom hlavou. “Ty jsi osel! Rozumíš?” “Ano,” odpověděl kočí velmi lhostejně a tvářil se přitom tak samolibě, jako by mu byl někdo nanejvýš lichotil. Mezitím ujížděl kočár k Rodrigandě. Rosita přemýšlela o tom, kdo asi najal ty zákeřníky k tomu, aby je přepadli. Amalie za to neodvrátila ani na okamžik oči od mladého muže, který tu před ní seděl na kozlíku. Jak bleskurychle přemohl ty dva zbojníky! Jak se při tom jeho oči leskly! Amalie zavřela své krásné oči a pohroužila se do hlubokého snění, jehož hlavním předmětem byl poručík. Tak tu všichni seděli, mlčeli, až projel kočár osadou a přijel k zámku. Před velkou bránou stál vysoký, hubený muž, který udiveně pohlížel na přijíždějící. “Kdo je tento muž?” tázal se Amalie. “Je to pan Cortejo, náš zámecký správce,” odpověděla Rosita. Mariano zaslechl toto jméno. Cortejo tak jmenovali toho muže, na jehož rozkaz byl zaměněn! A zde nahoře, právě nad branou zámku spatřil velký, v kameni vytesaný znak s hraběcí korunou a písmeny R. a S. Bohatá, mohutná budova zámku na něj činila nevysvětlitelný dojem; bylo mu,

jako by se tu octl na místě, v němž kořenily veškeré sny jeho mladosti, a proto seskočil z kozlíku s tím pocitem, že se zde musí stát v jeho životě úplný obrat.

KAPITOLA ČTVRTÁ Únos

Když zůstal kočár před průjezdem k zámku stát a poručík seskočil z kozlíku, aby byl dámám při vystupování nápomocen, náhodou tu nebyl po ruce žádný sluha, spočívalo notářovo oko, který stál pod vchodem, s výrazem zlostného udivení na postavě mladého muže. “Copak to má být?” mumlal pro sebe. “Kdo je tento člověk? Jaká je to podoba! Vždyť je to hrabě Emanuel před třiceti roky, jako by mu byl z oka vypadl! Je to pouhá náhoda, či něco jiného?” Pozoroval, jak mladíkův bystrý, pátravý pohled jen jediný okamžik na něm spočinul, avšak navzdory tomu připadalo mu, jako by byl tento pohled výrazem otázky, která v sobě zavírala nebezpečí. Dámy vystoupily z kočáru a ubíraly se velkými, širokými schody nahoru. Notář přistoupil, úslužně se usmívaje, k nim, poklonil se hluboce před nimi a pravil k hraběnce: “Jsem šťasten, že mohu vás jako první při vašem návratu pozdravit! Smím prosit, komteso, abyste mne představila?” “Ráda!” odvětila Rosita. Když přitom jmenovala v první řadě jméno “Caspar Cor tejo”, vrhl mladík opětně podivně pátravý pohled na notáře. A když tento zaslechl z úst komtesy jméno Alfreda de Laut reville, tu přelétl úsměv upokojení jeho ostrý obličej. Důstojník byl Francouz; celá podoba byla tudíž pouhou náhodou.

Nyní však zpozorovali i uvnitř v zámku příjezd kočáru a přicházeli hrabě Alfonzo, doktor Sternau a sestra Clara, aby hosty pozdravili. Všichni ovšem ihned zpozorovali zapražené cizí koně a hrabě Alfonzo se ihned tázal po příčině této nápadné okolnosti. “Pan z Lautreville byl tak laskav a půjčil nám své koně, když byli naše zastřeleni,” vysvětlovala Rosita. “Zastřeleni?” tázal se notář udiveně. “Jak to? Od koho?” “Od téhož muže, jenž nám dnes v noci uprchl.” Na to vyprávěla celou událost, která vzbudila u posluchačů hluboký zájem. Mladému důstojníkovi bylo ze všech stran živě děkováno, a i Cortejo mu podal ruku. Byl náramně potěšen zprávou o smrti obou zákeřníků, neboť nyní se nemusel bát žádných svědků. Přece však pravil vážně: “Toto přepadení bude velmi přísně a bezpochyby i okamžitě vyšetřováno, neboť před krátkou dobou se již dostavila vyšetřující komise, vedena veřejným žalobcem z Barcelony, který se nyní nachází u hraběte. Pánové jen ještě hodlají komtesu vyslechnout a mohou se pak ihned odebrat do Ponsu.” Všichni se na to odebrali ke hraběti, u něhož se setkali s vrchním soudcem. Hrabě Emanuel vítal přítelkyni své dcery srdečně a děkoval i vřele mladému poručíkovi za to, že zachránil oběma dámám život. “Ó prosím,” odmítal skromně Mariano, “nejedná se tu vskutku o žádný hrdinský skutek. Jestliže jsem vůbec něco zachránil, tak je to tobolka, nikoliv však život dam.” “Ne,” vpadla Rosita, “je to skutečně náš život, za který máme vám co děkovat, neboť jsme chtěly vydat peníze a oba lupiči na nás již mířili, a chtěli nás zastřelit. Považujte náš dům za svůj, pane. V žádném případě vás však tak brzy odtud nepustíme!” Mariano pozdvihl odmítavě ruku a pravil:

“Konal jsem jen svou povinnost, když jsem vás do Rodri gandy doprovodil, nesmím však zneužívat vaší dobroty.” “Není to vůbec žádné zneužívání,” vpadl náhle hrabě rychle do řeči. “Zavážete nás jen k tím větší vděčnosti, když přijmete naše pozvání. Očekávám zcela určitě, že si u nás po obtížné cestě odpočinete. Rosita vám dá ihned vykázat potřebné pokoje.” Nebyla to pouze zdvořilost, která přiměla hraběte k tomu, pronést tato slova. Byl slepý a nemohl tudíž důstojníka vidět, za to však slyšel jeho hlas; v tomto hlasu spočívalo cosi nevysvětlitelného, co hraběte mocně k hostu poutalo. Notář tu stál a porovnával rysy obou obličejů. Musel se opět přiznat, že je to podoba zcela neobyčejná, a proto také uzavřel ve svém nitru, že se bude mít na pozoru. Když se po nějaké době panstvo rozešlo, zavedl sloužící poručíka do pro něj určené komnaty. Ta se skládala ze tří pokojů. Odložil v prvním pokoji svou šavli a vstoupil pak do posledního, který sloužil za ložnici, aby si tu poněkud poopravil svou toaletu. Tam však překvapil kastelánku, která se přišla podívat, zda li je všechno v pořádku. Když zaslechla mladíkovy kroky, obrátila se tváří ke dveřím. Věděla napřed, že host je francouzským důstojníkem a chtěla ho tedy velmi zdvořile pozdravit. Dveře se otevřely a kastelánčin zrak padl na obličej hosta. Zapomenula se uklonit. Očima daleko otevřenýma zírala na něj a zvolala: “Pane Bože můj, stůj u mne! Hrabě Emanuel!” Tento výkřik učinil na mladého důstojníka takový dojem, že ustoupil o krok zpět. Ženu, která tu před ním stála, dobře znal. Na jejím klíně často spočíval a hledíval do její dobrácké tlusté tváře. “Elvíra! Je to pravda, vy jste kastelánka Elvíra?”

“Ano,” odvětila, dýchajíc zhluboka. “Vy mne znáte, pane?” “Ano.” “Odkud?” “Váš muž mluvil přede mnou o vás. Avšak, povězte mi, proč jste mne právě jmenovala hrabětem Emanuelem?” “Pane, to je divné! Vypadáte přesně tak, jako starý pan hrabě Emanuel, když mu bylo dvacet let.” “Skutečně, pak je to hříčka přírody, jak se to již někdy děje.” “Ale tak podobný, jako byste mu z oka vypadl! Kdyby to viděl můj Alimpo!” “Vždyť mne již viděl!” “Ach, ano, vždyť jste již řekl, že mluvil o mně.” “Vyřídila vám komtesa Rosita jeho pozdrav?” “Jeho pozdrav? Ne. Poslal mi pozdrav?” “Ano.” Náhle se rozšířil obličej Elvíry samou rozkoší ještě více a ona se zářícími zraky pravila: “Ano, takový on je! On mi posílá pozdrav: ó, jak hezké je to od něho! Avšak co mi vzkazuje?” “Že nebyl zastřelen.” “Proboha, ano, slyšela jsem od sloužících, že byl přepaden. Jaké je to štěstí pro naši komtesu, že se nacházela pod jeho mocnou ochranou.” “Ovšem,” usmíval se Mariano. “Dále vám vzkazuje, že se držel velmi statečně a že zvítězil.” “To věřím, to ráda věřím! Můj Alimpo je udatný rek; někdy je dokonce i příliš udatný a odvážný; musím ho držet víc na uzdě! Vás však, pane, musím zavést do naší obrazárny, kde je pověšena podobizna hraběte. Nechal ji právě v onom roce vyhotovit, kdy byl malý pan Alfonzo narozen. Uvidíte pak, že se podobáte onomu obrazu, jako vejce vejci. Mezitím

si však odpočiňte. Vždyť jste bojoval se zákeřníky a budete tudíž strašně unaven.” Elvíra se chtěla vzdálit. On ji však zadržel a pravil: “Zůstaňte, paní, nebo snad nemáte tolik času, abyste mi zodpověděla několik otázek?” “Pro vás mám vždy čas, pane poručíku,” odvětila. “Vám a panu Sternauovi bych nemohla žádnou prosbu odepřít.” “Míníte onoho německého lékaře?” “Ano.” “Co je to za muže?” “Ó, je to muž, muž - ano, skoro tak hodný a důkladný, jako můj Alimpo! On přijel z Paříže a vrátí našemu hraběti opět zrak. Nejvyhlášenější lékaři mu museli udělat místo. Včera byl teprve přepaden lupiči.” “Slyšel jsem o tom předtím. Nezná nikdo důvod, proč měl být zabit?” “Ne.” “Má snad nějaké nepřátele?” “Ten? Nepřátele? Ne, zajisté ne! Kdo ho zná, ten ho musí mít rád.” Přepadení lékaře zavdalo Mariánovi mnoho příčin k rozvažování. Bylo pro něj nadevší pochybnost zjištěno, že v tom musel mít ruce jeho náčelník; pak však tu musel být někdo, který si přál lékařovu smrt a který za to náčelníkovi zaplatil. Tento Rodrigandský zámek byl plný tajemství, která musela být objasněna. “Jak se zdá, zdržím se zde po nějaký čas,” pokračoval Mariano, “a proto mne omluvte, když si přeji být informován o obyvatelích tohoto zámku. Chcete mi v tom být nápomocná, paní?” “Jen se ptejte, pane. Ráda vám podám každé vysvětlení.” “Dobrá. Je tu tedy především pan Caspar Cortejo. Co je to za muže?”

“Mám li být upřímná, pane poručíku, tak se musím přiznat, že ho nikdo nemůže ani cítit. Je již po dlouhou dobu správcem ve službě pana hraběte a je v obchodních záležitostech jeho pravou rukou. Je pyšný a zamračený, a považují ho za muže, který zneužívá důvěry hraběte ve svůj vlastní prospěch. To říká můj Alimpo také.” “Pak paní, či slečna Clara?” tázal se Mariano. “Byla ve šlechtickém ústavu a je od nějaké doby přidělena komtese takřka za společnici. Ona je velmi pobožná a stýká se nejraději s panem Casparem. Také ji nikdo nemiluje.” “A mladý hrabě?” “Ten je tu teprve několik dnů. Byl v Mexiku.” “Jak dlouho?” “Byl ještě chlapcem, když byl odtud odveden.” “Ach, to je divné! Hrabě dá svého jediného syna a dědice jako dítě pryč za moře, do země, kde panují nejhorší poměry a kde lidský život nestojí ani za zrnko písku!” “Ó, pane, byly tu okolnosti, které hraběte přinutily, takto jednat.” “Smím znát tyto okolnosti?” “Zajisté, pane; vždyť jsou zde každému známy; to říká můj Alimpo také! Strýc milostivého pana hraběte, který se jmenoval Don Ferdinand, byl jakožto mladší syn z následnictví vyloučen; byl mu vyplacen jeho dědičný podíl a on šel do Mexika, kde za nějakou dobu tak zbohatl, že sám své jmění neznal. Tento strýc zůstal svobodný a hodlal nyní druhého syna našeho pana hraběte, který tenkrát měl dva syny, ustanovit za svého dědice. Přitom si však vymínil, že mu musí být ponecháno vychování tohoto syna. Hrabě Emanuel na tuto podmínku tenkrát přistoupil, protože tu běželo o ohromné jmění.” “Chlapec byl tedy dopraven do Mexika?” “Ano.”

“Kdy?” “Ó, pamatuji si to ještě zcela dobře, neboť to bylo právě v den narozenin mého hodného Alimpa, kdy přišli pro chlapce; totiž 1. října roku 18…” Poručíka se zmocňovalo čím dál tím větší rozčilení, vzdor tomu se však přemohl, a tázal se: “Chlapec se jmenoval Alfonzo?” “Ano.” “Byl odtud odnesen?” “Ano.” “Kdo pro něj přišel?” “Dozorce Dona Fernanda, který se zvlášť za tím účelem přeplavil přes moře.” “Jak se jmenoval?” “Pedro Arbellez. Zapamatovala jsem si toto jméno velmi dobře, protože zní tak směšně.” “Byl ještě někdo jiný u chlapce?” “Jen ona žena, která byla jeho kojnou.” “Jak se jmenovala?” “Maria Hermoyesová.” “V kterém přístavu vstoupil Pedro Arbellez na loď?” “V Barceloně. Hrabě a hraběnka doprovodili dítě až tam; já jsem byla též přitom.” “Doprovodili jste chlapce až na loď?” “Ne, neboť ta nemohla kvůli bouři vyplout, proto zůstal Mexikán ještě po dvě noci v hostinci.” “Jak se jmenoval onen hostinec?” ” U velikého muže.” Divné, to vše souhlasilo přesně s vypravováním toho žebráka! Mariano měl co dělat, aby se přemohl. Jen stěží se mu podařilo zachovat klid, jako by ho tyto věci jen povrchně zajímaly a tázal se co možná nejlhostejněji: “Byl pan Cortejo tehdy již ve službě pana hraběte?”

“Ano.” “Je ženatý?” “Byl ženatý.” “Má nějaké děti?” “Ne,” “Hm! Nevíte, nemá li velmi blízké příbuzné, kteří mají děti?” “On nemá ani příbuzné, ani přátele.” “Je Don Ferdinand v Mexiku ještě naživu?” “Ne. Před dvěma lety zemřel.” “A Alfonzo po něm dědil?” “Ano, pane. On se stal nesmírným boháčem.” “Říkala jste, že měl hrabě Emanuel dva syny!” “Ano, je tomu tak. Avšak starší zemřel brzy po tom, když byl Alfonzo poslán do Mexika. Zdržoval se tehdy v Madridu, chtěl se stát důstojníkem, tam dostal horečku, které podlehl. Proto je Alfonzo nyní jediným synem, který zdědí hraběcí korunu.” “Zdá se mi, že tento pan Alfonzo je velmi podobný panu Cortejovi a sestře Claře!?” “Ach, pane, zpozoroval jste to již také?” “Podoba je přímo nápadná.” “Ano, to říká můj Alimpo také!” “Je pan Alfonzo oblíbený?” “Ne. Byl to tak roztomilý hošík, a já ho nosila tolik na těchto rukou, avšak zdá se, že se v Mexiku velmi změnil. Nyní bývá s Cortejem a Clarou mnohem více pohromadě, než se svým otcem a svou sestrou.” “Jiň! A teď ještě slečna Amalie Lindsayová?” “To je Angličanka, kterou naše komtesa velmi miluje. Její otec má být velmi bohatý. Dále o ní nic nevím.” “Tedy jsem se svými otázkami u konce. Děkuji vám, paní.”

“Dovolte tedy, abych i já vyslovila jednu otázku, pane?” “Učiňte tak!” “Jste snad, pane, s rodem Rodrigandů spřízněn?” “Ne. Mé jméno je I autreville.” “Nejsou snad J autrevillové spřízněni s rodem Cordobillů? Milostivá paní hraběnka, matka naší komtesy, byla totiž rozená Cordobillová.” “Ne, ani s těmi nejsme spřízněni.” “Pak je mi vaše podoba zcela nevysvětlitelná, pane!” mínila kastelánka. “A teď mi laskavě jen ještě sdělte, zda li se můj Alimpo brzy vrátí?” “Zcela určitě ještě dnes!” “Děkuji vám, pane! Teď půjdu. Pokud byste mne, nebo sloužícího potřeboval, tak jen račte zazvonit.” Elvíra se vzdálila. Mariano přecházel v hlubokém rozčilení po pokoji. To, co se dozvěděl, bylo přesně to co mu každou kapku krve rozproudilo. Jestliže se uskutečnilo jeho tušení, tak byl on pravým dědicem Rodrigandy, synem hraběte Emanuela, bratrem oné spanilé hratjěnky Rosity. A tento zamračený Alfonzo byl podstrčeným dítětem, jehož původ mohl sdělit jedině notář. Možná, že také jeho náčelník o tom něco věděl. Co však přimělo jeho náčelníka, poslat jej sem do Rodrigandy? To nemohl Mariano pochopit. Byl li on skutečným synem hraběte Emanuela, bylo to příliš nebezpečné, poslat jej k němu, vždyť mohla i některá zcela nahodilá okolnost celé tajemství odhalit. Bylo nutno, mít se velmi na pozoru, a neprozradit se dříve, dokud se nedalo všechno jasně dokázat. Mezitím, co se Mariano zaměstnával svými myšlenkami, seděli v jiné jizbě dva pospolu, kteří se bavili stejným předmětem; byl to Caspar Cortejo a sestra Clara.

“Ano, spadl mi kámen ze srdce,” přiznával se první, “co vím, že jsou ti lupiči mrtví. Tento poručík se mi nemohl ničím víc zavděčit, než li tím, že je usmrtil.” “Tím povážlivější je ale jeho podoba,” pravila Clara. “Ano, taje přímo nápadná! Nesmírně jsem se zalekl, když jsem jej spatřil.” “Já také. Kdo ho a Alfonza vidí vedle hraběte, ten ho považuje zajisté za syna hraběte.” “Je mi to záhadné. Jako pouhá hříčka přírody je mi ta podoba přece jen příliš nápadná.” “Copak by snad byl náčelník -” “Co vás to napadá, Claro! Lupič nebude nikdy tak neopatrný. Jen jedna možnost zde je.” “Jaká?” “Chlapec, kterého jsme lupičům přenechali, mohl být také vyměněn. Nyní snad myslí náčelník, že má dosud hraběcflio syna, zatímco tomu snad přece tak není.” “A tento dvakrát vyměněný chlapec by byl náš poručík?” “Ano.” “Ale, jak by se dostalo to dítě do Francie k Lautrevillům?” “Kdo to ví! Ve světě se děje velmi mnoho věcí, co by každý považoval za nemožné.” “Musíme být chytří a snažit se, abychom se od poručíka samého všechno dozvěděli. Bůh na nebi nám k tomu dal lest, abychom pomocí jí nad všemi protivníky zvítězili,” pravila sestra kazatelským hlasem. “Fuj! K tomu netřeba mnoho lsti. Od člověka tak mladého a nezkušeného se vše snadno dozvíme. Zajistím si velmi brzy jeho důvěru, a pak se již o to ostatní postarám.” “Ví náčelník, že syn byl tehdy zaměněn?” NP ” “i e. “No, pak je to velmi snadno možné, že je tento poručík přece jen pravým Rodrigandou. Vždyť tu mohou být příčiny,

které přiměly náčelníka k tomu, že poslal onoho člověka pod maskou poručíka do Rodrigandy.” “To není možné. Tento poručík zajisté nevyrostl mezi lupiči, to je přece vidět na první pohled. Celé jeho vzezření, tato elegance a ušlechtilé chování si nelze osvojit mezi zákeř níky. Zdá se, že se mu dostalo neobyčejného vzdělání, což jsem poznal ze slov, která předemnou pronesl. Ó ne, to není žádný odchovanec lupičů!” “Když si to lépe rozmyslím, tak mi to samé tak připadá. Kdyby byl oním dítětem, které jsme náčelníkovi přenechali, pak by nebyl dnes zajisté své přátele zabil.” “Ano, to je také jedna z oněch okolností, které mne upo kojují. Navzdory tomu bylo to však tehdy od nás velkou slabostí, že jsme nedali chlapce usmrtit. Mrtví nemohou mluvit a škodit!” “Ještě větší slabosti jste se ale dopustil vy, pane, tím, že jste podepsal náčelníkovi onen list. Člověk by tomu vskutku nevěřil, že může někdo, a k tomu ještě právník provést takovou hloupost!” “Vždyť jsem byl v jeho rukou, drahá Claro!” “To mi právě nejde do hlavy! Lupič nepůjde nikdy k soudci, aby někoho obžaloval.” “Ne, avšak lupič zajde k hraběti a donese mu jeho pravého syna zpět. Ona listina mi neuškodí. Nanejvýš zamýšlí náčelník vymoci ode mne její pomocí peníze.” “Ale, jak může donést hraběti dítě nazpět, když neví, čí to dítě je?” “On to neví; to znamená, já jsem mu to zatajil. Avšak takový lupič je ostrovtipný. Mohl po jeho původu pátrat. A právě ta okolnost, že se zdráhal chlapce usmrtit, vzbuzuje ve mně domněnku, že má o tomto původu nějaké tušení. Ostatně celá ta věc je velmi jednoduchá; jestliže se domnívá, že mně může být nebezpečný, tak ho jednoduše zastřelím.”

“Ano, můj drahý,” pravila sestra Clara a pozdvihla oči pobožně k nebi, “je to povinností dítek božích, zbavit svět onoho neřádu, který se tu v prachu plazí. Co máte za úsudek ohledně této anglické slečny? Není to pravá kráska?” “Ano, vynikající kráska!” “A to říkáte hlasem tak řezničeným? Doufám, že tato slečna nebude pro mně nebezpečná?” “O to se nemusíš strachovat, má drahá! Vždyť víš, že ty jsi byla jediná, která mne poznala z nejslabší mužské stránky!” “A já jsem také ta, která ti tuto slabost prominula. Nebudeme teď také trochu slabí, můj drahý? Bůh nám dal lásku k okrášlení tohoto hříšného světa, a je to neposlušností vůči jeho otcovské vůli, když se této lásce protivíme.” Oba pobožní lidé se těšili v dlouhém objetí nad hříšností světa. Kdyby však byli věděli, že Mariano byl jejich úkladům tak ostře na stopě, pak by jim byla zajisté přešla všechna chuť, poslouchat tímto způsobem “otcovskou vůli boží”. Přítomnost obou hostů vyrušila jinak poněkud jednotvárný život na Rodrigandském zámku. Co se především týče hraběte Emanuela, působilo mu nemalé potěšení, když s ním mladí lidé po nějakou hodinku hovořili a obveselovali jej. Hrabě se cítil být jakýmsi zcela neobyčejným a nevysvětlitelným způsobem poután k poručíkovi; i tichá, hluboká povaha Angličanky mu byla sympatická a nemohlo být jinak, nežli, že vyprávění s tak milými lidmi působilo velmi výhodně na jeho nemoc. Jelikož tři lékaři Rodrigandu opustili, byl Sternau jediný, kdo ho léčil a umění tohoto lékaře bylo provázeno takovými výsledky, že mohl již za několik dnů hraběti sdělit, že onen osudný kámen je úplně odstraněn. Pak, až by zemdlené tělo poněkud opět zesílilo, bude načase, zabývat se osleplýma očima.

Tohle byly zprávy, které způsobily velkou radost u všech obyvatelů zámku kromě ovšem obou pobožných a Alfon za, kteří se sice povrchně tvářili, jako by sdíleli všeobecnou radost, uvnitř však se nemálo horšili, a společně kuli pikle, jak uzdravení nemocného zabránit. Bylo to prazvláštní, že pravidelné procházky po parku, které vždy ve čtyřech začaly, vždy jen po dvou skončily. Mezitím, co hrabě na balkoně do sebe nasával vonný vzduch, procházeli se ostatní mezi květinami. Tehdy se vždy přihodilo, že se přidružil Sternau k Rosíte a poručík k Amalii, okolnost, o níž se i hrabě žertovně zmínil. Mariano cítil, jak se v něm láska mocně vzmáhá, tak že nebyl s to ji potlačit, a Amalie spatřovala ve šlechetném mladíkovi uskutečnění všech svých snů, a poddala se úplně těmto dojmům, aniž by byla hlouběji přemýšlela o povaze citů, které její srdce tolik oblažovaly. Takto uplynul celý týden, aniž by byla nějaká událost zvenčí přerušila tento idylický život. Četlo se, procházelo se, někdy se vyjelo, pěstovala se hudba, a přitom všem se Mariano projevil jako pravý šlechtic. Jedině hudby se nezúčastnil a otevřeně se přiznal, že neumí hrát na klavír. Bylo to k večeru, v době prvního stmívání, lékař byl u hraběte v jeho světnici, Rosita si vyjela se svým bratrem na procházku, a poručík stál, jako tak často v obrazárně u onoho obrazu, jemuž byl tak nápadně podobný. Právě vstupoval z obrazárny do vedlejší komnaty, kde se nacházela knihovna, a kde panovalo již dost velké přítmí. Proto také nezpozoroval, že se tu již nacházela Amalie. Seděla u okna, četla v jakési knize, a používala nyní zde panující tmy k onomu snění, k němuž se tichá večerní hodinka tak velice hodí. Slyšela jej vstoupit a zůstala tiše sedět, jelikož se domnívala, že pouze projde světnicí. Poručík to však neučinil, nýbrž přistoupil k druhému oknu a pohlížel

snivě ven na krajinu, s níž se právě denní světlo jaksi zdráha vě loučilo. Tak uplynulo několik minut v nejhlubším tichu, potom se poručík obrátil; snad chtěl odejít, když tu však padl jeho zrak na španělskou kytaru, která poblíže okna visela na stěně. Sňal ji ze zdi a zjistil, že je naladěna. Rosila milovala tento nástroj a odpoledne na něj hrála. Poručík zahrál několik akordů a začal hrát španělský tanec, při jehož mohutných zvucích Amalie bezděčně povstala. Kytara je nástrojem ve Španělsku nadmíru oblíbeným, lze ji tu nalézt takřka v každé rodině a nezřídka se tu setkáme s lidmi, kteří umějí tímto nástrojem mistrovsky zacházet. I Amalie slyšela dost takových mistrů, avšak tak, jako poručík, žádný z nich nehrál. Proto tleskala, když poručík svou hru skončil, živě rukama a zvolala: “Výborně, pane! To byl pravý mistrovský kousek! A vy říkáte, že neumíte hrát?” Mariano se zpočátku ulekl, ale pak přistoupil blíže a pravil: “Ach, slečno, nevěděl jsem, že jste přítomna. Ostatně řekl jsem jen, že nehraji na klavír.” “Avšak, proč jste nám zatajoval, že jste tak znamenitý umělec ve hře na kytaru?” “Protože mám zvláštní názor na hudbu.” “A jaký názor to je, pane?” “Hudba je především umění citu, srdce a nikdo neuvádí své city rád na veřejnosti. Mohu sice vyslechnout koncert, mohu se z něho i těšit, avšak nemohu hrát své vlastní myšlenky za tím účelem, aby byly slyšeny.” “Tedy mluvíte o svých vlastních skladbách?” “Nechtěl jsem se nikdy naučit znát ani jedinou notu. Hraji to, co mi právě vlastní fantazie na paměť uvede, a to hraji jedině pro sebe a nikoliv pro jiné.”

“Ó, jste sobecký! Také zpíváte?” “Ano.” “Co?” “Co mi v tom okamžiku napadne.” “Vy jste tedy improvizátor! A nikdo vás nesmí slyšet?” “Nikdo!” “Vůbec nikdo?” tázala se zvolna a stydlivě. “Vůbec nikdo!” “Ani já ne, pane?” On mlčel. Tu přistoupila k němu, položila svoji hebounkou ruku na jeho rámě a pravila: “Pane, ráda bych vám něco řekla, co bych nikomu jinému nepověděla!” “Prosím, mluvte!” Okamžik váhala, pak pravila tichým hlasem: “Vy umíte všechno, znáte všechno; pozorovala jsem vás a byla jsem na vás hrdá. Avšak jednu mezeru jsem u vás přece shledala, a to mne ano, to mne mrzelo.” “Jaká mezera to je, slečno?” tázal se s úsměvem. “Nebyl jste muzikami. Muž bez smyslu pro hudbu nemůže mít žádné srdce, žádný cit. To je to, co mne mrzelo. Byla bych vás ráda viděla bez chyby. A nyní, když jsem poznala, že jsem se zmýlila, pravíte mi, že nikdo naprosto nikdo vás nesmí slyšet! Pane, dovolte, abych se stala vaší důvěrnicí a připusťte, aby se vyplnila v obrazu, který jsem si o vás utvořila, ona mezera, která mne tolik bolela!” Mariano by byl při těchto slovech radostí nejraději zavýs kal. Vždyť se mu vyznala, že se tolik jeho obrazem zabývá; mrzelo a bolelo ji, že mělo být něco, čím ho jiní předstihli, to ho činilo tak šťastným, že odvětil: “Dobře tedy, slečno, zazpívám vám něco. Avšak co?” “O čem zpíváte nejraději?”

“O ničem a všem. Neučím se nikdy písně, skládám si je sám.” “Tedy, zpívejte o -” “O čem?” tázal se, když váhala. “Zpívejte píseň o lásce.” “Pak jsem ale donucen, myslet na dámu, které věnuji onu lásku a onu píseň.” “Ovšem!” pravila nyní již vesele. “A kdybych takovou žádnou podobnou dámu neznal?” “Copak není skutečně žádná, jíž byste mohl věnovat píseň, pane?” Na chvíli se odmlčel a odvětil: “Ano, je jedna, a na ni chci nyní myslet, když budu zpívat.” Na to ji zavedl k židli, na níž předtím seděla, sám se pak odebral až do nejzazšího kouta pokoje, kde se posadil na pohovku. Tam panovala již taková tma, že ho nemohla poznat. Minulo několik okamžiků, Amalie tušila, že nemyslel na žádnou jinou, jen na ni. Pak zaslechla zvučet struny, napřed tiše, měkce, pak silněji v jednotlivých akordech a tónech, které se hledaly a konečně se spojily ke krásné melodii. Teď zaslechla i jeho hlas v písni, jejíž volný překlad zde nabízíme: ” V lásce tvé spočívá má víra, spočívá vší má velká důvěra. Kdyby i osud chtěl mi tě vzít, uzřím vzdor tomu svoje nebe, v němž oka tvého jasné slunce mně pozdravuje, jasně a vesele, předpovídajíc mi sladkou rozkoší, že budeš přece jednou mou.”

Když první tón z pěvcových úst vyplynul, Amalie sebou překvapeně trhla. Vždyť to znělo tak sladce, tak nevyslovitelně dojemně, to přece ani nemohl být hlas muže! Naslouchala pozorně celou tuto sloku. Po krátké mezihře přešel však nyní poručík do mollových tónů a celou komnatou zazněla silněji a pohnutéji druhá sloka: ” V lásce tvé spočívá má naděje, spočívá budoucnosti mojí útěcha. Otvírá li se mi takový ráj, tak vstoupit v něj neváhám. Bolesti všech dob minulých klesnou tu v zapomenutí, požehnání boží nechť nás vede k nejvyššímu štěstí tohoto života.” Po další mezihře přešel Mariano do durových tónů; akordy se stávaly plnějšími a mohutnějšími; celá melodie se skládala z pevných, jistých tónových motivů a i hlas pěvce zněl nyní plně: ” V lásce tvé spočívá můj život, spočívá má celá blaženost, poslechni srdce mého mocný tlukot a budiž mojí na věčnost, věř v srdce mého věrné bití a v tepny mojí svatou moc, ty jsi sluncem mého žití, bez tebe je u mne čirá noc.”

Píseň dozněla a po delší dobu panovalo v nyní úplně tmavém pokoji nejhlubší ticho. Pak ale vyšel Mariano z pozadí a zavěsil kytaru na její předešlé místo. “Zmizela již nyní ona zlá mezera, slečno?” tázal se. “Ó, úplně!” mínila. “A tato píseň předtím nebyla? Tuto píseň jste právě nyní složil?” “Ano.” “A nápěv k ní také?” “Také!” “Ale, pane, pak jste skutečným opravdovým básníkem! Smím teď ještě něco vědět?” “Ptejte se, slečno!” “Komu byla věnována ta píseň?” “Komu? - Vám!” Sotvaže zaslechla tato slova, najednou se cítila v jeho objetí. Přivinul ji k sobě, položil svoji ruku na její krásnou hlavu a pravil: “Bůh vám žehnej, Amalie! Miluji vás k zbláznění, nesmím však nyní ještě o tom mluvit. Avšak později, později vás vyhledám v Mexiku, nebo v každém jiném koutě světa, abych si odnesl ono štěstí, které mohu a chci nalézt jen a jen u vás.” Dlouhý, vroucný polibek zahořel na jejích ústech, která se vůbec nebránila, na to opustil mladík knihovnu. Naslouchala vzdalujícím se krokům, klesla pak zpět na židli a seděla tu ještě dlouho; plakala štěstím a blažeností a ukrývala v rukou hořící tváře. Za chvíli zaslechla rachot povozu. Rosita se vracela se svým bratrem. Na cestě potkali listonoše a ten jim doručil několik psaní a novin. V zámku bylo doručeno, co každému náleželo. I notář obdržel psaní. Na poštovní známce bylo vytištěno “Barcelona”.

Obsah tohoto psaní byl následující: ř Pane! Pravé jsem vplul se svou lodí ,Pendola’ do zdejšího přístavu. Cesta vynesla mnoho peněz. Očekávám Vás co nejdříve, neboť bych rád použil nyní příznivého počasí k opětnému vyplutí na moře. Sanchez Landola námořní kapitán Toto psaní způsobilo notáři nemalou radost. Odebral se s ním ihned ke své spojence, pobožné Claře, a zvolal, sotvaže za sebou zavřel dveře: “Claro, radostná zvěst!” Pozdvihla se z lenošky a lehce pravila: “Radostná? Té je věru zapotřebí! Již po dlouhou dobu jsme dostávali jen nepříjemné zprávy. Co mi přinášíš?” “Landola je zde!” “Námořní kapitán?” “Ano, šťastně vplul do barcelonského přístavu a zvěstuje mi, že se obchod výborně dařil.” “Stavil se též v Mexiku?” “Pravděpodobně.” “Byl přece v Africe?” “Ano, jako dříve!” “Nesetkal se tam snad s tím starým Donem Fernando z Rodrigandů, jehož jsme nechali tak krásně zemřít, aby mohl Alfonzo po něm dědit?” “To nevím, dozvím se to teprve až s ním promluvím!” “Pojedeš tedy do Barcelony?” “Ne, uvědomím kapitána, aby přišel k nám do Rodrigan dy. Naše postavení je zde již tak otřeseno, že se nemohu

odtud ani na den vzdálit. Ostatně obdržel jsem již také znamení, že je zde náčelník. Chce se mnou mluvit.” “Kdy?” “Jako obyčejně, právě o půlnoci.” “Ach,” zvolala najednou Clara, “právě mi něco napadá! Teď se můžeme nejsnadněji dozvědět, zda je onen poručík ve spojení s náčelníkem.” “Jak to?” “Patří li poručík k lupičům, pak si zajisté nedá náčelník uklouznout tak vhodnou příležitost, aby s ním promluvil. Musíme jej pozorovat, nepůjde li dnes do parku.” “Máš pravdu! Tvůj nápad je vskutku výtečný.” “Je to tak? Bůh se stará o to, aby jeho věrní nepřišli k újmě. Běž dolů, milý příteli a poohlédni se, kde vězí poručík.” “Ohlédnu se především po jeho sluhovi, neboť je očividné, že by se náčelník na tohoto muže obrátil a ne přímo na poručíka, což by vždy bylo nápadné.” Notář se vzdálil a nemohl skutečně zvolit lepší okamžik, neboť právě, když sestupoval po schodech, potkal husara, který se po nich nahoru ubíral v prudkém chvatu a odebral se do poručíkovy světnice. “Aha, to postačí,” bručel notář. “Takový chvat neukazujeme v každé chvíli. Asi se muselo stát něco neobyčejného. Půjdu za svým cílem a budu ostražitý!” Na to prošel bránou a prošel nádvořím osvětleným dvěma lucernami. Malý kousek od brány začínaly husté křoviny vroubit po obou stranách cestu. V těchto křovinách se mohl člověk snadno ukrýt. Cortejo vlezl mezi křoviny, položil se zde celou svojí délkou na zem, tak že nemohl být viděn. Z místa, kde byl ukryt, mohl snadno poznat každou osobu, která opouštěla zámek směrem k lesu. Tak tu ležel notář více než půl hodiny, když zaslechl kroky a cinkot ostruh. Poručík z Lautreville vystoupil z brány, ohlé

dl se pozorně na všechny strany, přešel pak rychle přes nádvoří a ubíral se dál směrem k parku. “Ach,” uklouzlo notářovým ústům. “Tedy přece! Musím se především přesvědčit, kde se setkají.” Na to opustil svůj úkryt, obešel kruh, který byl osvětlen září dvou luceren a plížil se za poručíkem. Ten se vůbec nenamáhal, aby utlumil poněkud ohlas pádných kroků, vždyť si musel hrát na poručíka a nesměl jej nikdo, kdo by ho snad náhodou v parku potkal, považovat za pokrytce. Proto jej mohl také notář velmi snadno sledovat. Po nějaké chvíli zabočil poručík nalevo a vstoupil na cestu, která vedla přímo k osamocené besídce zhotovené ze stromové kůry. “Dobrá, jak jsem si to myslel,” bručel notář. “Tam v té besídce se setkají. Náhodou je mi to místo lépe známo, než jim, vyslechnu je.” Nesledoval nyní důstojníka přímo, nýbrž přeběhl rychle přes malou louku, dostal se k březovému hájku, propletl se pak nepříliš hustým křovím a spatřil blízko před sebou besídku. Opírala se o křoviny, byla zbudována jen lehounce ze slabých kůlů, takže bylo snadné, nepříliš silně pronesené slovo slyšet na místě, na němž notář stál. Navzdory tomu se připlížil ještě blíže k domku, takže se takřka dotýkal uchem slabounké zdi a naslouchal. A skutečně, slyšel uvnitř mluvit. Napřed zaslechl zcela zřetelně náčelníkův hlas, který polohlasně pravil: “Ty tedy bydlíš v zámku?” “Ano,” odvětil poručíkův hlas. “Jak se to tak rychle a příznivě přihodilo?” “Měl jsem to štěstí nebo je to pro tebe, náčelníku, neštěstí osvobodit komtesu a její přítelkyni od dvou mužů, kteří se opovážili je loupežně přepadnout.”

“Ach u čerta! Kdo to byl? Copak jsou zde mimo mne ještě jiní rytířové? Zamezil bych jim rychle řemeslo!” “To není více třeba, a sice ze dvou příčin. Za první zamezil jsem jim již řemeslo sám a za druhé, nebyli to cizí lidé, nýbrž oba patřili k tvé tlupě.” “U čerta! Kteří to byli?” “Juan a Pablo.” “Není možné. Jak se mohli opovážit urazit komtesu?” “To je tvá starost.” “Co jsi s nimi učinil?” “Jednoho jsem zastřelil a druhému jsem rozpoltil lebku. Oba jsou mrtví.” “Člověče, je to pravda?” “Ano.” “Ty jsi tedy zabil dva z tvých přátel! Víš, jaký trest je za takový čin?” “Smrt,” odvětil Mariano velmi klidně. “Já se ale tohoto trestu nebojím.” “A proč ne? Myslíš snad, že tě ušetřím, protože jsem s tebou vždy mírně nakládal?” “Nežádám o žádnou milost, nýbrž jen pouhou spravedlnost. Rozkázal jsi těm mužům, aby komtesu přepadli?” Ne ” “I IC. “Tedy jsem je nezabil, nýbrž jednoduše potrestal.” “Máš k tomu nějaké právo? Jedině já, jako náčelník, mám to právo udílet tresty.” “Vždyť jsem je ale neznal; byli zakukleni!” “Zakukleni, čím?” “Černým oděvem.” “Jako je náš?” “Ano.” “Pak jsi musel navzdory přestrojení poznat, že jsou to přátelé!”

Nastala opět přestávka. Poručík dupnul netrpělivě nohou a pak pravil velmi rozhodným tónem: “Nebyli to moji přátelé.” “Ach! A jak to?” “Já nejsem členem tvé tlupy. Přijal jsi mne a vychoval, byl jsem sice vždy u vás, ty jsi však zapomněl, odejmout mi přísahu. Nejsem tedy vůči vám vůbec zodpovědný.” “Dobrá, tedy složíš co nejdříve přísahu!” “Velmi o tom pochybuji, zda tak učiním!” “Chlapče!” Toto slovo plynulo zvolna a pronikavě z úst náčelníka, který se nemálo podivil tomu, že zde našel takový odpor. “Je to tvůj dík za ohromná dobrodiní, jimiž jsem tě zasypal?” “Mlč o svých ohromných dobrodiních!” vyrazil poručík prudce a trpkým tónem ze sebe. “Nazýváš dobrodiním to, když se násilně odcizí dítě svým rodičům a zařadí mezi lupiče?” Skrytý notář sebou trhnul. “Ach! Je to on! A ví také, že byl uloupen!” myslel si. Avšak i náčelník byl překvapen. Ulekaně ustoupil o krok zpět a pak popuzeně pravil: “Rodičům odcizen? Násilím? Koho tím míníš?” Mariano poznal teprve nyní, že nejednal chytře, když se dal strhnout zlostí. Naopak neměl dát z opatrnosti na sobě znát, že je onomu tajemství na stopě; když se to však již stalo, tedy musel jít dál a proto odvětil: “Sebe tím míním, nikoho jiného!” “Hm, ty tedy myslíš, že jsi byl někomu ukraden?” tázal se opatrně náčelník. “Ukraden a zaměněn!” “Ano, je to možné. Ale co já s tím mám co dělat? Nalezl jsem tě v lese a dosud nevím, kdo tě tam položil.”

“Nelži, náčelníku! Ty sám jsi mne rodičům ukradl!” zvolal mladík rozčileně. “Já? Dokaž to! Přísahám ti, že jsem tě neukradl!” “Ano, na to můžeš ovšem přísahat, neboť to byl jiný, kdo mne odnesl, avšak stalo se to z tvého rozkazu.” “Opakuji: dokaž to!” “Neznáš muže, který se nazýval Emanuel Sertano? Pocházel z Mataro.” “U ďasa! Kdo ti řekl o tomto jméně?” “Dále: znáš hostinec U velkého muže v Barceloně? V tomto hostinci byl zaměněn v noci z prvního na druhý den října 18.. chlapec za jiného.” “U všech čertů! Kdo ti to nabulíkoval?” “To je mé tajemství!” “Poroučím ti však, abys mi odpověděl. Poslal jsem tě do Rodrigandy, abys bděl nad Casparem Cortejem a těmi ostatními, nikoli však, abys kul proti mně pikle, které postrádají veškerou podstatu. Musím vědět, kdo ti tyto lži pověděl!” “To se nedozvíš!” “Dozvím, neboť mám moc, přinutit tě!” “Zkus to!” Poručík pronesl tato dvě slova s takovým opovržením, že náčelník rozčileně zvolal: “Myslíš snad, že se mi můžeš protivit?” “To si ovšem myslím.” “Tedy ti dokáži pravý opak!” “Na to jsem zvědav!” “Nařizuji ti, aby ses ihned vrátil zpět do sluje!” Mladík se tiše zasmál a pak pravil: “To neučiním!” “Tak, tedy hotová vzpoura!” sípal náčelník. “Ano, vzpoura,” smál se opět Mariano. “Zůstanu zde. Co by si hrabě Rodriganda pomyslel o panu z Lautreville, kdyby

jako nějaký darebák pojednou přes noc zmizel? Ostatně, v Rodrigandě se mi líbí a” dodal se zvláštním důrazem “je mi tak, jako bych náležel k hraběcí rodině.” “Člověče, mám tě donutit?” “Čím?” “Buďto mě okamžitě poslechneš, nebo tě zapíchnu!” “Nejprve počkej, co ti řeknu.” “Tedy?” “Náčelníku, nechovám vůči tobě žádnou zlost,” začal Mariano klidně, “vytrhl jsi mne sice z půdy, v němž strom mého života začal již kořenit, avšak s tvým povolením jsem si pomocí kněze osvojil vše, co je potřeba, abych sobě náležející místo v lidské společností také řádně zastával; proto se nechci mstít, a říkám ti pouze: jsme vyrovnáni! Co si nyní počnu, sám nevím, jen to jedno vím, totiž že se k vám více nevrátím. Donutit mne k tomu nemůžeš. Jsem zručnější a daleko silnější než ty a ani lstí u mne nic nepořídíš.” “Skutečně?” posmíval se náčelník. “Kdybych tak uvědomil hraběte Rodrigandu o tom, že jsi lupič, co pak?” “To by se mne především tázal, kde jsou moji přátelé, a já __ti “No, ty, snad by jsi je nezradil?” “Ano.” “Člověče,” zařval hejtman. “Uklidni se, náčelníku. Pokud se nebudu obávat něčeho zlého z vaší strany, budu mlčet. Znáš mne, a víš, že se můžeš na mé slovo spolehnout. Přísahu věrnosti jsem však nesložil a jestliže byste se o mne chtěli lstí nebo násilím pokusit, budu vás považovat za své nepřátele a budu vědět, jak se bránit. To jsem ti chtěl říci.” “Je to tvé pevné předsevzetí?” tázal se hejtman. “Ano, pevné! Ale náčelníku! Mé oči jsou znamenité a vidím navzdory temnotě velmi dobře, jak vytahuješ nůž; ty ale

nevidíš, že držím již po hodnou chvíli natažený revolver v ruce. Než by se tvůj nůž mého těla dotkl, byla by z tebe dávno mrtvola. Ať ti to slouží k výstraze pro budoucnost! Z chlapce se stal pojednou muž a ubezpečuji tě, že bude jednat mužně. Sbohem, náčelníku!” Notář slyšel, jak se mluvčí rychle vzdálil. “Mariano!” zvolal náčelník poroučejícím hlasem. Žádná odpověď. “Mariano!” zvolal opět, nyní však již hlasem bázlivým a prosebným. I nyní nedostal žádnou odpověď. Ohlas kroků odcházejícího zanikl. “U všech hromů, skutečně odešel!” mumlal náčelník. “Chce se od nás odloučit, ale to se mu nepodaří. Koho někdy držím, toho držím pevně. Prokletá myšlenka, poslat právě jej do Rodrigandy. Kdo ho asi upozornil? To se musím dozvědět!” Na to zvolna opouštěl besídku a brzy zmizel za křovím. Vždyť chtěl s Mariánem o mnohých a zcela jiných věcech promluvit a teď neuslyšel nic o tom, co se hodlal dozvědět. Za takových okolností mohl nyní notář velmi směle opustit svůj úkryt, bez obav, že by ho někdo spatřil. Navzdory tomu se ale opatrně ubíral parkem až do zámku, kde ihned vyhledal Claru, která ho s napětím očekávala. Hrabě Alfon zo byl také u ní a obě tyto spřízněné duše se nemálo zalekly, když uslyšely, že tento husarský poručík je skutečně uloupeným chlapcem. “Ó, Bože! Co si nyní máme počít?” bědovala sestra Clara. “Ten člověk již tedy tuší, kdo vlastně je?” “Ano, on to tuší, jak jsem z jeho slov snadno poznal,” odvětil notář. “Tedy stojíme na sopce, která může každým okamžikem vybuchnout. Doufám však, že nás v této bídě Bůh neopustí.”

“Eh co! Co pomůže toto pobožné broukání. Zde se jedná o činy!” mínil Alfonzo. “Ale jak pomoci?” tázala se Clara. “Především co nejrychleji. Rychlá pomoc je dvojnásobná pomoc. Tento člověk musí být okamžitě zneškodněn.” “Co myslíš pod slovem ,zneškodněn’!” tázal se notář. “Smrt!” “Hm!” “Ano, smrt. Jen mrtví mlčí, a jedná se tu pro nás o tolik, že by to byla slabost šetřit člověka, který je nám tak nebezpečný. Ostatně, vždyť je to pouhý lupič a tedy jeho odstranění je zásluhou, kterou získáme!” Sestra Clara kývala uspokojeně a velmi energicky hlavou. Advokát však pravil volně a s rozvahou: “Rozumí se ovšem samosebou, že se musí zneškodnit; má li se to stát vraždou či jiným způsobem, o tom rozhodne má rozmluva s náčelníkem. O půlnoci se dozvím, na čem jsme!” S tímto rozhodnutím se museli prozatím jak matka, tak i syn uspokojit. Krátce před půlnocí se odebral notář opět do parku. Znal tam znamenitý úkryt, kde se obyčejně s náčelníkem setkával. Náčelník již také na něho skutečně čekal. “Dal jste mi znamení, abych k vám přišel,” oslovil jej notář. “To mne těší, neboťjste mi uspořil cestu do hor. Byl bych vás musel vyhledat.” “V jaké záležitosti?” tázal se náčelník zdrženlivě. “To se ještě ptáte?” pravil notář zdánlivě udivený. “Svěřil jsem vám úkol, který není dosud vykonán!” “A proč nebyl vykonán, pane?” “Protože jste neposlal muže, nýbrž zbabělce.” “Oprávněnost této výčitky nemohu znát,” odvětil náčelník. “Nebudeme spolu hrát na schovávanou, nýbrž vyřídíme tuto věc krátce!”

“To je i moje mínění. Mluvte tedy!” “Přejete si, aby úkol, jenž jste mi dal, byl ještě nyní vykonán?” “Samozřejmě! Žádám naopak, aby se to stalo co nejrychleji.” “Dobrá. Tedy vám sdělím své podmínky.” “Podmínky? Myslím, že jsme se o nich již dříve smluvili!” “Poměry se mezitím změnily. Rozumí se samosebou, že vím, co se zde přihodilo, a ačkoli jsem nebyl přítomen, znám přece své lidi tak dobře, abych vše mohl uhodnout. Lékař byl napaden noži?” “Ano.” “Na váš výslovný rozkaz?” Notář se chvíli zdráhal, pak pravil: “Ne. Sám Pablo to tak zařídil.” “Nelžete!” pravil náčelník přísně. “Moji lidé znají rozdíl mezi kulkou a ostřím nože příliš dobře, než by dobrovolně provedli tu hloupost, napadnout jimi člověka tak silného. Vy jste chtěl zamezit veškerému hluku a zakázal jste jim střílet. Mám pravdu, či ne?” “Nemáte pravdu!” “Opravdu? Vím dobře, co říkám a nedám se oklamat. Pablo a Juan zahynuli při jiné příležitosti. Co je přimělo k tomu, aby komtesu přepadli, je mi hádankou, ale nechci mít za to, že vinu nesete vy. Avšak smrtí ostatních jste vinen. Zaplatíte mně za každého tisíc dukátů a pak budeme o vaší záležitosti dále jednat.” “Zbláznil jste se?” “Co, vy nechcete?” “Ne. Nemohu za to, že vaši lidé byli tak hloupí a dali se zabít.” “Řekl jsem vám již jednou, kdo nese vinu, a přitom zůstanu! Zaplatíte, nebo ne?”

“Ani grešli ne!” “Dobrá. Sbohem, pane!” Náčelník se obrátil k odchodu. Notář jej ale zadržel a pravil: “Co zamýšlíte udělat?” “To se brzy dozvíte, pane!” “Vždyť ale žádáte nemožné.” “Uvidíte, zeje to velmi snadno možné. Tito lidé zemřeli ve vaší službě, a proto musíte zaplatit. Přísahám vám, že mne nic neodvrátí od mého požadavku. Znáte mne, a víte tedy, že každá námitka bude mít za následek jedině zvýšení mého požadavku.” Notář přemýšlel, pak zvolna pravil: “Možná, že bych se vašim požadavkům podrobil, kdyby __íí “No, kdyby?” “Kdybyste mi za to prokázal jinou službu.” “Jakou?” “Mimo lékaře je tu ještě někdo, kdo mi stojí v cestě.” “Aha. Ten má také zmizet?” “Ano, zmizet,” přisvědčoval notář. “Jiným slovem, zemřít?” “Ovšem.” “Kdo je to?” “Důstojník.” “Tisíc hromů! Zdá se, že to bude zajímavé! Ke které posádce náleží onen důstojník?” “K žádné posádce, on je nyní na dovolené. Není to také žádný Španěl, nýbrž Francouz.” “U všech ďasů!” zvolal náčelník překvapeně, a bylo snadné poznat, že začínal tušit, o koho tu běží. “Francouz? Co máte s cizozemcem co dělat?” “Rozličné věci! On je husarským poručíkem.”

“Kde ho mohu nalézt?” “Zde v Rodrigandě.” “A jak se jmenuje?” “Alfred de Lautreville.” “Alfred de - hm!” bručel náčelník. “To jméno neznám!” “To vám věřím,” podotkl notář jízlivě. “Ostatně máte s ním navzdory tomu, že jej neznáte, přece něco k upravení.” “Jak to myslíte?” “Je to totiž stejný člověk, který usmrtil Juana a Pabla. Chcete ho beze všeho propustit?” “Propustit? Ani mě nenapadne!” pravil zdlouhavě náčelník. “Avšak co máte vy s ním co dělat?” “Vždyť jsem vám již řekl. Stojí mi v cestě.” “Proč?” “Po tom vám nic není! Chcete tento obchod převzít nebo ne?” “Hm, to si musím rozmyslet.” “Rozvažte, ale rychle! Nemohu li se na vás spolehnout, obrátím se na jiného, který mne lépe obslouží, než vy se svými lidmi.” “Toho bych rád viděl! Netrpím žádnou konkurenci; to mi můžete věřit, pane! Ostatně onen Francouz již patří mně, jelikož zavraždil dva z mých lidí, a kdo by se mně tu pletl do řemesla, ten by měl co dělat se mnou. To si pamatujte!” “Pomalu! Znamená to snad, že se ten chlap nachází pod vaší ochranou!?” “Ne,” odvětil náčelník; “naopak, to znamená, že propadl mé pomstě, a tu si nedám vzít. Francouz musí zmizet!” “Totiž jinými slovy, on zemře?” “Zemřít? Ne, v žádném případě! Zamýšlím s ním něco jiného. Dávám vám však slovo na to, že nebude více překážet.”

Notář nyní věděl, na čem je; nedal však na sobě nic znát, a pravil: “Chci vám věřit, náčelníku. Dám vám tedy tisíc dukátů za každého mrtvého, a za to musí Němec zemřít a Francouz zmizet.” “Vyhovím vaší vůli, pak ale musíte doplatit za Němce oněch pět set a za Francouze též tolik dukátů.” “Vy jste zloděj!” “No, no,” smál se lupič. “Člověk chce žít a k tomu jsou třeba peníze.” “Dobrá, máte je mít!” “Kdy?” “Po vykonané práci.” “Potřebuji ihned peníze. Zaplaťte polovinu!” “Nemám v této chvíli peníze. Vykonejte svou povinnost a pak obdržíte vše najednou. Není li vám to vhod, tedy nebude z celého obchodu nic.” “Je li tomu tak, tedy musím mít ohled,” mínil váhavě náčelník. “Avšak nedomnívejte se, že byste mne mohl jen o jediný dukát ošidit!” “Kdy vykonáte své dílo?” “Brzy; den nelze přesně ustanovit. Přejete si ještě něco?” “Ne.” “Tedy jsme pro dnešek hotovi. Sbohem, pane.” “Dobrou noc!” Lupič zmizel a notář kráčel volným krokem k zámku. “Hahaha!” smál se tiše a jízlivě, “myslíš, že mne ošálíš, ty stará liško, ó, to se ti nepodaří. Předejdu tě a vezmu věc do vlastních rukou!” Druhého dne zrána nesla kastelánka doktoru Sternauovi kávu k snídani. Vstoupila bez okolků a chtěla kávu postavit na stůl. Sternau ji však zadržel.

“Děkuji vám, paní,” pravil, “dejte mi sklenici mléka, nesmím pít kávu.” “Nesmíte pít kávu?” tázala se udiveně. “Copak jste snad nemocen, milý pane?” “Ne. Je to něco jiného. Mám něco na práci, přičemž je třeba úplný klid všech smyslů, a to přece víte, že káva rozčilu je.” “To musí být něco velmi důležitého!” “Ovšem, proste Boha, aby se mně dílo podařilo! Budu operovat oči pana hraběte.” Při těchto slovech pustila Elvíra veškeré nádobí na kávu na zem a spráskla ruce nad hlavou. “Oči operovat!” zvolala. “Ó Bože, je to pravda?” “Ovšem. Avšak jak to souvisí s koflíky na kávu?” “Pane, přece nemohu ruce s konvicemi nad hlavou sprásknout, to říká můj Alimpo také; proto jsem to upustila.” “Vždyť jste to mohla napřed postavit na stůl. Ostatně vás žádám, aby se kastelán postaral o to, aby v celém zámku panoval dnes úplný klid a pokoj. Okna v ložnici nechť se po operaci ihned zakryjí záclonami. Poproste komtesu a ona vše potřebné zařídí, a nyní bych prosil o mléko!” “Ano, to obdržíte ihned. Ach, co řekne můj Alimpo, až uslyší o operaci! Spěchám, běžím, již letím! Bůh ať nám dopřeje zdar!” Nechala rozbité nádobí prozatím ležet a opustila světnici s pohyby, které nazývala letem, které se ale více podobaly kývání. Když vstoupil Sternau po nějaké době do salonu, byl ihned zasypán četnými otázkami. “Je pravda, pane, že bude milostivý pan hrabě dnes operován?” tázala se Clara. “Ano!” “Tedy skutečně!” zvolal notář.

“Ovšem!” zněla odpověď doktora. Tu přistoupil k němu mladý hrabě a pravil zamračeně a přísným hlasem: “Pane, vyzývám vás, abyste si tu věc ještě jednou rozmyslel. Jste přesvědčen, že se vám operace zdaří?” “Ne, doufám ale, že se zdaň.” “Doufám! Na základě takové pochybné naděje podnikáte tak důležité dílo. Můžete se z toho před Bohem a svým svědomím zodpovídat?” “Ano!” zněla pevná a určitá odpověď. “Tedy žádám, jako syn nemocného, abyste přivolal některé vynikající lékaře!” Sternau se usmál a pravil: “Nemám ani nejmenší chuť, opakovat scény, které jsou již bohudík za námi. Ostatně je pro mne přání pana hraběte tak rozhodující, že nemohu vzít ohled na názor jiné osoby.” “Ach, to má být urážka?” sípěl Alfonzo. “Urazit někoho jsem neměl v úmyslu,” odvětil Sternau lhostejně. “I já trvám na tom, aby pomáhali jiní lékaři!” zvolal notář. “Já rovněž!” přizvukovala Clara. “Sdělil jsem vám své rozhodnutí a nevidím důvod na něm něco změnit,” pronesl Sternau. “Oho! Kdopak zde má vlastně co poroučet?” tázal se Alfonzo. “Myslím, že jsem k tomu v první řadě povolán já!” “A já jakožto zástupce pana hraběte nejsem zvyklý na takový tón!” připojil se Cortejo. Sternau se zamračil a pravil velmi vážně a s důrazem: “Pánové, dávám vám k úvaze, že zde má co poroučet jedině lékař a nikdo jiný. Operace bude zahájena za deset minut. Každé vyrušení co nejrozhodněji odmítnu.” “Na to bych se podíval!” zvolal Alfonzo.

“No, zkuste to!” odvětil lékař klidně. “Upozorňuji vás, že může i to nejmenší rozčilení hraběti uškodit a činím vás zodpovědným za vše, co by se pak mohlo stát.” “Budeme přítomni!” mínil Alfonzo. “Budu ovšem potřebovat nějakou pomoc, kdo mi ji však má poskytnout, o tom rozhodnu jedině já. Říkám se vší otevřeností, že mi to připadá, jako by zde byly některé osoby, jimž by bylo případné uzdravení pana hraběte trním v očích, a podle toho se budu řídit. Slečno komteso, smím vás prosit, abyste mi byla při operaci nápomocna?” “Ó, jak ráda učiním, co mé síly stačí,” odvětila. “Nebude to přesahovat vaše sfly a city. Dámské pomoci je třeba. Snad by byla slečna Amalie tak laskavá, přidružit se k vám?” “Děkuji vám, že ve mne skládáte tuto důvěru,” odvětila Angličanka. “A já?” tázala se Clara. “Vás nesmím obtěžovat!” odpověděl Sternau krátce a chladně. “A proč?” tázala se ostře. “Vaše smysly postrádají nutnou pevnost.” “Jak to chcete dokázat?” tázala se opět a pohlédla vyzývavě na lékaře. “Při pohledu na moji nepatrnou ránu jste byla tak slabá, že jsem vás musel zachytit, jak chcete pak vydržet při operaci trvající dlouho dobu!” “Já však musím pevně stát na tom, abych byl přítomen,” pravil Alfonzo. “Já však to musím zcela určitě odepřít. Nepotřebuji žádného pána. Jen jediného požádám o nějakou laskavost. Pane z Lautreville, mohu na vás spoléhat?” “Jsem vám k službám!” odvětil Mariano rychle.

“Mám k vám prazvláštní prosbu, jsem však přesvědčen, že mi ji splníte.” “Jen mluvte!” “Znáte okna od komnaty pana hraběte?” “Ano.” “Tedy vás žádám, abyste podnikl po tu dobu, kdy bude operace, pod těmito okny malou procházku. Vaše přítomnost v těchto místech mi bude nejlepší zárukou, že není třeba bát se nějakého nebezpečného vyrušení z této strany.” Poručík pohlédl významně na doktora a pravil: “Uhodl jsem, co míníte, a rád jsem vám k službám, neboť je to pro mne čest, bdít nad podnikem, který má šlechetnému muži pomoci k navrácení zraku.” “Čestné?” posmíval se Alfonzo. “Je to hanba, ano hanba, dát se vodit od lékaře na řetěze jako nějaký pes.” Tu přiskočil Mariano dvěma skoky k němu a pravil: “Vezmete toto slovo okamžitě zpět?” “Ne!” zněla zlostná odpověď. “Naopak stojím na něm.” “Dobrá, pak mi ale dáte ono zadostiučinění, jaké je zvykem mezi šlechtici.” “Vy? Šlechtic?” zvolal Alfonzo. “Vždyť jste -!” Nemohl dále mluvit, neboť notář byl jedním skokem u něho a položil mu ruku na ústa. “Zadržte, pane hrabě!” varoval, “není tu ani pravá doba ani pravé místo k podobným rozmluvám.” “To je i moje mínění,” pravil lékař. “Ostatně pane z Lautreville, bude li vám třeba sekundanta, jsem velmi rád k službám. Nyní vás a slečny však prosím, abyste mne následovali.” Obě dívky byly tak ustrašeny, že takřka mechanicky šly za lékařem, také poručík se vzdálil, aniž by byl vrhl jediný pohled na ostatní. Ti čekali mlčky, až ohlas kroků zanikl, pak pravil notář:

“Jsi neopatrný. Málem bys byl všechno prozradil.” “Co by to bylo vadilo!” zlobil se Alfonzo. “Jaká by to byla rozkoš, vidět tváře těch lidí, kdybych jim řekl, že ten chlap je sprostý zbojník!” “A jaká by to byla rozkoš, kdyby ti pak řekl, že patří na tvoje místo! On to netuší, on to ví určitě, a zdá se mi, že chce jen ještě vypátrat tvůj původ. Postarám se ale o to, aby nás více neobtěžoval!” “A ten člověk, ten doktor!” zlobila se Clara. “Nevystupoval tak, jako by on byl pánem na Rodrigandě? Tito, hříšníci obcházejí světem, jako řvoucí lvi a hledají, koho by pohltili. Avšak spravedlivý Bůh je potrestá a porazí všechny.” “Jako se postaral o to, aby doktor nebyl vyrušován!” bručel notář. “A přece, navzdory tomu musíme operaci přerušit. Vždyť sám lékař povídal, že každé rozčilení nemocnému uškodí. Ó, zasadíme se o to způsobit rozčilení, které by zničilo výsledek operace.” Zatímco připravovali v saloně tyto nepřátelské plány, vstoupil lékař s oběma dámami k hraběti. Postavil dva sloužící ke dveřím předsíně a pak zamknul. Hrabě na něho již čekal a odvětil přívětivě na jeho pozdrav. “Koho mi tu přivádíte, pane?” tázal se, když zaslechl lehounký krok dam. “Vedu vám slečnu Rositu a slečnu Amalii Lindsayovou, na jejichž jemné ruce se mohu více spolehnout, než na jinou pomoc.” “Děkuji vám, pane doktore, vyhověl jste tím mému tajnému přání. Kde je můj syn?” “Je v saloně a musím ho omluvit. Musel jsem totiž jeho doprovod odmítnout.” “Budou mít dámy dost vytrvalosti, pane?”

“Myslím, že vás v tomto směru mohu upokojit, pane hrabě. Tato operace není založena na tom, aby příliš rozrušila smysly pozorovatele. Dovolte však, abych se směl otázat, jaká je vaše mysl?” Obličej hraběte se pokryl veselým, důvěryplným úsměvem, když odvětil a sepnul ruce: “Poradil jsem se s Bohem a vkládám svůj zrak beze všeho otálení do vašich rukou. Zdálo se mi, že jste mi otevřel oči, viděl jsem ten krásný božský svět, pohlédl jsem do tváře svého milého dítěte, viděl jsem také vás a poručíka, avšak,” pravil s povzdechem, “neviděl jsem svého syna, nýbrž cizince, jehož tváři a mluvě jsem nerozuměl. Co to zde máte, slyším kovový zvuk.” “Jsou to moje nástroje.” “Smím je vzít do rukou?” “Ano, nepatřím k těm lékařům, kteří pokládají nemocného vždy za slabšího, než skutečně je. Seznamte se s nástroji dříve, než jich použiji!” Podal na to hraběti jeden nástroj po druhém. Ten je vážil v rukou a pak klidně pravil: “Tyto nástroje mne nelekají. Jsou to pomůcky vašeho ducha a vaší zručnosti, které musím mít rád a jimž se ochotně svěřuji. Kdy začneme?” “Ihned, dovolte však, abych se především sám zkoušel!” Na to si vytrhl vlas z hlavy a držel jej proti bělounké zdi, chtěl se takto přesvědčit, je li jeho ruka dost pevná. Tento pokus se musel zdařit, neboť spokojeně kývnul hlavou, upravil postel podle potřeby, položil si nástroje k ruce a pak vysvětlil dámám, jak mu mají být nápomocny. Když se ještě jednou přesvědčil, že neopomenul ani to nejmenší, přistoupil k oknu a pohlížel k modré obloze. Nebylo slyšet ani slovo; jeho rty se nepohybovaly, navzdory tomu však tento okamžik

učinil na obě dívky hluboký dojem a Rosita lehounce objala otce a šeptala mu se slzami v očích: “Otče, on se modlí.” “Tušil jsem to,” odvětil hrabě také tiše. “On mne zachrání, nebo nikdo!” Mimo tři spojence nebylo v tomto okamžiku v zámku snad nikoho, kdo by se nebyl z hloubi duše modlil, aby se těžké dílo podařilo. I poručík, který se tiše procházel pod okny, sepjal mimoděk ruce. “Bože, pane můj!” šeptal pobožně, “buď milostivý a vyslyš i prosbu lupiče! Dej očím hraběte opět sluneční světlo a chci tě velebit na věčnost. Amen!” Uplynulo asi půl hodiny, co se nacházel Mariano na svém stanovišti, když vystoupil hrabě Alfonzo z brány. Vypravil se na lov a vedl dva psy na provaze. Sloužící kývali udiveně hlavou nad tím, že tento muž může jít na hon v době, kdy se měl rozhodnout osud jeho otce. Právě když se ubíral poblíž poručíka, uviděl na vrcholu blízkého stromu sedět vránu. Rychle strhl z ramene pušku a namířil. “Krásný terč! Pluto, Pollux, pozor!” Chtěl spustit, nezbyl mu však čas. “Bídníku!” zvolal někdo za ním. Dál neslyšel nic víc, nýbrž hučelo mu to v uších jako nějaký vodopád, zatemnilo se mu v očích a vyšel mu dech. Mariano k němu přiskočil, uchopil jej jednou rukou za chřtán a druhou mu vyrval pušku z ruky. Pod ohromným tlakem této pěsti klesl mladý hrabě bez vědomí k zemi. Ani žádný z psů neučinil pohyb k jeho ochraně; i ta zvířata jej nenáviděla, i jim byl protivný. Někteří sloužící pozorovali celý tento děj a přišli nyní na pomoc. Mezi nimi byl také kastelán.

“Ó, svatá madonno, on chtěl vystřelit!” bědoval dobrácký Alimpo. “On chtěl pana doktora vyrušit! To říká má Elvíra také! Co s ním máme udělat?” “Nic,” odvětil poručík. “Kdyby jste se ho dotkli, pak by se vám pomstil!” “Tedy není úplně mrtev?” “Ne, schází mu jenom dech.” “Ach, kdyby byl mrtev ach ach. To by bylo škoda tak mladého pána!” Na kastelánovi bylo však možné pozorovat, že chtěl říci pravý opak. “Nestarejte se o něj. Zanesu ho tam, kde nemůže škodit.” Poručík zdvihl Alfonza ze země, nesl jej do zámku, sešel po schodech dolů a položil jej do jedné z četných sklepních místností. Tu uzamkl, vzal klíč k sobě a odebral se opět na svou hlídku. Za několik okamžiků na to byla povolána kastelánka do světnice hraběte. Když vstoupila po špičkách do komnaty, seděl hrabě ve vysoké lenošce a lékař byl právě zaměstnán tím, že mu upravoval obvaz kolem očí. “Teď zakryjte všechna okna,” pravil doktor. “Dosud jsem potřeboval světlo, nyní však musíme i světlé stěny přikrýt avšak žádný šramot, prosím!” Ve světnici bylo dosud dobře cítit zvláštní zápach chloroformu. Obličej hraběte byl, pokud ho bylo vidět, na smrt bledý, jeho hlas zněl sice slabě, avšak pevně, když pravil: “Pane doktore, budete upřímný?” “Ano, pane hrabě!” odvětil doktor a jeho oči zářily. “Zda ři lo zdařilo se vám to?” “Jste dost silný, abyste snesl pravdu?” “Ano, pane. Avšak vaše otázka mi již říká, že nemám naději!” “Ne, pane hrabě, to neříká, avšak i radost někdy škodí!”

“Ó, Bože, tedy smím doufat?” “Hm, ano.” “Jak mnoho?” “Podle toho, jak se zachováte, vůbec, málo, nebo velmi mnoho. Prosím vás, zůstaňte klidný, zítra vám budu moci říct více.” Hrabě povzdychl. Rosita však uchopila lékařovu ruku a šeptala tak, aby to otec neslyšel: “Prosím, buďte ke mně upřímný!” Tu zazářil lékařův mužný obličej radostí a pýchou, jeho prsa se zdvihla pod hlubokým, osvobozujícím vydechnutím, a on odvětil také šeptem: “Podařilo se to!” “Ó, milý Bože. Otec bude opět vidět?” “Ano, avšak prosím tiše. Radost je právě tak nebezpečná, jako každé jiné vyrušení.” V té chvíli se nemohla Rosita víc ovládnout. Vzdor přítomnosti kastelánky a přítelkyně ovinula své rámě kolem jeho krku a nastavila mu své plné kvetoucí rty k vroucímu políbení. Dobrá Elvíra by při pohledu na to byla málem překvapeně vykřikla, naštěstí se však zavčas vzpamatovala a potěšila se myšlenkou: “To se musí můj Alimpo také dozvědět. Ó, svatý Lorenzo, jak se bude divit a radovat!” I slečna Amalie se nemálo podivila. Nemohla však jinak jednat, musela dát své přítelkyni za pravdu. Přivinula ji k sobě a vtiskla beze slova polibek na rty, které okamžik předtím se dotkly lékařových úst. Ten opustil na okamžik světnici, aby vystřídal poručíka. “Ach, hotovo, pane?” tázal se, když jej spatřil. “Ano.”

“A jak to - ale, vždyť se nemusím ptát; vaše oči říkají zřetelně, že jste nebyl nešťastný.” “Ne, u Boha ne! Operace se vydařila lip, než jsem sám očekával; musí se to však před nemocným ještě tajit. Co to máte za pušku?” “Náleží panu Alfonzovi, jehož jsem zatknul,” odvětil Mariano temně. “Zatknul? Proč? Jak to?” Poručík vyprávěl celou událost a lékař naslouchal se vzrůstajícím hněvem. Když ukončil své vypravování, zvolal lékař: “Jaký je to člověk! Jaká je to hanebnost! To se nemohlo stát bez úmyslu! A to má být syn takového otce?” Mariano by se byl málem prozradil, ještě se však zdržel a lékař pokračoval: “Co s ním nyní zamýšlíte udělat?” “To ponechám na vás, pane. Vy musíte nejlépe vědět, je li nebezpečný!” “Kdyby byl předtím vystřelil, tak se mohlo velmi snadno přihodit, že by se hrabě z omámení probudil a operaci tím zmařil. Nyní však - hm, zaveďte mne k němu, promluvím s ním.” Odebrali se tedy ke sklepení a poručík odemknul. Hrabě Alfonzo zaslechl jejich příchod a stál za dveřmi; chtěl se pěstmi vrhnout na poručíka, avšak lékař jej uchopil za obě ruce a držel jej tak pevně, že se nemohl ani hnout. “Lupiči! Vrazi!” sípal Alfonzo. “Nadávejte, jak chcete, pane!” pravil Sternau. “Co takový člověk žvaní, to se nás netýká. Osvobodíme vás, dříve však musíme s vámi ještě promluvit.” “Táhněte odtud, vy darebáci! Dám vás vyhodit před dveře!” “Jen tiše, pane! Nepustím vás dříve, dokud mne klidně nevyslechnete.”

“Mluvte tedy,” zuřil Alfonzo. “Musím vám říct, že vaše chování je mně nanejvýš podezřelé. Nemohu se sice dopátrat příčiny, avšak priblížíte li se ke svému otci dřív, nebo podniknete li to nejmenší, co by mu mohlo uškodit, pak zveřejním vaše chování ve všech novinách a odevzdám vás soudu!” “Učiňte tak, no učiňte!” zvolal hrabě. “Já vás za to pak dám zbičovat.” To bylo již i pro horkokrevného poručíka přespříliš. Chtěl své tajemství co nejpečlivěji skrývat, nyní se však nemohl více přemáhat. Položil Alfonzovi pěst na rameno a zvolal: “Člověče, prones ještě jednou podobnou vyhrůžku a srazím tě k zemi! Myslíš si, že se nemusíš obávat soudu, ty a tvoji roztomilí rodiče? Státní žalobce ať rozhodne o tom, jsi li rozený hrabě z Rodrigandy! Kliď se odtud, hanebníku!” Při těchto slovech zasadil Alfonzovi takovou strašnou ránu, že ten z rukou lékaře, které ho přece tak pevně držely, odletěl až k protější zdi. Zavrávoral, rychle se však vzpamatoval a letěl po schodech nahoru. “Proboha, co to bylo?” tázal se lékař. “Tento člověk není pravým synem hraběte Emanuela?” Teprve nyní zpozoroval mladík chybu, které se dopustil. Přejel si rukou přes rozpálené čelo a pravil: “Umíte mlčet, pane?” “Ano,” odvětil Sternau jednoduše a srdečně. “Mám vás rád; jste muž, jak má být. Chcete být mým přítelem?” “Rád, velmi rád, neboť i já vás ctím, pane. Zde je má ruka!” “Vyplňte tedy jednu prosbu,” prosil Mariano pokládaje svou pravici do ruky lékaře. “Kterou?” “Mlčte ještě o tom, co jste právě zaslechl!”

“Řekněte mně nejdříve, jestli jste mluvil pravdu!” “Myslím, že je to pravda. Potřebuji však čas, abych tuto zapletenou záležitost náležitě vyšetřil. Do té doby je však třeba naprostá mlčenlivost.” “Dobrá, budu mlčet, avšak pod jednou podmínkou, že se totiž jako váš přítel mohu později spoléhat na vaši důvěru.” “Ano, to můžete, při Bohu Všemohoucím, to můžete, pane!” “Ať tedy tato záležitost prozatím odpočívá, ačkoliv se budu s ní v myšlenkách velmi mnoho zabývat. Nyní však musím co nejrychleji k hraběti, neboť se dá očekávat, že onen bídník běžel k němu, aby zničil mé úspěchy.” Naštěstí tomu tak nebylo, neboť Alfonzo pádil přímo ke Claře. “Matko,” zvolal, “pošlete ihned pro otce! Stalo se něco neslýchaného!” Sestra Clara povstala poděšeně z pohovky. “Dobrotivé nebe, jaká je to neopatrnost!” zlobila se. “Vždyť křičíš, jako by tě nemohl nikdo slyšet. Co se přihodilo?” “Bídáctví, jako dosud žádné; neslýchaná drzost! Tvé děvče není v předsíni, doběhnu raději pro otce sám.” Odešel rychle odtud a vrátil se zakrátko s notářem, načež vyprávěl, co se přihodilo. Oba staří se ulekli. “Co mám dělat, poraďte mi!” zvolal rozčilený Alfonzo. Notář povstal a pravil přísným hlasem: “Mlčet, mlčet budeš! Udělal jsi ohromnou chybu. Kdopak ti poručil, abys pod oknem hraběte střílel, he? Uvedl jsi sebe a celý náš plán do největšího nebezpečí. Není zde jiné pomoci, musíme ihned do Barcelony ke kapitánu Landolovi. Dostal jsem právě od něho list, že nemůže přijet, jelikož musí dohlížet na nakládám zboží. Kormidelník, jehož prací to vlastně je, onemocněl.”

“Kdy odjedeš?” tázala se Clara. “Hned, za půl hodiny. Žádám však úplnou poslušnost! Uslyším li o nějaké nové neopatrnosti, pak ti odepřu veškerou pomoc. Rozumíš, chlapíku! Teď jdi!” To Alfonzo neočekával. Dosud nikdy s ním otec takhle nemluvil, navzdory tomu se neodvážil odmlouvat a opustil komnatu. Tři dny na to se zrána procházel poručík s doktorem v parku. Po celé tyto tři dny Sternau ani okamžik hraběte neopustil, až nyní, kdy chtěl na okamžik do sebe vdechnout vonný lesní vzduch. U jednoho květinového záhonu se setkali s kastelánkou, která tu trhala květy do zástěry. “Dobré jitro, pánové!” pozdravovala je již zdaleka. “Pohlédněte na tyto překrásné růže! Ano, dnes musím vyhledat ty nejkrásnější květiny, to pravil také můj Alimpo.” “Co to máte s tím dnešním dnem?” tázal se Sternau. “Jak? Vy to nevíte?” tázala se udiveně. “Ne.” “Dnes jsou narozeniny naší milé slečny komtesy.” “Tak? Opravdu? Ó, to jí musím blahopřát.” “Ovšem! Je již vzhůru. I milostivý pan hrabě již povstal a poslal mne do zahrady. Chce jí ve svém pokoji blahopřát” “O tom mně ale dokonce nic neřekl!” mínil lékař. “Snad vás tak chtěl překvapit. Dary došly již včera. Jděte nahoru, můžete být nápomocen.” Pět minut nato byl Sternau u hraběte zaměstnán pomáhat jemu a kastelánce při rovnání a okrašlování bohatých darů. Za chvíli odešla Elvíra pro Rositu. Sternau se chtěl také vzdálit, avšak hrabě to nepřipustil. “Zůstaňte, pane doktore. Vaše přítomnost zdvojnásobí mou radost.”

Komtesa vstoupila. Měla na sobě jednoduché, bflé polo nedbalky, které rozkošně zahalovaly krásné formy její královské postavy. Podala oběma mužům něžnou ruku, těšila se dětinsky z tohoto překvapení a děkovala otci vroucným objetím. “Elvíra mi řekla, že i vy jste se s nimi staral, způsobit mně radost. Děkuji vám za to,” pravila ke Sternauovi. Ten vtiskl na ruku, kterou mu opět podala, vroucí políbení a pravil: “Co jsem učinil, bylo pouhou maličkostí; avšak dovolíte li, abych se tedy osmělil, oslavit tento den skutečným darem. Smím?” Ona se začervenala, přece však pravila: “Z vašich rukou je pro mne každý dar i sebemenší cenný.” “Tedy se toho odvážím. Bůh ať mi k tomu dá své požehnání!” Na to přistoupil k hraběti a sňal mu obvaz z očí. “Odvraťte se od okna, pane hrabě!” prosil a třásl se očekáváním. “Vidíte své dítě?” To vše se udalo tak rychle, že měl hrabě dosud své oči zavřené, i když byl obvaz sňat. Stál u stolu pokrytého květinami, opíral se rukou o něj, a nevěděl co se s ním děje. Konečně se vzpamatoval a šeptal: “Jak slavný je to den! Jaký svatý okamžik! Ó, Ježíši, Bože můj, dej, aby se to podařilo.” Třásl se na celém těle a otevřel pozvolna oči. Sternau stál za ním a nemohl tudíž jeho tvář pozorovat; viděl ale, jak se ruce hraběte touhou a rozkoší pozdvihly, jak učinil několik kroků, své dceři vstříc, a jak přitom zvolal: “Nebesa! Je to pravda? Není to sen? Vidím! Vidím anděla, anděla tak krásného, spanilého, čistého, rozkošného! Pane doktore, je to skutečnost?”

“Ano, je to skutečnost!” odvětil Sternau hlubokým, pohnutým hlasem a jeho oči se naplnily slzami. “Ó, buď Bohu chvála, tedy je to pravda! A ten anděl zde, kdo je to?” “Otče, myslíš přece mne! Ty mne vidíš! Vidím to na Tvých očích!” jásala Rosila a vrhla se do otcovy roztažené náruče. Ten byl tak překonán rozkoší, že klesl zpět na pohovku a zavřel oči. “Proboha,” zvolala Rosita, “on omdlel; snad to bude jemu a jeho očím škodit!” “Nemějte žádné starosti, slečno!” prosil Sternau. “On je jen rozrušen, nikoliv však v mdlobách. A jeho oči jsou zdravé, těm tato radost neuškodí.” “Ano, neuškodí jim!” šeptal hrabě blaženě se usmívaje. “Cítím to. Mohu je otevřít.” Pozvolna opět otevřel své oči a vdechoval do sebe blaženost z rozkošného pohledu svého překrásného dítěte. Rosita chvíli jásala, chvíli plakala, líbala vroucně zesílené oči svého otce, odskočila od něho a vrhla se bez starosti do doktorovy náruče; hned se ale zase vytrhla a padla s hlasitými výrazy radosti svému otci kolem krku. Ten nemohl odvrátit svůj zrak od jejích rysů. Tiskl ji k sobě, Ubal ji a dával jí nejsladší jména. A mezitím sepjal nejméně desetkrát své ruce, aby děkoval Bohu za nevýslovnou radost této hodiny. Konečně se však upamatoval na jinou povinnost a pravil: “Ale, pane doktore, na vás zapomínám docela! Prosím, přistupte blíž, abych spatřil muže, jemuž za toto všechno mám co děkovat!” Sternau přistoupil k němu a podal mu ruku. Dosud se slzy třpytily v jeho očích. Hrabě uchopil nabízenou lékařovu pravici láskyplně mezi obě své ruce a pohlížel mu dlouho, dlouho mlčky do tváře.

“Ano,” pravil konečně. “Tak jsem si vás představoval, tak vysokého a silného, tak pyšného a skromného, tak pravdivého a mužného, tak upřímného a přívětivého. Pane, nemohu vám děkovat, avšak náležím vám, pokud budu žít!” Na to přivinul Sternaua k sobě a líbal jej, jako by byl jeho synem. “A nyní ostatní, pane doktore!” prosil. “Pane hrabě, uspokojte se prozatím tím, co jste viděl!” odvětil doktor. “Šetřte se a počkejte do odpoledne a budete za toto odřeknutí odměněn.” “Ani syna nemám vidět?” “Ne, ani toho ne!” prosil Sternau, jemuž pojednou dobrá myšlenka prolétla hlavou. “Slečnu Rositu jste již viděl, ostatní uvidíte k večeru, až pozbudou sluneční paprsky své ostří. Prosím, uposlechněte mne jen ještě tentokrát.” “Uposlechnu,” pravil hrabě. “Nechci se ale jen sám radovat; Rosito, postarej se o to, aby se celá Rodriganda těšila se mnou. Uspořádej slavnost, velkou slavnost, a každý, kdo má nějakou prosbu, ať ji přednese tobě, ne panu Casparovi nebo Alfonzovi, nýbrž tobě, Rosito, a bude li to možné, tak ji vyplním. Všichni úředníci ať dostanou darem měsíční služné. Ó však já se - -.” Hrabě chvíli přemýšlel, pak pravil ke Sternauovi: “Pane, máte příbuzné?” “Matku a sestru,” zněla odpověď. “V Německu?” “Ano, v Mainzu.” “Myslíte, že mohu číst?” “Můžete, ale ještě nesmíte.” “Ani několik slov ne?” “To vám mohu dovolit.” “Nebo psát? Jen jediný řádek, nebo dva, více ne!” “Je to naléhavě třeba?”

“Ano.” “Pište tedy, ne však obrácen obličejem proti oknu!” Hrabě přistoupil k psacímu stolku, vyndal z něho jakýsi tiskopis a vyplnil jej. Pak jej složil a podal své dceři. “Zde, Rosilo, milé dítě,” pravil, “popros ho, aby přijal tato slova jako vděčnou vzpomínku na dnešní den, ne ode mne, nýbrž od tebe, a ne pro sebe, ale pro matku a svou sestru. Co vykonal on, to nelze odměnit, jeho matce a sestře však musíme říci, jak jej máme rádi a jak nám zůstane nezapomenutelný!” Rosita vzala papír a podávala jej Sternauovi. Ten ustoupil dva kroky zpět a nastavil ruce jako na obranu. “Věděla jsem to,” pravila a začervenala se; “avšak rozumějte mi dobře; ne vy máte dostat dar, naopak. Vy nám máte prokázat přátelskou službu, a to právo vám jistě nepřísluší, abyste odmítnul něco, co ne vám, ale jiným má náležet.” A když i teď zůstal na svém místě, tu přistoupila těsně k němu, vložila mu papír do ruky a šeptala: “Karle, prosím tě, přijmi to!” Tomu nemohl odolat. Stiskl oběma ruku na důkaz díku, avšak odešel. Když rozbalil v komnatě své papíry, poznal, že je to poukázka na sto tisíc stříbrných piastrů, vskutku šlechtická odměna, pomocí které se stal pojednou samostatným mužem. Když tak rychle hraběte opustil, pravila k tomu Rosita: “Myslíš si otče, že jsi jej urazil?” “Myslím že ne, milé dítě, nesmí pohlížet na peníze, ale na smýšlení. Srdce mé je plné vděčnosti, nemohl jsem jinak i jednat. Nemá to být odměna, nebo mzda, vždyť je vše jeho co mi náleží, řekni mu to, Rosito! Nyní si však pospěš a postarej se o to, aby se vše se mnou těšilo!” Když se hrabě poprvé zmínil o panu Casparovi, tu se dopustil malého zapomenutí. Notář by dnes nemohl žádnou

prosbu přijmout, neboť již před třemi dny odejel do Barcelony. V přístavu tohoto města byl zakotven mezi jinými loďmi i trojstěžník, který na své přídi nesl název “La Pendola.” Toto slovo znamená v naší řeči “Péro,” což ovšem každému neznalému při velké, těžké kupecké lodi s třemi stěžni se muselo zdát podivné; námořník by se ale nebyl vůbec divil tomuto jménu. Bylo sice možné poznat, že loď “Péro” nebyla zbudována v americké loděnici, stavěna byla ale přece jen podle amerického vzoru. Podle seřazení plachet a štíhlosti celé lodi se dalo soudit, zeje “Péro” lodí zvláště rychlou a že letí jako “péro” přes vlny. Ovšem podobné lodi přicházívají velmi snadno k úrazu; “zlomí vaz,” jak říkávají námořníci a je k jejich vedení potřeba námořníka v každém ohledu vynikajícího. Takovým vynikajícím námořníkem byl také kapitán San chez Landola; o kterém již byla řeč. Všichni kdo ho znali jednohlasně tvrdili, že je navzdory španělskému jménu pravým Američanem, který se ani ďábla nebojí, a kdyby to okolnosti přikazovaly, byl by i celým peklem proplul, aniž by nejmenší části své lodi poškodil. Tento kapitán znal všechna moře a všechny přístavy a pravilo se o něm, že je mu každý náklad dobrý, když při tom jen hodně vydělá. Vyskytly se dokonce i takové pověsti, že neopovrhne někdy ani černochy, ačkoliv bylo otroctví již dávno, alespoň na papíře, odstraněno, a při tom ještě bylo třeba obávat se křižujících válečných lodí. Loď tohoto kapitána byla tedy zakotvena v přístavu Barcelona; kapitán sám se dnes uzavřel s notářem Cortejem do kajuty, kde mohl bez vyrušení rozmlouvat o “obchodech”. Před notářem ležela hromada papírů, které právě přepočítal. Odložil na to pero, a pravil:

“Jsem s vámi spokojen, Landolo. Můj podíl činí třicet tisíc dukátů a pravím vám otevřeně, že jsem s tolika ani nepočítal.” V ostrém, skálopevném kapitánově obličeji se nepohnula ani žilka; lhostejně se tázal: “No a co? Mám vám to vyplatit, nebo necháte peníze v obchodě? Potřebuji je.” “Ponechte si je!” “Dobrá. Ujednáno. Máte ještě něco k obstarání?” “Myslím,jÉe ano.” “Tedy spusťte.” “Hm! Nemohl byste potřebovat námořníka?” “Ty potřebuji vždy. Co je to za člověka?” “Který by se ztratil.” “Aha! Ve vodě?” tázal se Landola se zvláštním úsměvem. “Pro mně za mně třeba i na zemi. Vrátit se ale nesmí!” “Jako tehdy Don Ferdinand z Rodrigandy Sevilly. Není li pravda?” “Psst!” pravil notář s úlekem. “Kdyby vás někdo slyšel! Nepřeneste nikdy více toto jméno!” “Proč?” “Don Ferdinand je přece mrtev!” “Ano, hůř nežli mrtev ztracen na to mohu přísahat. Kdo je ten nový námořník?” “Muž, který se vydává za důstojníka, avšak je to pouhý podvodník.” “Těší mne! Ti jsou mi nejmilejší. Kde ho najdu?” “V Rodrigandě.” “Ach! Tedy mi ho sem dovedete?” “Ne, musíte si pro něj přijít.” “Také dobře. Je silný?” “Velmi!” “Udatný?”

“Ještě víc.” “Mladý?” “Něco přes dvacet.” “Dobrá. Bude se bránit?” “V každém případě.” “To mu zakážeme! Kolik dáte, pane?” “Kolik žádáte, kapitáne?” “Tři sta dukátů za všechno: nezpozorované odvedení, bez hluku, úplné zmizení a nemožný návrat.” “Souhlasím s tím, ačkoliv vím, že ho prodáte za značnou sumu. Připište si tedy těch tři sta k dobru. Kam jej odvedete?” “Hm, sám ještě nevím. Možná, že na ostrov Borneo nebo Celebes. Malajci tam rádi dávají zlato nebo dokonce drahokamy za bělochy, které pak k poctě svých bohů nebo zemřelých zabíjejí.” “Vy jste ale prohnaná kopa, kapitáne!” Námořník se jízlivě usmál a mínil: “Vám také neschází dobrá porce té prohnanosti. Kde mám zanechat povoz?” “Přijdu vám vstříc. Zařiďte to tak, abych se s vámi přesně o desáté hodině setkal na hranicích statku.” “Dobrá! Celé řízení ponechám ovšem vám. Musí to být neobyčejný chlap!” “Proč?” “Jinak byste si s ním nedal tolik práce. Doušek jedu, například, by to nemálo zrychlil.” “Nenávidím jed. Je nespolehlivý a snadno prozradí.” “Nespolehlivý? Hahaha! Našel jsem nový druh jedu, něco znamenitého!” “Kde?” “V jisté prastaré knížce. Počkejte, ukážu vám to!”

Na to otevřel malou skříň připevněnou ke stěně kajuty, posunul zde velké množství těžkých sáčků s penězi na stranu, a vyndal sešit, jehož písmo svědčilo o tom, že je několik set let starý. Desky a první list s nápisem scházely. Kapitán se posadil zase ke stolu a začal v sešitě hledat. “Znamenitá kniha!” pravil při tom. “Koupil jsem ji od jistého starého kormidelníka Němce, který ji bůhvíkde sebral. Jsou v ní všechny možné recepty a prostředky a zde je také onen jed.” Při tom ukazoval na jedno místo v knize, kde byl uveden recept, napsaný starým německým nářečím, který následovně přeložený zněl asi takto: Předobrý jed pro smrt a zbláznění Vezmi kapku šťávy z Antiaris toxicaria, jinak Antschaar zvaný; půl kapky šťávy ze Strichnos Tiente, který si říká javanský ořech dávící, čtvrt kapky šťávy z Alpinia galanga, což je indický galga a podobně tolik šťávy z Zingiber cassa mumar, nazvaný jedovatým zázvorem. To se do polovice vyvaří a uschová se v láhvi. Pět kapek z toho usmrtí silného člověka, dvě kapky ho ale udělají bláznem, tak že více neví, čím byl. Šílenost se opět vyléčí následovným nápojem: Potluče se náprstek Capsium, a přidá se k tomu náprstek sliny z člověka, který byl k smrti ulechtán a nechá se to týden stát a přidá se k tomu lžíce octu, sleje se to a uschová v láhvi. Dvě kapky jemné tekutiny odejmou opět šílenost za tři dny. Poznámka: “Může se jedině v Asii dělat a je osvědčeno na mnohých lidech, jako jsou černoši, Malajci nebo divoši.”

“Můžete to číst?” tázal se advokát. “Ano,” odvětil kapitán. “Rozumím němčině.” “Tedy mi to přeložte!” Kapitán tak učinil. Když byl hotov, tázal se notář: “A tento jed máte?” “Ano.” “Skutečně?” “Skutečně.” “Hm! Nemohl byste mi ho několik kapek přenechat?” “Pro koho?” “Po tom vám nic není.” “Snad ne pro onoho mladíka, jehož mám odvést?” “Ne.” “Tak, pak je to něco jiného! Ale ty kapky jsou po čertech drahé!” “Kolik stojí?” “Každá kapka pět dukátů.” “U všech hromů! Působí ale spolehlivě?” “Mé slovo na to!” “Mohu tedy dostat deset kapek?” “Ano. To činí padesát dukátů!” “Dejte sem a připište si těch padesát k ostatním.” Kapitán sáhl do téže skříně, vyndal z ní láhev jakési tekutiny a druhou menší lahvičku, do níž velmi pozorně odpočítal deset kapek. “Zde, pane! To stačí právě k usmrcení dvou, k zešílení pěti lidí. Doufám, že budete se mnou spokojen!” - Vylíčená rozmluva se udala druhý den po notářově odjezdu z Rodrigandy. V den třetí, tedy v den slavnosti, se navrátil opět ze své cesty. Když jel osadou, nemálo jej překvapilo, že bylo všechno sváteční. Domy okrášleny věnci a obyvatelé na sobe měli sváteční oděv. Teprve v zámku se dozvěděl, co se

přihodilo a proto se odebral ihned ke svým spojencům, aby si od nich dal všechno podrobně vyložit. - Když se začalo stmívat, nacházel se lékař s Rositou opět u nemocného. Ten se tázal, zda by mohl spatřit svého syna. “Pošlu pro něj,” mínil Sternau a odešel do předsíně. “Ať přijde hrabě Alfonzo a poručík de Lautreville, musejí ale současně vstoupit!” poručil sluhovi a vrátil se zpět. Mariano neměl žádné tušení o lékařově úmyslu. Neměl dnes na sobě stejnokroj, nýbrž vkusný občanský oblek. V předsíni se setkal s Alfonzem, který si ho ale vůbec nevšímal. Hrabě opět sňal obvaz z očí a očekával s netrpělivostí svého syna. Když oba vstoupili, padl jeho zrak nejprve na Alfonza, na němž ale ani na okamžik nespočinul; naopak byl to poručík, který jeho pozornost celkově upoutal. S rozevřenou náručí šel tomuto vstříc a zvolal: “Můj synu, opět vidím! Ó pojď a těš se se mnou!” Při této scéně se ohnivě rozproudila poručíkova krev; avšak musel se ovládnout. Jak rád by byl spočinul na prsou tohoto muže! Nebylo mu však umožněno, odpovědět něco, co také nebylo třeba, neboť Alfonzo odvětil na jeho místě: “Je to omyl, otče, hrabě Alfonzo jsem já!” Hrabě Emanuel pohlédl ostřeji na mluvčího a pravil: “Kdo to se mnou žertuje? Vy nejste mým synem!” “A přece je tomu tak,” odvětil Alfonzo; “nepoznáváš mne po hlasu?” Don Emanuel zíral na mluvčího, pak pravil: “Tento hlas, ó tento hlas! Ano, poznávám jej; když jsem jej ale poprvé slyšel, tak jsem nemyslel, že by mohl náležet mému synovi. Avšak, kdo je tento pán?” “Je to poručík z Lautreville,” odvětil Sternau. “Poručík! Ó pane z Lautreville, řekněte, zdali je to pravda!”

Mariano myslel, že mu srdce pukne, přece však ze sebe vyrazil: “Pane hrabě, je tomu tak!” Tu hrabě pronikavě vykřikl a bylo těžké rozeznat, zdali radostí, či hořem. Nedotknul se žádného, nýbrž se zvolna otočil, klesl na židli a pravil: “Rosito, řekni pánům, aby se vzdálili. Jedině pan Sternau ať zůstane u mne.” Alfonzo a Mariano odešli. Nedozvěděli se, co se mluvilo dále ve světnici hraběte. Když vstoupil první do světnice sestry Clary, nalezl tu notáře. Oba netrpělivě čekali na jeho návrat. “No, jak?” zeptal se Cortejo. “Nechce o mně ani slyšet!” zněla odpověď. “Ach, tušil jsem to! Dál!” “Chtěl obejmout poručíka.” “Ten byl také při tom?” “Vstoupil zároveň se mnou.” “U ďábla, to je mi náramně podezřelé! Co k němu hrabě mluvil?” “Považoval ho za svého syna.” “A ty jsi ovšem tento omyl vysvětlil? Co pak řekl?” “Pak nám oběma poručil, abychom se vzdálili. Teď je uzavřen se Sternauem.” “Copak by ten něco tušil, nebo dokonce věděl? Štěstí, že se to dnes změní. Zítra by snad bylo již pozdě!” “Dnes? Co se má stát dnes?” tázala se Clara. “To se dozvíte později. Čím méně se o tom mluví, tím lépe pro nás. Jděte raději spát a nestarejte se o nic.” Notář se odebral do svého pokoje, který ale brzy zase opustil; zdálo se, že se hodlá ještě v parku procházet, neboť odešel zvolna a ledabyle směrem k lesu.

Jelikož byl Sternau a Rosita u hraběte, byli Amalie a poručík odkázáni jedině na sebe. Rosita pobývala již čtvrt hodiny u hraběte Emanuela, který byl dnes jaksi zasmušilý. Aby unikli dlouhé chvíli, navrhla Amalie poručíkovi, aby se podívali do osady. To se také stalo; tam navštívili ventu (hostinec), kde se při zvucích píšťal a citer tančilo: nyní se vraceli oba do zámku. Opodál zůstala Angličanka stát a tázala se: “Pane, vás tíží nějaké tajemství?” “Ano,” odvětil on po malé přestávce. “Nesmím je znát?” “Nyní ne.” “Nemáte ve mne žádnou důvěru, pane?” “Ó ano, a to důvěru nekonečnou!” odvětil on se zápalem. “Avšak jsou věci, které nelze po jistou dobu nikomu svěřit.” “Později se to ale dozvím?” “Slečno Amalie, jisté se to dozvíte, zcela bezpečně, jestli a Tu se zárazů, tak, že se tázala: “Jestli -? Co jste chtěl říci, pane?” “Jestli -, jestliže se smím s vámi opět setkat!” Tu uchopila jeho ruku, pohlédla mu srdečně a upřímně do obličeje a pravila: “Smíte, budu vás očekávat!” “Jak dlouho? Ó, jak dlouho? Řekněte mi to, Amalie!” Ona položila svou hlavu na jeho prsa a odvětila: “Tak dlouho, pokud budu žít, neboť, nepřijdeš li ty, pak zemřu!” Poručík nic neodvětil; nepromluvil ani slovo; avšak držel ji ve svém objetí po dlouhou, dlouhou dobu, až ho sama prosila, aby přestal a šel dál. Dovedl ji tedy až ke dveřím jejího pokoje a odebral se pak přímo do svého pokoje. Cítil

se být tak šťastný, tak blažený. Nechtěl se s nikým sejít, nýbrž chtěl být se svými city sám. - Když notář jak jsme dříve viděli vnikl do parku, zrychlil své kroky, takže došel dlouho před desátou na hranice a musel tu čekat. Landola se dostavil přesně. Měl s sebou dvojspřežný vůz a šest svalnatých námořníků. Vůz byl ukrytý mezi stromovím a k jeho střežení zůstal jeden z lidí. Ostatní se odebrali k Rodrigandě. “Půjde to?” tázal se kapitán. “Velmi snadno,” odvětil notář. “V osadě se tančí, a je tam takřka veškeré služebnictvo. On je též v osadě, pozoroval jsem jej. Jedny ze zadních schodů jsou volné. Po nich vás povedu až do jeho světnice, která není uzamknutá. Vy se postavíte do ložnice, a když tam vstoupí, pak se ho chopíte.” “To zní dobře. Ale jak se dostaneme opět ven?” “Stejnou cestou. Počkáte, až přijdu, pak vás opět vyvedu ven.” Stalo se, jak notář předpověděl. Všichni dosáhli nepozorovaně poručíkova příbytku, v němž nehořelo světlo. Tam se ukryli. Když se vracel Mariano, nic zlého netušící z osady, vstoupil do světnice, kterou ve dne obýval a rozžehl světlo. Potom předstrčil závoru ke dveřím, vedoucí na chodbu, a odebral se do ložnice. Sotva však vkročil do této tmavé místnosti, najednou obdržel ránu pěstí do spánku, a hned na to druhou, právě tak dobře mířenou, že pozbyl vědomí, dříve než mohl hlesnout. “Doneste sem světlo!” velel kapitán. “Podíváme se přece na toho chlapíka.” Při záři světla prohlížel kapitán mladíka. “Ach, je to hezký hoch!” pravil spokojeně. “Hm, vypadá jako někdo, koho znám. Však si na to vzpomenu. Dejte mu do úst roubík; zamotejte jej do plátna a svažte pevně provazy,

aby z toho byl hezký, pevný a pokojný balík, který nám nedá mnoho práce.” Zhaslo se světlo a neuplynula ještě příliš dlouhá doba, když bylo lehounce zaklepáno na přední dveře. Zevnitř se otevřelo a dveřmi proklouzl notář. “Máte jej?” tázal se. “Ano.” “Bránil se?” “Eh! To jsme si zakázali. Námořníkova ruka trefí dobře.” “Je snad zbaven smyslů?” “To nevím. Můžeme se vzdálit? Venku je nám lépe nežli zde.” “Pojďte tedy!” Notář je vedl stejnou cestou, kterou přišli, a takto dorazili k vozu, aniž by je někdo spatřil. Dva z mužů nesli omdleného až sem. Prozatím jej položili na zem. Notář zažehl malou lucernu. Nemohl si odepřít tu rozkoš, aby se ještě jednou nenabažil pohledem na svou oběť. Světlo lucerny padlo na obličej zajatce. Ten měl oči otevřené. “Ach, chlapíku, jsi vzhůru?” posmíval se notář. “Tvůj účet na Rodrigandě je vyrovnán. Už nikomu neublížíš. Jen jdi a nezapomeň na mne!” Uhodil bezbranného několikrát pěstí do tváře a dal pak znamení, aby ho položili do vozu. Mezitím, co se ostatní tímto zabývali, tázal se kapitán notáře šeptem: “Tedy jak, pane? Má zemřít, nebo -” “Hm, smrt je nejjistější!” “Ale pak ztratím značnou sumu!” “Tedy si připište ještě dvě stě dukátů na můj účet.” “Pak je to ovšem něco jiného. Za tuto cenu to učiním. Ostatně, chlapci jsou již hotoví. Dobrou noc, pane! Snad vás ještě před odplutím spatřím?”

“Ano, ještě jednou.” “Tedy sbohem!” “Sbohem.” Vůz se vzdálil s hlučným rachotem a notář se též vrátil do zámku. Vracel se s tím pevným přesvědčením, že nyní nemůže víc prohrát svoji odvážnou hru. -

KAPITOLA PÁTÁ Odsouzen k šílenství

Druhého dne vstala slečna Amalie Lindsayová velmi brzy z lože. Často působí štěstí na noční klid právě tak, jako neštěstí, zahání spánek. Pudilo ji to ven, na čerstvý ranní vzduch. Když vyšla ze světnice, spatřila paní Elvíru s košíkem na ruce. Pokorně pozdravila a Amalie přívětivě poděkovala. “Jak se zdá, je naše paní Elvíra již v pilné práci,” pravila. “Ovšem, ctěná slečno Lindsayová,” odvětila kastelánka. “Musím totiž napravit velkou chybu.” “Smím ji znát?” “Proč ne! Pomyslete si, slečno Lindsayová, měli jsme včera všude květiny a věnce, a jen tomu, který tento den přeměnil ve svátek, jsme nedali ani jediný kvítek do světnice. To je nadmíru nevděčné! To mi řekl můj Alimpo též.” “Aha, míníte pana Sternaua?” “Ano, jeho a nikoho jiného. Představte si, ctěná slečno, nejen že vrátil milostivému panu hraběti zrak, on ho ještě k tomu vyléčil z náramně nebezpečné nemoci! Musíme mu být velmi povděční. Proto mi poručila slečna Rosita, abych se dnes ráno postarala o růže!” “Pan doktor až dosud nepřetržitě bděl u pana hraběte?” “Ano. Zdá se, že má jisté lidi v podezření, jako by chtěli uzdravení milostivého pána překazit. Pan doktor je velmi energický, to říká můj Alimpo též. I dnes bděl u pana hraběte; teprve před chvílí odešel do parku.”

“Tedy se tam s ním snad setkáme. Pomůžu vám trhat květiny.” “Ó, jak jste laskavá, milostivá slečno! Přijímám s radostí tuto velkou čest.” Amalie soudila správně. Nebyly ještě dlouho s trháním zaměstnány, když spatřily blížícího se lékaře, který již zdaleka zdvořile smekl klobouk. Když přišel blíž, přistoupila k němu Angličanka a pravila: “Smím se k vám připojit, pane doktore, nebo jsou snad vaše myšlenky jinak zaměstnány, tak, že bych vyrušovala?” “Jste mi srdečně vítána, slečno,” odvětil Sternau, “neboť přicházíte mi právě vhod. Myslel jsem totiž právě na vás.” “Na mne?” tázala se překvapeně. “Ano. A myšlenka na vás mne v duchu vedla do oné vzdálené země, která se má brzy stát vaší vlastí.” “Míníte Mexiko? Znáte je?” “Velmi dobře. Projel jsem na svém koni rozsáhlé severoamerické prérie, Texas a Nové Mexiko, dostal jsem se pouští do Mapimi a hlavního města země, kde jsem se po několik měsíců zdržoval a odebral jsem se pak do Kalifornie, abych poznal život a činnost dobyvatelů zlata.” “Ach, vy jste byl tedy skutečně v Mexiku?” “Jak jsem pravil, ano.” “Ó, to mne poněkud spojuje s touto zemí!” zvolala ona. “Musíte mi o ní více vyprávět, pane. Musím se vám totiž přiznat, že mám nehorázný strach z Mexika.” “A proč?” “Protože je to země ukrutností a násilností. Vzpomeňte si na její dějiny!” “Ano, jeho dějiny jsou psány krví a poměry tam nejsou i dosud ještě urovnány; avšak tak zlé, jak vy si to představujete, to ovšem není. Mexiko je jedna z nejkrásnějších zemí na

světě; poskytuje mnoho nejvzácnějších požitků a příjemností, a zvláště život v hlavním městě vás nanejvýš uspokojí.” “Ale život venku, pane? Mluví se dokonce i o lupičích a celých rotách vrahů!” “No,” usmíval se lékař, “mohlo by se skoro tvrdit, že je každý Mexikán tak trochu lupičem, vrahem nebo námořním lupičem, avšak na to si člověk brzy zvykne.” “Zvyknout?” zvolala ona. “Jak si může někdo zvyknout, být pohromadě s lupiči a vrahy?” “Velmi snadno, slečno Amalie. Tito lupiči jsou totiž nejjemnější a nejzdvořilejší dvořani, jací jen vůbec existují. Učiníte si známost s některým vysokým důstojníkem, který vás očaruje, nebo soudcem, jehož spravedlivost vám imponuje, učencem, jehož vědomostem se obdivujete, duchovním, jehož pobožnost vás až do nejhlubšího srdce blaží a ovlivní; některého krásného dne vás přepadnou loupežníci a vy poznáte v jejich vůdci onoho důstojníka, nebo soudce, svého učence nebo duchovního. To tam není ani příliš nápadné, ačkoliv vám to bude připadat poněkud neobyčejné; také to stojí nevelké výkupné. Oni lidé s vámi naloží velmi zdvořile, a kdyby se jejich náčelník příští den opět v některém salonu s vámi setkal, tak vám nabídne se stejnou galantností své rámě a nebude si přát nic jiného, než, abyste ono malé dobrodružství vypustila z mysli.” “Ve vzdálenějších provinciích je to ovšem poněkud nebezpečnější. Kdo by se tu jen trochu bránil, ten by mohl svou odvahu snadno zaplatit životem. V těchto končinách se proto cestuje jen pod ochranou vojska. Avšak takové maličkosti nelze nikterak porovnat s nebezpečími divokých prérií. Tam je každý proti každému; každý okamžik zde přináší nebezpečí života a kdo nemá dobrého koně a dobré zbraně, kdo nemá tělesnou sílu a zkušenosti, ten ať raději zůstane doma.”

“Ano, četla jsem o tom. Je to pravda, že lidé, kteří obývají tyto pustiny, snadno poznají stopu každého člověka a každého zvířete?” “Ovšem. K tomu není třeba jen cviku, ale v první řadě ostrovtipu, který si nelze nijak osvojit, to musí být vrozené. Každého zrnka písku, každého stébla trávy, každé větvičky je třeba si všimnout; musí se tu vzít na zřetel tisíce okolností, na které by jiný ani zdaleka nepomyslel.” “Prodělal jste to také?” “Vždyť jsem byl k tomu přinucen,” odvětil ledabyle. “Ach, tedy jste byl také jedním z oněch vyhlášených stopařů, kteří vedou tak romantický život?” On se uklonil se směšnou vážností a pravil: “K službám, slečno Amalie!” “Ach, kdybych se mohla dožít příkladu, a mohla se obdivovat ostrovtipu takového amerického lovce!” “Toto přání budete v Mexiku snadno moci vyplnit, zde ale, drahá slečno no, snad je to i zde možné, neboť vidím zde stopu, která nám může sloužit za příklad.” Mezi touto rozmluvou se vzdálili od květin u kastelánky a ocitli se v oné části parku, která hraničila se zadní stranou zámku. Žádné obyčejné oko nebylo s to, vypátrat v písku, jímž byla cesta pokryta, otisk nohy, avšak vycvičený lékařův zrak, povzbuzený a zbystřený předmětem hovoru, ihned seznal, že tu kráčelo několik osob. “Stopa?” tázala se Angličanka prohlížejíc bedlivě půdu. “Vždyť nic nevidím.” “To vám rád věřím, slečno,” odvětil Sternau. “K tomu je ovšem mít oči divokého Indiána nebo zkušeného amerického lovce, rozpoznat z polohy pískových zrnek, že bylo po této málo užívané cestě tuto noc chozeno.” “Během dnešní noci? Milý pane, to zní jako nějaké tajné dobrodružství!”

“Ó, není dokonce třeba myslet ihned na nějaký román,” usmíval se Sternau. A uchopil ji za ruku, zdržel ji od další chůze a pravil: “Prosím, zůstaňte především stát zde, aby vaše nožka stopy nesetřela!” Na to se sehnul, prohlížel bedlivě písek a zvolal: “Nyní pohlédněte sem, slečno! Vidíte, že tu byl písek zatlačen do půdy?” Ona vyhověla tomuto vyzvání, hleděla delší dobu na zemi a pak překvapeně zvolala: “Skutečně, vidím prohlubeninu! A myslíte, že pochází od nohy?” “Ovšem. Pochází od veliké boty, od boty s velmi širokým a nízkým podpatkem, asi tak, jako od vodní boty, jaké užívají námořníci a rybáři. A zde je stopa druhé boty, která se rovná úplně té první. A dál; zde vpravo máte ještě několik stop; šlo totiž tudy více mužů. Prohlédnete li důkladně okraj otisků, pak zajisté spatříte, že je již úplně vpadlý; není více ostře ohraničený, což by dozajista bylo tehdy, kdyby byli oni muži tudy šli teprve před krátkou dobou. Podle toho zde byli zvečera.” “Takové boty ale nikdo v zámku nenosí,” podotkla slečna, kterou tato zvláštní záležitost začala zajímat. “Z toho lze soudit, že to byli cizí lidé,” odvětil Sternau. “Skoro se ve mně vzmáhá jakési podezření.” “Ach, skutečně?” tázala se bojácně. “Ano. Tito lidé šli od zámku sem. Podívejme se, kterými dveřmi vyšli.” Doktor sledoval stopy zpět k zámku a tak se dostali k zadním dvířkám, které námořníci skutečně použili. “Ach!” zvolal Sternau, “podívejte se, ti lidé sem přišli jinou cestou než po které se vydali zpět. Vyšli zde z křoví, pak ale šli zde napravo parkem. Byli to tedy skutečně cizí lidé. Ta věc se stává povážlivou. Pospěšme! Musíme se rychle přesvědčit, kam se odebrali.”

Sledovali stopu do parku. Amalie Lindsayová se čímdál tím více rozčilovala. Viděla s jakou napjatou pozorností si její průvodce všímal i té největší maličkosti, s jakou jistotou určoval směr, a takřka užasla, když Sternau, přišel k místu, kde se pěšinka rozšiřovala a kde písek od noční rosy byl ještě vlhký, půdu s větší bedlivostí než dosud prohlížel, a na to pravil: “Slečno, to je podivné. Mezi cizinci byl též jeden obyvatel zámku. Pohleďte sem, tento otisk pochází od jemné mužské boty. Tuto stopu si přesně obkreslím.” Vyňal z kapsy list papíru a tužku a nakreslil velmi zručně a přesně obrysy stopy. “Tak, to by bylo jedno,” pravil. “Ještě něco je zde podivné. Zde šli dva muži zrovna za sebou. Nepozorujete, že jejich podpatky vnikly hlouběji do půdy, nežli podešve!?” “Ano, pane.” “Tito muži vykračovali proto pevněji a pádněji, než ostatní; museli proto nést břemeno, které nebylo lehké. Pojďte, slečno, podíváme se dál!” Na to sledoval stopy po delší dobu, aniž by byl slovo promluvil; konečně zůstal stát a zvolal překvapeně: “Co to? Zde stál vůz!” “Opravdu?” tázala se ona. “Co by zde dělal vůz mezi křovím?” “Tuto otázku jsem si již též položil. Zde jsou hranice parku. Podívejte se na koleje. Dva koně byli zapraženi. Zde složili břemeno, zde vedle vozu.” Přitom se sehnul, aby mohl ono místo v měkkém mechu bedlivěji prohlédnout. Mech se ale již opět téměř úplně zdvihl, a zdálo se, že Sternau se nemůže v duchu o něčem dohodnout. Tu ale padl jeho zrak na nízký keř plané růže, a v tomtéž okamžiku již sňala jeho ruka něco opatrně z trní. Jeho obličej zbledl a ulekaně zvolal:

“Víte, jaké břemeno bylo ze zámku odneseno a do vozu vhozeno?““Proboha, pane, vy mne lekáte!” odvětila Ama lie. “Co to bylo?” “Člověk.” “Člověk?” opětovala. “Není možné!” “Nemýlím se. Podívejte se na tento chumáč vlasů, který jsem nalezl zde v trní. Ty se v něm zadržely, když jej položili. Jsou černé a dlouhé, asi takové, jaké má pan poručík. Nepatří žádné dámě, nýbrž pánovi.” Teď přišla řada zblednout na Angličanku. “Panu z Lautreville?” tázala se s leknutím. “Pane, stalo se neštěstí, zločin! Pojďte, pospěšme. Musíme se zeptat, kdo z obyvatel zámku schází.” “Hm,” pronesl Sternau zamyšleně. “Ta věc se mi zdá být velmi nezvyklá, velmi neobyčejná; avšak navzdory tomu bych hned tak rychle nesoudil na nějaké neštěstí, nebo dokonce zločin. Vždyť se nenacházíme v americkém pralese; žijeme zde ve spořádaných poměrech a náš pokus o stopování roznítil naši fantazii!” “Nazýváte to také spořádanými poměry, když vás zde v parku chtěli zavraždit a když mne a komtesu přepadli?” tázala se se strachem. “To je ovšem pravda,” odvětil. “Pojďte, slečno, vrátíme se co nejrychleji.” Rychlými kroky se ubírali k zámku, jehož obyvatelé se mezitím probudili ze spánku. “Prosím, slečno, neříkejte prozatím o tom nikomu,” prosil Sternau. “Ponechejte celou tu záležitost mně. Především je třeba šetřit hraběte. On je dosud nemocný a nesmí se rozčilit. Odeberte se do salonu a mlčte do té doby, pokud s vámi opět nepromluvím.”

Ona přislíbila a odebrala se nahoru, kdežto Sternau zašel do bytu vrátného, kde, jak mu bylo známo, se v tuto dobu čistila obuv všech obyvatelů zámku. Nalezl vrátného i s jeho pomocníkem při onom zaměstnání, a vyňal, aniž by byl slova promluvil, svoji kresbu. Brzy našel mužskou botu, která se přesně shodovala s jeho výkresem. “Komu náleží tato bota?” tázal se vrátného, který jako vyjevený koukal na neobyčejné lékařovo počínání. “Náleží panu Casparu Cortejovi,” zněla odpověď. Na to se odebral lékař ke kastelánovi, hledaje tu další vysvětlení. Zde se dozvěděl, zeje na Rodrigandě již vše vzhůru, kromě poručíka, jehož Alimpo dosud neviděl. “Pojďte, pane kasteláne, vzbudíme jej,” pobízel Sternau. “Vzbudit?” tázal se Alimpo udiveně. “Nebude se zlobit, když jej vyrušíme z odpočinku?” Ne ” ,,1 C. Našli poručíkův byt nezamknuty a prázdný. V ložnici byla postel dosud nedotknuta, a z různých okolností se dalo soudit na to, že se muselo stát něco neobyčejného. Kousek silného provazu ležel na zemi; podle všeho to byl konec lana, které se používá k měření rychlosti, kterou pluje loď. Důstoj nická poručíkova čepice byla sice zde, ležela ale na podlaze. Nyní nabyl lékař pevného přesvědčení, že se Alfredu de Lautreville přihodilo něco zlého. Pátral velmi bedlivě po celém zámku a dozvěděl se, že ještě dnes nikdo onoho pána neviděl. Rozhodnul se tedy krátce, odebrat se přímo ke Cortejovi. Nedal se ani ohlásit, nýbrž krátce zaklepal a vstoupil dovnitř. Notář byl právě zaměstnán kouřením ranního doutníku; zdálo se, že je velmi podiven nad touto ranní návštěvou a odpověděl na lékařův pozdrav: “Ach, pan Sternau? Čím vám mohu sloužit?” “Vysvětlením, které bych si rád od vás vyžádal,” odvětil tázaný.

“Mluvte tedy, avšak prosím stručně. Nejsem zvyklý na ranní vyrušování.” Slova pronesl drsným hlasem a z jeho obličeje zíralo zjevné nepřátelství. Sternau se tím ale nedal ani trochu zmást; přistoupil těsně k notáři, pohlédl mu upřeně do očí a pravil: “Nebudu zajisté obtěžovat, pane, pokud bude vaše odpověď právě tak stručná a pravdivá, jako moje otázka: Kde je poručík Alfred de Lautreville?” Tuto otázku notář neočekával. Nápadně zbledl a trvalo to hezkou dobu, než se vzpamatoval. Pak ale pronesl s tím větším důrazem: “Pane Sternaue, myslím, že jste přišel do nepravého pokoje. Co je mi po panu poručíkovi!” “V každém případě tolik, co každému jinému obyvateli zámku. Poručík totiž zmizel a nelze jej nalézt.” “Ach, zmizel? Tedy jej hledejte. Jestliže skutečně zbaběle utekl, pak se mu nedivím. Považoval jsem jej hned zpočátku za dobrodruha,” zněla odpověď, daná nanejvýš potupným tónem. “Eh, co, jsou zde jiní dobrodruzi, než poručík,” odvětil Sternau klidně. “Jací lidé to byli, s nimiž jste zmizelého přepadl a dovlekl do vozu, který na vás na hranicích statku čekal?” Kdyby byl blesk před ním udeřil, nemohl se notář více zaleknout, než před touto otázkou. Myslel si, že se vše odbylo nepozorovaně, a nyní, po této otázce, se musel domnívat, že vše bylo vyzrazeno. Ustrnul leknutím a mimovolně jeho ruka sáhla po opěradlu židle, která vedle něho stála. Musel se podepřít, jinak by byl upadl. V příštím okamžiku mu však napadlo, že by se pozorovatel přece jen snažil činu zamezit; to se ale nestalo; a proto zde nemohl být pozorovatel a jeho otázka se opírala zajisté jen o pouhou domněnku, jejíž příči

nu musel poznat. To dodalo notáři opět předešlou odvahu tak, že odvětil se vší možnou chladnokrevností: “Zbláznil jste se, pane, nebo jste za bílého dne náměsíčníkem? Hleďte, ať se odtud dostanete ven, jinak si pomohu, jak budu moci!” Sternau se této vyhrůžce usmál a odvětil: “Pane Cortejo, buďme upřímní. Hned, jak jsem vás poprvé spatřil, takřka jsem se do vás zamiloval. Pozoroval jsem vás tudíž ve vší tichosti a nabyl jsem přesvědčení, že tuto moji lásku úplně zasluhujete. Nechci vám s ní být déle na obtíž, zvláště, jelikož jsem měl pouze v úmyslu ukázat vám, že znám vaši skutečnou cenu; kdyby ale má láska k vám se tak velice vzmohla, že bych se nedovedl více ovládnout, pak mně nemějte za zlé, když vás samou náklonností obejmu a udusím. To přísahám před Bohem, pane!” Po krátkém, ironickém úklonu opustil pokoj. Notář zůstal v náramně nepříjemné náladě. “Co to znamenalo?” tázal se sám sebe. “Co je to za posměch! Tento člověk mne prohlédl; on se mi dívá do karet. Musím ho zneškodnit. Odkud to ví, že zde byli neznámí lidé, kteří dopravili poručíka do vozu a že já byl u toho? Ach, ještě dnes mu dám tolik onoho vzácného jedu, že bude mít dost! Vůbec, vztahují se nad mou hlavou černé mraky. Vlastně bych jej měl usmrtit, musím se ale přesvědčit, zdali má ten jed za následek skutečnou šílenost; ostatně šílenství je tak dobré či zlé, jako smrt. Šílenec přijde pod opatrovnictví a Alfonzo převezme tento nesmírný majetek, právě tak, jako kdyby tento hrabě zemřel. U všech čertů, zvítězím navzdory tomu, že se ze všech stran proti mně zdvihají nepřátelé!” Mezi touto samomluvou bídníka Sternau svolal veškeré poctivé obyvatele zámku, kromě hraběte Emanuela a sdělil jim, že poručík z Lautreville zmizel. Tato zpráva vyvolala neobyčejné rozčilení, zvláště, když se zmínil Sternau o tom,

že našel v parku stopy, které svědčí o násilném únosu. Své podezření vůči notáři Sternau prozatím zamlčel. Nejvíce dojatá byla Angličanka. Prosila lékaře, aby vynaložil všechno na odhalení tajemné roušky. Ten naproti tomu prosil veškeré přítomné, aby se o celé záležitosti před hrabětem nezmiňovali. Potom se radili o nejvhodnějších prostředcích, jak by ho mohli opět nalézt; a při tom se připouštělo, že se mohl poručík snad z vlastního popudu vzdálit. Dokonce se dalo předpokládat, že podnikl nějakou ranní procházku, zatímco se zde o něj tak starali; stopy v parku mohly souviset s jinou, zcela obyčejnou událostí. Proto se usnesli, přečkat dnešní den, a pak teprve vyzvídat, a sice především v Paříži, kde ležel poručíkův pluk. Sternau byl s tímto usnesením srozuměn, předsevzal si ale, že neopomene podniknout nic, co by mohlo záhadnou událost objasnit. Proto si vyprosil od hraběte, předstíraje neodkladnou práci v Barceloně, dovolenou a dal si osedlat koně. Když se poručíkova sluhy ještě jednou otázal, zdali je mu něco ohledně záhadného zmizení pána povědomé, když obdržel od tohoto člověka zápornou odpověď, vyskočil do sedla a opustil zámek. Také notář s Alfonzem a Clarou byli přítomni na této poradě. Přitom se notář dozvěděl, proč padlo lékařovo podezření právě na něho, a proto si tím pevněji předsevzal zneškodnit lékaře. Když uslyšel, že si dává Sternau osedlat koně, tu se ihned domníval, že jeho cesta je v úzkém spojení se zmizením poručíka. Snad chtěl lékař nalezenou stopu dále sledovat, a proto opustil notář ještě před ním zámek a spěchal druhou cestou k místu, kde v noci čekal vůz. Nemusel dlouho čekat, když spatřil svého protivníka jak se blíží. Sternau tušil, že bude pozorován, a proto se dal směrem k vesnici; později ale uhnul stranou a jel nyní ke zmíněnému místu, aby znova sledoval stopy. Aby rozpoznal koleje vozu,

nemusel ani slézt z koně a proto jel po stopě, aniž by si byl povšimnul ukrytého zvěda. Ten jej nevyrušil a vrátil se po chvíli do zámku. “Je tomu tak, jak jsem si myslel,” bručel rozhořčeně. “Jde po stopě, ztratí ji však, jakmile se dostane na nejbližší silnici, kde se schází tolik stop. Navzdory tomu ale nesmím otálet; musím jednat rychle, abych předešel všem možnostem.” Když vešel do zámku, potkal sluhu, který právě nesl ranní kávu hraběti Emanuelovi; zároveň zahlédl slečnu Rositu, která šla ke kastelánce, aby se s ní domluvila ve věci dnešního oběda. “Aha,” pomyslel si notář, “nyní je hrabě sám; tedy teď, nebo nikdy!” Spěchal do svého pokoje a zastrčil lahvičku, kterou obdržel od kapitána, do kapsy. Potom vzal pod paži balík aktů a odebral se k hraběti. Hrabě seděl sám u snídaně, a jelikož byl na stole jen jediný příbor, dalo se soudit, že se jeho dcera tak brzy nevrátí. Hrabě měl sice dosud na čele zelené stínidlo k ochraně dosud slabých očí, jeho zjev byl ale upokojující a přívětivý rys kolem úst svědčil o tom, že se nachází v dobrém rozmaru. Když notář vstoupil, pozdravil jej hrabě slovy: “Dobré jitro, Cortejo! Přicházíte jako na zavolání! Chtěl jsem si vás dát po snídani zavolat.” “Jsem vám vždy k službám, Vaše Jasnosti,” odvětil notář tónem nejhlubší oddanosti. “Vím to, Cortejo. Sloužil jste mi po dlouhá léta věrně a poctivě a doufám, že nadejde brzy doba, kdy vám svůj dík budu moci projevit. Byl jsem snad někdy k nevystání, to však se musí přičítat mé nemoci, jinak jsem vám byl však vždy nakloněn. Dnes, kdy mi bylo vráceno drahocenné světlo očí, cítím, jak je krásné, vidět všechny své známé šťastné. Máte snad nějakou prosbu?”

“Ano, hraběcí milosti.” “Proneste ji tedy. Rád vám prokáži svou vděčnost!” “Pane hrabě, nepronesl jsem nikdy prosbu, která by se týkala mne samotného,” začal notář s pyšným důrazem. “Má prosba se týče věci naprosto obchodní. Smím přečíst osnovu nové smlouvy s nájemníkem Antoniem Firencou?” “Přečíst? Hm, pokusil bych se rád o to, zdali nemohu sám číst. Doktor Sternau zde není, jel do Barcelony a nepřekvapí mne proto, když jednou neuposlechnu jeho rozkazu. Dejte sem smlouvu!” Cortejo podal hraběti svazek spisů. Proč se při tom třásla jeho ruka? Slova pronesená hrabětem nesla vinu slabosti, která se ho na krátký okamžik zmocnila. Tedy lékař jel do Barcelony? Proč? Věděl snad již, že uloupený poručík tam byl dopraven? Tento Sternau byl zajisté nanejvýš nebezpečným člověkem! Cortejo se okamžitě rozhodl o tom, že pojede za ním, bude ho v Barceloně pozorovat a snad jej i tam ihned úplně odstraní. Hrabě přijal spisy a přistoupil s nimi k psacímu stolku, kde se usadil. Pokynul rukou notáři, aby učinil totéž a začal číst text smlouvy. Kvůli slabosti jeho očí bylo okno dosud zastřeno záclonou, tak že panovala ve světnici magická polotma. Z radosti nad tím, že může své oči po tak dlouhé době opět užívat, četl hrabě hlasitě, aby slyšel svůj vlastní hlas. Cortejo se usadil na židli, která stála u samého stolu se snídaní, tak že mohl, když natáhl ruku, snadno dosáhnout na koflík hraběte. Při hlasitém čtení hraběte zanikl veškerý jiný slabší lomoz. Cortejo vyňal lahvičku a otevřel ji. Hrabě se obrátil zády k notářovi. Cortejo se poněkud pozdvihl a napřáhl ruku s lahvičkou. Byl li zpozorován, tak se snadno nalezla výmluva. Držel láhev nad koflíkem, pozorněji nahnul a nakapal dvě kapky do kávy. V tomtéž okamžiku dokončil hrabě delší větu a obrátil se, zcela mimovolně, jako by se

chtěl přesvědčit, zda li Cortejo poslouchá. Spatřil notářovu ruku nad kávou. “Pane, co to děláte?” tázal se překvapeně. “Račte odpustit, pane hrabě, odháněl jsem mouchu!” odvětil trávíc rychle. Držel lahvičku v dutině své ruky ukrytou tak, že ji nemohl hrabě, jehož oči byly ještě beztoho slabé, spatřit. Tento se uspokojeně otočil a četl dál. Když byl hotov, pravil: “Smlouva je úplně podle mého přání. Podepíši ji. Dejte ji pak ještě podepsat od nájemníka.” Na to přistoupil ke stolu a chopil se koflíku. Cortejo povstal a sledoval napnutě každý pohyb hraběte. V jeho očích nebyla žádná soustrast, žádné pohnutí nebo lítost, nýbrž jen chladná, necitelná hltavost dravce. Hrabě pozdvihl koflík k ústům a pil; vyprázdnil i poslední kapku tohoto sladkého, nyní tak ďábelského nápoje a postavil pak nádobu na dřívější místo. Povzdech úlevy, uspokojení, prolétl tiše komnatou; pocházel z notářových úst, který nyní pokorným tónem služebníka hraběte se tázal, nemá li ještě něco k poručení. Ten odvětil: “Mám pro vás malou práci, pane Cortejo. Zamýšlím totiž upoutat doktora Sternaua dále k mému domu. Sepište tedy smlouvu podobnou oné, jako dříve s doktorem Ciellim, avšak zaznamenejte přitom služné ve výši tří tisíc dukátů. Předložím ji doktoru Sternauovi a přičiním se, aby ji přijal.” “Dám se ještě dnes do práce, pane hrabě. Smím si dovolit otázku, zdali obdrží pan doktor mimo ono služné ještě stravu, byt a všechno jiné bezplatně?” “To je úplně samozřejmé! Nebo snad považujete toto postavení za příliš skvělé?” “Ovšem.” “Pan Sternau šije opravdu zasloužil. Bohužel je však velmi pochybné, zdali je přijme. Nyní jsme u konce. Sbohem!”

Notář se hluboce uklonil a zmizel. Když se octl opět ve své světnici, hodil podepsanou smlouvu s hlubokým opovržením na stůl a zuřil: “Tři tisíce dukátů? Tady by mohl onen chlap žít jako nějaký baron! Nemá se mu ale tak dobře vést. Smlouvu nevypracuji. Pojedu ihned teď za ním do Barcelony. V mé nepřítomnosti budou kapky účinkovat a na mne nepadne žádné podezření. Vždyť jsem nebyl ani v zámku. Hahaha, čert je mým společníkem; ten je často mocnější, nežli onen Bůh, jehož se tisíce lidí bojí, aniž by mohli říci, že také skutečně existuje.” Za čtvrt hodiny jel silnicí stejným směrem, jako dříve Ster nau. Touto jízdou začalo nové období v boji zla proti dobru. A opět čtvrt hodiny na to sestupoval kastelán ze svého vysoko položeného příbytku, aby si vyprosil pro dnešek rozkazy pana hraběte. Kastelán náležel k těm, kteří se nemuseli dát ohlásit, a proto vstoupil jako obyčejně, aniž by obtěžoval sloužícího, do světnice. Byl by ale málem samým leknutím ihned uprchl, neboť hrabě byl schoulen v nejzazším koutě a žalostně bědoval: “Ó, nedělejte mi nic nic nic! Vždyť nevím, kdo jsem!” Kastelán nebyl žádný hrdina, avšak láska k jeho pánovi mu dodala odvahy, že zůstal. “Pane hrabě! Pane hrabě!” zvolal poděšeně. Přicházím, abych se otázal -” “Ó, neptejte se,” prosil hrabě! “Vždyť vždyť nic víc nevím.” “Můj Bože!” zvolal kastelán. “Co se tu stalo! Milý, drahý pane, povstaňte přece! Dovolte, abych vás pozdvihl!” Při tom se blížil k hraběti; ten se však schoulil ještě hlouběji do kouta, napřáhl ruce jako na ochranu a pravil: “Pryč ode mne! Nedělejte mi nic nic nic! Vždyť nevím nevím nevím!”

“Ale, pane hrabě, copak mne více nepoznáváte? Vždyť je to váš věrný Alimpo!” “Alimpo? A - lim - po?” tázal se hrabě zamyšleně. Pozvolna se vztyčil, pokročil krok kupředu a pravil: “Alimpo, ano, ano! Vždyť jsem věrný Alimpo. Ó ano, teď vím vím vím vše. Já jsem Alimpo!” Jeho zkřehlé oči poněkud obživly. Chodil tiše po světnici, aniž by si kastelána dále všímal a bručel chvíli s radostným, chvíli se smutným výrazem: “Ano, ano, jsem věrný Alimpo, ano, ano, teď to vím. Mé jméno je Alimpo!” Tu se zmocnil kastelána takový strach, že co nejrychleji uprchl, a sice ke své Elvíře. Vždyť nebyl nikdo, jemuž by mohl lépe svěřit to, co viděl. Elvíra právě žehlila košili, když Alimpo vstoupil. “Elvíro!” zvolal sotva popadal dech. “Co se stalo?” tázala se. “Ó, drahá Elvíro!” Ona pozdvihla oči od své práce a jakmile spatřila rozervaný zevnějšek svého muže, pustila horkou žehličku z ruky, tak že tato s hřmotnou ránou padla na podlahu. “Svatá madonno!” bědovala. “Co se stalo? Vždyť vyhlížíš zcela zoufale, milý Alimpo!” “Ano, ano, zcela zoufale,” bědoval mužík, lapaje vzduch. “Ale proč?” “Náš milostpán -” “Co je s ním?” “On se ach! On se - on se zbláznil!” Elvíra uskočila zpět a otevřela ústa, jako by chtěla něco říci; avšak žádný hlas nevyšel a ústa zůstala otevřena. “Ano, ano, zbláznil se, úplně zbláznil!” doplňoval kastelán.

Teprve nyní při opětování onoho strašného slova nabyla Elvíra opět své řeči, avšak nenaříkala, naopak pravila tónem rozhorleným a přísným: “Milý Alimpo, ty sám jsi se zbláznil!” “Já?” tázal se on skoro zlostně. “Poslyš, milá Elvíro, podobné urážky si zakazuji! Mýlíš se, ne já, ale pan hrabě se zbláznil!” “Tak? Kdopak tě tak pobláznil?” tázala se přísně jako nějaký vyšetřující soudce. “Nikdo. Viděl jsem to sám.” “Není možné! Kdo ví, co jsi viděl, můj drahý Alimpo!” To bylo ale již i pro dobráckého Alimpa přespříliš. Vzchopil se, uchopil svoji tlustou polovičku za ruku a táhl ji ze světnice, přičemž pravil: “Pojď se mnou, Elvíro! Přesvědčíš se, že mám pravdu.” “Ano, ihned! Počkej, až zdvihnu žehličku.” Zdvihla žehličku z podlahy, na které zatím vypálila černou skvrnu, uschovala ji a následovala pak svého muže do hrabě cí světnice. Tam spatřili hraběte, jak pořád ještě přechází tichými kroky po kobercích. Při tom ustavičně šeptal: “Ano, ano, nedělejte mi nic, neboť vím vím již to vím; jsem věrný Alimpo!” Při tom bylo jeho vzezření takové, že nebylo nejmenší pochybnosti o tom, že z něho mluví šílenství. Elvíra, sotvaže na hraběte pohlédla, spráskla ruce nad hlavou a zvolala: “O svatá madonno, tedy je to pravda? On šílí!” Při tom klesla na židli, nebyla schopna žádného pohybu. Hrabě zaslechl její hlas, obrátil svůj zvláštní skleněný zrak k ní a pravil: “Šílí? Kdo šílí? Jsem Alimpo Alimpo, ano, věrný Alim po.” Potom pokračoval ve své procházce.

“Běž ihned, Alimpo!” bědovala Elvíra, “zavolej sem rychle milostivou slečnu.” Kastelán uposlechl tento rozkaz a našel po krátkém hledání Rositu ve světnici Angličanky. I tato poznala na první pohled, že se přihodilo něco zlého a tázala se: “Co je to za spěch, Alimpo? Co se stalo?” “Ó laskavá, milostivá slečno, neulekněte se,” prosil a třásl se na celém těle. “Proboha, to zní velmi znepokojitelně! Mluv rychle, Alimpo, co se stalo?” tázala se poděšeně. “Něco strašného!” “No, tedy mluv! Vždyť mne natahuješ na skřipec!” Při tom vyskočila ze svého sedadla a uchopila jej za ruku. “Někdo se zbláznil!” koktal Alimpo. “Někdo že zešílel?” tázala se nedůvěřivě. “Ano, zešílel!” přisvědčoval on. “Není možné! Vždyť šílenost nepřichází jako zloděj v noci.” “A přece šílí,” tvrdil kastelán, “má Elvíra říká totéž.” “Ale kdo šílí?” “Ó, milostivá slečno, že vám to musím říci! Připraví vám to velké bolesti. Mluvím o hraběti Emanuelovi.” “Můj otec?” tázala se’Rosita jako zkamenělá. “Ano.” Pak se usmála a odvětila: “Můj dobrý Alimpo, zde panuje rozhodně velká mýlka!” “Ne, ne,” tvrdil on; “hrabě Emanuel skutečně šílí! Má Elvíra ho viděla též. Je dokonce ještě nyní u něho.” “Jakpak se u něho projevuje šílenství?” tázala se ona, pořád ještě se usmívajíc. “Když jsem k němu vstoupil, vrčel jako nějaký pes v nejtmavším koutě světnice. Měl napůl skleněné, bázní naplněné

oči, bědoval a prosil mně, abych mu nic neudělal. Zapomněl, kým je; nyní se ale považuje za mne, za kastelána Alimpa.” Rosita pohlížela dosud nedůvěřivě na kastelána, pojednou však uchopila beze slova rámě své přítelkyně a vlekla ji co nejrychleji sebou. Kastelán je následoval. Když vstoupili do hraběcího příbytku, spatřili zde dosud kastelánku, jak běduje a lomí rukama; hrabě kráčel jako kočka sem a tam po světnici a opakoval stále tatáž slova. Rosita dosud věřila v nějaký směšný omyl a proto byla tím větší rána, kterou pocítila při pohledu na svého otce. Před očima se jí dělaly mžitky, vjela oběma rukama do vzduchu a klesla zpět do náruče Amalie. Přicházely na ní mdloby, avšak přemohla se, vyvinula se z náručí přítelkyně a spěchala k hraběti. “Otče, proboha, otče, co je ti, co se s tebou stalo?” tázala se rozechvěná. Hrabě zůstal stát a pohlížel na ni svým bezvýznamným zrakem. “Co je s tebou?” tázal se. “Nevím to, nemusíš mně nic dělat, neboť já jsem věrný Alimpo.” Tato slova pronesl zvolna a jednozvučně, beze všeho výrazu. “Otče, otče!” bědovala, a ovinula své rámě kolem něho. “Co se stalo? Jsi nemocný? Neznáš mne?” “Znát?” tázal se hrabě, kývaje tiše hlavou. “Neznám nikoho; jsem Alimpo.” “Ne, ty nejsi Alimpo,” zvolala ona. “Ty jsi můj otec, můj milý, milý otec. Pojď, vzpamatuj se!” S hlasitým, srdcelomným pláčem se vrhla na jeho prsa; hladila mu tváře a rozcuchané vlasy, líbala jeho ústa a studenou ruku, a vinula se s celou svou láskou a celou svou bolestí k němu.

On ale spočíval beze všeho účastenství na jejích ramenou, konečně ji od sebe odstrčil a pravil: “Nemusíš mně utlačit; nemusíš mně nic dělat, neboť již vím, kým jsem. Jsem Alimpo, ano, dobrý Alimpo.” To bylo přespříliš. S hlasitým stkaním klesla Rosita na pohovku; její přítelkyně pospíšila k ní a s hlasitým pláčem ovinula své rámě kolem ní; též kastelán a jeho žena se dali do hlasitého pláče, jako by byli oba malé děti. Hrabě tu stál před nimi, pohlížel na ně svým skleněným, bezvýznamným zrakem a pravil: “Neplačte! Vždyť jsem vám nic neudělal. Jsem věrný Alimpo.” “Ó Bože, co máme dělat!” bědovala Rosita, která se kvůli bolesti ani nemohla vzpamatovat. “Copak zde není pan Sternau?” tázala se plačící Amalie. Tu se Rosita vzpružila. “Sternau!” zvolala. “Ó, jak jsem mohla zapomenout! On jediný může pomoci, ano, on pomůže. Avšak on je v Barceloně. Alimpo, rychle posla za ním! Ať se ihned vrátí.” “Do Barcelony?” pravil kastelán již na skoku. “A kde ho tam najde?” “Ach, .milý Bože, to nevím! Pošli tři, čtyři, pět poslů. Nechť letí, nechť strhají koně, jen když jej najdou… Rychle, pospěš, každá minuta je za těchto okolností drahocenná.” Rosita v tomto okamžiku nepomyslela ani na svého bratra, ani na nikoho jiného, jen na svého milence myslela. Kastelán takřka letěl do stájí a sotvaže uplynuly dvě minuty, tu se hnali tři poslové o překot na nejrychlejších koních do Barcelony. Hrabě Alfonzo stál u okna ve světnici sestry Clary. Spatřil jezdce a podotkl k pobožné dámě: “Muselo se přihodit něco neobyčejného, matko. Hrabě vysílá právě tři posly.” “Ach! Kam?”

“To nelze určit. Jedou vpravo k silnici, která vede do Mataro nebo do Barcelony.” “Nemohu to pochopit. Nešel by jsi trochu na zvědy, milý synu? V našem postavení je všechno důležité, a zvláště událost tak neobyčejná, jako současné vyslání tří poslů. Kdo žije mezi hříšným lidem, ten nemůže být nikdy dost ostražitý.” Alfonzo otevřel okno a pokynul kastelánovi, který se právě vracel ze stáje, aby šel nahoru k němu. Když vstoupil do světnice, tázal se ho Alfonzo: “Kdo poslal ony tři jezdce?” “Já, milostivý pane,” zněla odpověď. “Kam?” “Do Barcelony.” “Kdo to nařídil?” “Milostivá slečna komtesa.” “Tak! Co mají jezdci dělat v Barceloně? Tři najednou?” “Mají hledat pana doktora.” Kastelán nechoval ani nejmenší sympatie vůči mladému hraběti; proto si nechal své krátké odpovědi takřka vynutit. “Proč mají hledat doktora?” pokračoval hrabě ve svém výslechu. “Jeho hraběcí milost, Don Emanuel pojednou onemocněl.” “Ach, a co mu schází?” “Myslím, že šílí.” “Šílí? Kýho čerta!” Toto slovo pronesl tak, jako by byl nanejvýš polekán, bedlivý pozorovatel by ale velmi snadno seznal, že jeho oko se zalesklo jako nějakou neočekávanou radostí. Na to řekl kastelánovi: “To je dobře, přijdu ihned dolů.” Sotvaže zavřel odcházející Alimpo za sebou dveře, tu vyskočila Clara jako zběsilá, uchopila mladého hraběte za ruku a jásala:

“Vyhráno, Alfonzo, vyhráno! Jestlipak víš, kdo vyvolal toto šílenství?” “No, kdopak?” “Tvůj otec.” “Ach, není možné! Můžeme k šílenství přivést lidi, kteří hodinu předtím byli ještě zdraví?” “Ovšem. Otec mi sice nesdělil všechny podrobnosti, ale řekl mi ještě včera večer, že se hraběti dnes večer něco přihodí.” “U čerta, to bylo chytře navlečeno! Není to vražda, a přece budu dědicem.” “Ano. Pospěš ihned dolů, můj synu, a vezmi ihned do rukou otěže vlády. Bůh žehná svými velkými statky a bohatstvím. Jdi!” Alfonzo se odebral do hraběcí ložnice. Když tam vstoupil, spatřil, jak hrabě dosud nepokojně přechází po světnici. Ro sita se již vzpamatovala a dávala si všemožnou práci, aby vyloudila z hraběte jediné rozumné slovo, pouhý odlesk rozumu. Amalie ji při tom podporovala a i kastelánka byla dosud přítomna. “Co se to tu děje?” tázal se Alfonzo, když vstoupil. “Představ si, bratře, otec se pojednou tak roznemohl, že mluví zcela nesrozumitelně,” odvětila Rosita a šla Alfonzovi vstříc. “To je ovšem nanejvýš nešťastná událost,” pravil tónem, jenž značil jeho dětinskou soustrast, jenž však zněla tak chladně a bezcitně, že hraběnka ruku, kterou mu již podávala, opět spustila. “A tak se vyšlou poslové za doktorem Ster nauem, zatímco se synovi a bratrovi o tom ani zpráva nepodá!” “Sternau je lékař,” omlouvala se Rosita, “a lékař je v podobných případech více žádoucí a potřebnější, nežli kdo jiný!”

“Ach, skutečně?” tázal se s drzým úsměvem. “Myslím naopak, že jedině synu náleží, zařídit potřebné kroky a udílet rozkazy, on měl být přednostně o všem informován. Nemý lím li se, je doktor Sternau chirurgem?” “Ovšem.” “Je snad též psychiatrem?” “Netázala jsem se ho na to, ale myslím, že vědomostem a jeho zkušenosti můžeme úplně svěřit ošetřování otce.” “O důvěře tu není žádná řeč. Sternau nebude otce léčit, pošlu naopak do Manresy pro doktora Cielliho.” Rosita napřáhla ruku, jako na obranu. “Doktor Cielli nebude otce léčit, to nepřipustím. Otec k němu neměl žádnou důvěru.” “Tím větší je moje důvěra k němu. Já jsem dědic, já mám zde co poroučet!” “Tak? Když se díváš na tuto strašlivou událost pomýšlíš již na dědictví? Dobrá! Jen okamžik počkej!” Zdálo se, že pojednou veškerá dívčí bázlivost z ní spadla. Pevným krokem vstoupila do vedlejší komnaty, v níž se nacházela skříň se zbraněmi hraběte, vyňala z ní revolver, vrátila se s ním zpět, zamknula dveře k oné světnici a vzala klíč k sobě. Na to pravila hrozivým hlasem: “Kdo je dědic a kdo zde má co poroučet, to se zjistí později. Především ale vezmu otce až do návratu doktora Sternaua do své ochrany!” “A já prohlašuji, že tento podlý doktor Sternau nepřekročí práh našeho domu,” odvětil Alfonzo. “Co chceš s tím revolverem?” “Zastřelím každého, kdo by se opovážil vstoupit bez mého dovolení do této komnaty.” “Ach! Dívčí žert.” “Nepřeji ti, abys poznal, zdali to myslím doopravdy!” “Mám i já být zastřelen?” smál se Alfonzo.

“I ty!” hrozila vážným hlasem. “Neblázni. Dej sem tu zbraň!” Při tom se k ní blížil. Ona ale zdvihla revolver a zvolala: “Zpátky, člověče! Sice tě zastřelím. Přísahám Bohu, nežertuji! Paní Elvíro, jděte dolů a svolejte sem služebnictvo!” Když se kastelánka zdvihla, poručil jí Alfonzo: “Zůstaňte! Nepotřebujeme žádné služebnictvo.” Tu ale odvětila kastelánka s velkou rozhodností: “Mám poslouchat jen milostivou slečnu komtesu, ne ale vás!” S těmito slovy opustila světnici. Mladý hrabě se nyní obrátil k Angličance, která svoji přítelkyni dosud sice mlčky, ale s plamenným zrakem pozorovala: “Není takové jednání vskutku dětinské, slečno Amalie?” Oslovená zčervenala zlostí a odvětila: “Nevidím nic vskutku dětinského, naopak vidím pravou dětskou lásku v neohroženém počínání mé statečné přítelkyně, na níž jsem věru pyšná. Ona brání nemocného, politováníhodného otce proti bezcitnosti, která chce jemu škodit. Ostatně jsem vám dosud neudělila dovolení, abyste mne oslovoval křestním jménem. Pro vás nejsem slečna Amalie, nýbrž Lindsayová, a to, dá Bůh, vždy zůstanu!” “Ach,” skřípal Alfonzo zuřivě zuby. “Zapomínáte, že jste zde jen hostem!” “Vaším ne, pane; a to mne těší a upokojuje.” “Od této chvíle ale přece mým hostem. Šílenec stojí pod poručenstvím!” V tomto okamžiku vstoupila Elvíra a hlásila, že služebnictvo se nachází v předsíni. Rosita se obrátila k Alfonzovi a pravila: “Nuže, necháš nás o samotě, nebo ti mám ukázat, koho zde lépe poslouchají, zdali tebe, či mne?”

Hrabě uznal, že se nachází v úzkých; také uznal, že musí pro tento okamžik považovat svou hru za prohranou, a proto jedovatě odvětil: “Nový hrabě na Rodrigandě Seville to nemá zapotřebí, aby vyjednával se svým služebnictvem; on si zjedná poslušnost důstojným způsobem. Na shledanou!” Maje hlavu vztyčenou, opustil komnatu. “Milá Elvíro, přeji si, aby služebnictvo nyní poslouchalo jen mne; co se dále stane, to musíme vyčkat,” pravila hraběnka klidně. “Řeknu jim to ihned,” přisvědčovala ochotně Elvíra. “Poroučíte snad ještě něco?” “Ano. Tyto pokoje zůstanou zamknuty. Pokusím se o to, abych otce upokojila. Spánek a studené obklady na něj budou dobře působit.” - Mezi tím, co se toto zběhlo v Rodrigandě, jel notář po silnici, která vedla do Barcelony. Za krátkou chvíli odbočil ale na polní cestu. Ta vedla několika osadami a dvory. Ster nau nebyl v krajině známý a musel kromě toho, jako vůz který pronásledoval, se držet silnice. Jestliže se tedy odchýlil na polní cestu, pak tak soudil notář přišel mnohem dříve k cíli, a mohl proto učinit všechna potřebná opatření, aby lékař nic nevypátral. Vůz byl vypůjčen od hostinského “U velkého muže”. K tomuto zabočil advokát, když se octl v Barceloně, a řekl mu, aby nedával žádné vysvětlení, kdyby se ho někdo ptal, komu vůz zapůjčil. Pak se odebral do přístavu, aby tu vyhledal kapitána Landolu. Našel ho na palubě. “Ach, pane Cortejo,” pravil po krátkém, vzájemném pozdravu. “Neočekával jsem vás tak brzy, ale je mi to vskutku milé, že jste zde.” “Proč?”

“Protože jsem hotov a také mé spisy jsou v pořádku. Mohu odplout.” “To je dobře, velmi dobře!” “Velmi dobře? Snad se nestalo něco nepříjemného?” “Ne. Říkám vám jen tolik, že byl váš vůz pozorován a že někdo dokonce i tuší, koho jste naložil. Snad již za hodinu přijde někdo do Barcelony, kdo sleduje vaši stopu.” “Dobrá. Nechť pak skočí do vody a pluje za mnou. Máte čas ke konečné závěrce?” “Ano.” “Nuže, taje hotová za čtvrt hodiny a pak vyplujeme ihned ven na moře. Odliv právě začíná.” “A váš zajatec?” “Vede se mu dobře. Leží dole v podpalubí a nesměl dosud ani mluvit, ani jíst nebo pít.” “Dopravíte ho tedy skutečně na některý z východoindických ostrovů?” “Prodám jej na Borneo; při tom zůstane. Pojďte dolů do kajuty, pane!” Za půl hodiny byl Cortejo opět na pevné zemi, zatímco loď “Péro” vytáhla své kotvy a pustila se na cestu, na cestu, na níž se měl rozhodnout osud ubohého Mariana.

KAPITOLA ŠESTÁ Zajatcovy vánoce

Když opustil doktor Sternau Rodrigandu, vedla ho stopa vozu, kterou sledoval, k velké státní silnici, která spojuje Leridu s Barcelonou. Zde se však ztratila stopa mezi tolika čerstvými kolejemi, tak že na nějaké pronásledování v pravém slova smyslu nebylo možno pomýšlet. Jen jediné okolnosti se mohl Sternau přidržet: zjistil totiž ze stop, které pozoroval v parku, přibližný počet osob, které nasedaly na vůz. A i to bylo velmi nejisté. Naštěstí spatřil Sternau blízko místa, kde silnice vbočovala do hlavní silnice, ovčáka, který pásl své ovce na nezoraném poli. Podobně spatřil Sternau dřevěnou boudu, a podle toho se tedy dalo soudit, že se ovčák zdržoval i v noci na poli. Sternau tedy zajel k němu a tázal se jej po krátkém pozdravení: “Spal jsi zde minulou noc?” “Ano, pane,” zněla odpověď. Lékař mu ukázal stříbrňák a tázal se dále: “Bylo zde v noci živo?” “Ne. Jediný vůz jel kolem.” “Odkud?” “Zde, po silnici.” “A kam?” •_ “Směrem k Rodrigandě.” “V kolik hodin?”

“Hodinu před půlnocí; možná také že dříve.” “Vrátil se vůz nebo ne?” “Ano.” “Kdy?” “Asi za dvě hodiny.” “Kdo v něm seděl?” “Bylo jich více.” “Znal jsi některého z nich?” “Ne.” “Byli zapraženi mezci?” “Ne, koně.” “Jaké barvy?” “Jeden hnědý a jeden bělouš.” “Víš to jistě?” “Ano. Rozdělal jsem si u samé silnice oheň, abych si upekl pár kaštanů. Tehdy jeli právě kolem. Poznal jsem koně velmi dobře.” “Neviděl jsi, jaký oděv měli oni muži na sobě?” “Jeli kolem rychle, ale myslím, že měli krátké kazajky a čepice, jaké nosívají námořníci.” “Dobrá, děkuji ti. Buď s Bohem!” Přitom vtiskl ovčákovi do ruky peníze a jel dál. Co nyní slyšel, to bylo přece již něco. Od té chvíle se zastavil v každé zájezdní hospodě podél silnice a vyptával se, nejel li onen záhadný vůz kolem. Nemohl se však žádných podrobností dopátrat, a také to nemálo zdržovalo jeho jízdu. Konečně, když jel asi tři čtvrtě hodiny, spatřil osamělou krčmu, před níž se nacházelo několik jeslí, na znamení, že zde lze dostat pro lidi i zvířata přístřeší. Před touto krčmou slezl z koně, vstoupil do nízké jizby a poručil si sklenici vína. Hospodský byl podle všeho starý, přívětivý a mnohomluvný muž, neboť ihned zapředl s doktorem hovor o počasí

a tisíci věcech, které ale doktora sotva zajímaly. Konečně se stařec tázal: “Kam jede pán?” “Snad do Barcelony.” “Snad? Tedy to není ještě jisté?” Ne ” “r ic. “Aha! Obchody na cestě?” “Ani to ne. Někoho hledám.” “Kde?” “Zde na silnici!” “Ó Bože! Takový bohatý pán a hledá něco na silnici!” smál se stařec. “Rozumějte mi dobře! Hledám vůz, který zde musel jet kolem.” “Vůz? Hm! Možná, že jsem jej viděl. Jsem starý, nemohu už toho tolik zastat a sedím proto skoro ustavičně zde u okna. Co to bylo za povoz?” “Spřežení se skládalo z hnědáka a bělouše. Na voze sedělo více mužů oděných do námořnických šatů.” “Aha!” kýval stařec. “Kdy jeli asi kolem?” “Asi tři hodiny před půlnocí jeli nahoru a asi čtyři hodiny na to zase zpět.” “Souhlasí!” kýval hostinský. “Viděl jste je?” “Ano, pane.” “Když jeli kolem?” “Ne. Podvakrát, když jeli kolem, byla tma, nebyl bych je mohl tedy vidět. Poprvé ale, když jeli nahoru, se u mne zastavili. “Tak? A všichni?” “Ano, všichni.” “Dal bych vám tento zlaťák, kdybyste mi mohl říci, komu onen vůz náležel.”

Z očí starce vyšlehl blesk radosti. Jeho krčma byla malá, bídná chalupa; nebyl podle všeho zámožný a proto mu přišel zlaťák velmi vhod. “Dejte sem, pane,” pravil s blaženým úsměvem. “Později. Napřed odpověď!” “Aha, myslíte, že nic nevím!” smál se stařec šibalsky. “Za tento zlaťák se zajisté dozvíte mnohem víc, než jste žádal.” “Nuže!” “Onen vůz náleží jistému hostinskému v Barceloně.” “Kterému?” “Majiteli jediného hotelu.” “Nemýlíte se?” “Ne, mohu na to přísahat.” “Byl onen hostinský také mezi nimi?” “Ten by se poděkoval!” “Poděkoval? Jak to? Proč?” “S Landolou není radno pobývat v jedné společnosti.” “Kdo je ten Landola?” “Námořní kapitán, jehož loď se jmenuje ,Péro’.” “V jakém spojení je tento muž s vozem, který hledám?” “V jakém spojení! Svatá madonno! Vždyť na něm seděl a dělal kočího!” “Ach!” “Ano! Bezpochyby jel do Rodrigandy.” “K hraběti?” “To ho ani ve snu nenapadne!” “U všech hromů, tedy mluvte srozumitelně!” zvolal Ster nau, jehož starcovy krátké odpovědi přivedly o trpělivost. “Pane,” pravil hostinský flegmaticky, “takový zlaťák vydá za mnoho; za něj vám toho musím velmi mnoho zodpovědět a proto právě se musíte velmi mnoho tázat.” “Dobrá!” smál se udobřený lékař. “Ke komu tedy myslíte, že onen Landola jel?”

“K panu Casparu Cortejovi.” “Kýho ďasa! Copak se znají?” “Ovšem. Dělají spolu i obchody, jak si alespoň lidé do uší šeptají.” “Co za obchody?” “Hm, velmi čisté nebudou. Onen Landola je surový člověk. Lidský život mu není ničím. Má být také polovičním námořním loupežníkem; možná snad, že i celým; také se o něm vypravuje, že někdy prodává ebenové dřevo (černo chy).” “A přitom má i Cortejo mít podíl?” “Ano,” kývl stařec. “Jak to?” “Počkejte, vysvětlím vám to. Znáte hraběte z Rodrigan dy?” “Poněkud.” “On je slepý?” “Ano, či vlastně byl slepý.” “Svatá madonno, tedy je to pravda? Slyšel jsem, že zavolala jeho dcera ohromně chytrého a zručného lékaře, ten mu napřed vyvrtal kámen z těla a pak prý mu dokonce i oči rozřízl, tak že nyní opět vidí. Není to tedy lež, pane?” “Ne,” usmíval se Šternau. “To musí být ale vtělená chytrost, tenhle lékař. Snad je i ve spojení s čertem Pán Bůh mně ochraňuj! Raději bych přece zemřel, než bych si dal kámen, který je tak veliký, jako tato tabule u okna, z těla vyrvat! Tedy onen hrabě z Rodri gandy byl slepý a musel se úplně spoléhat na svého notáře.” “To se dá snadno vysvětlit.” “Hrabě je nesmírně bohatý.” “Slyšel jsem o tom.” “A notář, totiž onen Cortejo, je bídník.” “Můžete na to přísahat?”

“Každý vám na to složí přísahu, pane. Nuže, ono bohatství a onen bídník se k sobě hodí jako jehně k supovi. Rozumíte?” “Velmi dobře.” “Aby však nikdo nevěděl, jakým způsobem vykořistil Cortejo bohatství hraběte ve svůj vlastní prospěch, strčil velkou část svého lupu do námořního obchodu. Jemu a kapitánu Landolovi společně náleží loď a oba se dělí o výdělek.” “Víte to jistě?” “To se říká. I včera jsem leccos slyšel o tom od oněch námořníků. Šeptali si častěji něco, co jsem zaslechl, ačkoliv to zajisté nebylo určeno pro moje uši.” “Neslyšel jste, komu platila jejich včerejší návštěva?” “Ne. Ale ke komu jinému by jel Landola, ne li ke Cortejovi.” “A když se vraceli, to jste je neviděl?” Ne ” “rNC. “Dobrá! Zde máte zlaťák, zasloužil jste si jej poctivě.” S velkou ochotou a radostí uschoval hospodský pro něj drahocenný peníz. Šternau zaplatil mimo to ještě svůj nepatrný účet a chtěl se právě vzdálit, když tu zaslechl dusot koňských kopyt. To přimělo doktora, že pohlédl nejprve oknem ven; a vskutku spatřil jezdce, v němž poznal jednoho z kočích ze zámku, který se na uhnaném koni blížil a ihned zastavil, jakmile spatřil koně, kterého Šternau venku uvázal. Na to seskočil z koně a vešel dovnitř. “Ó, jaké mám štěstí, že vás nalézám, pane doktore!” zvolal, jakmile spatřil lékaře. “Hledáte mne?” zvolal doktor udiveně. “Ano.” “A proč?” “Milostivá slečna komtesa mne vyslala. Vyjeli jsme tři, ale rozdělili jsme se, abychom vás neminuli.”

“Pak musí být záležitost, kvůli které se to děje, nanejvýš důležitá.” “Ano.” “Co se stalo?” “Pan hrabě Emanuel pojednou velmi onemocněl.” “Je to možné? Snad na očích?” tázal se poděšený lékař. “Ne.” “Tedy?” “Zde!” Kočí přitom ukázal na čelo, ale tak, že to hostinský neviděl. “Není možné, není možné! To musí být omyl!” “Je tomu tak, pane!” tvrdil kočí. “Vypijte tedy rychle sklenici vína a pak zpět do Rodrigan dy.” Hostinský donesl víno a pravil: “Ó, pane, prosím za odpuštění!” “Proč?” “Z důvodu toho ,čerta’ před tím!” “Jak to?” “Právě slyším, že vy jste onen pan doktor, který ten velký kámen vyvrtal. Předtím jsem ale řekl, že jste snad ve spojení s čertem. Odpustíte mi to?” “Ale velmi rád,” smál se Sternau. “Teď ale vzhůru!” Když byli od krčmy kousek vzdáleni, tak že je hostinský nemohl slyšet, zadržel Sternau svého koně a tázal se kočího na všechny podrobnosti. Pak se dozvěděl, že notář opustil koňmo zámek. Tu ho pojednou něco napadlo, a proto se tázal kočího: “Mohou se na Rodrigandě dnes bez vás obejít?” “Dnes? Ano.” “Nejel byste za mne do Barcelony?” “Velmi rád, pane.”

“Jeďte tedy. Máte se totiž v přístavu zeptat, který den vypluje kupecká loď ,Péro’, kapitán Sanchez Landola, z přístavu. Vypátráte to?” “Ó, jistě!” “Ale Caspar Cortejo může být také v Barceloně, a ten se nesmí dozvědět účel vaší návštěvy ve městě.” “Nestarejte se, pane.” “Jeďte tedy..Dobře vás odměním, donesete li mi přesné zprávy.” Kočí obrátil koně a dal se na cestu do Barcelony; lékař ale pádil plným tryskem k Rodrigandě. Asi za hodinu se octnul před cílem. Když přijel k bráně, stál tu již kastelán, aby mu odebral koně. “Ó pane, jak se může jen něco takového stát!” bědoval Alimpo. “Zešílet, úplně zešílet!” “Je to neuvěřitelné!” “A přece je tomu tak; má Elvíra praví totéž.” “Kde je pan hrabě?” “Ve své ložnici. Slečna komtesa se tam s ním uzamkla a nedovolí žádnému nepovolanému vstoupit. Hrabě Alfonzo se již prohlásil za pána na Rodrigandě a chtěl povolat cizího lékaře. Slečna tomu ale zabránila.” Sternau jen kývl hlavou a spěchal po schodech nahoru. U dveří hraběcí světnice stáli dva sluhové na stráži, kteří ale doktora ihned pustili dovnitř. Když vstoupil tiše do světnice, spatřil hraběte, který měl hlavu zavázanou a ležel v posteli. U té seděla Rosita se zaslzenýma očima a poblíž ní Angličanka, která s ní láskyplně sdílela bolest. Když spatřila Rosita svého milence, povstala a vrhla se prudce na jeho prsa. Neřekla ani slovo, on ale cítil, jak se její ňadra křečovitě vlní a celá její postava se třásla pod dojmem bolesti, kterou chtěla mermomocí potlačit.

Sternau ji přivinul k sobě, políbil ji vroucně na čelo a pravil tiše: “Nech mne nyní, živote můj! Každá vteřina je drahocenná!” “Ano, máš pravdu!” odvětila a vyvinula se z jeho náručí. “Ó Bože, Karle, řekni mně, je li ztracen?” Sternau přistoupil k nemocnému; od tohoto okamžiku nabyla jeho tvář ledové chladnosti, jen jeho oči pohlížely ostře a bádavě; byl dokonalým lékařem. Sňal obvaz z hlavy nemocného, ohmatal tepnu a dal si pak od slečen vyprávět všechny podrobnosti, pokud jim byly tyto známy. To vše se dělo šeptem; mezitím ale hrabě ustavičně prosil: “Nedělejte mi nic, vždyť vím, kdo jsem. Jsem, jsem jsem věrný Alimpo!” Na to zkoumal Sternau dech a oči nemocného, žádné pohnutí, žádné kroucení hlavou, zkrátka žádná okolnost neprozradila myšlenky, které mu prolétaly hlavou. Pak přistoupil ke spodní části postele, tak, že jej mohl nemocný úplně vidět a tázal se: “Kdo jste?” “Jsem jsem jsem Alimpo!” odvětil hrabě zamyšleně. “To není pravda!” pravil Sternau přísně. “Rozpomeňte se! Vy jste vy jste no?” “Jsem jsem jsem Alimpo!” zněla odpověď daná plačtivým hlasem. “Mlč, bídníku, lžeš!” zahřměl Sternau na nemocného plnou silou svého mocného hlasu. “Ty nejsi Alimpo! Přiznej se, kdo jsi?” Přitom uhodil Sternau pěstí výhružně na prkno postele, až zapraštěla. Slečny se dívaly polekaně na lékaře, zatímco nemocný se pokoušel o to, aby skryl svou hlavu pod pokrývku; Sternau mu ji odňal a poroučel nyní vskutku hromovým hlasem:

“No, bude to? Chci vědět, kdo jsi!” “Ó Bože, Bože, mně pukne srdce!” šeptala Rosita. Sternau jí pokynul přísně rukou, nespustil ale přísný pohled z nemocného. Ten se svíjel jako červ a pronesl konečně plačtivou odpověď: “Nedělejte mi nic zlého, jsem vskutku věrný Alimpo!” Teprve nyní se obrátil lékař od postele k oběma dámám: “Račte odpustit; nemohl jsem jinak! Prosím rychle šátky a nádoby k pouštění žilou a vrhnutí!” “Je to nebezpečné?” tázala se Rosita plna strachu. Nedostala ale žádnou odpověď, protože lékař ji šetrně odstrčil stranou a vyběhl ven. “Ó Bože, není pomoci!” bědovala Rosita. “Karel by nebyl tak křičel na otce a nebyl by mne odstrčil! Nechce zmeškat žádnou vteřinu, ani jedinou; to je důkaz, že není pomoci.” Navzdory zoufalství dala přece jen rozkazy, aby bylo přineseno vše potřebné, a když asi po dvou minutách Sternau opět vstoupil, bylo vše připraveno. On mezitím donesl svou malou domácí lékárnu, obvazy a různé jiné věci. “Co dnes hrabě snědl?” tázal se. “Jediný koflík kávy,” odvětila Rosita. “Nic jiného?” “Ne.” “Kdo připravoval onu kávu?” “Já sama.” “Kdo mu ji donesl?” “Sloužící.” “Hrabě Emanuel je otráven!” Pronesl to s takovou určitostí, že zdrcená Rosita klesla na židli. “Ó ty můj Spasiteli!” bědovala. “A sice tím nejstrašnějším jedem, který se nazývá Cohon Upas. Znám jeho účinek. Měl bych vám to zamlčet; že vám

to ale přece říkám, to má svědčit o tom, že mám dosud naději na jeho zachránění. Zavolejte pomocníky, budeme pouštět žilou.” Když spatřil hrabě tolik příprav kolem sebe, přestal bázní i mluvit, a mohli s ním dělat, co chtěli. Napřed obdržel lék pro vrhnutí, který sice ihned účinkoval, ale nemocného natolik unavil, aniž by byla z něho vyšla nejmenší část požité kávy. “Myslel jsem si to,” pravil Sternau. “Od požití nápoje uplynulo pět hodin.” Na to pustil nemocnému žilou, a sice odňal mu to největší množství krve, které mu za těchto okolností vůbec mohl vzít. Poté rozkázal, aby mu chytili několik much. Když se tomu divnému rozkazu, ovšem s nemalým podivením, vyhovělo, dal mouchy do malé skleněné nádoby, na jejíž dno nakapal trochu krve z hraběte. Na to pozval dámy, aby pozorovaly mouchy. Mouchy okusily krve, začaly se motat a třást a zahynuly. “Nemýlil jsem se, je to Cohon Upas. Jsou rozličné druhy připravování a míchání tohoto jedu, a jde o to použít vhodného prostředku. Je li jed sestaven tak, jak si myslím, a jak jsem jej poznal na Jávě, pak z něho každý, kdo dvě až tři kapky požije, zešílí; pět až šest kapek nadobro usmrtí. Hrabě vypil bezpochyby jen dvě kapky a jsem přesvědčen, že někdo zamýšlel, uvalit jej do šílenství.” Ta slova učinila na všechny přítomné hluboký dojem, a trvalo to dlouho, než se rozčilenost utišila, zvláště nikdo nevěděl, že by mimo sloužícího, na kterého podezření mohlo padnout, byl u hraběte někdo jiný. “A doufáte, že otce přece ještě zachráníte?” tázala se Ro sita. “Ano,” odvětil Sternau s důvěrou. “Jed má tu vlastnost, že v malých dávkách přináší šílenství tím způsobem, že se zmocní paměti. Když přišel kastelán k hraběti, tehdy začala hrabě

ti paměť mizet. Poslední lidský zjev, který spatřil, pevně zachytil a myslí proto, že on je kastelánem. Jiné jméno, jinou bytost nezná. Abych se přesvědčil, zda jeho paměť na čas beze stopy zmizela, musel jsem s ním tak přísně mluvit, ba i dokonce nahnat mu strach. Bylo to marné. Ony dvě kapky jedu přešly již úplně do krve a do jeho mozku. Mozku ulevím pomocí španělských much a hořečcovým nátěrem, na druhé straně si pomohu tím, že co možná nejvíce otrávené krve odejmu. Jed v těle dosud se nacházející budu potírat protije dem, který ale dosud bohužel nemám. Mohu si jej jen tehdy opatřit, když se někdo odhodlá obětovat se za hraběte Emanuela.” “Obětovat se?” tázala se Rosita. “Ó, není mi nic tak vzácné a drahé, abych to pro otce neobětovala, ani život ne!” “Milostivá slečno, nežádám lidský život, a přece nemůže mi to, co si přeji, poskytnout ani ta nejobětavější dáma, nýbrž nanejvýš některý silný muž, který se ovšem nesmí štítit ani nebezpečí života, ani neobyčejných bolestí; ten muž mi musí důvěřovat.” “Hledejte jej!” zvolala Rosita. “Odměním jej skvěle. Ostatně, jaký prostředek to míníte?” “Hrabě Emanuel může být zachráněn jedině pomocí pěny z člověka ulechtaného k smrti. Tato pěna je jedním z nejsilnějších jedů a dává, smíšena s Capsicum jediný protijed proti Cohon Upas. K vašemu uklidnění podotýkám, že stačí lechtat muže tak dlouho, až se dostaví první známky vzteklosti. Kdyby tu byl nějaký znalec, který by uměl jednání řídit a lék připravit, pak bych neváhal ani na okamžik podrobit se sám té úloze. Jelikož tomu ale tak není, a naopak mne zde jako lékaře je nezbytně potřeba, musíme se ohlédnout po nějakém odvážném muži, který by si troufal snést bolesti této tak bolestné procedury.” “Ach, kdo to udělá?” bědovala hraběnka.

“Oznamte to obyvatelstvu zámku a osady. Musíme hraběte uzdravit kvůli němu samému a pak, abychom odkryli trávíce. Nepochybuji o tom, že, až nabude hrabě Emanuel opět své paměti, rozpomene se zajisté na nějakou okolnost, která nám vyzradí vraha.” “Ach, obávám se též, že se nikdo nepřihlásí, neboť prostředek je strašný,” podotkla Amalie. Tu přistoupil kastelán, který dosud pozorně naslouchal, ke své ženě a pravil: “Elvíro, je to pravda, ty máš pana hraběte ráda?” “Ano, velmi ráda!” zněla odpověď. “A milou, dobrou slečnu komtesu též?” “A jak; vždyť to víš, milý Alimpo!” “A učinila by jsi ráda vše, abys jim způsobila radost?” “To se rozumí samosebou!” “Nuže, dobrá, milá Elvíro; já se přihlásím!” Všichni se nemálo podivili tomuto kastelánovu hrdinství, který jinak nenáležel mezi lidi právě odvážné. Oči všech spočívaly na kastelánce a všichni dychtili slyšet její odpověď. Ona to zpozorovala a obrátila se s pyšným pohledem ke svému muži. “Alimpo,” pravila, “vím, že jsi udatný a neohrožený. Třásla jsem se často o tebe a musela jsem často krotit tvoji přílišnou odvahu; zde však nemám nic proti tomu. Nech se jen s chutí položit na skřipec, ty zachráníš pana hraběte a já budu vždy na tebe pyšná!” To bylo mnohem více, než se právem od těchto dvou osob dalo očekávat. Kdyby nebylo ohledů na nemocného, pak by byli jejich rozhodnutí odměnili hlasitým jásotem. Všichni jim upřímně tiskli ruce, jediný Sternau, který se nedal tak snadno něčím překonat, pravil rozvážně: “Milý pane kasteláne, víte, čemu se chcete podrobit?” “Ano, úplně.”

“Máte nějaké tušení o bolestech, které vás očekávají?” “Četl jsem jednou o tom.” “A navzdory tomu se chcete obětovat?” “Ano. To praví má Elvíra též!” “Dobrá, rozmyslím si to. Především musím podotknout, že nepotřebuji tento strašný prostředek ani dnes, ani zítra. Hrabě se především musí zotavit po ztrátě krve. Ohlásíme to přece jen a pak sřz těch, kteří se přihlásí, vybereme. Nyní ale prosím, aby se šetřil stav nemocného; zdá se, že spí!” - K večeru téhož dne se vracel notář Cortejo z Barcelony. Začalo se již stmívat a nebyl ani hodinu cesty vzdálen od Rodrigandy, když pojednou zadržel koně. Na mýtině v lese, kterým silnice vedla, uviděl řadu stanů a chýší, rozložených kolem velkého ohně, nad nímž visel železný kotel. Na místě samém panoval čilý ruch, neboť chýše a stany tvořily obyčejné cikánské ležení. “Byla by to snad matka Zarba?” tázal se sám sebe, když spatřil starou ženštinu, která seděla u samého ohně. “To by bylo věru šťastné shledání!” Zatím spatřili i v ležení jeho postavu a v nejbližším okamžiku na to byl obklopen muži, ženami a houfem dětí, ze všech stran na něj dorážejícími. “Mám vám hádat?” tázalo se jedno snědé děvče. “Ne, já to umím lépe!” zvolala stará baba vedle něho. “Pane, malý dárek!” řvalo pět až šest dětí, věšících se na jeho koně! Notář se usmíval nad touto živou směsicí a pokynul přívětivě jednomu cikánovi: “Není to statný Garbo? Ten by mne přece musel znát?” tázal se. Oslovený přistoupil blíž a podíval se zpod velkého klobouku ostřeji na notáře.

“Ach, pan Cortejo!” zvolal. “Buďte nám vítán. Nepoznal jsem vás hned; nemáte kousek tabáku pro chudého člověka?” “To, a ještě mnohem více, zasloužíš li si to.” “Proč ne! Vždyť jste mi dal vydělat již tak mnoho krásných dukátů. Máte snad něco pro mne, pane?” “Možná!” “Něco snadného?” “Ještě nevím. Je matka Zarba zde?” “Ano, sedí tamhle u ohně.” “Tedy se k ní podívám. Podržte mi koně!” Slezl z koně a odebral se k ohni. V kotli se vařilo několik slepic, jeden králík, tykev a několik slanečků. “Dobrý večer!” pozdravil stařenu. Ta míchala holí v kotli a ani se po něm neohlédla. “Kdo je to?” “Starý přítel!” “Jak se jmenuje?” “To uvidíš, když se na něj podíváš. Nebo dřívější cikánská růže tak zpyšněla, že se nechce ani podívat na svého obdivovatele?” Pak teprve poněkud otočila hlavu. Je nesnadné, skoro nemožné, uhodnout stáří letité cikánky; i stáří této ženy se nedalo určit, avšak bylo to i dnes vidět, že musela ve svém mládí být krásná, dokonce velmi krásná. “Ah, Cortejo!” pravila důvěrně. Podepřela se o hůl, kterou míchala v kotli, a povstala. Její šaty byly ze samých hader, avšak držení těla bylo pyšné a velitelské. “Žijete dosud tady, pane?” tázala se, pohlížeje na něho ohnivýma očima. “Myslela jsem, že jste již dávno tam, kam patříte.” “A kde je to?”

“U čerta.” “Ach,” smál se notář, “vidím, že jsi pořád stejná.” “Zarba zůstane věčně taková, jaká je,” zněla její odpověď. “Jak dlouho jsi zde?” tázal se notář. “Zde? Teprve od poledne.” “Ráno jsem vás neviděl. Ale, řekni mi, Zarbo, jsme dosud ti staří přátelé?” “Ano,” odvětila ona s divokým pohledem. “Nebo jsme se snad urazili?” “Nevím o ničem!” “Já také ne. Leda by to snad bylo z toho důvodu, že jste nám naposledy tak mizerně zaplatil!” “Jsi v dobrém rozmaru, stará!” smál se on. “Caspar platí vždy dobře.” “Vím to,” přisvědčovala ona; “za to žádá ale vždy řádnou a tajnou práci.” “Ano, jako například dnes,” řekl on. “Ach, máte tedy pro nás práci?” “Snad.” “Snad? Co to má znamenat?” “To má znamenat, že vás tu nacházím zcela neočekávaně. Nejsem tedy připraven na nějaký rozkaz.” “Myslíte ale, že bychom mohli nějaký dostat?” “Ano, jestli se smluvíme. Jaké jsou vaše nynější ceny?’ “Hm, skoro takové, jako dříve,” odpověděla stařena. “Mrtvý?” “Tisíc dukátů!” “Zmizelý?” “Pět set dukátů.” “Pokladna, kterou donesete, aniž byste ji otevřeli?” “Pět set.” “Chlapce nebo děvče dát vám k opatrování?” “Tři sta.”

“Otevřít hrob?” “Sto.” “To jsou ovšem staré ceny. Od té doby, co jsme se neviděli, jsem si musel zjednat jiného.” “Vím to,” přisvědčila. “Kapitána. Jste s ním spokojen?” “Ne. Přál bych si, kdybych vás měl před nedávném tady.” “Tedy se o to pokuste nyní.” “Uvidíme. Mrtvý stojí tedy u vás tisíc dukátů?” “Ano, totiž obyčejný člověk.” “A neobyčejný?” “V tom případě se řídíme stavem a bohatstvím.” “Hrabě například?” “U čerta! Nechcete snad -” Nepromluvila dále, ukázala ale rukou do Rodrigandy. “Hm! Možná!” odvětil on. “Zemřít nebo zmizet?” “O tom nejsem dosud rozhodnut. Co by to stálo?” “O tom nejsem ještě rozhodnuta,” smála se stařena. “Přicházíme z oné krajiny -” “Z Rodrigandy?” “Ano.” “Byl někdo z vás na zámku?” “Ano, já sama.” “Ach! Jak se tam mají? Není tam nic nového?” “Ó ano!” “Hm, hraběti se přihodila nehoda.” “Jaká?” “To jsem nemohla vypátrat, říkali ale, že prý jej jakýsi doktor Sternau vyléčí.” “To se mu asi nepodaří.” “Aha! Už to tuším. Zdá se mi, že jste v úzkém spojení s touto nehodou,” pátrala cikánka.

“I, co by. Pamatuj si ale dobře jméno ,Sternau’. Snad toho muže brzy poznáš. Máš dnes večer čas?” “Ano.” “Můžeš se dostavit do parku?” “Ó ano. Na které místo?” “K velkému dubu.” “Aha, to místo znám z dřívějších dob. Dobrá, přijdu!” “Spoléhám na tebe. Sbohem!” Tato porada se odbývala mezi čtyřma očima, neboť cikáni si vážili své velitelky tou měrou, že se nikdy neodvážili vyrušit podobné rozpravy. Nyní ale, když se notář vracel ke svému koni, tlačila se celá kočující společnost k němu. Rozdal mezi ně svůj tabák, své doutníky a hodil několik drobných peněz mezi děti a odjel. Okolnost, že se náhodou sešel s cikány, mu byla nadmíru milá. Byl s těmito lidmi a zvláště s jejich vůdkyní již dříve ve spojení a nyní doufal, že mu jejich přítomnost přinese nemalý užitek. Když dojel do Rodrigandy, panoval tam opět jednou úplný klid. Odevzdal koně sloužícímu a odebral se do své komnaty, kterou ale brzy opět opustil, aby vyhledal svou pobožnou přítelkyni. Od ní se dozvěděl všechno, co se stalo. “U všech hromů!” klel notář. “Tenhle Sternau je na všech stranách okován. Tedy pěnu z ulechtaného člověka chce mít?” “Ano.” “Pak ovšem vyléčí hraběte.” “Je to ten pravý prostředek?” “Ano.” “Dále vyslovil Sternau naději, že hrabě, jakmile získá opět svou paměť, bude znát toho, jemuž má co děkovat za jed. Nechceš být upřímný vůči mně?”

“Eh co!” odvětil nevrle. “Vy ženy nemusíte všechno vědět. Ostatně, hm hrabě nesmí ovšem více nabýt své paměti.” “Jak to chceš zařídit?” “Z pravého konce!” odvětil krátce a opustil svou družku. Ve své světnici přecházel pak nepokojně sem a tam, až se na něčem usnesl, co hodlal za všech okolností provést. Krátce před půlnocí se vrátil kočí z Barcelony a přinesl lékařovi zprávu, že loď ,Péro’ dnes opustila přístav. V tutéž dobu se plížil notář do parku. Nabyl dnes opět nové zkušenosti a té nyní využíval; namáhal se totiž, aby nezanechal po sobě žádné stopy. U dubu našel Zarbu, která na něho už čekala. Především se přesvědčili, že je nikdo neposlouchá, a pak se pustili do hovoru, od něhož záviselo blaho nejlepšího člověka. “Zeptal jste se, jak se daří hraběti?” tázala se stařena. “Ano. Musí zemřít!” “Jak tomu mám rozumět. Na svou nemoc musí zemřít?” “Ne.” “Jak tedy?” “Ty mu k tomu musíš pomoci.” “Ach, tak? To bude stát velmi mnoho.” “Kolik?” “Hrabě Emanuel je šlechtic!” “Jen zkrátka!” “A je nesmírně bohatý!” “Povídám ti, abys to řekla krátce! Kolik žádáš?” Cikánka se rozmýšlela a pak řekla: “Kolik dáte?” “Nedám nic. Žádej!” “Odměna závisí také na nesnadnosti práce.” “To vím,” bručel notář. “Rozložil jsem si vše dopodrobna a přišel jsem k závěru, že si hrabě musí roztříštit hlavu.”

“Roztříštit hlavu? U Boha, to je zvláštní smrt. Proč právě to?” “Protože šílí.” “Aha, nyní tomu rozumím. Jako šílený je střežen, podaří se mu ale obelstít své hlídače, unikne jim a spadne z některé skály. Je tomu tak?” “Ano, právě tak si to myslím,” odpověděl notář spokojeně. “Jak se ale k němu dostaneme, když je střežen?” “Vlastní hlídači zde nejsou. Jedině lékař nebo jeho dcera jsou u něho, a ti jsou nejvíce ve vedlejší komnatě. Z druhé strany hraničí komnata, ve které je nemocný, s knihovnou, k níž mám paklíč. Tím vás vpustím a ostatní pak bude vaše věc. Kdo povede tvé lidi?” “Garbo.” “Ano, ten se k tomu skutečně nejlépe hodí. Kolik tedy bude celá věc stát, jestliže se totiž podaří?” “Deset tisíc dukátů.” “Cooo? Ty jsi se desettisíckrát zbláznila!” “Pane, znáte mne! Jsem ovšem poněkud drahá; zato ale pracuji dobře a pečlivě.” “To vím.” “Dále musíte uvážit, jaký užitek vám přinese smrt bohatého hraběte!” “Ah! A jak se má zaplatit tato suma?” “Přijdu si pro ni k vám teprve, až se dílo podaří. Z toho vidíte, že to s vámi myslím poctivě.” “Ano, ano. Ty pracuješ ovšem jinak, nežli náčelník, který si nechá napřed vyplatit polovinu, a pak rozkaz nevyplní.” “Měl by se stydět! Ale, řekl jste mi, abych si dobře zapamatovala jméno Sternau?” “Ano.” “On je oním lékařem?”

“Nikdo jiný.” “Co je s ním?” “I ten musí zmizet!” “Kdy?” “Ne ihned. Dva případy smrti by byly příliš nápadné.” “Jakým způsobem má zemřít?” “O tom se ještě později domluvíme.” “Tedy nyní jde v první řadě o hraběte Emanuela. Kdy se má vaše práce vykonat?” “Zítra.” “Kde se sejdeme?” “Zde, opět na tomto místě.” “V kolik hodin?” “Jako dnes, přesně o půlnoci. Budeš práci přítomna?” “Ne,” odvětila. “Podobné úkoly jsou jen pro muže. Není vám Garbo dost dobrý?” “Ó ano, úplně.” “Tedy se dobře vyspěte, pane!” “Dobrou noc.” Rozešli se. Notář se plížil k zámku, kam se také nepozorován dostal, a cikánka se hleděla dostat k ležení; nebyla ale sama. Sotva se notář poněkud vzdálil, vystoupila tmavá postava v popředí, která byla dosud ukryta za kmenem dubu. “Slyšel jsi všechno, Garbo?” tázala se stará cikánka. “Ano, všechno.” “Tedy pan Sternau, náš chráněnec, má zemřít!” pravila s úsměškem. “Hahaha, to je dobré,” smál se Garbo. “A hrabě! Zabil bys jej?” “Ne, matko.” “Ale deset tisíc dukátů!” “Přemýšlel jsem již o tom -” šeptal cikán tajuplně. “Aha, ty máš nějaký nápad?”

“Znamenitý!” “Tedy ven s ním!” “Když jsem byl dnes v Loribě, tak jsem slyšel, že bude zítra pochován tamní pekař.” “Aha! Už rozumím,” pravila chytrá stařena. “Pekaře vykopeme -” “Oblečeme jej do šatů hraběte -” “A svrhneme ho ze skály.” “Tak to půjde, Garbo. Co si ale počneme s hrabětem?” “Toho ukryjeme. Může nám později vynést značnou sumu peněz.” ““Ukrýt ano, ale kam?” “U mého přítele Gabillona na majáku.” “Ano, ano, tak to půjde. Tam nahoru nepřijde nikdo a nebude jej tam také nikdo hledat.” “Souhlasíš s tím tedy, matko?” “Úplně! Tento notář Cortejo nám bude muset vyplatit ještě hodně velkou hezkou sumičku! Teď pojď!” Když se poručík z Lautreville příštího dne nevrátil, nabyli v Rodrigandě všichni přesvědčení, že se mu stala nějaká nehoda. Sternau považoval za nejlepší, pomlčet zatím o svých domněnkách, když se navrhlo napsat do Paříže. Kromě toho musel věnovat veškerou svou péči hraběti Emanuelovi. Ten byl úplně slabý. Jedl podané potraviny a šeptal ustavičně jméno Alimpo; to byla také jediná známka života, kterou jevil. Hrabě Alfonzo se už v jeho světnici neukázal, Cortejo a pobožná sestra také ne. Tyto tři osoby seděly vždy pohromadě a radily se. Alfonzo se chtěl obrátit k soudu a přivést takto své nároky k platnosti, Cortejo ho ale od toho zrazoval a vynutil si na něm slib, že počká alespoň jeden den, než svůj úmysl provede.

Tak uplynul den a nastal večer. Asi tři čtvrtě hodiny cesty severovýchodně od Rodrigandy leží dost velká vesnice, která se jmenuje Loriba. Tam zemřel pekař, bohatý muž, který byl dnešního dne pochován. Hrobař, který bydlel ve vesnici, ale daleko od hřbitova, nepovažoval za nutné opatřit hned hrob náhrobkem, nýbrž zaházel ho jen tak dalece, že tu nezůstala jáma. Mohlo být asi jedenáct hodin. Měsíc dnes nevyšel, ale hvězdy šířily dostatečné světlo, takže bylo dost dobře na několik kroků vidět. Kousek odtud se plížila tlupa rozmanitě oděných lidí po polích směrem ke hřbitovu. Bylo to pět dospělých cikánů a tři chlapci. Chlapci byli rozestavěni jako hlídači na různé strany, a muži přelezli zeď hřbitova. “Dával jsi dobrý pozor, Loro? Znáš dobře hrob?” ptal se jeden z nich. “Znám jej dobře,” odvětil tázaný. “Pojďte.” S velkou jistotou kráčel mezi starými hroby, neboť si dnes při pohřbu vše důkladně prohlédl, a zavedl je na pravé místo. Tam začali ihned s prací. Motyky, lopaty a jiné potřebné náčiní si snadno opatřili v obci. Jelikož půda dosud nesesedla, ale zůstala kyprá, šla jim práce nejen rychle od ruky, ale co bylo hlavní, bez velkého šramotu, tak, že ani ne za plných patnáct minut narazili na truhlu. Po krátkém namáhání se jim podařilo postavit truhlu tak, že se její horní strana opírala o kraj hrobu; na to přikročili k otevření truhly. Ten, kterému říkali Loro, otevřel dosud ukrytou lucernu a svítil mrtvole do obličeje. “Pojď ven, starý!” pravil. “Půjdeš s námi na procházku!” Ze svého hrobového klidu vyrušený pekař byl z truhly vyndán a vedle hrobu položen na zem. Truhlu upravili do její dřívější polohy, zaházeli hrob a upravili vše opět tak, jak to

našli. Pomocí lucerny bylo snadné odstranit veškeré stopy noční návštěvy. Na to naložili dva cikáni mrtvolu na ramena a zmizeli s ní v noční tmě; chlapci se vrátili do ležení, a ostatní muži si pospíšili, aby se v pravý čas dostali do Rodrigandy. Tam se přesně o půlnoci dostavil notář ke starému dubu, kde našel všechny shromážděné cikány. “Garbo?” tázal se. “Zde jsem,” odpověděl volaný. “Jsou tady všichni, nebo musíme ještě počkat?” “Jsme všichni zde.” “Tedy pojďte!” Notář šel před nimi a vedl je místy, kde jejich nohy nemohly zanechat žádné znatelné stopy. Nato je zavedl stejnými dveřmi, jimiž onehdy vpustil námořníky, do zámku. Zde nebylo žádné světlo a museli proto použít ručních luceren. Šlo se po několika schodech nahoru a opět dolů, celou řadou neobydlených světnic až do prostory, kde se nacházelo mnoho skříní s knihami. Byla to knihovna. “Počkejte!” šeptal notář. “Půjdu na zvědy.” Přistoupil ke dveřím, které bez nejmenšího šramotu asi na prst pootevřel, takže mohl nahlédnout do vedlejší místnosti. Pokynul Garbovi, ten přistoupil blíž, načež notář zašeptal: “Podívej se dovnitř! Troufáš si?” Cikán přistoupil ke skulině, pohlédl do vedlejší světnice a pravil pak šeptem: “Ano, ihned.” “Avšak, aniž by tě kdo zpozoroval, a aniž by jsi probudil jedno z děvčat!” “Ano! Můžete se na nás úplně spolehnout!” “Tedy ho přiveď sem!” Ve vedlejší světnici ležel nemocný hrabě. Vypadal úplně jako mrtvola a nehýbal se. Na pohovce ležela Rosita a Ama

lie; obě dívky spaly hlubokým spánkem. Útrapy dnešního dne a rozčilení unavilo obě děvčata tak, že je přemohl spánek, z kterého je neprobudil ani cikán, který se jako kočka vplížil do světnice a především zhasl lampu, která ložnici osvětlovala. Ihned jej následovali ostatní. Notář zůstal venku a naslouchal. Nezaslechl ani ten nejmenší šramot, ani ten nejslabší skřípot postele. V příštím okamžiku se všichni vrátili, držíce v rukou nehybné břemeno. “Zamkněte za námi, pane,” prosil cikán, “a potom sviťte!” Toutéž cestou, jakou přišli, se vrátili ze zámku a dostali se bez problémů k dubu. Advokát nezpozoroval u hraběte po celou dobu ani ten nejmenší pohyb. Hrabě ani nedýchal, takže se notář tázal: “Je snad již mrtev?” “Myslím, že ano,” odvětil Garbo. “Aby mi nevykřikl, musel jsem ho poněkud pevněji uchopit. Myslím, že je to jedno, ne pane?” “Ano,” odvětil notář, který se nemohl ubránit jakémusi pohnutí. “Víte tedy, kam ho máte donést?” “To se ví!” “A až bude vyhlášena odměna, přihlásíš se, Garbo?” “O to nemějte starosti, pane! Jste s námi spokojen?” “Úplně.” “Tedy bych prosil peníze.” “Zde jsou. Když budu chtít s vámi mluvit, tak vás vyhledám. Dobrou noc!” “Dobrou noc, pane!” Cikáni odešli se svými břemenem a vyhledali na konci parku ruční vozík, který zde ukryli. Na ten naložili hraběte a opatrně jej odvezli, až se přiblížili k cikánskému ležení.

Tam se setkali s tlupou tichých postav, z nichž jedna při jejich příchodu povstala. Byla to stará cikánka, vůdkyně. “Podařilo se?” tázala se. “Úplně,” odpověděl Garbo. “A hrabe?” “Omdlel.” “Tady jsou šaty pro něho. Oblečte mu je. Pak jej naložíš na vůz, Garbo, a odvezeš jej ihned ze země. Kladu ti ale jeho život na srdce! A tady je mrtvola. Svlékli jsme ji. Oblečte jí prádlo a vůbec vše, co má nyní hrabě Emanuel na těle, a pak pryč s ní!” Mezitím se notář vrátil do zámku, ale velmi, velmi zvolna a opatrně. Nabyl zkušenosti a proto si ukryl poblíž dubu koště, kterým nyní odstraňoval stopy. Dosáhl svého pokoje, aniž by jej kdokoli spatřil, neulehl ale ke spánku, protože se obával, že zaslechne každým okamžikem volání slečen o pomoc. Vše zůstalo ale zticha. Nastalo jitro a on měl dokonce ještě čas k tomu, aby se přesvědčil, zda se mu podařilo úplně odstranit stopy. Doktor Sternau trval na tom, zůstat po celou noc u nemocného. Rosita se tomu ale vzepřela a převzala sama se svou přítelkyní noční hlídku. Jak již bylo řečeno, byly ale obě příliš zemdlený, takže klesly do hlubokého spánku, z něhož se teprve probudily, když slunce stálo na nebi. I Sternau už bděl. Starost o svého svěřence mu nedala pokoj. Povstal z lože, oblékl se a odebral se ke hraběti Emanuelovi. Přední komnata nebyla zevnitř uzamknuta a proto mohl volně vstoupit. V tomtéž okamžiku zaslechl dvojitý výkřik, pocházející z hraběcí komnaty. Ihned tušil doktor něco neobyčejného, a proto vrazil do světnice, kde spatřil stát obě dívky před prázdnou postelí. “Co to! Kde je pan hrabě?” tázal se.

“Ano, proboha! Kde je otec?” volala Rosita. “Vy jste spala?” “Bohužel, ano!” přiznala se celá červená. “Ano, spaly jsme obě současně,” připojila se Amalie. Sternau nepřenesl ani jedno káravé slovo; podotkl jen krátce: “Nemůže být daleko. Byl příliš slabý k chůzi.” “Nebyl v některém z předních pokojů?” tázala se Rosita. Ne ” “I C. “Tedy je v knihovně!” Sternau otevřel dveře do knihovny, hraběte tam ale nenašel. I pod postelí a pod stolem hledali, avšak marně. “Nechápu, jak mohl lože a pokoj opustit,” pravil Sternau zamyšleně. “Byl přece tak oslaben a nebylo na něm znát žádné tělesné, ani duševní rozčilení. I okna jsou všechna zevnitř uzavřena, tedy nemohl také skočit nebo spadnout dolů. Musíme dát ihned celý zámek prohledat!” V tu chvíli poskytoval zámek obraz, který nelze vypsat. Všichni obyvatelé zámku byli předvoláni a vyslýcháni. Žádný z nich neviděl hraběte a nikdo po něm nezpozoroval stopy. I nejmenší a nejvzdálenější koutky zámku byly podrobeny důkladné prohlídce, avšak vše marné. Při tomto všeobecném a pochopitelném rozčilení zůstaly jen tři osoby klidné, notář, Clara a Alfonzo. Tento trojlístek seděl klidně v salonu a nechal ostatní hledat. “Kde asi jen je?” tázala se Clara. Advokát se vítězoslavně usmíval a odvětil: “Neřekl jsem včera Alfonzovi, aby počkal jen do dneška?” “Ach, je tomu tak!” zvolala Clara celá rozjařená. “Máš nějaké tušení, kde se může nacházet?” “Hm! Byl pomatený, špatně ho střežili a tak v té pomatenosti přišel na nápad, vyjít si ze zámku ven. Velmi se obávám, že se mu přihodilo něco zlého.”

“Ha! Zde vítězí spravedliví a nespravedliví musí podlehnout. Trpělivost boží je velká, jednou ale přece vezme konec. Stalo se mu snad nějaké neštěstí, milý příteli?” “To se mohlo snadno stát.” “Pak by byl náš Alfonzo okamžitým nepopřeným vlastníkem celého hraběcího majetku?” “Ovšem.” “Pak nesmí déle otálet. Jdi, synu můj a převezmi řízení celého pátrání po hraběti!” Oslovený se chtěl vzdálit a uposlechnout, avšak notář jej zadržel a pravil: “Počkej ještě, Alfonzo! Onen doktor Sternau si přisvojil veškeré otěže zdejší vlády. On zamítl tvá nařízení, ať tedy nyní nese také následky. Uvidíš, že k nám přijdou sami a budou se nás tázat!” Předpokládaje to, notář se nemýlil, neboť netrvalo to dlouho, vstoupila k nim Rosita, celá rozčilená a zvolala: “Ale, Alfonzo, otec zmizel a ty zde klidně sedíš!” Takto oslovený pokrčil jednoduše rameny a pravil velmi lhostejně: “Musím se bohužel uskrovnit; vždyť mi bylo vzato právo spolu myslet, spolu mluvit a spolu jednat!” “To se tím způsobem, jak ty to myslíš, od nikoho nestalo!” “Nehádejme se znovu! Vy jste dělali, co se vám chtělo, a musíte nyní také nést následky této činnosti. Jestli se snad přihodilo otci nějaké neštěstí, tak jste jenom vy tím vinni; já nemám v celé té věci žádný podíl.” “Ale vždyť přece otec musí někde být?” “Copak není v zámku?” “Ne.” “Je tedy třeba hledat jej mimo zámek. Pane Cortejo, vy jste právním zástupcem mého ubohého otce; ujměte se přece také mne a učiňte vše, aby byl otec co nejdříve nalezen.”

Notář vstal a řekl vážně: “Jaké šaty měl pan hrabě na sobě, slečno Rosito?” “Ó Bože, skoro žádné. Vždyť ležel nemocen a byl tak slabý, že nepomyslel nikdo na to, že by mohl vstát z postele!” “To byl asi názor pana Sternaua; já ale vím, že člověk nemocný na duchu, i když jeho tělo je nanejvýše oslabeno, může překonat i ohromné namáhání. Dám pana hraběte po celém okolí hledat a doporučuji vám, abyste slíbila tomu, kdo ho najde, nějakou odměnu. Tím povzbudíme činnost všech, a to nám snad pomůže.” “Ano, učiňte tak, pane, učiňte tak!” odpověděla Rosita a odešla. “No, neměl jsem pravdu?” zeptal se Cortejo. “Teď jsem zplnomocněncem hraběte a rád bych viděl toho, kdo by mi nevzdal jako takovému povinnou úctu.” Sternau se brzy odloučil od ostatních hledajících osob. Jemu se zdálo nemožné, aby hrabě, jemuž odebral tolik krve, mohl opustit i lůžko nebo světnici, natož pak zámek. Jemu se zdálo mnohem pravděpodobnější, že hrabě byl násilně unesen. Proto obcházel zámek ze všech stran a pátral po stopách. Nenašel ale nic podezřelého a musel se konečně bez výsledku vrátit do zámku, aby zašel k Rosíte, která se nalézala v horečnatém rozechvění. Mezitím převzal notář pátrání po zmizelém. Pěší poslové a jezdci byli vysláni na všechny strany, aby obyvatele v okolí přivolali na pomoc; slibovali tomu, kdo by vypátral, kde se hrabě nachází, odměnu pěti set dukátů. Avšak, jak se zdálo, nemělo i toto opatření výsledek. Den se chýlil ke konci a nastal večer; a i noc uplynula, aniž by byla nalezena jakákoliv stopa, ačkoliv stovky lidí se horlivě snažilo získat slíbenou velkou odměnu. Příští ráno se sešlo panstvo v jídelně ke společné snídani, avšak žádný se nedotkl

jídel. Zdálo se, že to neštěstí vyrovnalo nepřátelství různých stran, neboť se dostavili všichni, kteří se před krátkou dobou na sebe ani nepodívali. Vtom vstoupil sloužící a hlásil, že je venku cikán, který by panstvu rád něco sdělil. Rozumí se samosebou, že byl ihned přijat, neboť každý se domníval, že přichází v záležitosti, s níž se nyní všichni zaměstnávali. Cikán vstoupil. Byl to Garbo. Na nohou měl sandály, připevněné řemínky k obnaženým lýtkům, a na sobě měl krátké, rozedrané kalhoty, stejnou kazajku; vysoký špičatý klobouk točil mezi prsty, jako by mu toto zaměstnání pomohlo od rozpaků, které se ho v přítomnosti tak vznešené společnosti zmocnily. “Kdo jsi?” zeptal se jej notář. “Ó, jsem jen chudý cikán, pane,” odvětil tázaný. “Co chceš tady u nás?” “Chtěl jsem vám něco ukázat.” “A co?” “Dovolte, abych vám celou příhodu pověděl.” “Mluv tedy!” Cikán hrál svou úlohu znamenitě. Jeho obličej byl tak poctivý a zkroušený, jako by v něm nebyl žádný podvodný úmysl. Odkašlal si a pak začal: “Jsem jen chudý cikán, který nic nemá, a který svůj chleba vydělává léčením všech nemocí u lidí a u dobytka. Proto chodím hodně do hor, abych vyhledal potřebné léčivé byliny. Tak to bylo i dnes zrána. Přišel jsem k jisté, velmi příkré skalní stěně a tu na trnu plané růže visel kousek tak jemného plátna, že jsem takové dosud nespatřil. Na tom kousku byla koruna a pod ní písmena R. a S. -” “Mocný Bože! Znak našeho rodu!” zvolala Rosita. “Člověče, vzal jsi onen kousek plátna s sebou?”

“Ano. Slyšel jsem, že se hledá jistý bohatý pán a proto jsem onen hadřík sňal z větvičky. Na to jsem slezl do té hrozné propasti a pak pak jsem spatřil - spatřil -” Při těch slovech se otřásl, jako by jej ještě nyní pojímala hrůza a tvářil se, jako by další slova nemohl pronést; Rosita ale vyskočila, přistoupila k němu a poroučela: “Mluv dále, muži! Co jsi spatřil?” “Počkej!” zvolal najednou Sternau a přistoupil blíž. “Prosím dámy, aby se vzdálily dřív, než bude tento muž dál vypravovat.” “Ne, já zůstanu tady; musím slyšet, co bude dál vypravovat!” odvětila hraběnka. Stála tak odhodlaná a hlas jí zněl tak pevně, že musel Sternau od svého úmyslu upustit. “Mám vypravovat dál?” ptal se cikán. “Ano, poroučím ti to!” odpověděla Rosita. “Dole, na dně propasti, ležela mrtvola!” “Mrtvola!” zvolala hraběnka, lomíc přitom zoufale rukama. “Ó můj otec, můj milý, drahý otec!” Tu položil Sternau svou ruku na její rámě a pravil: “Slečno Rosito, račte se vzpamatovat! Dosud není veškerá naděje ztracena. Mrtvola může patřit jinému člověku, nebo zdánlivě mrtvý dosud žije.” “Ne, naživu není, neboť je úplně roztříštěn,” pravil cikán. “Máš ten kousek plátna u sebe?” “Ano.” “Kde?” “Zde je.” Při tom vyňal z kapsy kousek do trojhranu utrženého nejjemnějšího francouzského plátna a podal jej mladému hraběti. Tento na něj pohlédl a ihned rozhodl: “Náš znak! Ano, je tomu tak!”

“Ukaž!” Přitom přiskočila Rosita k němu, vytrhla mu takřka kousek plátna z ruky a prohlížela znak: “Mrtev! Skutečně mrtev! Ó Bože, cos mi to udělal!” zvolala a musela se, aby neklesla, opřít o stůl. “Můžete to s jistotou tvrdit, slečno?” tázal se Sternau, nanejvýš rozechvěn. “Ano,” znělo to slabě mezi jejími zbledlými rty. “Je to kousek svrchní košile, kterou jsem mu já sama onehdy oblékla, když jste mu pouštěl žilou. Poznávám ji po čísle.” Na to se obrátila k cikánovi a pravila: “Rychle, pověz, kde leží!” “Leží hluboko dole v propasti zvané Batería.” Španělské slovo Batería představuje nedozírnou kotlinu či skalní rozvalinu, tedy pusté a nebezpečné místo. Když zaslechli přítomní toto slovo, věděli ihned, že o nějakém živém nemůže být řeč, neboť Batería byla strašlivá propast, mnoho set stop hluboká, jejíž stěny skoro kolmo spadaly. Kdo spadl do této propasti, ten musel být nezbytně úplně roztříštěn, rozdrcen. “Vím už dost!” bědovala Rosita. “Ó Bože, já jsem jej zavraždila! Já spala, když on umíral! To nezapomenu a nepřekonám nikdy. Ó můj otče! Milý otče!” V největším rozechvění opustila pokoj a Amalie ji následovala, aby ji v těžké hodině utěšila. “Je možné bez nebezpečí ohrožení života dostat se k mrtvole?” ptal se notář cikána. “Ano, když se vyzná ve skalách.” “Znáš ony skály?” “Ano.” “Zavedeš nás tam?” “Ano. Vždy jsem jen chudý cikán!”

“Dobře. Dostaneš pět set dukátů, jestli ovšem je to skutečně mrtvola muže, kterého hledáme. Pane hrabě, budete muset jít s námi, abyste zjistil, zda je to váš otec!” Alfonzo mlčky přisvědčil kývnutím hlavou. Sternau nebyl vyzván, aby se výpravy zúčastnil; on také nic jiného neočekával, ačkoliv se rozumělo úplně samosebou, že nezůstane zpátky. Zvěst, že byla nalezena mrtvola hraběte, se bleskurychle rozšířila po zámku. Každý chtěl jít, vyhledat ji, a když se konečně notář s Alfonzem a cikánem vydali na cestu, připojilo se k nim ze zámku a z osady tolik účastníků, že se utvořil dlouhý průvod. Sternau zaklepal ještě předtím u Rosity. Nemohl uvěřit, že by to, co právě slyšel, mohla být pravda a byl by také rád řekl své milence několik konejšivých slov, bylo mu ale řečeno, aby přišel později, až bude první dojem neblahé zvěsti překonán. Tak se tedy odhodlal i on k oné těžké cestě, nepřipojil se ale k notáři a jeho společníkům, nýbrž dal přednost kastelánově společnosti, který s radostí převzal vůdcovství. Propast byla vzdálena asi půl hodiny cesty směrem k Man rese od Rodrigandy. Na jejím tmavém dně tekl potok, jehož voda ale ovlažovala jen málo rostlinstva, protože sluneční paprsky nemohly po celý rok dosáhnout na dno úzké skalní rokliny. Jen zřídkakdo se dostal někdy dolů, neboť cesta tam byla velmi neschůdná a nebezpečná; Alimpo však lékaři sdělil, že byl v dřívějších dobách častěji dole, a že zná cestu, kterou bude sotva asi cikán znát. Notář vyslal posla jedoucího na koni do Manresy k doktoru Ciellimu a vzal sebou i soudního úředníka z Rodrigandy, takže prohlédnutí mrtvoly získalo úřední ráz. Také na nosítka nebylo zapomenuto, aby mohl být nebožtík ihned na ně položen a dopraven do zámku. Jelikož věrný Alimpo právě příliš nepospíchal, přišel Sternau s ním později k propasti, než notář se svým průvodem.

Jelikož ale byl příchod, který znal kastelán, pohodlnější než stezka, po níž vedl cikán ostatní dolů, dostal se Sternau současně s ostatními na dno propasti. Tam se jim naskytnul hrůzyplný obraz. U samého břehu potoka ležela lidská mrtvola. V pádu narazila na hrany skal a vyčnívající kameny a byla následkem toho tak roztříštěna a roztrhána, že neměla už podobu lidského těla. Tvořila ohyzdnou, kašovitou hmotu, takže pohled na ni naplňoval ošklivostí. Hlava byla tak rozdrcena, že na ní nebylo možno rozeznat jediný rys. Tělo bylo roztrženo a vnitřnosti vyčnívaly ven; tyto se omotaly kolem těla a byly již následkem hniloby černé a šířily takový zápach, že to bylo těžké snést. Dobrácký Alimpo spráskl hrůzou ruce nad hlavou a propukl v hlasitý pláč. “Ó, ten milý, dobrý pan hrabě! Jaká je to smrt, jak strašná je to smrt. Tento okamžik mi nevyjde co živ budu z mysli!” I ostatní propukli v pláč a hlasité bědování. Notář tu stál beze slova; hrabě Alfonzo se blížil k pozůstatkům svého otce a chtěl před nimi pokleknout; ihned ale odskočil a pravil otřásaje se: “Není to možné! Ten zápach není k vydržení; je to přímo pekelný smrad!” Sternau na něj vážně pohlédl a přistoupil pak k neforemné mrtvole. Sehnul se, aby ji mohl lépe prohlédnout a prozkoumat. “Zpátky!” zvolal najednou notář a přistoupil blíž k doktorovi. “Zakazuji si každé dotknutí se mrtvoly, dokud pan Cielli z Manresy nebude na místě!” Sternau odstoupil a odvětil tónem hlubokého opovržení: “Nechci dále zkoumat, zdali máte právo k tomu vyslovit zde podobný rozkaz; ale doktor Cielli je soudní lékař a proto ať je prvním, který se dotkne této mrtvoly.”

“Jakožto správci zesnulého pana hraběte přísluší mi nejen právo, ale i povinnost, bdít nad tím, aby se zde vše dělo tak, jak to přikazuje zákon,” odvětil notář. “Já jsem pravil, že hrabě šílí; žádal jsem, aby byl přísně střežen; vy jste mi odporoval a nechal jste jej utéct; vy tedy jediný jste vinen jeho strašnou smrtí a nesmíte očekávat, že se budeme i v budoucnu klidně dívat na to, jak způsobujete zmatek a neštěstí na místě, kam nepatříte.” Sternau pokrčil jen opovržlivě rameny; nepovažoval notáře za hodného žádné odpovědi. Trvalo to hezkou dobu, než došel lékař z Manresy. Mezi tím se naskytla přítomným příležitost, aby se divili počínání dokjora. Sternau totiž prošel celé dno propasti a prozkoumal tu každou píď země. Pozoroval bedlivě každý kámen, každou hranu skalisk. Vylezl dokonce s nasazením života po příkré stráni a prohlédl si ono místo na pokraji propasti, z něhož bezpochyby hrabě spadl. Notář sledoval veškeré jeho počínání jedovatými pohledy; bylo očividné, že se nad tím zlobí, nemohl ale proti tomu nic namítat. Konečně se dostavil Cielli. Aby se rychleji dostal na místo, opatřil si koně, kterého nechal nahoře. “Buďte mi vítán, pane!” volal mu Cortejo vstříc. “Čekám už s bolestí na vás.” “Nemohl jsem rychleji, pane notáři,” zněla odpověď. “Slyšel jste už, oč tu běží?” “Ano; váš posel mi vše vyprávěl. Ubohý hrabě! Takový tedy je jeho konec! Ach, kdo je to tamhle; ten leze po skalách, jakoby si chtěl nohy i krk najednou zlomit.” Přitom ukazoval nahoru, kde Sternau dosud mezi skalami a kamením hledal. “Je to váš slovutný kolega,” odpověděl notář. “Zdá se, že hledá tam nahoře indiánská ptačí hnízda.”

Tu zpozoroval Sternau, že se Cielli už dostavil, a proto nastoupil ihned cestu dolů. To se dělo s tak úžasnou rychlostí a dovedností, že se na něj dole nemohli pro závrať ani koukat. “Ten chlap leze jako kočka,” mínil Cortejo. “Dokonce jako opice, kterou také je,” připojil Cielli. “Nechce bezpochyby nic zmeškat.” “Doufám, že mu nedovolíte žádnou poznámku, pane doktore!” “Ani mi ve snu nenapadne!” odvětil Cielli. “Jsem soudní lékař a znám své povinnosti. Ostatně nezískal si onen muž u mne takové zásluhy, že bych se musel považovat zavázán k nějakým přátelským službám vůči němu. Začneme již?” “Ano.” Tato rozmluva se odehrála polohlasně, takže nikdo z ní nemohl nic zaslechnout, tím výrazněji a zřetelněji mluvily pohledy, jimiž byl Sternau, který právě přicházel, přivítán. Na pokyn notáře přistoupil soudní úředník s doktorem Ciellim k mrtvole. “Máte v první řadě vyjádřit, zda je ještě život v tomto těle, pane!” pravil Cortejo k lékaři. Ten pohlédl na roztříštěné pozůstatky a pravil: “Život? Není možné. Ten nešťastník je úplně mrtvý!” “Dejte to do protokolu, pane soudní úředníku!” velel notář. “Nyní určete, jakou smrtí tento člověk zemřel!” “Pádem do propasti!” “Dejte to do protokolu, soudní úředníku! Hlavní věcí nyní je, aby byla zjištěna totožnost mrtvoly. Oděna je v noční oděv hraběte Emanuela z Rodrigandy, je bosá, jak ten byl; hrabě unikl v návalu šílenství není žádná pochybnost, tento mrtvý je hrabě Emanuel; souhlasíte se mnou, pane doktore?” “Ano.” Cortejo se obrátil ke kastelánovi:

“Pane Alimpo, víte, do jakých šatů byl pan hrabě poslední noci oblečen?” “Ano; viděl jsem oděv, když jej má Elvíra nesla,” zněla odpověď. “Je to tento oděv?” Přitom ukazoval na krví potřísněné zbytky šatů, které bylo tu a tam možno ve změti kostí, masa a vnitřností rozeznat. Kastelán přistoupil blíž a sehnul se nad mrtvým. “Ano,” pravil, “je to noční oděv hraběte.” Tu ukázal Cortejo na jisté místo a pravil: “Tenhle cikán našel nahoře na skále kousek košile; nevzali jsme sice onen kousek s sebou, avšak je očividné, že patří onen kousek sem na toto místo. Na tom kousku byl znak hraběte. Je to on. Přítomní, kteří hraběte Emanuela znali, ať přistoupí a řeknou, je li to hrabě, nebo někdo jiný.” Stalo se tak a všichni bez výjimky se vyjádřili, že je to hrabě Emanuel. Alimpo dokonce objevil důležitou okolnost. “Pánové,” řekl, “podívejte se sem na ruku! Zde na prstě je prsten pana hraběte. Je to jeho snubní prsten; co byl živ nenosil žádný jiný!” Bylo tomu tak, jak Alimpo pravil. Cikáni byli totiž tak chytří, že sňali hraběti prsten a nastrčili jej mrtvole na prst. “Není o tom žádná pochybnost; je to hrabě Emanuel,” pravil Cortejo. “Pane úředníku, dejte to do protokolu!” Tento sudí, který ve Španělsku zaujímá tutéž moc a totéž místo jako naši obecní představení, si nechal od notáře diktovat protokol, který pak po nějakých poznámkách a opravách byl podepsán. “Nyní jej naložte na máry,” poroučel notář. “Dopravíme jej do zámku!” Nosiči se blížili; tu ale k tomu přistoupil Sternau, který se dosud zdálky klidně díval a pravil:

“Stůjte! Protestuji proti tomu, aby byla mrtvola odtud odnesena. Ona nepatří na zámek!” “Ach!” posmíval se Cortejo. “Myslíte, že máte právo, zde do toho mluvit?” “Zajisté!” “Z jakého důvodu nebo v jaké vlastnosti?” “Protože jsem lékařem hraběte.” “Již ne!” “Nuže dobrá! Tedy protestuji proti odnesení mrtvoly ve své vlastnosti jako člověk, to postačí. V případě, jako tento, náleží zástupcům zákona, aby vyslechli každého, kdo chce něco důležitého podotknout.” “Připouštím, pane! Vaše poznámka se mi ale nezdála důležitá, nýbrž naopak velmi podivná, ba takřka směšná. Proč nepatří tato mrtvola na zámek?” Zraky všech spočívaly na Sternauovi. Notář mluvil pyšným, pohrdlivým hlasem a doktor Cielli se snažil, aby skryl úlisný úsměv; i mladý hrabě kroutil vyzývavě hlavou; ostatní ale byli vesměs natSternauově straně a očekávali s napětím jeho důvody. Ten ale klidně pravil: “Tento nešťastník nepatří do zámku, protože to není hrabě Emanuel, ale nějaká zcela jiná osoba.” Všichni takřka zděšeně podivením vykřikli, ale Sternauovi protivníci propukli ve veselý smích. “Ach! To je rozkošné!” zvolal notář. “Tato mrtvola nemá být hrabě Emanuel! Myslím, že doktor Sternau trpí toutéž nemocí, které bohužel hrabě Emanuel padl za oběť. Naložte mrtvolu a pryč s ní!” “Počkat!” velel Sternau. “Mrtvola zde zůstane ležet tak dlouho, dokud neuvedu své důvody do protokolu. Pak si s ní dělejte, co se vám zlíbí!” “Vaše důvody nepotřebujeme. Kupředu, lidé!”

“Odpusťte, pane Cortejo,” pravil sudí. “Zastupuji zde zákon a proto musím stát na tom, aby byl doktor Sternau vyslyšen. Vlastně nemělo by se s mrtvolou hýbat, až dojde vrchní soudce. Tak se to dělo u lupičů, které pan doktor Sternau v parku a pan z Lautreville u Ponsu usmrtili; i ti museli zůstat ležet. Zde jsem se domníval, že mohu připustit výjimku, protože se tu nejedná o zločin, nýbrž o nahodilé neštěstí, a protože byla tato mrtvola s největší jistotou uznána za mrtvolu hraběte. Věci se nyní změnily a nemá zde nyní nikdo jiný co poroučet, jen já. Pane Sternaue, mluvte!” Ten se spokojeně usmál a pravil hned na to vážně: “Táži se vás, pane sudí, jak dlouho to je, co zmizel pan hrabě?” “Od včerejšího jitra,” odpověděl úředník. “Jak dlouho nanejvýš může tedy být mrtev?” “Něco přes den.” “Dobrá tedy; podívejte se nyní na mrtvolu! U ní už hniloba pokročila tak, že musela nejméně už před čtyřmi dny započít. Pohlédněte na ty vnitřnosti! Jsou již černomodré a rozpukané. Není zde třeba být lékařem; je pouze zapotřebí otevřít oči, a pak každý uvidí, že nemohl tento člověk teprve před čtyřiadvaceti hodinami zemřít. A k tomu ještě je zde dole chladno a vlhko, sem nedojde žádný sluneční paprsek. Mrtvola v tomto stavu by zde musela nejméně dva týdny ležet. Obracím se k statečným obyvatelům Rodrigandy; ti se nedají klamat žádnou komedií -” “Dost,” přerušil notář mluvčího. “Žádám, aby bylo tomuto muži zakázáno dále mluvit.” Soudní úředník odpověděl: “Pane Cortejo, vyslechnu pana Sternaua a pak budu vědět, co mám dělat!” A obrátil se ke Sternauovi, pravil: “Pokračujte, pane doktore!”

“Řekl jsem, že se obracím k vaší paměti. Zabijte kozu, pane příručí, a položte ji sem. Kolik času bude asi k tomu třeba, aby u ní pokročila hniloba tak, jako u této mrtvoly?” “Máte pravdu; nejméně dva týdny,” odpověděl úředník. “Chachacha,” smál se doktor Cielli. “Porovnávat člověka s kozou!” Sternau se s úplnou chladnokrevností obrátil k němu a pravil: “Užil jsem pouze přikladu, aby mne tito hodní lidé pochopili. U nich to také postačilo, jak soudím z jejich posunků, u vás ale, který chce být lékařem, to nestačilo. Je to věru dost smutné!” “Doufám, že se neopovažujete se mně posmívat!” zvolal Cielli. “Jsem o důležitosti tohoto okamžiku tak přesvědčen, že mluvím úplně vážně, pane. A prosil bych vás, abyste podobně jako já, naše vyjednávání nekladl na lehkou váhu! První příčinu své domněnky jsem již pronesl. Nyní přijde druhá: ať se změří zde pravá noha mrtvoly. Je ještě úplně zachována. Viděl jsem nohu pana hraběte obnaženou. Tato zde náleží jinému muži. Tato je širší a delší než noha hraběte, a má tlustou, rozpukanou kůži a takovou tvrdou patu, že podobnou nemůže nikdy mít šlechtic, který nikdy nechodí bosý a o své nohy pečuje. Pohlédněte sem, pane soudní úředníku, a řekněte, nemám li pravdu!” Lidé z Rodrigandy přistoupili blíž a dali lékaři za pravdu. Tři jeho nepřátelé nemohli nic podotknout. Jediný notář pravil: “A oděv hraběte?” “Do něho byl tento muž oděn!” “A prsten?” “Byl mu dán na prst.” “Ach, vy se tedy domníváte, že tu byl spáchán zločin?”

“Ovšem! Podívejte se lépe na mrtvolu! Byla sice z ukrutné výšky svrhnuta a narazila při tom mnohokrát na skály, navzdory tomu se ale tím nemohla tak rozdrtit, jak to vidíme zde. Tvrdím, že byl tento muž z výšky svržen dolů, že pak ti, kteří jej svrhli, slezli dolů za ním, a že všechny části těla, které nebyly polámány, a tedy by mohly prozradit, že to není hrabě, teprve zde úplně rozdrtili!” “Ach! Skutečně, to je bláznovská myšlenka!” zvolal Al fonzo. “Není k vyléčení!” pravil notář. Cikán zbledl i ostatní považovali lékařův názor za neodůvodněný a mylný. Ten se ale nedal zmást a pokračoval: “Podám vám ihned důkaz svého tvrzení.” Na to se vzdálil na několik kroků, zdvihl tam kámen, přinesl jej k soudnímu úředníkovi a pravil: “Co vidíte na tomto kameni?” “Krev!” “Ne! Není to krev. Ukažte to doktoru Ciellimu, ten vám zajisté poví, co to je.” Příručí podával kámen doktoru Ciellimu. Ten se nemohl vyhnout. Vzal tedy kámen, pozoroval jej a pravil: “Není to krev. Je to mozek. Mrtvola padla bezpochyby hlavou na tento kámen.” “Ne,” odvětil Sternau. “Dokáži pravý opak vašeho tvrzení. Následujte mne, pánové!” Na to kráčel opačným směrem, než byl ten, kde kámen zdvihl, a ukázal tady na prohlubeninu v zemi, do níž se onen kámen přesně hodil. “Podívejte se, pánové, zde na tomto místě ležel tento kámen, a sice dost pevně; odtud byl s použitím jisté námahy vyzdvižen. Tamhle, na druhé straně jsem jej nalezl, a mezi oním místem a tímto leží mrtvola. Zde jej tedy zdvihli a roz

tříštili jím hlavu mrtvoly, tak, že ještě nyní lze na něm mozek spatřit; na to jej odhodili. Ten, kdo takto jednal, byl velmi neopatrný.” “Opravdu, je tomu tak!” zvolal soudní úředník udiveně. “Není možné! Je to pouhý výmysl!” mínil Alfonzo. “Následujte mne nahoru, pánové, ukážu vám ještě něco!” pravil Sternau klidně. Lezl před nimi a ostatní následovali jeho příkladu. Když se dostali nahoru na pokraj propasti, obrátil se Sternau vpravo a zůstal tu stát na samém okraji nejpříkřejšího svahu. “Podívejte se sem, pánové!” pravil. “Zde je ono místo, z něhož mrtvola spadla. Zde také ležela. Tráva je tu vysoká a hustá; dosud úplně nepovstala. Poválené místo má dokonalou podobu lidského těla. A kolem tohoto místa spatříte stopy různých nohou. Není žádné pochybnosti; zde bylo více lidí; mrtvola ležela zde a byla odtud svržena dolů. A to se stalo teprve dnešní noci, což ukazuje zřetelnost stopy.” “Jaký je to ostrovtip!” zvolal soudní úředník překvapeně. “Zatrolený chlap!” bručel notář pro sebe. Cikán zbledl ještě víc než před tím. Sternauovi, který všechny přítomné ostře pozoroval, to neušlo, a obrátil se k soudnímu úředníkovi a neúprosně pokračoval ve svém výkladu: “Přesvědčím se ihned, máte li i vy trochu ostrovtipu, pane. Uhodl jste snad již, kdo by nám nejlépe mohl povědět, kteří lidé zde byli?” Takto tázaný se chvíli rozmýšlel a potom pravil: Ne ” “r ic. “Tedy vám to řeknu.” Na to přistoupil k cikánovi, položil mu ruku na rameno a pravil: “Tento zde. On našel mrtvolu; on nám tedy bude moci sdělit podrobnosti. Pojď sem, chlapíku!”

Uchopil jej za rameno a táhl za sebou, tam, kde se nalézaly nejzřetelněji otištěné stopy. Bylo to slínovité místo, takže stopy se zde velmi dobře udržely. “Vidíte, že na jeho sandálech je dosud hlína?” tázal se Sternau. “Skutečně!” mínil sudí. “A že jeho noha se zcela přesně hodí do této stopy?” Přinutil cikána, že musel stoupnout do stopy. “I to je pravda!” přisvědčoval soudní úředník. “Nyní tedy cikáne mluv a zodpovídej se!” Garbo se vzpamatoval a odvětil: “Pane, to vše se dá velmi snadno vysvětlit.” “Nuže?” “Šel jsem s dvěma přáteli sbírat léčivé byliny. Přišli jsme až na okraj této propasti. Tam jsem odpočíval já, kdežto moji přátelé šli dále nalevo. Trávu jsem poválel já, pane.” “Aha, vidím, že jsi chytrý chlapík. Ale počkej. Ty jsi tedy ležel tady. A onen kousek košile jsi našel viset na trnu?” “Ano,” odvětil cikán v nových rozpacích. “Ukaž nám ten trn!” “Pojďte!” Na to chodil z místa na místo, hledal, ale marně. “Nemohu jej nalézt.” “To jsem si myslel!” pravil Sternau. “Zůstane li člověk košilí viset na trnu, tak se košile buď roztrhne, nebo se též vytrhne nepravidelný, rozedraný kousek; ten kousek, který jsi našel ty, je ale tak hladce a rovně utržen, že se domnívám, že jsi jej sám utrhl. Není třeba příliš velké chytrosti k tomu, rozeznat, co bylo rukou a co trnitým keřem utrženo.” “To je pravda!” podotkl sudí. “Prohlašuji tedy opět,” pokračoval Sternau, “že zde nemáme co dělat s mrtvolou hraběte z Rodrigandy, nýbrž že zde běží o zločin podvodného zaměnění mrtvoly. Prosím, aby

veškeré mé výpovědi byly vzaty do protokolu, žádám, aby veškeré stopy, které jsem vám ukázal, zůstaly neporušeny a doufám, že mrtvola zůstane tam, kde nyní leží, až přijde vrchní soudce, aby tuto záležitost podrobněji vyšetřil.” “To se má stát, pane,” pravil soudní úředník. “Dáte propast s mrtvolou střežit?” “Ano.” “A dáte tohoto cikána, který se mi zdá být velmi podezřelý, do vězení?” “Jestli si to přejete, ano.” Tu vystoupil Alfonzo, aby podal námitky. Na cestě k propasti mu notář sdělil, že cikán je v jeho službách, a proto se nyní obával, že by ten, uvrhnut do vězení, celé spiknutí vyzradil. “Zadržte, to nestrpím!” zvolal. “Chcete se řídit rozkazy tohoto cizince, soudní úředníku? Víte, komu zde po smrti mého otce náleží úřední a soudní právo?” Sternau pokrčil rameny. “Po smrti hraběte? Dokažte nejprve, že pan hrabě je mrtev!” “Vždyť leží tam dole!” zvolal Alfonzo. “To se má právě teprve dokázat, že to je on.” “Já jej poznávám, pane, rozumíte!” zvolal Alfonzo hrozivě. Sternau opět pokrčil rameny a pravil vážně: “Každý jiný se lépe hodí k tomu uznat mrtvolu hraběte, jen vy ne. Jak dlouho jej znáte? Několik dnů?” Tu přistoupil Alfonzo těsně k doktorovi, položil mu ruku na rameno a zvolal hrozivě: “Pane, čeho se odvažujete? Mám vás rozdrtit! Kdo má hraběte znát lépe, když ne já, jeho syn!” Sternau ze sebe setřásl jeho ruku a odvětil chladně a klidně:

“Musíte teprve dokázat, že jste synem pana hraběte. Pravý hrabě Alfonzo je nyní s kapitánem Landolou na moři. Byl odtud násilně odveden.” Sternau vyslovil tu pouhou domněnku, ale jeho slova učinila ohromný dojem. “Ach! Slyšte!” znělo to ze všech stran. Notár téměř zavrávoral; Alfonzo se ale vrhl na Sternaua a popadl jej. “Bídníku!” zvolal při tom. “Uškrtím tě, ty pomlouvači!” Sternau se vzpřímil ve své plné výši, uchopil hraběte kolem pasu, přistoupil s ním až na samý okraj propasti a držel jej nad zející hloubkou. Výkřik hrůzy se rozlehl po okolí. “Ty mne uškrtit, kluku, ty!” zvolal Sternau, jemuž konečně došla trpělivost. “Mám tě svrhnout dolů k oběti vašeho podvodu? Ne, není to čestné, potrestat a zabít takového ničemného lotra. Ať se zadusíš v bahně vlastního bídáctví. Jdi k ďasu, moucho!” Odešel na krok od propasti a přehodil hraběte přes svou hlavu, takže tento daleko odletěl a s hlasitým výkřikem dopadl k zemi. Na to se obrátil k soudnímu úředníkovi a pravil: “Doufám, že budete konat svou povinnost, pane. Opak toho by vám mohl být nebezpečný. Pojďte, pane kasteláne! Vyplnil jsem zde svoji povinnost a můžete mne nyní doprovodit.” Na to odešel s Alimpem, aniž by mu byl kdo v tom zabraňoval. Alfonzo se zdvihl ze země. Kypěl zlostí, netroufal si ale, vrhnout se na obrovského lékaře. Byl zahanben, a to před tolika lidmi, kteří ho přece měli nyní považovat za svého pána. Zlostí se třásl, obrátil se k soudnímu úředníkovi, na něhož přímo zařval:

“Pane, vy jste vinen na tomto útoku. Oplatím vám to co nejdříve. Na to se můžete spolehnout!” “Plnil jsem jen svou povinnost!” omlouval se úředník. Byl to obyčejný obyvatel osady, poddaný hraběte. Jednal zde po právu, pokud stál pod vlivem tělesně a duševně vynikající Sternauovy osobnosti. Ten se však právě vzdálil, a pak také klesla ubožákovi veškerá odvaha vůči mladému hraběti, a zvláště, když se ještě notář chopil slova a se zamračenou tváří pronesl tuto otázku: “Pane, odpovězte mně, zda mne znáte?” “Ano,” odvětil soudní úředník. “Nuže, kdo jsem?” “Právní zástupce Jeho Jasnosti.” “Dobrá. Co znamená slovo právní zástupce?” “Máte jej písemně a ústně ve všech záležitostech zastupovat.” “Velmi dobře! Nuže, mé plnomocenství dosud nepozbylo platnosti; co tedy udělám já, je právě tak platné jako by to učinil sám hrabě. Chcete tedy tohoto cikána skutečně nevinně zatknout?” Soudní úředník se nalézal v nemalých rozpacích; učinil to, co se mu zdálo v tomto případě nejlepší; totiž mlčel. Cortejo se obrátil k cikánovi a pravil: “Nepotřebujeme tě; můžeš jít, a rád bych viděl toho, kdo by ti v tom zabraňoval.” Garbovy oči se zaleskly radostí. Nedal si to dvakrát říkat, nýbrž poklonil se před Cortejem a pravil: “Pane, děkuji vám! Jsem opravdu nevinný!” Na to rychle zmizel, aniž by jej soudní úředník zadržel. Nyní se obrátil notář k mužům, kteří nesli nosítka a velel jim: “Vy sejdete dolů, naložíte ubohého, milostivého pána na nosítka a donesete jej do zámku. Kdo by se zdráhal, bude okamžitě propuštěn!”

Muži bez odmluvy uposlechli; bázeň před přísným notářem byla tak velká, že veškeré Sternauovy pádné důvody nic neprospěly. Soudní úředník se odevzdal mlčky do svého osudu a netrvalo to dlouho, a průvod se začal zvolna ubírat k Rodrigandě. Doktor Cielli šel poblíž mrtvoly. Cortejo s Alfonzem šli v takové vzdálenosti za průvodem, že mohli pohodlně rozmlouvat, aniž by je kdo slyšel. “Sternau ale zavolá vrchního sudího,” pravil právě Al fonzo. “Bojíš se?” “Ne. Ale je to člověk, jehož je třeba se skutečně co bát!” “Já se mu nepoddám!” “Ale, jak přišel k tomu říct mě, že nejsem pravým synem hraběte Emanuela?” “To ví sám ďábel!” “A jak přišel ještě na to tvrdit, že pravý syn hraběte se nachází právě na širém moři?” “To ví teprve čertova babička! Je to vskutku nebezpečný darebák, před kterým se musíme mít na pozoru. Je to jediný protivník, kterého vůbec ještě máme a proto musí být zneškodněn, a to brzy!” “A Rosita?” “Eh, co! Je to dívka. Neučil jsem se bát se ženské!” Ale i obyvatelé Rodrigandy, kteří byli u propasti, si navzájem vyměňovali poznámky. Sternau byl oblíben, ostatní nenáviděli nebo se jich báli. Každý zaslechl Sternauova slova, a pronášely se domněnky, které nesloužily zajisté mladému hraběti ke cti. Nyní došli k zámku a notář velel, aby byla mrtvola uložena do sklepení jedné z vedlejších budov; potom se odebral do svého pokoje. Zde nalezl dopisy, které byly v jeho nepřítom

nosti doneseny z pošty. Usedl tedy a začal jednotlivá psaní otvírat. První psaní, které vzal do rukou, obsahovalo jen krátkou poznámku. Sotva ji ale přečetl, zatvářil se napřeď překvapeně, pak ale vskutku ďábelsky. “Ach, to se znamenitě hodí!” zvolal a mnul si ruce. “Lépe jsem si to ani sám nemohl přát!” S psaním v ruce běžel ke své ctihodné sestře. Tam se setkal s Alfonzem, který právě dokončil své vypravování o výjevu u propasti. “Caspare, je to všechno pravda, co jsem právě slyšela?” ptala se Clara. “Nalézáme se ve velkém nebezpečí!” “Nalézali jsme se, chceš snad říci, nikoliv ale nacházíme,” odpověděl notář. “Neznám žádný důvod k úsměvu,” pravila Clara. “Já ale tím víc,” odvětil. “Jak to?” “Protože nebezpečí minulo.” “Skutečně?” zeptal se Alfonzo. Radostný tón jeho hlasu byl nejlepším důkazem toho, že nesl dosud těžkou starost. “Tady, tady je naše spása!” pravil notář, který držel psaní vysoko nad hlavou. “Co je to, otče?” ptal se Alfonzo. “Pouhá poznámka bankéře v Barceloně. Hádejte trochu, jestli uhodnete její obsah!” “Kdo by to uhodl. Pověz nám to!” “Hrabě poukázal doktoru Sternauovi honorář!” “A dál nic?” ptala se Clara zklamaná. “Vždyť se to dalo očekávat.” “Ale tím ho vydal do našich rukou!” “Jak to?”

“Honorář totiž nebyl vyplacen hotovými, ale poukázkou, a Sternau zaslal tuto poukázku směnárníkovi, který má onu sumu poslat do Německa. Ten také tak ihned učinil a nyní to oznamuje hraběti.” Alfonzo vrtěl hlavou a pravil: “Nechápu ale ještě, jak by tím byl doktor Sternau vydán do našich rukou. Vyjádři se přesněji!” “Výše oné sumy je to, co mu zlomí vaz. Čti!” Alfonzo a Clara se ihned chopili psaní, a sotvaže je přečetli, tu vykřikli oba udivením. “Není možné!” zvolala Clara. “To je celé jmění!” zvolal Alfonzo současně. “Není to pravda?” tázal se Cortejo. “Je to vskutku ohromná, ba přímo královská odměna.” “Je to k nevíře!” odpověděla Clara, která byla velmi lakomá. “Lze onen kapitál ještě zachránit?” tázal se Alfonzo. “Tedy vy to považujete za nepravděpodobné?” tázal se Cortejo. “Zcela určitě!” vyslovila se Clara. “Nu,” mínil Alfonzo, “bude to možné, když se tak všechno důkladně rozváží.” “Ovšem; já o tom nepochybuji ani na okamžik,” pravil notář. “Zrak přece za něco stojí; Sternau měl hraběte úplně v rukou; hrabě Emanuel byl nesmírně bohatý, a ten byl v prvním okamžiku radostí nad tím, že opět vidí, tak štědrý.” “Na ten způsob bych tomu už dříve uvěřila,” pravila Clara. “Ale,” začal Alfonzo, “nechápu dosud -” “Počkej, uslyšíš všechno. Hrabě byl slepý -” “Nuže?” “Nemohl napsat ani slovo -” “Dál.”

“Veškeré písemné práce jsem obstarával jen já sám. I podepisování mi bylo přenecháno. Pak se tu najednou octne poukázka psaná hraběcí rukou -” “Aha, začínám chápat!” zvolal Alfonzo. “O níž mi není nic povědomé.” “Ne? Skutečně ne?” “Ne; která není také v žádné knize zanesena.” “I to ne?” “Ne. Zapomněl jsem po tři dny zanášet do knih, a nyní to musím dohnat tím, že zanesu, že mi hrabě rozkázal, vyplatit doktoru Sternauovi honorář tisíc dukátů.” “Znamenité!” zvolala Clara. “Bůh tě opatřil ve své milosti velkým ostrovtipem, Caspare. Konečně přece zvítězíme.” “Obstarám vše potřebné. Ty ale, Alfonzo, skoč na koně a jeď co nejrychleji do Manresy.” “A co tam mám dělat?” “Blázne! Ty se ještě ptáš? Učinit oznámení a dovést policii; to se přece rozumí samosebou. Musím ho ještě dnes dát zatknout.” “Ještě nikdy jsem tak ochotně nevyhověl rozkazu, jako nyní!” mínil Alfonzo. “Odjedu ihned. Avšak jsi si také jistý, že se to podaří?” “Musí se to podařit, musí!” pravil starý hříšník s velkou určitostí. “Ručím za to!” “A Rosita? Jestliže i ona o tom ví? V tom případě by zajisté svědčila pro něho.” “To je ovšem okolnost, na níž musíme vzít ohled. Uvidím, co se dá dělat. Ostatně, vždyť nám nezáleží tolik na tom, abychom ony peníze dostali zpět a nechali Sternaua pro falšování potrestat; nám úplně stačí, bude li pro nějakou chvíli neškodný. A o to se již můj přítel, vrchní soudce, postará!” “Ah, ty tedy myslíš, že Sternau nebude dopraven do Manresy, nýbrž do Barcelony?”

“Ovšem, vždyť tu běží o tak velikou sumu. Mezi tím, co ty pojedeš do Manresy, napíši psaní soudci. Sternau ve vězení, hrabě pochován; ty převezmeš dědictví, představíš se u dvora a kdyby Rosita činila snad nějaké nesnáze, tak znám velmi dobrý prostředek, jak ji zkrotit.” “Jaký prostředek?” “Dáme ji do ústavu, jehož představenou je tvá matka.” “Ó to půjde těžko!” pravila Clara. “Ona se bude zajisté zdráhat. Ztracená ovce se nedá nikdy ráda uchopit od věrných pastýřů.” “Nebude se zdráhat. Máme znamenitý prostředek, zlomit veškerý odpor!” “Který?” tázal se Alfonzo. Notář na něj významně pohlédl a pak pravil: “Šílenství, jako u hraběte.” “Šílenství, které Sternau vyléčí!” pravil mladý hrabě pohrdavě. “Naše pobožná sestra se zajisté postará o to, aby se Ster nauovi nedostalo přístupu. Jeď, tedy, milý synu, mezitím si dohotovím všechny potřebné písemné práce.” Ony dvě osoby, proti nimž se tato ďábelská zrada kula, seděly mezitím s Angličankou dohromady a radily se o tom, co bylo nyní nejdůležitější. Když se Sternau s kastelánem vrátil od propasti, dal se ihned ohlásit u Rosity. Byl přijat a setkal se u ní s Angličankou. Rosita povstala; byla na smrt bledá a tázala se mající oči plné slz: “Ó, prosím, pane doktore, mluvte krátce, neboť strašlivě trpím! Je mrtev, je to pravda?” Sternau k ní přistoupil, uchopil ji za ruku, kterou přitiskl ke svým rtům a pravil jemným hlasem: “Neplačte, slečno Rosito! Přináším útěchu!”

“Útěchu?” tázala se a její tváře poněkud opět oživly. “Váš otec žije, není mrtev!” “Ne? Ó můj Bože, a kde je tedy otec?” “To dosud nevím; vím jen tolik, že onen mrtvý venku není hrabě Emanuel.” Na to ji zavedl k lenošce a prosil: “Sedněte si a řekněte mi, jste li dost silná, abyste mne bez rozčilení mohla vyslechnout?” “Ó Karle, neptejte se tak! Po vašem boku jsem vždy silná, neboť vám úplně důvěřuji.” “Tedy poslyšte: když jste mne povolala z Paříže sem, znal jsem ze všech obyvatelů Rodrigandy jedině vás. Neučinil jsem nikomu nic zlého, nikoho jsem neurazil a navzdory tomu jsem byl hned na počátku svého zdejšího pobytu přepaden.” “Od lupičů?” “Ne, nýbrž od najatých vrahů. Poznal jsem ihned, že tu není namířeno na můj nepatrný majetek, nýbrž na můj život. Z jaké příčiny se to mohlo stát, slečno Rosito?” “To věru nevím. Vždyť jste zde přece neměl žádného nepřítele!” “To je správné. Ale, jelikož má osobnost zde neměla žádného nepřítele, tak musela záležitost, pro níž jsem do Rodrigandy přišel, tohoto nepřítele vzbudit. Přišel jsem sem, jak je vám povědomé, jen z jediné příčiny: zachránit vašeho otce; musel zde tudíž někdo být, kdo si přál, aby pan hrabě nebyl zachráněn.” Rosita sebou trhla zděšením. “To je nemožné! Můj otec byl tak dobrý!” “Ano, on byl dobrý a laskavý, ale on byl pánem velikého panství a majitelem milionů.” “Co to říkáte? Tomu nerozumím.”

“Panu hraběti Emanuelovi se dařilo právě tak, jako mně: jeho osoba neměla žádného nepřítele. Z toho jsem soudil, že ten nepřítel má namířeno na Rodrigandu.” “Na Rodrigandu? Tu může přece dostat jedině můj bratr!” “Ano, to jsem si řekl i já. Avšak toto slovo bratr, a ta okolnost, že váš bratr od nejútlejšího věku byl stále v Mexiku, mne přivedlo na zvláštní myšlenku. Pozoroval jsem ostře a nepřetržitě. Vašeho otce léčili tři neschopní lékaři, kteří by jej byli stoprocentně usmrtili; tito tři lékaři byli ale opět výlučně jen od tří osob, a sice stále a náruživě zastáváni.” “Míníte notáře?” “Ano.” “Sestru Claru?” “Ano.” “A kdo je ten třetí?” “Váš bratr sám!” “Alfonzo? Ach! Pronášíte hrozné věci, pane; avšak máte pravdu. Můj bratr byl vždy vaším nepřítelem; on o vás nikdy dobře nemluvil; bojoval vždy proti vám.” “To jsem taktéž viděl. Pozoroval jsem všechny tři. Byli jen málokdy u hraběte Emanuela, za to ale byli vždy pospolu; oni to byli říkám to bez obalu kdo si přál smrt vašeho otce!” “Ó milý Bože, jakou to propast otvíráte před mými zraky!” Nemyslela nyní více na to, že snad její otec leží v propastí; veškeré její myšlenky lpěly jedině na předmětu jejich nynějšího rozhovoru. “Ano, je to hluboká, tmavá, strašná propast,” pokračoval Sternau; “avšak já jsem se podíval až na její dno, musel jsem tak učinit, abych mohl bojovat proti zločinům. Bůh mi dopřál to, že se mi poštěstilo zachránit vašeho otce od smrti; uzdra

vil se, hned na to ale opět onemocněl, zešílel! Šílenost byla uměle vyvolána jedem. Kdo mu dal ten jed? Vy ne, já ne, slečna Amalie ne, sluha ne. Kdo byl ještě u něho? Nevím to. Jel jsem do Barcelony. Vy jste byla zaměstnána u kastelánky a hrabě byl sám. Mezi tou dobou k němu někdo přišel. Jed mu byl podán v kávě. Náhodou ale znám prostředek proti tomuto jedu. Nedal jsem mu ho sice ještě, ale začátek léčení sliboval příznivý výsledek. Zdálo se, že vyléčím hraběte ze šílenství a potom bylo učiněno opatření, které mělo účinně působit: unesli vašeho otce.” “Ó, vy myslíte, že nešel o své vůli?” tázala se Rosita plná strachu. “Nemohl jít, byl na to příliš slabý!” “Tedy ho zabili! Ó Bože, Bože!” “Unesli, ale neusmrtili jej.” “Myslíte?” “Jsem o tom přesvědčen.” “Tedy ještě žije?” zvolala a seskočila z pohovky. “Žije!” “Kde, prosím vás, kde?” “To dosud nevím; ale vypátráme to. Poslechněte, slečno Rosito, mé odůvodnění!” “Rychle, rychle, řekněte nám je!” “Zmizel li pouze hrabě, pak nemohl váš bratr převzít dědictví; hrabě musel tedy zemřít. Onen mrtvý venku ale není hrabě, ten tedy ještě žije, a byl tu podstrčen někdo jiný, ten jiný byl ale už před čtyřmi dny mrtvolou.” “Vždyť to je celá řada zločinů! Jste přesvědčen o tom, že je to mrtvola jiného člověka, pane doktore?” “Pevně. Poslouchejte!” Na to sdělil dámám veškeré události u propasti, a když dokončil, musely mu dámy přisvědčit, že má pravdu.

“Jaká je to útěcha, že to není otec!” zvolala Rosita. “Nyní jsem zase veselejší a nabývám naděje. Vím, že toto spiknutí prohlédneme a že zvítězíme. Nebo chcete mne opustit, pane?” Sternau”jí podal obě své ruce. “Slečno Rosito, můj život náleží vám, a věnuji ho té úloze, abych vašeho otce našel!” Ona jeho ruce uchopila, pohlédla mu srdečně do věrných očí a v příštím okamžiku ležela v jeho náruči. Amalie plakala radostí a pohnutím a pravila: “Zasloužíte si to, opravdu, abyste byli svoji! Ó, kéž bych mohla přispět k tomu učinit vás šťastnými!” Sternau jí podal ruku a řekl zvolna: “Slečno Amalie, i vy nám pomůžete, neboť budete naší sestrou!” “Ano, tou jsem, vy milí, dobří lidé!” Sternau potřásl hlavou a usmál se: “Dával jsem slovu ,sestra’ jiný význam.” “Jak to?” “Mohu být smělý a mluvit upřímně, slečno?” “Ano. Jen mluvte!” “Stanete se naší sestrou tím, že budete hraběnkou z Rodri gandy.” Obě děvčata pohlédla udiveně na jeho mužnou, krásnou tvář; na to pravila Amalie: “Hraběnkou z Rodrigandy? Nerozumím vám. Jak to?” “Tím, že se stanete chotí hraběte Alfonza z Rodrigandy.” Hluboký ruměnec pokryl jemný obličej Angličanky a ona odmítavě odpověděla: “Pane, dala jsem vám nejmenší důvod k tomuto tvrzení?” “Ano,” odpověděl klidně. “Čím?” ptala se ona, zlostí celá zardělá. “Milujete jej!”

Amalie povstala. “Pane,” pravila přísným hlasem, “myslím, že jsem si nezasloužila tuto urážku!” “Ó ano, slečno Amalie, neboť tato láska je největším štěstím vaším i jeho. Zlobíte se na mne, avšak odpustíte”mi zajisté ihned, když vám řeknu, že hrabě Alfonzo z Rodrigandy tady není.” Amalie chtěla už opustit komnatu, poslední doktorova slova ji ale zadržela. “Není tady? A kde je?” ptala se udiveně. “Na moři!” “Milý Bože, vždyť mluvíte v hádankách!” “Viděla jste jej ale zde,” pokračoval Sternau houževnaté. “Nechápu vás!” “A to jako husarského poručíka.” Tu nemohla Amalie už ani odpovědět. Pohlížela na něho s největším udivením a i Rosita nemohla své udivení ukrýt. Sternau ale klidně vstal a ptal se: “Slečny, myslíte, že by si syn mohl přát smrt svého otce, nebo dokonce jeho zešílení?” “Ne,” odvětila Rosita. “Nuže, pan Alfonzo tak jednal; není proto synem hraběte Emanuela!” Vtom vyskočila Rosita a zvolala: “Co co to říkáte? On že není synem mého otce, není mým bratrem?” Ne ” “i C. “Jak to? Ó, jaký je to hrozný den! Pane, zemřu nedočkavostí. Mluvte, mluvte proboha rychle!” “On nemůže být synem hraběte Emanuela, neboť já i vy obě jsme viděli jeho pravého syna!” “Kdy, kde?”

“Zde. Slečno Rosito, jděte do obrazárny a porovnejte tam obraz hraběte Emanuela, když byl mladý, s poručíkem z Lautreville!” Teď přišla řada divit se také na Amalii. “Alfred de Lautreville!” zvolala. “Pane, co to říkáte, co o něm víte? On se mi přiznal, že jeho život je zahalen v určité tajemství, které musí teprve objasnit!” “Řekl vám pravdu, slečno. On je pravým hrabětem, a nynější Alfonzo je pouhý podstrčený podvodník. Proto musel poručík zmizet; proto byl unesen a dopraven na loď.” “Unesen!” zvolala Angličanka a zaťala svou malou ručku. Postoupila k doktorovi a stála tu jako podrážděná lvice. “Unesen! Na loď dopraven?” opakovala. “Ať se někdo odváží! Zničím je všechny! Všechny!” Sternau se usmál a řekl: “Připouštíte tedy, že hraběte Alfonza milujete, slečno?” “Ano,” odpověděla prostě a upřímně. “Miluji jej; budu jej hledat a najdu jej! A běda jeho nepřátelům a těm, kteří mu činili bezpráví! Můj otec mi sice píše, že mám k němu přijet; odjedu ještě dnes, brzy, již za hodinu, avšak navzdory tomu budu jednat. Vyprávějte, pane doktore!” Sternau tedy vyprávěl, jak sledoval stopy a jak všechno vypátral. Podal jim o všem tak jasný obraz, že obě byly úplně přesvědčeny, ačkoliv tu nebyly žádné důkazy. Konečně se museli rozejít, protože Amalie byla vskutku náhle odvolána. Tentýž listonoš, který notáři donesl bankéřův list, jí donesl i otcův dopis. Amalie slíbila, že poví otci vše a že si vyprosí jeho pomoc pro sebe a přítelkyni! Pak se rozloučila s doktorem, jehož ujišťovala o svém plném přátelství. Krátce na to odjela s Rositou, kterou doprovázela až do Ponsu, z Rodrigandy.

Tato rozmluva a rychlý odjezd přítelkyně byly příčinou toho, že ani Sternau ani Rosita se neptali po mrtvole. Sternau byl toho mínění, že se soudní úředník zachoval přesně podle jeho nařízení, protože při horlivé rozmluvě ani nezpozoroval, že mrtvola byla dopravena do zámku. Nyní seděl Sternau ve svém pokoji. Chtěl pracovat, ale nešlo mu to; musel nepřetržitě myslet na poslední události, což jej tak zaměstnávalo, že přeslechl zaklepání na dveře a teprve pak si toho všimnul, když se opakovalo. “Dále!” zvolal tedy. Dveře se otevřely a doktor se podíval udiveně na tvář cizího člověka, který se nenechal ani dříve ohlásit. “Kdo jste?” zeptal se tedy ne právě přívětivě neznámého. “Vy jste pan Sternau, lékař hraběte Emanuela?” tázal se neznámý místo odpovědi. “Ano.” “Hraběnka Rosita z Rodrigandy mne posílá.” “Oho, to je divné! Vždyť je v Ponsu.” “Ovšem. Ubytovala se u mne a posílá mne, abych vás požádal, abyste za ní přijel.” “Proč?” “To mi neřekla. Byla s ní ještě jiná dáma.” “To je správné. Jste hostinský?” “Ano.” “Kde?” “V Elbridě, mezi Rodrigandou a Manresou.” “Přijel jste?” “Ano.” “V hraběcím kočáře?” “Ne. Slečna nechtěla zbytečně unavit koně.” “Posaďte se. Jsem hned připraven!” Sternau si zde navykl jednat vždy opatrně; Rositu ale mohlo na cestě něco napadnout, nebo se jí něco mohlo přihodit,

takže si přála jeho přítomnost. Oblékl si tedy jiný oděv, uzavřel všechny svoje věci a odebral se s cizincem před bránu, kde stál uzavřený kočár s dvojspřežím. Nastoupili a odjeli. Nahoře u okna stál notář se svými spojenci. “Už nastupuje,” řekl úsměšně. “Už jedou!” podotkl Alfonzo. “Je zatčen!” připojila Clara. “Byl to ale od tebe také božský nápad vydávat žalářníka za hospodského, drahý Caspa re.” “Rád bych viděl jeho tvář, až se dozví pravdu,” smál se Alfonzo. Mezitím jel kočár po silnici směrem k Manrese; po chvíli odbočil ale vpravo na silnici k Barceloně. “Vozka jede nepravou cestou!” podotkl Sternau. “Jede správně!” pravil neznámý. “Do Manresy?” “Do Barcelony.” “Co to! Myslím, že jedeme do Elbridy!” “Ne. Jedeme do Barcelony.” “Pane! Kdo jste? Co ode mne chcete?” “Kdo jsem? Jsem policista z Manresy. Co chci? Dovézt vás do Barcelony.” “Jste policista? Co mám dělat v Barceloně?” “To nevím. Delegados chce s vámi mluvit.” “Policejní prefekt? O čem?” “To nevím. Uslyšíte to ale.” “Vy jste mne obelhal, pane!” “Jen malá lest, kterou velmi často užíváme, abychom ušetřili čas.” “A kdybych se zdráhal jet s vámi?” “To by vám nic nepomohlo. Pohlédněte zadním okénkem ven a spatříte, že jedou za námi čtyři četníci na koních.”

“U čerta! To mi připadá tak, jako by jste vezli nebezpečného zločince?” “Ó ne. Je to jen malá formalita, pane. Vím určitě, že se ještě dnes opět vrátíte; avšak vy jste cizinec a já vás musím dovést, proto ten průvod.” “I před tímto průvodem bych se nebál, pane strážníku; avšak mám dobré svědomí a půjdu tedy s vámi bez nejmenšího odporu.” “Tak je to nejlepší. Těšil bych se, kdyby se mi i na zpáteční cestě dostalo té cti vás doprovodit.” Strážník byl přesvědčen, že zajatého čeká dlouhá vazba, musel tak ale mluvit, aby si usnadnil vykonávání svého těžkého úřadu. “Ví se v Rodrigandě, kam mne vezete?” tázal se Sternau. “Ano.” “Komu jste to ohlásil?” “Některým sloužícím.” To také nebyla pravda, neboť kromě tří spojenců nevěděl nikdo, kam vůz jel. Ostatně tím byla rozmluva ukončena; Sternau se pohroužil do svých myšlenek a strážník neměl chuť k dalšímu rozhovoru. Pozdě odpoledne dojeli do Barcelony, když se povoz zastavil před temným, starobylým domem, jehož okna byla vesměs silně zamřížována. “Račte vystoupit!” podotkl strážník. Když Sternau opustil kočár, spatřil ony čtyři četníky, v jejichž doprovodu šel nyní přes pustý dvorek a úzké staré schody nahoru, až se octli ve velké prázdné světnici. “Počkejte zde!” pravil strážník a zaklepal na jedny z četných dveří, za nimiž také zmizel. Za hodně dlouhou chvíli se opět vrátil a řekl nyní již krátce a odměřeně: “Vstupte sem!”

Steraau se octl v druhé místnosti, jejíž dvě okna byla také zamřížována. Kolem zdí stály velké skříně na spisy a před jedním z oken spatřil mohutný psací stůl, u něhož seděl malý, vyschlý mužíček, který na něho jedovatě hleděl přes velké brýle. Potom uchopil ten muž arch papíru a pero a spustil: “Jak se jmenujete?” “Sternau.” “Křestní jméno?” “Karel.” “Odkud?” “Z Mainzu.” “Kde to je?” “V Německu.” “Aha! Tedy Němec! Čím jste?” “Lékařem. Ale dovolte mi přece také otázku!” “Jakou?” “Kdo jste vy, a proč jsem tady?” “Jsem soudce; tak mne máte nazývat, a proč jste zde, to se dozvíte z výslechu.” “Výslech! To zní tak, jako bych byl ve vyšetřování!” “To jenom tak nezní, ale skutečně tomu tak je!” odpověděl mužíček a vrhnul opět jedovatý pohled na svoji oběť. “Ostatně nejste zde proto, abyste se tázal. K tomu jsem zde já a vám přísluší pouze odpovídat. Vy jste tedy lékařem?” “Ano,” odvětil Sternau, který si umínil, že se zachová co možná nejklidněji. “Jaký lékař?” “Jak to myslíte?” “Pro dobytek nebo pro lidi?” “Pro lidi.” “Pro jaké nemoci?”

“Pro všechny!” odvětil Sternau, kterého tyto otázky téměř rozveselily. “Vaše stán?” “Šestadvacet let.” “Byl jste už trestán?” “Ne.” “Je to pravda?” “Ano až -” “Až? No ven s tím!” “Až na malý pohlavek, který jsem dostal od matky, když jsem byl ještě klukem.” Soudce vyskočil. “Člověče, myslíte si snad, že se mnou můžete žertovat? Dám vás okamžitě do želez!” “Do želez? No, no!” odpověděl Sternau, který skutečně zažertoval. “No, no? Co je to, no? Odpovězte! Ostatně, to se zjistí! Jste ženatý?” “Ne.” “Nebyl jste ženatý?” Ne ” “rxc. “Máte jmění?” Ne ” “r ic. “Tak? Skutečně ne?” “Ne.” “Kolik máte u sebe?” “Asi třicet dukátů.” “Ukažte!” Sternau mu podal svoji tobolku a soudce přepočítal její obsah, pak si tuto sumu zaznamenal. “Kde jste se naposledy zdržoval?” “V Rodrigandě.” “A před tím?”

“V Paříži.” “Proč jste nezůstal v Paříži?” “Protože jsem byl povolán do Rodrigandy.” “K čemu?” “Abych léčil pana hraběte.” “Učil jste jej?” “Ano.” “Můžete to vykonávat?” “Kdo by mně v tom chtěl bránit?” “Já!” pravil mužíček s důrazem. “Byl jste na Rodrigandě jmenován lékařem?” “Ne.” “Udělal jste ve Španělsku zkoušku?” Ne ” “1 C. “Platíte ve Španělsku daň z příjmů?” “Ne.” “A přece léčíte nemocné? Ach, první zločin, zjištěn hned při prvním výslechu. Teď můžete odejít!” “Ale pane, vy mluvíte o prvním výslechu?” “Ano.” “Copak jich bude víc?” “To se rozumí.” “Kolik?” “Mnoho, velmi mnoho!” “A já? Kde zatím zůstanu?” “Kde? Směšná otázka! Zůstanete tady, u mne!” “U vás? Kde to je?” “Na druhé chodbě, číslo 4. Tak je to již rozhodnuto.” “Má to snad znamenat, že jsem vězněm?” “Samozřejmě!” smál se škodolibě trpaslík. “Z jakého důvodu?” zeptal se Sternau, nyní skutečně rozčilený. “To se dozvíte později.”

“Kdo mne udal, nebo obžaloval?” “I to se dozvíte.” “U všech hromů, pane, mám právo žádat odpověď!” vybuchl Sternau. Trpaslík se takřka svíjel radostí a odvětil s úšklebkem: “Ano, to právo máte; ale já mám to právo neodpovědět vám!” “Slyšel jste a napsal jste také to, že jsem Němec.” “Ano, ano, tak to je!” “Žádám, abych si mohl promluvit s německým velvyslancem!” “Dobrá. Zařídím to!” “Ihned, pane!” “Dobrá! Dobrá!” Ušklíbl se škodolibě na zajatce a zazvonil, načež se objevil zamračený, zavalitý chlap, který si doktora bedlivě prohlížel. Měl na sobě jakýsi stejnokroj. “Tento pán si přeje mluvit s německým velvyslancem,” řekl mu soudce. “Zaveď ho k němu. Ale rychle, rychle!” Chlap se ušklíbl jako tuleň, ukázal na dveře a řekl: “Kupředu. Marš!” To bylo pro lékaře přece jen přespříliš. Pohlédl na chlapa, ale rozmyslel si to a pravil soudci: “Smím prosit o svou tobolku, pane?” “Ano,” zamžoural. “Tedy, prosím!” “Ó ano, prosit můžete, ale nedostanete ji!” “Proč?” “Tady nesmí mít nikdo u sebe tobolku. Nejsme zde na trhu. Jděte ke konzulovi.” Bylo zřejmé, že si ten člověk dělá z doktora blázny. Ten uznal, že je nejlepší podrobit se, a proto následoval bez další

ho odporu žalářníka, až zastavili u dveří číslo 4. Žalářník otevřel dvoje železem pobité dveře a velel: “Kupředu. Pochodem!” Zdálo se, že jsou to jediná slova, která umí říct. Sternau poslechl, vstoupil, dveře se za ním zavřely byl uvězněn. V komůrce panovala tma, neboť světlo sem vnikalo jen malým otvorem ve zdi, kam šlo sotva rukou dosáhnout. K tomu byl ještě i tento otvor opatřen hustou mříží a vedle toho uzavřen ještě drátěnou sítí. Byla šest kroků dlouhá a čtyři široká. Na zemi ležely dva malé slamníky, které vydávaly zvláštní zápach. Na jednom z nich ležela lidská postava, která při doktorově vstupu povstala. “Ah, někdo nový je zde?” ozval se slabý hlas. “Dobrý večer!” “Dobrý večer,” děkoval doktor. “Jsi nový?” tázal se dosavadní obyvatel komůrky. Sternau kdysi slyšel, že si vězni navzájem týkají. Proto se rozhodl, že taktéž učiní, aby svého druha neurazil a odvětil: “Ano! Také ty jsi sem teprve přišel?” “Ó ne! A proč jsi ty zde?” “To věru nevím!” “Nemaluj mě straky na vrbě!” “Je tomu tak!” “No, no. To povídá každý. Posaď se!” “Kam?” “Na žíněnku.” “Je čistá?” “Hm!” To doktorovi stačilo; pochopil ale, že zdrženlivostí zde ničeho nedocílí a proto se posadil. “Čím jsi?” pokračoval onen ve výslechu. “Lékařem.” “Lékař? Je to pravda?” tázal se přítel radostně.

“Ano.” “Oh, pak prosím za odpuštění, pane, že jsem vám tykal! Nyní ovšem také věřím, že nevíte, proč jste zde. Kdo vás vyslýchal? Vrchní soudce?” “Ano!” “Zpropadený chlap! Víte, kdy budete mít druhý výslech?” “Ne!” “Za dva nebo tři měsíce.” “To by bylo děsné!” “Jinak to nedělá. Máte hlad?” “Ne.” “Žízeň?” “Ne.” “Žalářník předtím donesl dvojnásobnou večeři a z toho jsem poznal, že dostanu společníka.” “Z čeho se skládá večeře?” “Ze suchého chleba a nahnilé vody.” “A snídaně?” “Není žádná!” “A oběd?” “Z plecháče horké vody, v níž je dvanáct zrnek hrachu, bobů anebo čočky.” “A co dostáváte dál?” “Ještě něco? Nic, to je všechno.” “Jak dlouho jste již zde?” “Tři roky.” “Kýho ďasa! Při této stravě?” “Ano. A tato strava mne také přivede do hrobu. Jsem nemocný, na smrt nemocný, a proto se srdečně těším, že jste lékař. Pomoci mi sice nemůžete, ale můžete mi přece snad říci, jak dlouho ještě budu žít. Dej Bůh, aby to již dlouho netrvalo!”

Sternau byl přesvědčen, že nemá před sebou zlého člověka, ačkoliv mu kvůli tmě nemohl pohlédnout do tváře. Měl s ním soustrast a tázal se: “Jaký trest vám byl vyměřen?” “Osm roků!” “Hrozné! Copak to lze vydržet? Smím se tázat, proč vám byl tento trest uložen?” “Proč ne. Žil jsem zde po celé tři roky ve smutné osamělosti; jsem rád, že mohu zase jednou s někým mluvit. V návalu zlosti jsem skolil člověka.” “Zabil jste jej?” “Ne. Dej Bůh, aby byl mrtev, bylo by alespoň o jednoho velkého bídníka méně.” “Co máte za nemoc?” “Zapálení míchy, dříve to byla jen mořská nemoc, totiž touha po moři, sežere všechny síly, pane.” “Vy jste byl námořníkem?” “Ano. Naposledy kormidelníkem.” “Jaký je to protiklad! Volné, širé moře a tato čertova díra!” “Ano. Pane, plakal, vzdychal jsem; zuřil a třeštil jsem, tloukl jsem hlavou do těchto mokrých zdí, avšak nic nepomohlo. A když mé síly ustaly a hlad mne zkrotil, tu jsem se utišil, a tak jsem den ode dne tišším, až mne vyvlečou ven a zahrabou do kouta, daleko od místa, kde odpočívají lidé takzvaní poctivci. A za to všechno mám co děkovat notáři!” “Pak jsme spolutrpitelé. Nevím ani, z čeho mne vinili, avšak zajisté se nemýlím, když i já ze všeho viním notáře.” “Odkud jste sem přišel?” “Z Rodrigandy!” “Bože na nebi! Bylo by to možné! I já tam byl zatčen!” “Opravdu?” tázal se Sternau překvapeně. “Jak se jmenuje notář, jehož míníte?”

“Caspar Cortejo.” “Je to možné, to je právě také můj chlapík! Vy jste tam někoho skolil, pravil jste?” “Ano.” “Koho?” “Jeho samého.” “Notáře?” “Ano. Snad vám to vše povím; teď ale nemohu déle mluvit; jsem na to příliš slabý. Támhle v koutě stojí hrnec s vodou a vedle něho leží váš chléb. Dobrou noc!” Tento člověk musel být vskutku náramně slabý, když se vzdal radosti, po tříleté samotě s někým hovořit. Sternau se položil na slamník, vždyť spal i v pustých stepích a v písku Sahary; k tomu měl také dobré svědomí a usnul tedy brzy. Když se probudil, padalo již denní světlo do komůrky, sice mdle ale přece dost silně, aby mohl rozeznat různé předměty. Jeho druh již seděl na slamníku a přál mu dobré jitro. “Pozoruji vás již dlouho,” pravil s jakousi úctou, “a pochopil jsem, že nepatříte na toto místo. Byl byste snad mnohem raději sám pro sebe, prosím vás ale, neopusťte mne.” “Vždyť vás nemohu, i kdybych chtěl, opustit!” “Ó ano. Zde jsou všichni vězni po jednom v žalářích. Jen já jsem dostal přítele, protože jsem ,čekatel smrti.’ Kdybyste se hlásil pryč, obdržel byste jinou komůrku.” “Nebudu se odsud hlásit; zůstanu rád u vás.” “Děkuji vám. Snad toho nebudete litovat.” “Kdy se otevřou dveře?” “V poledne.” “To mohu říci, co bych si přál?” “Ó ano, nedostanete ale žádnou odpověď. Váš osud je již v cizích rukou; nepomůže vám více ani prošení, ani vyhrožování, ani lest, ani násilí.” “Jsem cizinec: dám si zavolat našeho velvyslance!”

“Velvyslance? Myslíte, že vám ho zavolají? Věřte mi! Cor tejo vás sem strčil; soudce je jeho nejlepším přítelem a oba jsou největší bídáci na světě.” “Naháníte mi strach!” “Říkám vám holou pravdu. Byl jsem člověk silný, plný zdraví a svěžesti. Pohlédněte nyní na mne. To udělali ze mne ti dva hanebníci.” Na to klesl vysíleně zpět. Podepřel se o zeď a zavřel oči. Byla to již jen pouhá kostra. Sternau jej nemusel ani prohlížet, poznal hned, že nebude již dlouho žít. Měl to snad být obraz jeho vlastního osudu? Ne, ne, a opět ne! To si pevně předsevzal. V poledne se posunulo okénko ve dveřích a někdo dovnitř vstrčil dva hrnky, které obsahovaly onu od prvního vězně popsanou teplou polévku s dvanácti hrachy. “Žalářníku!” zvolal Sternau, “nebyl byste tak dobrý __tt “Kupředu! Pochodem!” hřmělo to za dveřmi: okénko se zavřelo a Sternau nepotřeboval ani svou větu dokončit. “Tak se vám bude dařit každý den,” pravil nemocný vězeň, “až se přestanete tázat a stanete se tím, čím jsem já nyní.” Večer se oběma dostalo opět vody a suchého chleba. Tak uplynul týden, uplynul i druhý bez nejmenší změny. Sternau pozbyl svůj klid. Co se asi dělo na Rodrigandě; jak se daří Rosíte? Tyto otázky jej znepokojovaly. Na útěk nebylo možné pomyslet, zdi byly příliš silné, okno malinké. Tak uplynul celý měsíc a blížily se vánoce. Zde leželi oba vězni a vyprávěli si o minulých lepších časech. Tak přišla řeč až na jejich nynější smutný stav a jeho příčiny . “Pane,” pravil Sternauův přítel, “byl jsem statným, někdy i příliš divokým chlapíkem; přál bych si tak, abych dostal

toho Corteja mezi pěsti, které jsem měl dříve! Byl by ztracen!” “Snad se dostane mezi mé.” “Přál bych mu to, vždyť jste pravý Goliáš! Máte tak vlastně postavu pravého námořníka. Vy s pořádným obuškem v ruce byste se nebál dvaceti černochů, nebo deseti Angličanů.” “Jak přicházíte na černochy a Angličany?” “Hm, chcete to vědět, pane?” “Ano.” “Budete pak o mně zle smýšlet, ale to nevadí, zasloužil jsem si to. Chtěl jsem vám to beztak již onehdy vyprávět. Ať se to tedy stane dnes.” “Povídejte bez zábran. Každý člověk má své chyby.” “Takové ale ne. Víte, čím jsem byl?” “Nuže?” “Zpočátku hodným námořníkem, potom ale otrokářem a konečně i mořským loupežníkem.” “Není možné!” “Ale ano, to jste si nepomyslel, že by slaboch, který tu před vámi leží, takové věci prováděl? Mé jméno je Jacques Garbi lot a byl jsem synem řádných rodičů. Stal jsem se důkladným lodníkem a tím jsem zůstal, až jsem se dostal do špatných rukou. To se stalo na lodi Lev pod kapitánem Grandepricem. Neměl jsem ani tušení o tom, že by loď provozovala obchod s otroky, avšak již druhý den jsem to zpozoroval. Bylo ale pozdě, byli jsme již na širém moři. Kapitán Grandeprice byl Američan a ďábel, který dovedl i ze mne utvořit menšího ďábla. Viděl jsem tak mnohého černocha, který ze zoufalství a touhy po domově se vrhl do moře; bojoval jsem často s Angličany, kteří na nás číhali, musel jsem tak mnohému ubožákovi zasadit smrtelnou ránu; avšak trest mne neminul. Podívejte se na mne.” Odmlčel se na chvíli, a když se zotavil, pokračoval:

“Kapitán byl v obchodním spojení s notářem -” “S Cortejem?” “Ano. Jakého druhu tyto obchody byly to jsem nevěděl; avšak kdykoliv jsme přistáli v Barceloně, vždy se dostavil notář na palubu, a pak seděl s kapitánem celé hodiny u knih.” “Podivné!” pravil Sternau zamyšleně. “Znáte snad kapitána jménem Sanchez Landola?” Ne ” “i C. “Nebo snad loď nazvanou ,Péro’?” “Také ne; co je s ní?” “S tím Landolou provádí notář také obchody.” Sternau neměl ani tušení o tom, že Grandeprice a Landola je stejná osoba a že ,Lev’ a ,Péro’ je stejná loď. Tento druh námořníků ukrývá sebe a své lodi vždy za celou řadou různých jmen. “To může být,” pravil vězeň. “Zdá se, že má mnoho peněz. Jednoho dne jsme měli pro něho jistý obchod v Mexiku, v - -” “V Mexiku?” přerušil jej Sternau. “Ano.” “Kde?” “Ve Veracruzu. Proč?” “Protože mne Mexiko zajímá.” “Tak? Jednalo se tu totiž o zajatce.” “Jemuž jste měli pomoci k útěku?” “Ne. Museli jsme někoho zajmout.” “Proč?” “To nevím. Bylo to věcí kapitána. Dopravili jsme jej na palubu a ukryli za kapitánovu kajutu, tak, že jej nikdo nespatřil.” “I vy ne?” “Ó ano. Vždyť jsem jej zajal. Byl to krásný, silný muž s jizvou na pravé tváři. Nemýlím li se, tak jej jmenoval jednou

kapitán ,Ferdinandem’. Plul s námi kolem mysu Dobré naděje a podél pobřeží východní Afriky nahoru až do Zejle, kde jsme jej dopravili na břeh a prodali do Harraru.” “Bělocha?” “Ano.” “To je ale hrozné!” “Ó, nic hroznějšího, nežli když se prodá černoch. Ostatně jsem nemohl nic proti tomu dělat, ačkoliv mne svědomí kvůli tomu velmi hryzalo. Při našem návratu byl kapitán zaneprázdněn a já musel na jeho místě jít do Rodrigandy a oznámit notáři, že ten Mexičan je v bezpečí. Ten ale chtěl, aby byl usmrcen, nebo aby zemřel na horečku a hrozně mne uvítal. Já jsem také nedržel hubu a tu mne uhodil. Ovšem, že jsem mu nezůstal nic dlužen a dal mu jednu na oplátku po námořnic ku. On se svalil jako poleno a já odešel. Pak k nám přišel na palubu a zdálo se, že na vše zapomněl. Druhého dne mi dal ale kapitán psaní, abych je donesl soudci a počkal na odpověď. Byl jsem velmi vlídně přijat a pak odevzdán žalářníkovi, který mne zavedl sem do této komůrky, kterou jsem více neopustil. Jednoho krásného dne přišel soudce zde k okénku ve dveřích a oznámil mi rozsudek. To, pane, jsou mé příhody.” Vězeň se odmlčel a unaveně ulehl. Sternau netušil, jak důležitá budou pro něho v budoucnu tato odhalení. Jacques Garbilot slábl ode dne ke dni a tu se u něho dostavila lítost nad dřívějším životem. Chtěl se alespoň s Bohem vyrovnat. Žalářník poznal, že se nemůže ani pozdvihnout a promluvil k němu několik slov, což dosud nikdy neučinil. Dokonce mu i slíbil, že mu pošle kněze. Tak se přiblížily vánoce. Byl Štědrý den. Garbilot ležel smrti nablízku na žíněnce a Sternau seděl u něho, aby jej těšil a upokojil. Tu oba za

sledili hlas zvonů. Nadešla hodina, kdy se ti, kteří se milují, navzájem obdarují. Sternau myslel na své; myslel na Rodri gandu a plakal, plakal jako dítě. Najednou venku zařinčely klíče; dveře se otevřely a vstoupil žalářník a za ním mnich. “Vyzpovídej se!” pravil žalářník k umírajícímu. Pak se obrátil k Sternauovi a velel: “Kupředu! Pochodem!” přičemž ukazoval na dveře. , Tu pozvedl Garbilot s velkým namáháním hlavu a prosil: “Nechtě mi jej zde! Byl dosud mou útěchou, ať slyší moji zpověď.” Žalářník pohlédl tázavě na mnicha; ten přisvědčil kývnutím hlavy, načež se žalářník vzdálil. Mnich se posadil na kraj žíněnky a pozoroval oba vězně; což mu bylo umožněno, jelikož zde žalářník zanechal lucernu. Na to začal dutým hlasem: “Zvěstuji vám velikou radost, neboť dnes byl narozen váš Spasitel!” Při slově “Spasitel” pohlédl významně na dveře, takže Sternau začal tušit, že mnich zde není jenom kvůli umírajícímu. Ten pokračoval: “Lid, který tu ve tmě tápá, uvidí velké světlo, které jasně svítí nad těmi, kteří bydlí v tmavé zemi!” Přitom hodil, aniž by to byl Garbilot zpozoroval, jakýsi předmět Sternauovi k nohám. Ten se ho ihned chopil a držel v ruce velký, těžký klíč; zajisté klíč od brány. Zmocnil se ho pocit nekonečné radosti, avšak přemohl se, neboť mnichův pohled mu řekl, že jsou pozorováni. Na to pokračoval mnich ve svých výkladech o důležitosti dnešního dne, vyslechl zpověď umírajícího a dal mu rozhřešení. “Nebudu již ani hodinu žít,” pravil Garbilot. “Zůstaňte tak dlouho u mne!” “Zůstaneme,” odvětil mnich, a sehnul se hluboko k němu; přitom natáhl svoji ruku, kterou kvůli jeho tělu nebylo od

dveří možné vidět a posunul opět jakýsi předmět k Sternauovi. Byla to naplněná tobolka. Sternau ji zvolna uschoval, tak, že to nebylo dveřmi vidět. Zdálo se mu, že je klapka u dveří málo odstrčena. V každém případě tam stál žalářník. Zanedlouho se začaly rysy umírajícího měnit. Natáhl poněkud ruku a pravil: “Sbohem! Děkuji vám. Přeji vám svobodu a štěstí!” Byla to jeho poslední slova. Jeho tělo sebou křečovitě trhlo, lehounký vzdech se mu vydral z prsou a Garbilot zemřel. Mnich se ještě chvíli modlil u mrtvého, pak povstal a hlasitě pravil: “Ano i jemu se dostalo radostí, neboť i pro něho byl narozen Spasitel, náš Vysvoboditel!” Učinil nad mrtvým ještě znamení kříže, pak přistoupil ke dveřím a zaklepal na ně. Žalářník otevřel a oba se vzdálili. Brzy na to zarachotil ale klíč opět v zámku a mlčenlivý strážce opět vstoupil. Pohlédl na mrtvolu a pravil: “Mrtev?” “Ano.” “Nesmi zde zůstat. Pryč s ním!” Na to si pozorně prohlížel obrovskou doktorovu postavu a pokračoval: “Odnést!” “Pro mne, za mne!” odvětil Sternau lhostejně, ačkoliv to v něm vřelo. “Naložit! Pochodem!” Sternau uchopil mrtvolu a šel za žalářníkem po pusté budově. Úředníci, kteří zde za dne pracovali, byli nyní doma a slavili svátek. Šli po schodech dolů do malého dvorku. Z toho bylo možné vidět tmavý vchod, kterým byl Sternau před dvěma měsíci do trestnice veden. Žalářník vyndal klíč

a odemknul úzké, hluboké sklepení, kde se vedle stolu nacházely dvoje máry. “Umrlčí komora!” pravil. “Na stůl!” Sternau překonal pocit hrůzy, která se ho zmocňovala, navzdory tomu, že byl jako lékař zvyklý na podobné scény. “Kupředu! Mrtvola na stůl!” velel žalářník ještě jednou hrubým hlasem. Sternau uposlechl; načež přistoupil žalářník, aby upravil mrtvolu do správné polohy. Svazek klíčů nechal v zámku viset. “Kupředu! Pochodem!” velel, když bylo vše hotovo. “Ne, nazpět! Pochodem!” odvětil Sternau. Jeho pěst vyletěla jako blesk do výše a sjela hned na to s toutéž rychlostí dolů na spánek žalářníka, který ihned klesl k zemi a bez vědomí zůstal ležet. “Ach! Bohu díky! Stará síla mne dosud neopustila!” ulehčil si vězeň. Nechal žalářníka i s vyhaslou lucernou ležet, zamknul sklepení zvenčí a prošel tmavým východem. Došel k vratům, a třásl se rozčilením; vyňal klíč, strčil jej do zámku; hodil se přesně. Otevřel těžká vrata a stál na ulici. Ve všech oknech kolem dokola jasně svítily vánoční stromky. Sternau byl na svobodě. Oběma vězňům se dostalo dnes k vánocům vysvobození; jednomu smrt, druhému svoboda. - -

KAPITOLA SEDMÁ Spasená láska

Když se hraběnka Rosita v Ponsu rozloučila se svou přítelkyní, vrátila se rychle do Rodrigandy. Zmocnil se jí jakýsi nepokoj, jakési neblahé tušení a proto nařídila kočímu, aby koně nešetřil. Když byla opět v Rodrigandě, rychle se převlékla a spěchala ihned ke kastelánovi. Tam našla oba manžele v čilém rozhorovu o Sternauovi. “Je doma?” ptala se Rosita. “Ne,” odpověděl Alimpo. “Kde je?” “Vyjel si ven, milostivá slečno.” “Kam?” “To nevíme,” řekla kastelánka. “Copak vám neřekl nic o své cestě?” “Bohužel, ne.” “Odjel sám?” “Ne. Odjel v cizím kočáře.” “A komu patřil ten kočár?” “Soudci z Manresy.” “Proboha!” zvolala poděšeně Rosita. “Elvíro, vypravuj, jak se to stalo!” “Moc toho není. Přijel sem kočár, ze kterého vystoupil policejní úředník. Ten šel nahoru k panu notáři a pak k panu doktorovi; krátce na to odejel s panem Sternauem pryč.”

“Kam?” “Po silnici k Manrese.” “Dobrá! Alimpo, dej zapřáhnout čerstvé koně ke kočáru!” “Chcete si opět vyjet, milostivá slečno?” “Nepochybně!” Na to odešla přímo do notářovy komnaty. Ten seděl u stolu a psal. Rosita vstoupila, nad čímž on přímo žasl. “Ach, slečno, přicházíte ke mně? Jaká je to čest! Račte se posadit.” “Neposadím se,” pravila energicky. “Zodpovězte mně jen jednu otázku.” “Kterou?” “Viděl jste pana Sternaua?” “Nyní ne.” “On odjel.” “Nevím o tom nic.” “S úředníkem policie z Manresy.” “To mi není známo,” odpověděl notář a kroutil hlavou. “Tedy ani nevíte, že byl ten úředník v Rodrigandě?” “Ne.” “Ne? Tedy také ne, že byl u vás?” Ne ” “INC. “Lžete, pane!” zvolala Rosita náruživě. “Lžete, nestydatě lžete, pane!” “Slečno!” zvolal notář takřka hrozivě. “Co je to? Tak se se mnou mluví? Zajedu nyní do Manresy a zjistím li, že jste vyvedl nějaký nový ďábelský kousek, pak vás propustím, vás i vaše spojence! Na shledanou!” Rosita rychle odešla a spěchala dolů, zatímco notář ještě stál na témže místě celý udivený nad tou rázností. Když se vzpamatoval, odešel ihned ke Claře.

“Rosita jede opět pryč,” uvítala jej Clara stojící u okna. “Nevíš, kam jede?” “Ano. Do Manresy.” “Ach! A co tam chce?” “Zeptat se, kam se poděl Sternau.” “Poslyš, Caspare, i ona je již pro nás nebezpečná!” “Vidím to také a budu se podle toho řídit. Nevíš, jakým způsobem přimíchat několik kapek?” “Šlo by to, kdybych ty kapky měla já.” “Kdy?” “Při večerním čaji.” “A když ho vypije ve své světnici?” “To nevadí. Pije vždy jen jeden koflík, který jí připravuje kastelánka.” “Dobrá. Dostaneš kapky.” “A má odměna?” ptala se dychtivě. Notář se zamračil a řekl: “No dobře. Tvé staré přání se splní.” “Vstoupí tedy do ústavu?” “Ano, a to s polovinou jmění.” “Jen s polovinou! Co se stane s druhou polovinou?” “Tu dostanu já. Alfonzo nesmí být zkrácen a proto se my dva rozdělíme o Rositino jmění.” “Dobrá, souhlasím s tím. Dej mi ty kapky ale brzy.” Notář odešel do svého pokoje, naplnil malou lahvičku vodou a přimísil k ní dvě kapky jedu. Takto rozředěný jed dal Claře a poučil ji, jak ho má užít. Mezi tím jela Rosita do Manresy. Tam se přímo odebrala k policejnímu úředníkovi. Zastihla ale jen jeho manželku, která se nad tak vzácnou návštěvou dost podivila. “Mohla bych mluvit s vaším mužem?” ptala se hraběnka. “Bohužel, ne. Není doma.” “Odjel?”

“Ano.” “V úředních záležitostech?” “Bezpochyby, neboť jej doprovázeli čtyři četníci.” Rosita zbledla. “Kam jeli?” “To nevím. Můj muž je v těchto věcech velmi mlčenlivý.” “A nevíte, kdo ho vyslal na tu cestu?” “Ano. Váš pan bratr Alfonzo.” “Alfonzo? Byl zde?” “Ano. Přijel na koni a měl velmi naspěch. Promluvil s mým mužem, a ten ihned poslal pro četníky.” Rosita se poroučela a odešla. Slyšela dost, aby si mohla učinit úsudek. V plném trysku se vrátila do Rodrigandy, kde si dala zavolat bratra. Ten, již informován notářem, k ní vstoupil úplně klidně. “Byl jsi dnes v Manrese?” tázala se jej. “Ano,” zněla lhostejná odpověď. “V jaké záležitosti?” “Inu Bože, v jaké záležitosti? V dnešní!” “Co je to za záležitost, ta dnešní?” “Inu, najít mrtvoly!” “Tak? Je to pravda?” “Ovšem. Jsi jaksi rozčilená. Co se ti přihodilo?” “Něco. Proč jsi přinutil policejního úředníka, aby s sebou vzal čtyři četníky?” “Později vyšlo najevo, že mrtvola byla přece jen vhozena do propasti,” lhal Alfonzo drze. “Četníci pátrají po vrazích.” Rosita se nechala oklamat. “Tak? Tedy proto? Abych nezapomněla, neviděl jsi Ster naua?” Ne ” “1 C. “Hledám jej.” “Já ne.” “Dobrá. Můžeš jít!”

Alfonzo se ironicky uklonil a řekl: “Hrabě Alfonzo z Rodrigandy si nedá od své sestry poroučet. Zůstanu zde!” Rosita na něho udiveně pohlédla: “Jak to? Proč?” “Inu, abych svou sestru bavil.” “Ta se baví nejlépe bez tebe.” “Zůstanu i přes to zde!” “Drzoune!” “E, co. Nevím, co proti mně máš. Postrádám u tebe tu sesterskou lásku, na niž mám nárok. To se musí změnit. Pojď a dej mi hubičku.” Přitom se blížil k ní a chtěl svá slova uskutečnit. Ona se však obrátila plna ošklivosti. “Nepřibližuj se ke mně!” velela mu. “Nechci se tebou zabývat.” “Ne?” tázal se a přitom svými zraky pohlcoval její božskou postavu. “Ó, ano, Rosito, ty jsi krásná, velmi krásná, a co tvůj muž později okusí, to smí přece bratr před ním okusit.” Chtěl ovinout své rámě kolem ní, ona se mu však vymkla a uhodila jej citlivě do tváře. “Pryč ode mne!” zvolala. “Nenávidím tě! Kdybych to již nevěděla, tak bych to musela z tvého jednání poznat.” “Co?” tázal se zpupně Alfonzo a držel si ruku na pohaněné tváři. “Že nejsi můj bratr, ale podvodník, bídník!” “Oho, ne tvůj bratr? Jak to?” “To se ukáže, až se vrátí Sternau. A nevrátí li se, tak odhalím já veškeré vaše pikle a rejdy, to přísahám!” “Tak je to tedy!” sípěl Alfonzo. “Bídníkem, podvodníkem mně nazýváš? Ten políček ti odpouštím, protože jsi žena; ale to ostatní mi draze zaplatíš!”

Na to se rychle vzdálil a vrhl na Rositu jedovatý pohled. Ta si dala zavolat kastelánku, aby nebyla sama. Kastelánka se ptala ještě ve dveřích: “Viděla jste pana doktora, milostivá slečno?” “Ne.” “Ach! Kde asi je?” “Byl zatčen!” Elvíra leknutím vyskočila a zvolala: “Zatčen? Mocný Bože! A proč?” “Nemohla jsem to zjistit.” “Zatčen! Ó, svatá madonno, ten hodný, dobrý doktor zatčen. On, tak pyšný a silný! Ó, kdybyste viděla, jak venku u propasti chytil hraběte Alfonza a držel jej nad propastí. To byla rozkošná podívaná, to říká můj Alimpo také!” “O tom nic nevím!” “Ne?” “Ne. Vyprávěl mi jen, jak prohlížel mrtvolu, o tom mi ale nic neřekl.” “To věřím, on se nechlubí. Hrabě Alfonzo jej chtěl uhodit, pan doktor jej však uchopil za pas, zdvihl jej jako pírko, držel jej chvíli nad propastí a pak ho hodil s takovou silou přes svoji hlavu, že se několikrát zatočil ve vzduchu a teprve pak spadl na zem.” Rositiny oči zářily pýchou. “Ano, jej nelze přemoci!” pravila. “To jsem viděla v parku, když byl přepaden!” “Ano, a dokonce řekl,” pokračovala Elvíra váhavě, “že Alfonzo musí teprve dokázat, je li synem pana hraběte Emanuela; ano, to řekl, můj Alimpo to slyšel také!” “Ach, to řekl? To musel být ale náramně rozčilen!” “A všichni, co tam byli, si již dávno mysleli něco podobného. A pan poručík -” “No, co je s ním?” pobízela Rosita.

“Byl panu hraběti tak podobný, měl tytéž oči i tentýž hlas. Zpozorovala jste to také, milostivá slečno?” “Ano, a otec, když jej spatřil, se též domníval, že je to jeho syn.” “Jestlipak je to jeho syn?” tázala se Elvíra živě. “Pan Sternau tvrdí, že určitě ano. On také ví, že jej unesli na loď.” “Unesli! Na loď!” zvolala kastelánka a lomila rukama. “A proč?” “Aby nemohl podvodníky prozradit. Ale o tom si promluvíme později. Zůstaneš totiž po celou noc u mne a obstaráš mi také můj čaj.” Několik hodin na to, když se již setmělo, stanul osamělý jezdec na kraji lesa. Seskočil z koně a zavedl jej do houští. Pak šel do zámku a žádal sluhu, aby jej ohlásil u notáře. “Kdo jste?” tázal se sluha. “Přítel pana notáře, který jej chce překvapit,” zněla poněkud hrubá odpověď. Byl ohlášen a vstoupil. Cortejo byl sám ve světnici. Prohlížel si cizince a protože jej neznal, ptal se: “Dal jste se ohlásit jako můj přítel?” “Ano.” “Vždyť vás neznám!” “Ne? Tedy vaší paměti pomohu.” Přitom sundal falešný vous z obličeje a paruku z hlavy. “Náčelník!” zvolal Cortejo. “Ano, náčelník, který se vás chce na něco zeptat.” “Mluvte!” “Kde je poručík?” “To já nevím!” “Ano, vy to víte. Jiné snad oklamete, ale ne mne. Poručík zmizel!” “Co je mi po tom!”

“Ó, mnoho, velmi mnoho! Rozmyslel jsem se od naší poslední rozmluvy jinak. Vy jste jej poznal a chtěl jste jej dát usmrtit.” “Nejen jeho, ale i onoho německého lékaře. Proč jste nedodržel své slovo?” “Protože jsem se chtěl dozvědět, jestli dodržíte vy své slovo ohledně poručíka.” “Dobrá, nehrajme si na schovávanou! Připouštíte, že byl ten poručík pravým hrabětem Alfonzem z Rodrigandy?” “Ano.” “Proč jste jej sem poslal?” “To je má věc.” “Věděl o svém původu?” “Ne. Kde je?” “Mrtev!” Lupič uskočil nazpět; přitom se mu smekl plášť a bylo možné vidět bohatě vykládané zbraně u pasu. “Mrtev!” zvolal. “To mi draze zaplatíte!” “Nebojím se vás!” “Oznámím veřejně, co jste za bídníka!” “Eh co! Vy sám byste měl pak to nejhorší k očekávání, neboť jste byl mým nástrojem.” “Uložím spis, který jste mi tehdy vystavil, u soudu. Vzal jsem jej s sebou, chtěl jsem za něj vyměnit poručíka. Řekněte, je vskutku mrtev?” Notářův obličej přelétl blesk radosti. “Máte tedy ten spis u tebe?” “Ano. Je poručík mrtev?” “Ukáži vám dopis, který jsem v této záležitosti právě obdržel. Počkejte chvíli.” Na to vstoupil do vedlejší světnice, kde si vzal nabitou bambitku a dopis.

“Přichází mi právě vhod,” mumlal úsměšně pro sebe. “Teď dostanu svůj podpis zpět a zbavím se tak nebezpečného svědka. Pak jsem vítězem na celé čáře!” Notář opět vstoupil do světnice a v ruce držel psaní. “Musím ale ještě vědět, máte li ten spis skutečně při sobě,” řekl a pohlížel bedlivě na lupiče. “Zde je uschován,” odvětil a klepal na svá prsa. “Dobře, tedy čtěte!” Na to mu podal dopis. Náčelník pohlédl na dopis a ihned poznal, že má v ruce obyčejné obchodní psaní. Udiveně pohlédl na notáře a uviděl ještě na sebe namířenou bambitku. V příštím okamžiku padla rána. “Zhyn, pse!” zvolal notář. Lupič se okamžitě svalil mrtev k zemi. Koule vnikla čelem do mozku. Notář se ihned vrhl na mrtvolu a začal prohledávat všechny kapsy. Žádné psaní však nenašel. “Oklamán!” mumlal pro sebe. “Bídně oklamán! U něho doma leží ten spis; když ho najdou jeho lidé, jsem ztracen.” Tu zaslechl kroky po schodech. Lidé uslyšeli ránu a šli se podívat, co se tu děje. Notář upravil se zimničním chvatem oděv na lupiči, vytáhl mu jednu bambitku z pasu, položil ji na zem, a otevřel dveře. “Pomoc!” volal ven, “byl jsem přepaden!” Služebnictvo vrazilo do pokoje. Přišli i hrabě Alfonzo, Clara a kastelán. “Podívejte se na tohoto chlapa,” řekl notář. “Dal se ohlásit jako můj přítel a když jsme byli sami, vyhrožoval mi smrtí, když mu nevydám všechny peníze. Dělal jsem, jako bych mu je chtěl dát, uchopil jsem však bambitku a zastřelil jej!” “Ó, Bože, lupič, opravdový lupič!” zvolala Clara zděšeně. “Hle, falešné vousy a paruka!” “Prohlédněte jej, ale důkladně!” poručil Cortejo.

Očekával, že přece jen se najde to psaní, ale opět byl zklamán. “Odneste jej dolů do některé komory; zítra oznámím všechno soudu. Tato světnice se ovšem okamžitě vyčistí!” Rozkazu bylo vyhověno. Když se všichni vzdálili a náš trojlístek tu byl sám, ptal se Alfonzo: “Znal jsi jej?” Ne ” “rte. “Hm, možná, že to byl tvůj ,náčelník’, o němž jsi někdy mluvil Myslel jsem, že jsi se ho takto zbavil.” “Neznám ho! Ale co, budeme dnes večeřet s Roshxra?” “Ne,” odpověděla Clara, “pije dnes čaj ve své světnici.” “Pije?” “Již ho vypila.” Z hlasu a posunku, kterým doprovázela svá slova i z vítězoslavného pohledu notář poznal, že kapky byly dány do čaje. V okamžiku, kdy padla rána, seděla Rosita s kastelánkou ve své komnatě. Ta právě donesla čaj z kuchyně a podávala jej komtese. Tu padla pojednou rána. “Co se to děje?” zvolala kastelánka. “To je střelná rána! Půjdu se podívat, co to je.” “Ne, ne, slečno, nechoďte!” prosila kastelánka. “Mohlo by se vám něco přihodit. Můj Alimpo tam zajisté šel a pak nám poví, co to bylo.” A skutečně tomu tak bylo. Za chvíli přišel Alimpo a hlásil, že notáře přepadl lupič a že jej notář zastřelil. Rosita se upokojila, vypila svůj čaj a hned nato řekla, že půjde spát, protože najednou cítí prudkou horkost v hlavě. Druhého dne zrána se po zámku roznesla zvěst, že Rosita onemocněla. Kastelán a Elvíra lomili rukama nad touto novou pohromou.

Clara čekala na výsledek svého ďábelského činu a když se dozvěděla, že Rosita leží v bezvědomí v posteli, řekla ihned, zeji navštíví a předstírala, zejí chce dát slovem božím útěchu. Odešla tedy k Rosíte, která měla sepjaté ruce a s očima přimhouřenýma klečela u postele. Za malou chvíli ale vyšla opět ven a běžela přímo k notáři. “Nuže, podařilo se tvoje dílo?” “Ano. Ona šílí!” “Co dělá?” “Modlí se.” “Hm, podivné. Hlasitě?” “Ne. Položila jsem ji, posadila, postavila, vždy ale hned klekla na zem a sepjala ruce. Je jisté, že jí nezůstala ani špetka rozumu.” “Aha, šílenost se jí zmocnila právě v okamžiku, kdy se modlila a nyní nepomýšlí na nic jiného, než na modlitbu. Udělám ihned potřebná opatření. Pojď se mnou!” Šli do Rositiny komnaty; tam notář oznámil komorné a kastelánce, že Clara sama bude komtesu ošetřovat. Od té doby neslyšel o Rosíte nikdo nic; bylo to, jako by tu více nebyla. Příští den přišel do Rodrigandy po silnici z Manresy mnich. Ve vesnici vešel do hostince a nechal si nalít sklenici vína. Chtěl ihned zaplatit, ale hostinský nechtěl peníze přijmout. “Nevezmu nic,” řekl. “Pijte, duchovní otče, a pomodlete se za to za nemocnou, aby nám ji Bůh zachovat ráčil!” “Kdo je to?” “Naše hraběnka Rosita z Rodrigandy.” “Je nemocná?” “Ano, velmi.” “Co jí schází?” “Šílí!”

“Bože na nebesích, to by bylo hrozné!” “Ano, duchovní otče, máte pravdu. Dům hraběte Rodri gandy byl poslední dobou hrozně postižen. Nejdříve oslepl hrabě a když se vyléčil, zbláznil se a skočil ze skály. Nyní zešílela jeho dcera. Doktor Sternau, který také zmizel, byl v parku přepaden lupiči. Pak byla přepadena komtesa s přítelkyní; pak zmizel host, husarský poručík, a konečně byl přepaden notář ve vlastním pokoji. Tento lupič dostal alespoň ihned co mu patřilo.” “Jak se jmenuje notář?” “Caspar Cortejo.” “A ten lupič?” “Nikdo ho neznal. Měl falešné vousy a paruku. Leží prý v komoře v zámku. Dnes je slavný pohřeb nešťastného hraběte.” “Kde bude pohřben?” “V zámecké kryptě.” “Nyní tedy bude mladý hrabě Alfonzo vašim pánem?” “Ano.” “Je Alfonzo oblíbený?” Hostinský váhal s odpovědí, ale pak přece řekl: “Nemělo by se o tom vlastně mluvit, ale vy, duchovní otče, mne neprozradíte. Hrabě Alfonzo je zde nenáviděn. Nastanou nám nyní zlé časy. Služebnictvo bude bezpochyby propuštěno a nahrazeno jiným, které se bude lépe hodit k povaze hraběte a notáře.” “Kterého sloužícího bych se mohl zeptat na události posledních dní?” “Jděte ke kastelánovi. Je ze všech nejpoctivější.” Mnich opustil hostinec a zvolna kráčel k zámku. Tam se zeptal na kastelána a byl zaveden k jeho světnici. Dobrý Alimpo seděl s Elvírou ve světnici; oba byli velmi zarmouceni.

“To nevydržím!” vzdychal Alimpo. “Já také ne!” odpověděla kastelánka plačtivě. “Zde je se vším konec!” “Ano, docela konec!” “Bude nejlépe, když sebereme svých pět švestek a pustíme se někam do světa.” “Jenom ne příliš daleko!” prohodila. “Právěže daleko, hodně daleko!” řekl zlostně kastelán. “K Zulukafrům a Hottentottům, nebo dokonce k Eskymákům. Co zde chceš ještě dělat? Proč nechceš odtud pryč?” “Copak jsi neslyšel, že chtějí komtesu odtud odvézt?” “Ano.” “Nuže; já půjdu s ní; neopustím ji i kdybych měla jít až na druhý konec světa!” “Myslíš, že ti to dovolí?” “To neudělají. Poslyš Alimpo, je to kříž a bída!” “Ano, kříž a bída!” přizvukoval. Tu někdo zaklepal na dveře a vstoupil mnich. “Vy jste pan Alimpo, kastelán?” zeptal se po zdvořilém pozdravu. “Ano,” odpověděl a povstal. Mnich přijal nabídnutou židli a začal zvučným hlasem: “Těžké utrpení překročilo práh tohoto domu. Přišel jsem, abych vás potěšil, a možná, abych pomohl.” “Buďte nám vítán, duchovní otče!” řekl Alimpo. “Ano, jsme zarmouceni a nedoufáme, že by řada našich utrpení již skončila.” “Bůh skýtá pomoc tam, kde se nejméně očekává. Snad vám pomohu. Chcete mi důvěřovat?” “Rádi!” řekla kastelánka. “Jsme velmi zarmoucení a nemáme nikoho, komu bychom si mohli postěžovat.” “Ale vždyť máte v zámku přátele, kteří jsou s vámi zajedno,” mínil mnich.

“Ano, máme tam přátele, ale ti s námi nechtějí mluvit.” “Proč ne?” “Bojí se mladého hraběte a pana Corteja.” “Copak oni jim zakázali s vámi mluvit?” “Přímo ne; my jsme ale padli do nemilosti, a tak se od nás sami odvracejí.” “Do nemilosti? Proč?” “Protože jsem nechtěla nechat slečnu v cizích rukou; chtěli jsme ji ošetřovat společně se svým mužem. Byli jsme však odmrštěni. Nato mého muže sesadili z místa a nařídili nám, abychom zámek co nejrychleji opustili. Proto se o nás nikdo nestará, ani ti, které jsme považovali za své přátele.” “Však oni si na vás vzpomenou, až nastanou lepší časy. Slyšel jsem, že dnes bude pohřben zemřelý hrabě?” “Tak se to říká, ale já tomu nevěřím,” pravil Alimpo vzdo rovitě. “Vy tomu nevěříte?” ptal se mnich udiveně. “Ano, nevěřím tomu.” “Že bude hrabě pohřben?” ;,Ano.” “Ale, copak by s ním jiného dělali?” “Ale, vždyť to není hrabě!” “Kdo?” “No ten zemřelý není hrabě, ale cizí člověk!” “Kdo to říká?” “Pan Sternau.” “Kdo je to?” “Lékař, který léčil pana hraběte. Stál jsem u něho, když přede všemi tvrdil, že je to mrtvola cizího muže.” “Ach! Povězte mi více o tom lékaři!” Manželé byli rádi, že mohou zase po dlouhé době s někým promluvit, a proto vyprávěli mnichovi všechny události, kte

re se v poslední době zběhly. Ten napjatě poslouchal a pak řekl: “Vy tedy máte zato, že onen poručík neodešel z vlastní vůle?” “My věříme tomu, co nám řekli pan doktor a slečna kom tesa. Poručík byl unesen na loď!” “Znal jsem ho.” “Vy, vy jste ho znal?” ptal se Alimpo udiveně. “Ano. Vychoval jsem ho. Miluji ho, jako by to byl můj syn a udělám všechno, abych vypátral, kde se nachází. A váš doktor také zmizel?” “Ano, a to náhle.” “A nikdo neví kam?” “Nikdo.” “Ale u soudce v Manrese by se dalo něco dozvědět.” “Ten to nikomu neřekne. Vy tedy znáte pana z Lautrevil le? Byl to skutečně Francouz a důstojník?” “Neptejte se mne na něho. Jeho život byl tajemný. Jednou to vyjde na světlo, pomůže li Pán Bůh.” “Pan Sternau jej považoval za pravého hraběte Alfonza.” “Tak? Ten pan doktor musí být znamenitý člověk. Kdo chce odhalit tajemství Rodrigandy, musí především zajistit jeho pomoc. Musíme ho najít, budu jej hledat!” “Udělejte to, laskavý otče!” prosila kastelánka. “Jen on jediný může slečně a nám pomoci.” “Vynasnažím se. Nemohl bych se podívat na toho lupiče, který tu byl včera zastřelen?” “Ano. Leží dole v komoře,” zněla odpověď. “Zaveďte mne k němu!” Alimpo rád vyhověl mnichově žádosti a tak oba odešli dolů k oné komoře. Kastelán již kladl ruku na kliku, když tu se objevil notář. “Co tady chcete?” tázal se hrubě.

“Zde, pan duchovní otec si přeje podívat se na lupiče,” omlouval se Alimpo. “Co je ti do toho!” vyjel si na něj notár. “Nejsi už kastelán a nesmíš víc do zámku vkročit. Ostatně k mrtvému nikdo nesmí.” “Odpusťte, pane,” řekl mnich zdvořile, avšak velmi přesvědčivě. “Jsem sluhou svaté církve a prosím vás o dovolení, abych se směl na mrtvolu podívat!” “Co je vám do toho! Jděte dál!” “Jsem zde na místě svaté církve; musím vyplnit poslední opatření umírajícího; musím vstoupit do komory!” “Cože? Musíte? Vy se odvažujete zde poroučet?” zvolal Cortejo hrozivě. “Ano, musím!” odpověděl mnich klidně. “Vy jste pan Cortejo?” “Ano.” “Nu dobře; vy zde nemáte vůbec co poroučet; vstoupím tedy bez vašeho dovolení.” Bez dalších okolků otevřel dveře a vstoupil dovnitř, kde mrtvola ležela na slámě. Notář jej sledoval; neohrožené mnichovo chování na něj přece udělalo nějaký dojem. Prohlížel si nedůvěřivě mnicha a tázal se: “Kdo byl onen umírající, jehož poslední vůli plníte?” “Tento zde!” odpověděl mnich a ukazoval na mrtvolu. “Ten, eh což! Vždyť jste u něho nebyl, když zemřel.” “Byl to ale přece umírající, když se mnou mluvil, neboť šel jisté smrti vstříc.” “Znal jste jej?” “Ano, tak dobře, jako vy.” “Já?” ulekl se notář. “Já toho člověka neznal!” “Nelžete!” pravil mnich. “Chcete zapírat, že jste náčelníka lupičů neznal?” “Tak, náčelníkem byl?” tázal se notář a tvářil se udiveně.

“Nepřetvařujte se! Mne neoklamete. Tento mrtvý musel na váš rozkaz zaměnit syna hraběte Emanuela, musel přepadnout Sternaua a měl zabít poručíka z Lautreville. Vy jste ho zastřelil, abyste se zbavil svědka. Ale to se vám nepodaří. Caspare Cortejo, ty jsi tím největším bídníkem pod sluncem; předčasně nejásej! Chudý mnich bude tvým nepřítelem a jej nezničíš! Dřív, než náčelník odešel k tobě, byl u mne. Řekl mi, že ti nedůvěřuje. Kdyby se nevrátil, uložil mi, abych pátral, co se mu stalo. V tomto případě mi přenechal svou pomstu. Nepomstím jej, neboť pomsta náleží Pánu, ale odhalím tajné stezky, po nichž kráčíš.” Po těchto slovech klidně opustil komoru a zámek. Cortejo tu stál, jako by byl omráčený; zíral vyvalenýma očima za odcházejícím, ale pak se vzpamatoval a řekl kastelánovi, který všechno slyšel: “Co zde ještě chcete? Pryč!” Mnichovo jednání však dodalo Alimpovi neobyčejné odvahy. “Pane,” řekl, “všechno si dobře zapamatuji, co jsem zde slyšel!” “Pryč!” řval Cortejo. “Ještě dnes opustíte zámek!” “Mám čtvrtroční výpověď!” odpověděl Alimpo, který dosud nikdy nebyl tak odvážný. “Dostanete čtvrtroční plat, ale ještě dnes se budete odtud klidit!” Mnich šel mezitím podél vesnice a rozvažoval, jak by zjistil, kde se nachází Sternau. Po delším rozmýšlení se rozhodl, že bude v okolních vesnicích pátrat po povozu, který doprovázeli čtyři celníci. To však nešlo tak rychle, a musel se také vrátit do hor, aby tam řekl lidem, jaký osud potkal jejich náčelníka. Po volbě nového náčelníka se vrátil do okolí Ro drigandy a pokračoval v pátrání.

Po dlouhé době se mu konečně podařilo zjistit, že onen povoz jel do Barcelony a že se zastavil před tamní věznicí. Pak se mnich rozhodl, že se seznámí s žalářníkem. To byl ale mnohem těžší úkol než všechno, co dosud udělal, ale houževnatou vytrvalostí a pomocí mnišského kroje se mu konečně podařilo získat si starcovu důvěru a přístup do jeho bytu. Navštěvoval jej od té doby často a po krátkém čase již byl pouštěn k nemocným vězňům. Konečně také zjistil, že mezi vězni je doktor Sternau. Pak začal přímo pomýšlet na jeho osvobození. K tomu byly potřeba především peníze. Ty bohužel neměl; vzpomněl si však na kastelána, o němž věděl, že opustil Rodrigandu a že bydlí v Manrese. Zašel k němu a byl s velkou radostí přijat. “Bohu díky, že jste zde, velebný otče!” řekl Alimpo. “Myslel jsem, že jste na nás a naše přátele již dávno zapo měl.” “Nezapomenu ani na ně, ani na vás,” odpověděl mnich. “Naopak, nepřetržitě jsem pracoval, abych osvobodil pana Sternaua.” “Pan Sternau? Ach, víte tedy, kde je?” “Ano, ale teprve nedávno jsem to vypátral.” “Kde tedy je?” “V Barceloně.” “Co tam dělá? Proč nám nepřijde na pomoc?” “Je uvězněn!” “Uvězněn? Ach, běda! Slyšíš to, Elvíro?” “Ano, slyším,” odpověděla. “V tom má své prsty jistě Cortejo.” “Nikdo jiný! Bude ještě dlouho uvězněn, velebný otče?” “Nebude nikdy víc svobodný, jestli my ho nevysvobodíme.” “My? Ó, jak rádi!” zvolal Alimpo. “Ale co my můžeme pro to udělat?”

“Hm, mnoho a málo. Máte peníze, pane Alimpo?” “Peníze? Kolik? K čemu?” “Pan Sternau nebude mít ve vězení určitě žádné peníze; chce li uprchnout, tak k tomu potřebuje peníze, aby se mohl dostat na hranice; a já já jsem jen chudý sluha Páně, který žije z darů milosrdných lidí.” Tu Alimpo vstal, otevřel svůj psací stůl a vyndal z něho několik velkých naplněných sáčků a tobolku. “Zde, zde, vezměte!” zvolal jásavě. “Mám peníze, mnoho peněz, vezměte všechno!” “Kolik to je?” “Čtyři nebo pět tisíc dukátů, naše úspory. Za pana Sternaua to rádi dáme, velmi rádi. Je to pravda, Elvíro?” “Ano,” kývala hlavou. “Jen kdyby už byl na svobodě. Pak snad uzdraví naši dobrou komtesu.” “Kde je slečna?” ptal se mnich. “Nepochybně, že v některém ústavu pro choromyslné?” “Ne. Je v Larisse, v klášteře, jehož představenou je sestra Clara.” “Ale, vždyť nepatří do kláštera, ale do léčebného ústavu!” “Copak se může bránit? Klášter má dostat polovinu jejího jmění. Již tam s Clarou odejela.” “Bránila se?” “Ne. Je úplně bez rozumu; neví ani, jak se jmenuje.” “A myslíte, že by ji doktor Sternau uzdravil?” “Zajisté!” “Dobře. Prohlédnu si především klášter v Larisse. Vy mě tedy svěříte peníze, pane Alimpo?” “Jen berte, vezměte všechno.” “Nuže dobrá. Musím sehnat pro něho a snad i pro sebe koně. Dejte mi dvě stě dukátů.” “Dvě stě? To je málo. Vezměte pět set!”

“Nepotřebuji tolik, alespoň teď ne; ale vezmu je přece, neboť při takových záležitostech nejsou peníze nikdy na škodu.” Pak vzal peníze a odešel. Z Rodrigandy do Larissy dorazil za dvě hodiny. Jeho duchovní šat mu snadno zjednal přístup do kláštera. Tam spatřil Rositu a dozvěděl se, že nepromluví ani slovo a že málo jí. Zdržovala se ponejvíc na malém hřbitově ležícím za klášterem; tam se modlila po celý den a večer musela být násilím dopravena do své komůrky. Bylo to v zimě, sníh ležel na kolik stop vysoko a tak bylo jisté, že pobyt venku nemůže být pro její zdraví prospěšný. O to se ale nikdo nestaral. Když mnich všechno zjistil, vrátil se do Barcelony. Tam koupil pro Sternaua koně a pro sebe mezka, které prozatím nechal u handlíře. Uplynulo několik týdnů, nadešly vánoce. Na Štědrý den mnich navštívil žalářníka a dozvěděl se, že jeden z vězňů umírá, a sice ten, který leží v jedné komůrce se Sternauem. Mnich v duchu zajásal, ale nedal na sobě nic znát. Žalářník jej sám vybídl, aby s ním umírajícího navštívil. V žalářníkově světnici visely dva velké klíče od vrat. Mezitím, co žalářník rozžíhal lucernu, sundal mnich nepozorovaně jeden z klíčů a schoval jej pod kutnu. Pak oba odešli k vězňům. Co se tam přihodilo, je čtenáři již známo. Sternau odemkl bránu a stanul venku. Mezitím ale mnich přivedl koně a mezka a již čekal na doktora na silnici k Rodrigandě. Nepromluvil s doktorem zatím ani slovo, přesto byl přesvědčen, že svůj útěk provede jen směrem k Rodrigandě. Když Sternau spatřil na silnici koně a mezka, pak i mnicha, ihned tušil, že je to ten, který byl ve vězení. “Čekáte na někoho, velebný otče?” oslovil jej tedy. “Ano.” “Na koho?”

“Na vás, pane!” “Ach, tušil jsem to. Poslali vás sem, abyste mne osvobodil?” “Ano. Sedněte na koně. Jste přece jezdec?” “Ano.” “Tak rychle. Za dvě hodiny musíme být v Manrese!” “Proč tak rychle? A proč do Manresy a ne do Rodrigandy?” “Skočte na koně, pane. Mezi jízdou vám všechno povím.” Sternau poslechl a oba pádili plným tryskem k vytčenému cíli. Sternau do sebe s rozkoší vdechoval čistý zimní vzduch. Po chvíli se tázal: “Neznám vás, velebný otče; dosud jsem vás nikdy neviděl. Posílá vás slečna Rosita, je to pravda?” Ne ” “rtt. “Ne? Kdo jiný?” ptal se udiveně. “Pan Alimpo.” “Kastelán? Ach tak, tedy přece na rozkaz komtesy.” “Ne. Komtesa je nemocná. Ta už neporoučí.” Sternau zbledl leknutím. “Nemocná?” ptal se. “Jaká nemoc ji stihla?” Mnich s odpovědí váhal. Teprve za chvíli řekl: “Má tutéž nemoc, z níž jste chtěl vyléčit jejího otce.” “Cože? Ona šílí?” “Ano.” Sternau byl nanejvýš rozčilen. “Šílí!” takřka zařval do tichého nočního klidu. Pak najednou svého koně zastavil. “A kam ji dali?” tázal se v největším rozechvění. “Do kláštera v Larisse.” “Kterého představenou je Clara?” “Ano.” “Ach, už všechno chápu! Mrtvola takzvaného hraběte Emanuela je již pochovaná?”

“Ano.” “Hrabě Alfonzo je následníkem?” “Ano.” “Caspar Cortejo je u něho?” “Ano.” “A kde je sestra Clara?” “Nyní v klášteře.” “A kastelán?” “Bydlí v Manrese. Vyhnali jej ze zámku; on mi dal peníze, abych mohl koupit koně a mezka. Dá vám také více peněz, abyste mohl uprchnout dál.” “A vy. Kdo jste vy? Proč se mne ujímáte?” “To se dozvíte později.” “Ne. Musím to vědět hned. V tomto okamžiku se rozhodne, co budu dělat dál.” “Nuže dobrá, pane; osvobodil jsem vás proto, abyste mi pomohl vyhledat pana z Lautreville.” “Znáte ho?” “Ano, je to hrabě Alfonzo z Rodrigandy.” “Aha, tedy jsem se nemýlil! Povíte mi o tom více později. Nyní ale dost. Ještě jen jednu otázku: viděl jste již někdy muže?” “Muže?” tázal se mnich udiveně. “Ano. Jestliže jste dosud žádného neviděl, tak ho dnes uvidíte. Kupředu!” “Dal svému koni ostruhy a letěl, provázen mnichem, k Manrese, kam za necelé dvě hodiny dorazili. “Koně necháme zde před městem v hostinci,” řekl Ster nau. “Bude lépe, když nás nikdo neuvidí!” Zastavili tedy před hospodou, uvázali třesoucí se zvířata ve stáji a plížili se opatrně ke kastelánovu příbytku. Alimpo seděl ve světničce a bavil se s Elvírou. Podělili se navzájem vánočními dárky a vzpomínali na všechny známé.

Tu se otevřely dveře a jimi vstoupil Sternau, provázený mnichem, který za sebou ihned zamkl dveře. “Pan Sternau!” zvolal kastelán a vyskočil ze židle. “Pane doktore!” zvolala kastelánka současně. V příštím okamžiku již drželi jeho obě ruce a vřele je líbali. “Ó, teď bude již zase dobře!” jásala kastelánka. “Teď bude i naše milostivá slečna komtesa také vysvobozena.” “Ano, bude vysvobozena!” zvolal Sternau. “Na svobodě a zdravá! A běda těm travičům, jestli zjistím, že se nedá uzdravit! Rozdrtím je! Nemáme mnoho času, ale přesto mi krátce povězte, co se dosud přihodilo! Ale rychle! Rychle! Spěchám!” Kastelán vyprávěl. Když byl hotov, řekl Sternau zamyšleně: “Komtesa je v rukou těchto lidí, proti nimž nemohu vystoupit, dokud jsem ve Španělsku. Prchl jsem z vězení a osvobodím i Rositu. Musím ale do Rodrigandy, abych si opatřil věci, které potřebuji; jsem tedy od tohoto okamžiku trojnásobný zločinec; ještě dnes musím být s komtesou za hranicemi. Alimpo, dejte mi peníze, prosím. Dostanete je zase brzy zpět!” “Vše, vše dostanete, pane doktore!” zvolal Alimpo. Tu se ozvala Elvíra: “Osvobodíte hraběnku?” “Ano, ještě této noci.” “A kam s ní prchnete?” “Přes hranice do Francie a odtud dále až do Německa, do mé vlasti!” “Pane, půjdu s vámi! Je to pravda, milý Alimpo?” “Ano, půjdeme s vámi!” Tato slova byla pronesena s takovou rozhodností, že doktora rozechvěla. Přesto ale odvětil:

“To nejde. Bohužel. Mám radost z vaší věrnosti a také nutně potřebuji někoho pro hraběnku, ale vy nemůžete tak rychle odtud. Máte nábytek a dům.” “Pane, navzdory tomu půjdeme s vámi!” řekl Alimpo. “Přísahám, že vás a hraběnku neopustíme! Tento dům patří mně a mému vnukovi. Ten nás neprozradí. Později pak naše věci prodá a pošle nám za ně peníze do Německa.” “Dobrá!” řekl Sternau. “Nemám čas na hádku. Půjdete tedy s námi!” “Díky, tisíceré díky vám, pane!” zvolal Alimpo. “Nikdy vám to nezapomenu,” pravila Elvíra. “Půjdu s vámi do Rodrigandy,” začal Alimpo. “Mám dosud klíč od vedlejší brány.” “Děkuji! Vejdu přímo a neskrytě do zámku,” řekl Sternau hrdě. “Jsou tam ještě někteří z dřívějších sloužících?” “Ano, několik.” “Dobrá. Máte nějakou zbraň, Alimpo?” “Bambitku.” “Dejte mi ji.” “Pane, půjdu s vámi!” “Ne, zůstanete zde. Nesmíte podniknout nic, co by vám mohlo později uškodit. Pojedu sám.” “Pane Sternaue, samotného vás nepustím,” ozval se mnich. “Doprovodím vás v každém případě!” “Jen si tím uškodíte, velebný otče.” “Já, uškodit si? Ne! Později se dozvíte, že mluvím pravdu, nemusím se bát.” “Jeďte tedy se mnou. Alimpo se zatím připraví k odjezdu.” “Mám obstarat nějaký povoz?” tázal se Alimpo. “Ne,” odpověděl Sternau. “Cesty jsou teď zasněžené, což je u vás vzácností; nepotřebujeme vůz, ale sáně, a ty přivezu s sebou.”

“Odkud?” “Z Rodrigandského zámku.” “Pane!” zvolal Alimpo poděšeně. “Prozradíte se!” “Kdepak. Půjdu přímo svou cestou a požádám o dvoje sáně pro hraběnku. Uvidím, jestli se opováží mi je nevydat. Pojeďme, velebný otče!” Vzal s sebou ještě nabitou bambitku a opustil dům. Cítil v sobě nadlidskou sílu. Rosita musela být vysvobozena. Za půl hodiny na to již byli v Larisse. Mnich zabočil poněkud stranou a stanul u velké, tmavé budovy. “Zde je klášter!” řekl. “Jak se ale dostaneme dovnitř?” “Přes hřbitovní zeď,” zněla odpověď. Zajeli tedy ke zdi, která byla jen asi tři lokte vysoká, tak, že Sternau mohl z koně pohodlně přes ni pohlížet. Spatřil také jakousi tmavou postavu, která klečela nehybně mezi hroby a upozornil na ni mnicha. Ten pohlédl ostře na ono místo a zvolal: “U Boha! To je ona!” “Kdo? Snad ne hraběnka?” “Ano. To je ona!” “V této době! V takové zimě! Ve sněhu. Aha, rozumím! Má zmrznout; má i tělesně onemocnět. Že by uprchlá, toho se není třeba bát. Ó, vy bídníci! Ale tím jste mi usnadnili práci!” Přelezl z koně zeď, seskočil na druhou stranu a šel přímo k tmavé postavě. Viděla jej? Slyšela jeho příchod? Ne. Klečela mezi hroby v hlubokém, zmrzlém sněhu; modlila se. Poznal ji hned, navzdory klášternímu oděvu a úžasné bledosti tváře. “Rosito!” zvolal třesoucím se hlasem. Neslyšela.

“Rosito,” prosil, “pohlédni na mne!” I to neslyšela. Poklekl vedle ní a vzal ji do své náruče. Líbal ji, volal ji nejsladšími jmény, ona ale neslyšela, necítila nic. Srdce se mu svíralo při pohledu na tuto, jindy tak láskyplnou bytost. Nesměl ale váhat. Přemohl se tedy, vzal Rositu do náručí a donesl ji ke zdi. Tam ji podal mnichovi a v příštím okamžiku již zase seděl v sedle s milovanou dívkou v náručí. “Nyní zase zpět!” zvolal. V plném trysku letěli oba jezdci k Rodrigandě. Za malou chvíli již jeli vesnicí. V hospodě spatřil Sternau ještě světlo. Zajel tedy až pod malé okénko a zaklepal na ně. To se zakrátko otevřelo a objevila se velkou noční čepicí ozdobená hlava. “Kdo je to?” tázal se muž. Byl to hostinský. Lékař sklonil svou tvář z koně dolů až k oknu a ptal se: “Koukněte sem! Znáte mne?” “Ó, Bože! Pan Sternau!” zvolal hostinský. “Je to možné?” “Ano, já to jsem. Chcete pro mě něco udělat?” “S radostí! A co?” “Zajděte k rychtáři a řekněte mu, aby přišel s konšely do zámku!” “Co tam budou dělat?” “To se oni již dozví!” Pak ujížděli oba dál, zatímco hostinský potřásaje hlavou pohlížel za nimi. “Pan doktor Sternau!” mručel mezi zuby. “Odkud pak jen přichází? A copak to měl na koni? Vypadalo to právě jako nějaká lidská postava! A ten druhý, to byl mnich. Skoro bych tvrdil, že je to ten samý, co byl tenkrát u mne v hospodě.” Když oba jezdci dojeli do zámku, slezli z koně. Ani jediné okno nebylo osvětleno, jenom u vrátného hořelo malé světlo. Sternau zaklepal a hned nato přistoupil vrátný k mřížové bráně.

“Kdo je tam venku?” tázal se. “V noční době se žádnému neotvírá!” “A ty mně přece otevřeš, Ricardo!” řekl Sternau. “Myslím, že mne ještě znáš!” Vrátný při zvuku tohoto jemu známého hlasu ucouvl radostně rozechvěně nazpět. “Pan Sternau! Ó, můj Bože! Ano, ano, já vám ihned otevřu!” Pospíšil si, aby bránu odemkl a Sternau vstoupil, společně s šílenou Rositou v rukou, do zámku. Vrátný to viděl a poznal ji. Málem by mu bylo světlo z rukou vypadlo. “Svatá panno!” zvolal udiveně. “To je naše komtesa!” “Ovšem. Nevíš, jsou li její pokoje ještě ve starém pořádku?” “Doposud se tam ještě nic nezměnilo. Já zde mám klíče, neboť ještě nebyl jmenován žádný nový kastelán.” “Tak vezmi klíč a posviť nám na cestu.” “Nemám snad vzbudit pana hraběte?” “Toho vzbudítne až později. Pojď!” “Anebo alespoň služebnou komtesy?” “Ta je ještě zde?” “Ano. Obsluhuje sestru Claru, když přijde na Rodrigandu na návštěvu.” “Tak ji vzbuď. Udělej to ale potichu.” Nyní se především jednalo lékařovi o to, jaký asi dojem udělá na nemocnou její známý příbytek. Pokoje se odemkly, Sternau tam zanesl Rositu a posadil ji na pohovku. Ihned však sklouzla na zem a začala se sepjatýma rukama modlit. Ani to nezpozorovala, že není na studeném hřbitově, ale ve své teplé komnatě. Sternau nedal na sobě vůbec znát, jaký pocit ho při tomto pohledu ovládl; ostatně teď vkročila do pokoje služebná.

Ta byla radostí celá bez sebe, že opět vidí svou paní a Ster nau jí poručil, aby hraběnku převlékla a oblékla na dalekou cestu. Pak rozkázal vrátnému, aby svolal do jídelny všechny sloužící. Sám pak kráčel k příbytku hraběte Alfonza. V přední světnici spal jeho sloužící, který se velmi udiveně rozhlížel kolem sebe, když poznal Sternaua. Doktor ho poslal ven a vstoupil k Alfonzovi. Ten ležel v posteli a spal. Malá olejová lampička dostatečně osvětlovala pokoj. Aniž by se jenom okamžik rozpakoval, přistoupil Sternau k lůžku, zdvihl svou pěst a spustil ji na čelo spáče. “Tak,” mínil usmívaje se, “mrtev není, avšak bez sebe. Teď ho svážu.” Našel tu několik šátků, které upotřebil jako pouta a roubík; pak opustil pokoj, zamkl a klíč uschoval do kapsy. Jeho další cesta vedla k advokátově komnatě. Ta byla zamčena. Sternau zaklepal. “Kdo je to?” tázal se za chvíli uvnitř Cortejův hlas. “To jsem já. Otevři mně!” odpověděl Sternau, napodobuje Alfonzův hlas. “Tisíc láteř! Co je to zas? Musí to být hned?” ptal se advokát ospale. “Ano.” “Tak pojď! Jsem na to ale zvědavý.” Bylo slyšet, jak slézal z postele a jak se oblékl do županu. Pak se přišoural blíž a otevřel. Venku na chodbě panovala úplná tma, tak, že neviděl, kdo tu stojí. “No, jen blíž, Alfonzo!” řekl. “Copak tě to napadá, že tak pozdě - -” Uprostřed řeči se zastavil, neboť úlek jej připravil o řeč. Sternau vkročil do pokoje a zavřel za sebou dveře. Noční světlo jej natolik ozařovalo, že ho notář mohl poznat.

“Zdá se mně, že jste se v mém hlasu zmýlil,” začal Sternau řeč tónem, který zněl chladně jako led a ostře jako ocelový nůž. “Sternau!” mručel nyní notář k sobě. Hlasité slovo ze sebe nemohl ani vypravit; učinil však přece pohyb, jako kdyby chtěl přiskočit ke dveřím. V tom okamžiku jej udeřil lékař pěstí do čela, takže se zřítil jako měch k zemi. Za minutu byl také svázán a spoután, jako předtím hrabě Alfonzo. Sternau jej zamkl v pokoji a odešel do sálu, kde bylo shromážděno služebnictvo a očekávalo, co se bude dít. Také rychtář s konšely z vesnice již byl přítomný. To potřeboval Sternau vědět. Přikázal lidem, aby sál neopouštěli, než se opět vrátí a odešel zase k advokátovi, který mezitím opět nabyl vědomí. Přisedl k němu a začal: “Pane Cortejo, já jsem vás svázal, abych s vámi mohl nerušené promluvit slovíčko. Poslyšte! Že jste ten největší bídník a lotr na celém světě, to víte sám nejlíp a nepotřebuji vám to proto povídat, tím méně se budete divit, že s vámi jako s lotrem nakládám. Vy jste mně zradil a uvrhl do vězení -” Spoutaný strachem kroutil záporně hlavou. Sternau však pokračoval: “Nelžete! To vám nepomůže! Já jsem opět na svobodě; vaše zrada vás tedy nevedla přímo k cíli. Také hraběnku Rositu jste uvěznil. Sice nežila ve vězení, ale v jednom velmi nábožném klášteře, avšak i ona je opět na svobodě. Mám ji zde sebou. Ona je šílená. Vy jste ji otrávil, tak jako jste otrávil hraběte Emanuela. Nepotřásejte hlavou! Vy jste vaše zločiny velmi chytře nalíčil, tak, že vás ještě nemohu usvědčit; avšak jednou přijde čas a pak běda vám! Dnes s vámi jen málo promluvím. Vezmu totiž komtesu Rositu sebou. Dovolím si proto zabalit věci, které bude potřebovat a také se postarám

o nevyhnutelnou legitimaci; té bude zapotřebí, protože kom tesa bude usilovat o vyplacení svého jmění. Myslíte, že to nebude mít žádný smysl, protože je šílená? Já ji vyléčím! Řeknu vám totiž toto: když se mi nepodaří komtesu vyléčit, zemřete nejstrašlivější, nejhroznější smrtí na světě. Abych ji uzdravil, potřebuji prostředek, který jsem chtěl zkusit již na hraběti Emanuelovi, totiž sliny z člověka ulechtaného k smrti. Protože vy jste svým jedem tu šílenost způsobil, mám zato, že je docela v pořádku, abyste také vy sám obstaral proti tomu prostředek. Budu vás tedy tak dlouho lechtat, až ze sebe vydáte pěnu nejšílenější bolesti. Usmrtit vás chci však teprve tehdy, kdyby i tento prostředek nepomohl.” Při těch slovech vystoupil advokátovi na čele pot úzkosti. Sternau na to však nedbal. Chopil se svázaného, zanesl jej do vedlejšího pokoje a uvázal ho tak, že se nemohl vůbec hýbat; pak mu ucpal ještě těsněji ústa a hledal konečně nějakou nádobu, do které by mohl jedovatou pěnu sbírat. Musela to být strašná úzkost, kterou advokát při těchto přípravách pociťoval. Konečně mu lékař svlékl tenké, jemné noční punčochy, vzal z nářadí na psaní husí brk a začal jím lechtat notáře na šlapkách. Mezitím očekávalo služebnictvo v sále jeho návrat. Trvalo to sice příliš dlouho, ale žádný se neodvážil jednat proti jeho rozkazu a sál opustit. Pak vešlo do sálu děvče, které se staralo o hraběnku a řeklo, že je nahoře slyšet jakýsi ukrutný hlomoz a křik. Začali se tedy radit, co by měli udělat a usnesli se na tom, aby se rychtář s vrátným podívali odkud ty zvuky přichází. Když oba odešli do horní chodby, začali se jim takřka ježit vlasy na hlavě. Co zde slyšeli, bylo zběsilé sténání advokáta. Vzdor tomu, že měl dvojí roubík a vzdor tomu, že ležel v jednom zadním pokoji, proráželo jeho vytí až ven na chodbu; avšak právě, když chtěl rychtář zaklepat na dveře, sténání

utichlo. Vrátili se proto do sálu kam se dostavil po nějaké chvíli i Sternau. Vedl pod paží hraběnku. Všichni přítomní se velmi zalekli při pohledu na milovanou velitelku. Chtěli přistoupit blíž, aby projevili své city, ale Sternau jim v tom bránil a řekl: “Pánové, znáte tuto dámu?” “Známe!” znělo kolem. “Můžete přísahat na to, kdo to je?” Všichni se podivili této otázce a odpověděli: “Můžeme!” “Ať tedy rychtář řekne, kdo to je!” “Vždyť je to komtesa Rosita de Rodriganda Sevilla!” řekl tázaný. “Tak se posaďte, pane, a napište mi úřední list, že tato slečna je hraběnka z Rodrigandy. Všichni přítomní podepíší tuto listinu.” “A proč?” “Prohnaní zločinci usilují o hraběnčin život; způsobili její šílenství; já ji však zachráním a k tomu potřebuji zmíněné listiny.” Rychtář se chtěl ještě dále ptát, avšak Sternau jej poprosil, aby si pospíšil a on poslechl. Pak Sternau odešel do pokojů, které sám obýval; nalezl je v původním stavu a za přítomnosti rychtáře a konšelů si zabalil všechno, co si chtěl vzít sebou. Pak ho museli také doprovodit do pokojů hraběnky, kde nechal zapsat všechno, co odtud vzal s sebou. Tímto opatřením se chtěl pojistit proti pozdějším žalobám. Největší cenu pro něho měl rodný, křestní a biřmovací list hraběnky. Tyto dokumenty našel v jejím psacím stolku a strčil je do kapsy. Rychtář prosil o vysvětlení celé této tajuplné noční události; ptal se po hraběti Alfonzovi a po otci, nedostalo se mu však žádného vysvětlení.

Pak nechal Sternau zapřáhnout do dvou saní nejrychlejší koně, do jedněch usedl s hraběnkou, druhé řídil mnich a pak odtud odjeli. Oba koně, na kterých do Rodrigandy přijeli, tu nechali. Přítomní hleděli tak dlouho za saněmi, dokud je bylo vidět, pak ale hleděli jeden na druhého. Co se to vlastně stalo? Co to mělo všechno znamenat? Odkud Sternau, dříve zmizelý, tak pojednou přišel, a kam chtěl jet s hraběnkou? Proč nebylo vidět hraběte Alfonza ani notáře? Šli k Alfonzovým komnatám a nalezli je zamčené. To bylo podezřelé. Zaklepali, a když napjatě poslouchali, zaslechli za odpověď tlumené kvílení. Nyní neváhali, vypáčili dveře a našli hraběte Alfonza svázaného ležet na lůžku. Nevěděl o ničem; když jej však rozvázali a řekli, že tu byl Sternau a že vzal sebou hraběnku, přehodil na sebe nějaké šatstvo a pospíchal k advokátovi. Také jeho dveře byly zamčené; podobně je vypáčili a našli Corteja ve stavu, který se nedá ani popsat. V poutech se tak kroutil a svíjel, že se mu okovy zařezaly hluboko do masa; rty byly pěnou zcela rozmočeny a trvalo to dlouhou dobu, než se jeho až k nejstrašlivějšímu šílení rozdrážděné nervy tak uklidnily, že mohl hraběti mezi čtyřma očima celou událost vyprávět. Alfonzo ihned poručil co nejrychlejší pronásledování uprchlých a sám vyskočil na koně, aby v Manrese požádal policii o pomoc a zařídil ještě ostatní potřebné kroky. Mezitím obě hraběcí sáně dorazily do Manresy. Radost, kterou kastelán a jeho dobrá Elvíra při pohledu na svou velitelku pocítili, se nedá ani vypsat. Mysleli si, že svá opatření již úplně zařídili, ale muselo se ještě to nebo ono pořídit a tak se stal pobyt zde delší, než si to Sternau přál. “Zatím nemám žádný strach,” řekl mnichovi, “ale později

“Právě později se vůbec nemusíte bát, pane,” odpověděl mnich. “Až přijedeme do hor, pak nechtě všechno na mě.” “Jak daleko s námi půjdete?” “Až za hranice.” “Tak mi to později vysvětlíte, nyní máme naspěch. Já vezmu hraběnku a Elvíru do mých saní. Alimpo pojede s vámi. Kupředu!” Když se hodný kastelán a dobrá Elvíra rozloučili se svým vnukem, dali se všichni na cestu. Oboje sáně opouštěly město na severní straně, právě v tom samém okamžiku, kdy Alfonzo na jižní straně vjížděl do města. Koně byli velmi dobří, avšak blíž k horám byl sníh vždy vyšší, cesta neschůdnější, takže nemohli tak spěchat, jak si to Sternau přál. K večeru byli koně již tak unaveni, že byli donuceni přenocovat v osamělé, u silnice ležící hospůdce. Hned časně zrána odtud opět odjeli. Pro Sternaua to byla velmi smutná cesta. Rosita jej nepoznala; zůstala lhostejná vůči všemu a jenom se ustavičně modlila. Dalo mu, tak jako Elvíře všemožnou práci, aby pozornost nemocné obrátil na nějaký určitý předmět, ale vše bylo marné. Tak se blížilo opět poledne a nacházeli se již uprostřed Pyrenejských hor. Zde stál opět osamělý hostinec, a protože koně byli následkem vysokého sněhu velice unavení, rozhodl Sternau, že si zde odpočinou. Cestující vystoupili ze saní a vkročili do úzké, kouřem začouzené světnice. Její nábytek se skládal z několika obyčejných dřevěných židlí a dlouhé tabule, u níž při vstoupení hostí vedle hostinského seděl jakýsi muž, jehož vzezření neposkytovalo příliš velikou důvěru. Měl na sobě široké, koze

ne kalhoty, kožené kamaše, rozedranou kazajku, která namísto knoflíků byla posázená starými měděnými mincemi, a ošumělý starý klobouk. V jeho pásu vězely dvě veliké bambitky a dlouhý nůž; u nohou držel starou pušku a vedle něho seděl jeden z oněch velkých, medvědu se podobajících pyrenejských psů, kteří jsou schopni zápasit se třemi muži. Muž ustoupil před cestujícími zpět do kouta, pohlédl však udiveně vzhůru, když spatřil přicházet mnicha, který se zdržel o něco déle u koní. Když mnich uviděl muže, dal mu tajné znamení a vyšel opět ven před dům. “Tisíc hromů, otče, odkud přicházíš s těmito vznešenými lidmi?” otázal se muž venku mnicha. “Z Manresy,” odpověděl. “A ty sám řídíš jedny sáně!” “Jak vidíš.” “Kam jedete?” “Ven přes hranice.” “Jsou to přátelé?” “Ano. Jsou pod mou ochranou.” “Ať tedy v bázni boží odtáhnou; doufám však, že nám v ničem neuškodí.” “Uškodit? Jak by to bylo možné?” “Tím, že nás najdou a prozradí. My zde čekáme na dodávku zboží tam z druhé strany. Má prý k večeru sem přijet. Je nás asi třicet schováno tam pod střechou. Když tvoji průvodci něco zpozorují a Francouzům to řeknou, připraví nás tím o naši kořist.” “Nedělej si zbytečné starosti. Nic nezpozorují. Zůstaneme zde jen půl hodiny.” Toto ubezpečení upokojilo lupiče; vrátil se zpět do světnice a usedl opět do kouta. Zdálo se, že si cestujících vůbec

nevšímá, přijal však s vděčnou tváří sklenici vína, kterou mu Alimpo podal. Tak mohlo uplynout asi půl hodiny, když tu najednou bylo venku slyšet dusot koní a hlasité, radostné volání. Paní Elvíra stála právě před malým, úzkým oknem a pohlížela ven. Zbledla, spráskla strachem ruce a zvolala: “Svatá panno, černici!” Alimpo přiskočil k oknu a koukal ven; také on jevil největší známky úzkosti a oznamoval: “A vrchní soudce je s nimi!” “Který?” ptal se Sternau. “Vrchní soudce z Manresy.” “Ach! Ten mi přijde právě vhod!” “Ó, pane doktore, na obranu není ani pomyšlení. Je jich asi kolem dvaceti!” Sternau se přesvědčil jedním pohledem o pravdivosti těchto slov a řekl odhodlaně: “Já budu přece bojovat!” Tu povstal cizí muž v koutě a řekl: “Nemějte žádné starosti, pane! Vy jste pod mou ochranou!” Sternau se udiveně podíval na mluvčího a zeptal se: “Kdo jste?” “Váš přítel. Dali jste mi víno; já vás budu chránit. Nevidíte, že duchovní otec již zmizel? My se známe. Šel pro pomoc. Zůstaňte tiše sedět a nechtě mne jednat!” Alimpo se schoval se svojí Elvírou do nejzadnějšího kouta světnice. Sternau si opět sedl, svou zbraň však držel v pohotovosti. Venku mezitím zazněly různé výkřiky, z nichž Sternau poznal, co mohl od příchozích očekávat. “To jsou oni!” pravil jeden hlas. “Ano, jsou to sáně a koně hraběte!” připojil k tomu druhý hlas.

“Zasloužíme si odměnu!” radoval se třetí. “Slezte z koní! A dovnitř!” velel čtvrtý. Byl to hlas vrchního soudce z Manresy. Pak se otevřely dveře a dovnitř vstoupilo několik četníků, v jejichž čele stál vrchní soudce. “Aha, pane Sternaue, tu vás máme!” řekl, když spatřil lékaře. “Ovšem!” odpověděl doktor klidně. “Jak se zdá, tak se vám v Barceloně příliš nelíbilo. Vy jste utekl, pane. To je pro vás velmi zlé. A kromě toho jste se dopustil již opět několika nových zločinů!” “Kterých?” “Únosu, vražedného a loupežného útoku na obyvatele Rodrigandy.” “To zní ovšem velmi nebezpečně!” usmíval se Sternau. “To také ano. Podívejte se na tato pouta! Musíme vás dát do želez a přivést vás zpět.” “Zkuste to!” řekl Sternau, vstal a chystal se k obraně. Vrchní soudce rychle ustoupil o krok zpět a řekl: “Varuji vás, pane! Neodporujte! Zde stojím se čtyřmi čet níky a venku před domem je ještě dalších patnáct mužů. Odpor je proto naprosto zbytečný!” “Tomu nevěřím!” Tato slova pronesl muž v koutě. Vrchní soudce se udiveně obrátil. “Kdo jste?” “Přítel tohoto panstva!” odpověděl muž lhostejně. “Ach! Tak vy jste jim pomáhal?” “Ne, ale budu jim pomáhat nyní.” “Tak vás také zajmu.” “Anebo já vás,” smál se cizinec. “Mne?” tázal se vrchní soudce zlostně. “Člověče, neopovažujte se se mnou žertovat!”

“Ohlédněte se!” Vrchní soudce se ohlédl a uskočil zpět. Také jeho čtyři četníci zcela mimovolně ustoupili stranou, neboť dokořán otevřenými dveřmi mířilo nejméně deset nabitých pušek, a v popředí chodby stálo ještě více mužů, kteří své ručnice namířili proti celníkům, kteří stáli venku u saní. “Nuže?” tázal se cizinec. “Jak se vám to líbí, udatný pane soudce? Říkám vám, že dokonce ani nepotřebuji ručnice mých lidí, abych vám zacpal hubu. Koukněte na tohoto psa! Na jeden můj pokyn roztrhne vám a vašim čtyřem četníkům hrdlo. Zde v horách umíme s lidmi vašeho druhu zacházet!” “Bože můj, jsme ztraceni!” řekl vrchní soudce. “Ano, to jste! Vaši lidé ještě nemají ani zdání, co se zde v domě děje. Jedná se o váš život. Chcete poslouchat nebo ne?” “Co mám dělat?” tázal se soudce nesměle. “Poručte svým lidem, aby složili zbraně a odevzdali nám koně!” “To to nejde!” řekl vrchní soudce plný úzkosti. “Musí to jít! Moji lidé slyší každé slovo, které se zde promluví. Počítám do tří. Jestli v tu dobu nebudete ještě stát u okna, abyste to svým lidem poručil, tak vás zastřelím. Nás je třicet, ani jeden z vás nám neujde. Tedy jedna - dvě - tř -” Ještě ani slovo “tři” nevyslovil, když vrchní soudce přiskočil k oknu a otevřel je dokořán. “Složte zbraně!” zvolal na své lidi. Četníci uslyšeli tato slova a udiveně pohlíželi nahoru. “Pro Pána Boha, složte zbraně!” opakoval soudce. “Složte je do saní!” “A proč?” zvolal jeden venku.

“Protože jsme zde zajati,” odpověděl soudce. “Celý dům je plný brigandů, kteří vás postřílí, když mne neposlechnete.” Zdálo se, že lidé nechtějí tomuto ujištění věřit; najednou však byly vyvráceny zevnitř dveře a asi dvacet lupičů se z nich vyhrnulo ven, držíce proti nim nabité ručnice. “Vzdejte se, vzdejte se!” nutil úzkostlivě soudce. “Proti volnému odchodu?” tázal se jeden opatrně. “Ano.” Četníci viděli, že bylo třeba jen jediné stisknutí prstem, aby dvacet dobře mířených ran bylo vystřeleno. Složili tedy zbraně, odevzdali také koně a odkradli se pryč. Také čtyři četníci, kteří byli v jizbě udělali totéž; mohli bez překážky odejít. Když se však též vrchní soudce chtěl vzdálit, lupič jej zadržel. “Počkej, chlapíku!” řekl. “S tebou mám ještě nějaké jednání!” “Copak ještě?” “To hned uslyšíš!” Obrátil se ke Sternauovi a zeptal se: “Jak se zdá, nejste s tímto panem vrchním soudcem příliš spokojen?” “Ovšem, že ne,” odpověděl lékař. “Pouze proto, že vás chtěl nyní zatknout? Nebo máte proti němu ještě něco jiného?” “Něco ještě docela jiného. Přišel jedenkrát ke mně, aby mne dovedl k jisté dámě, avšak namísto toho mne zavezl do Barcelony do vězení, kde jsem byl po několik měsíců nevinně uvězněn.” “Ach, za to bude pykat! Dostane odměnu! Napočítejte mu dobrých padesát na záda!” Navzdory jeho bědování a naříkání jej popadli a vyvedli ven.

Za malou chvíli bylo slyšet pádné rány a hlasitý křik úředníka, který by si nikdy nepomyslel, že namísto zajatce si odnese padesát ran holí; když i poslední obdržel, s naříkáním odtud odkulhal. Teprve nyní vešel mnich opět do světnice. “Vidíte, pane,” řekl Sternauovi, “že jsem mluvil pravdu, když jsem vám povídal, že zde nahoře v horách budeme v bezpečí!” “Vy jste pro mne hádanka; děkuji vám však z celého srdce!” odpověděl německý lékař. “Snad tuto hádanku ještě rozluštíte. Nyní se ale vydejme na další cestu, abychom byli ještě do večera za hranicemi.” Sternau se chtěl bodrým brigandům něčím zavděčit ale ti rozhodně odmítli všechny díky a každý dar. Vždyť dostali nové zbraně a koně! “To byla pomoc v pravý čas,” řekl Alimpo, když sedal do saní. “Že ano, drahá Elvíro?” “Ano,” odvětila. “Myslíš, že bude vrchní soudce v Man rese vyprávět, že dnes dostal padesát ran?” “Ne, to nemyslím. Avšak napíši to vnukovi, ten ať to poví dál, má drahá Elvíro.” Protože si jejich koně dobře odpočinuli, šlo to nyní s čerstvými silami a obnovenou rychlostí dobře kupředu. Když Sternau mával brigandům ještě na rozloučenou, nepomyslel si, že se opět po letech na tom samém místě s nimi sejde. - -

KAPITOLA OSMÁ Černý kapitán

Milý čtenáři, znal jsi snad Jeffrouw Mietjeovou? Ne? I matku Wallotovou ne, kterou přezdívali matka Dry? Ne? To je škoda! Neboť Jeffrouw Mietjeová byla nejhodnější žena celého Amsterodamu a matka Dry nejodvážnější Američanka, která vůbec kdy jen na některý ostrov vkročila. Když byla matka Wallotová ještě svobodná, tak marně toužila po muži, neboť byla ženou vyšší než šest stop a tenká, jako šindel. K tomu měla obličej plný skvrn od neštovic a jelikož jí mimo to scházelo také jedno oko, nebylo divu, že se nenašel nikdo, kdo by se do této krásky zamiloval. Ale pravá Američanka není nikdy na rozpacích, jedná li se o to, najít si muže. Pozvala tedy jeden večer několik přátel a přítelkyň; mezi nimi jistého pana Wallota, který měl sice plnou kapsu, ale prázdnou hlavu. Pilo se, pilo se, pilo se mnoho, až pan Wallot začal pozorovat, že se okolo něj vše točí. Tu začali zcela nevinnou společenskou hru, která spočívala v tom, že každý muž své sousedce po pravé ruce učinil nabídnutí k sňatku. Jelikož dlouhá slečna seděla napravo od pana Wallota, začal: “Slečno, miluji vás!” “Je to pravda, pane?” “Ano, nechť mne čert vezme!”

“Přejete si snad, abych vaši lásku opětovala?” “Ovšem!” “A proč?” “No, u všech hromů, protože si vás chci vzít!” “Mluvíte pravdu, pane?” “To se ví!” “Tvrdíte to před svědky?” “Ovšem, vždyť to každý slyší!” “A dáte mi to i písemně?” “Ano, přejete li si to. Je mi to náramně lhostejné, dosta nu li ženu ústně nebo písemně!” “Napište tedy, co vám budu diktovat!” Předložila mu papír, inkoust a pero a diktovala: “Já, David Jonathan Wallot, tímto potvrzuji, že si vezmu slečnu Elizabeth Wardonovou za ženu, nebo že jí ihned vyplatím pět tisíc dolarů.” Ubohý Wallot psal a slečna uschovala spis. I ostatní tak činili. Druhého dne hned zrána, kdy pan Wallot vyspával ještě svoji opici, vstoupila do jeho světnice slečna Wardono vá ve svátečním oděvu. “Dobré jitro, pane!” “Dobré jitro, slečno,” odvětil. “Ale, u všech čertů, proč mne, starého mládence tak brzy zrána vyrušujete?” “Protože jsme včera ujednali, že se dnes spojíme.” “Co, spojíme?” odvětil s otevřenou hubou. “Ano. Objednala jsem již svědky.” “Svědky? Kýho hroma! Chcete mne snad žalovat?” “To ne. Vždyť svatba není žaloba!” “Svatba? Chcete se snad vdávat?” tázal se udiveně. “Ano.” “To nejste chytrá! Kdopak je ten os - ten šťastný, chtěl jsem říct?”

“Neptejte se tak hloupě, milý Wallote. Láska kvete sice nejraději potajmu, ale tak blízko před svatbou dychtíme vždy po tom, nám drahém předmětu.” “Drahém předmětu? Nechť mne čert vezme, jestli vím, po kterém drahém předmětu toužím.” Ona zhluboka vzdychla, klesla na pohovku a vydávala tóny, o nichž Wallot nevěděl, jestli pocházejí od skytání nebo žaludečních křečí. Vyskočil tedy a tázal se: “Slečno, co je vám? Nechápu vás!” “Ne, já vás nechápu!” zněla odpověď. “Přečtěte si tohle psaní!” Zkrátka, pán četl, zhrozil se, vykládal si vše žertovně a chtěl se mermomocí vymknout. To se mu ale nepodařilo a po dlouhém boji se konečně odhodlal, kousnout do kyselého jablka a vzít si suchou slečnu za ženu. Žili spolu takto dost šťastně až na to, že pán tvrdil, že má souchotiny, protože jej jeho žena k smrtí trápí, zatímco ona zase tvrdila, že má souchotiny z přílišného pití kořalky. Faktem bylo, že souchotiny tu skutečně byly a že jim ubohý pán zakrátko podlehl. Matka Dry tato přezdívka pochází z Anglie, kde znamená slovo “dry” něco hubeného nebo suchého byla dobrou hospodskou, která držela na dobré nápoje a na dobrou kázeň. Měla jen jedinou přítelkyni, a to byla právě ta žena, kterou laskavý čtenář podle vlastního přiznání nezná, totiž Jeffrouw Mietjeová. Jeffrouw Mietjeová byla tělnatá, dobrosrdečná dáma, jejíž muž byl majitelem lodi pokřtěné též “Jeffrouw Mietjeová.” Ona se nemohla od svého muže odloučit a proto se s ním vždy plavila po moři. Vždy, kdykoli přistála loď v přístavu Funchalu, navštívila Jeffrouw Mietjeová svou přítelkyni, matku Dry.

Tak hodlala i dnes učinit, musela ale čekat, až se její muž vrátí na loď. Ten zatím seděl u matky Dry v horlivé rozmluvě s námořníky. “Ano,” pravil právě jeden z přítomných kapitánů. “Je tomu tak, jak jsem pravil. ,Černý’ je opět venku.” “Víte to jistě?” ptal se druhý námořník. “Ano, protože jsem nedávno viděl u mysu Dobré naděje hořící francouzskou loď, z níž jsem zachránil jednoho námořníka. Ten vyprávěl, že jejich loď byla přepadena, po tuhém boji přemožena cizí lodí s černými plachtami, veškeré mužstvo bylo pobito a loď zapálena. On jediný, dobře ukrytý, se zachránil.” “U všech hromů! Bude to asi loď ,Lion’ ta černá?” “Zajisté. S kapitánem Grandepricem, největším darebákem na světě.” “Kdo se před ním bojí, je zbabělec!” vmísil se pan Danger lahn, muž Jeffrouw Mietjeové, do řeči. “Tak, myslíte to doopravdy?” ptal se jeho soused s ostrým americkým obličejem. “Ano,” odvětil klidně tázaný. “Dobře víte, kapitáne Lan dolo, že nemluvím nikdy jinak, než myslím.” “Nepřeji vám, abyste se s ,Černým’ setkal, myslím, že by jste byl ztracen.” “Proč, pane?” “Vaše Jeffrouw Mietjeová’ je těžkopádná. Stěží by jste mu unikl.” “Myslíte, že bych mu chtěl uniknout?” “Eh co, to by bylo pro vás to nejlepší!” “Nevím!” Landola byl tímto odporem dopálen a zvolal: “Máte snad na palubě děla?” “Děla?” tázal se Holanďan udiveně. “Copak je má loď nějaký křižník? Mám na palubě důkladné obušky, to postačí.”

“Pýcha předchází pád; pamatujte si to, pane!” “Zapamatuji si to,” odvětil pan Dangerlahn a odešel. Když se dostal na palubu své lodi, pokynul své manželce, která z tohoto posunku vyrozuměla, že může navštívit svoji přítelkyni. Vzadu na palubě lodi stál mladý muž, vysoké a silné postavy s poctivou a přívětivou tváří. Byl to první kormidelník lodi, na něhož kapitán hodně držel. “Nechcete jít na zem, kormidelníku?” tázal se ho. “Já! Co bych tam dělal; vždyť zase brzy odplujeme.” “A přece by jste tam mohl jít!” “Proč?” “Vidíte tamhle tu španělskou loď?” “Ano; míníte li totiž ,Pendolu’.” “Ano. ,Pendolu’ s kapitánem Landolou. Bylo by dobře, kdyby jste si toho muže poněkud prohlédl.” “Proč?” “Je jedním z těch, kterým nedůvěřuji. Ten chlap se mně vyptává, máme li na lodi děla!” “Ach, je tomu tak!” pravil teď kormidelník živě. “A co jste mu odvětil?” “Že nemáme žádná, to se ví.” “Kde lze toho chlapa spatřit?” “U matky Dry. Můžete při tom doprovodit Jeffrouw Miet jeovou.” “Učiním tak.” Když dorazili k domku matky Dry, vstoupila Jeffrouw ihned dovnitř. Kormidelník Helmers ale především obešel celý dům a chtěl právě vstoupit zadními dvířky, když zaslechl hlas dvou mužů na nádvoří; hlas jednoho z nich zněl tak, jako by neměl nos. “Aj,aj! TojeClaussen!” šeptal Helmers. “Proč ten přichází do Funchalu? To neznamená nic dobrého.”

Naslouchal tedy. Zdálo se, že jsou oba muži poněkud podnapilí. “Kde tedy vězí?” tázal se beznosý. “Zcela na dně mezi zbožím,” odvětil druhý. “Hrome, to není příjemný pobyt! Tedy proto nesmí nikdo kromě tebe dolů?” “Ano.” “A kdo je ten váš zajatec?” “Nějaký bohatý šlechtic, bezpochyby. Odvedli jsme ho z Rodrigandského zámku na rozkaz jistého notáře Corteja. Bohatý musí být, protože mně sliboval pět tisíc dukátů, jestliže ho vysvobodím.” “A ty jsi k tomu nesvolil?” “Není to snadné; musel bych uprchnout s ním a k tomu se nemůžu odhodlat.” “Dáš li mi půlku, pomůžu ti.” “Ne, to je moc. Dám ti tisíc dukátů.” “Ne, to je moc málo. Za tu cenu to neudělám.” “Tak toho nechme. Abychom tajně dopravili loďku ke břehu -.” Tu vyšel jeden z hostů ze dveří a Helmers proto nemohl déle naslouchat. Vstoupil tedy do světnice, kde byl přivítán velmi srdečně od matky Dry. Ta mu přinesla žádaný nápoj a odebrala se pak opět ke své přítelkyni. “Znamenitý chlapík, ten Helmers,” pravila. “Myslím, že má jeho žena z něho radost.” “Má. Je střídmý, jako žádný jiný, a střádá vše pro svou rodinu. A k tomu je vzdělaný, navštěvoval totiž gymnázium!” “Ach, skutečně? A proč se nestal farářem nebo advokátem?” “Nestačily prostředky, protože je z chudé rodiny. Měl přítele, jistého Sternaua, jehož otec za něho vše platil. Ten ale

bohužel brzy zemřel. Sternau je nyní věhlasným lékařem, který jistému hraběti zachránil život a za to se stal boháčem. Pomůže prý nyní i Helmersovi, aby si mohl samostatně vypravit loď.” “No, Helmersovi bych to přála.” Tak se bavily obě přítelkyně. Helmers by se byl ale usadil do nejzazšího kouta světnice, neunikl ale navzdory tomu pozornosti několika známých. “He, kormidelníku! Zase jednou zde? Jak se máte?” zvolal jeden z nich. “Děkuji, kapitáne; nemám si co stěžovat. Kapitán Danger lahn drží na své lidi.” “Dangerlahn?” ozval se Landola. “Jste u něho kormidel níkem?” “Ano.” “Dlouho?” “Čtyři roky.” “Co máte za náklad?” “Rozličné koření.” “Jakou má cenu?” “To se musíte zeptat kapitána!” “Ale, řádný kormidelník to může taky vědět.” “Ano. Ale neřekne to hned každému zvědavci!” “Co to má znamenat, kormidelníku? Doufám, že nechcete být nezdvořilý vůči starému a zkušenému kapitánovi?” “A já doufám, že mne nepovažujete za nezkušeného mluvku. Myslím, že jste kapitán Sanchez Landola?” “Ovšem.” “Pak se starejte jen o svůj náklad, který se ovšem neskládá z koření!” Tu kapitán vyskočil a udeřil pěstí na stůl. “Hledáte snad se mnou hádku, mladíku? Mohu vám posloužit dobrým nožem. Co je vám do mého nákladu?”

“A co vám do mého?” “Tázal jsem se vás zdvořile a ne v hádankách. Nebo myslíte, že vezu nedovolené věci?” “Možná! Ukázal byste nám snad, co máte dole mezi nákladem, tak, že tam z vašich lidí nikdo nesmí?” Kapitán zbledl jako stěna, ale sebral se a odvětil: “Bezpochyby smíte. Přicházím ze Španělska a mám poctivý náklad.” “A co zajatec na dně lodi?” I nyní se kapitán přemohl a pravil: “Copak nemám snad právo, zavřít vzpurného lodníka?” “Zajisté; ale nemáte právo zavřít toho, koho vám notář Caspar Cortejo dodal na palubu, nebo koho jste unesl z Ro drigandského zámku!” Teď bylo ovšem veta po kapitánově drzosti. Jeho zděšení bylo tak značné, že všichni přítomní nad tím kroutili hlavou. Zpozoroval to a sebral veškerou sílu, aby se přemohl. “Buďto blázníte, nebo jste náměsíčník!” smál se nucené. “Kdy jste zde přistáli?” “Před dvěma hodinami.” “A já před čtyřmi. Přicházíme z různých končin, co tedy můžete vědět? Ostatně nemám čas, poslouchat vaše tlachání. Sbohem, pánové!” Posadil klobouk na hlavu a rychle zmizel. “Co to bylo? Co o tom víte, kormidelníku?” ptali se přítomní námořníci. “Ó nic. Vyslechl jsem pouze rozmluvu jeho dvou li dí.““Ach tak! Musí v tom vězet něco zlého. Vždyť se nesmírně ulekl!” Landola se odebral přímo na palubu. “Odkud to jen ten chlap ví!” bručel cestou. “Nemohu to pochopit! Musím jej zničit. Chtěl jsem se již beztak zmocnit

,Jeffrouw Mietjeové’; nyní musí být má. Hodinu po ní opustím přístav.” Na palubě zavolal svého kormidelníka. “Kormidelníku, dnes dejte pozor!” pravil k němu. “Nový obchod, pane?” “Ano.” “S kým?” “S támhle tím Holanďanem, který s odlivem opustí přístav. Hodinu po něm odplujeme my. O tom nemusí ale nikdo vědět.” “Rozumím, pane! Má .Jeffrouw Mietjeová’ dobrý náklad?” “Znamenitý. Koření!” “Mnoho mužstva?” “Ovšem jen jednoduché mužstvo. Nás je jednou tolik.” “Půjde to jako obyčejně?” “Ano. Připlujeme těsně k nim, vypálíme pak ze všech děl a zmocníme se jich.” Mezitím se Claussen dohodl se svým druhem o mzdě za osvobození zajatce. Bylo ujednáno, že v okamžiku, kdy se bude rozdávat večeře, dopraví zajatce nepozorovaně do malé loďky a prchnou s ním do blízkých hor, kde počkají, až Landola odpluje. Mariano přežil dosud krutý osud. Ve vlhké spodní části, mezi zbožím, ležel již po tak dlouhou dobu v úplné temnotě a v těžkých železech. Není divu, že jeho radost byla nesmírná, když k němu přišel námořník a zvěstoval mu, že jestli zvýší slíbenou odměnu na šest tisíc dukátů, bude ještě dnes osvobozen. Naoko se chvíli zdráhal, ale pak slíbil, že žádanou sumu vyplatí. Bylo tedy umluveno, že dnes večer bude osvobozen.

Mezitím se kormidelník Helmers vrátil na svoji loď, kde se ne právě příznivě vyslovil vůči kapitánovi ohledně Landoly. “Budeme dávat dobrý pozor,” ujistil ho kapitán, a za malou hodinku vytáhla ,Jeffrouw Mietjeová’ své kotvy a opustila přístav. Na lodi .Pendola’ zazněl zvon na znamení, že se bude rozdávat večeře. Ti dva spiklenci byli první, kteří dostali večeři. Beznosý zmizel dole, přeřezal zajatci řetězy a oba se vydali nahoru. Chtěli se právě odebrat na zadní část lodi a spustit se do člunu, kde již druhý námořník čekal, když je spatřil kapitán. Jako tygr se vrhl na zajatce, udeřil ho, který byl beztoho úplně vysílen, tak prudce do tváře, že sletěl bez vědomí ze schodů dolů. V příštím okamžiku byl opět i s oběma námořníky svázán a uvržen na dno lodi. Tak smutně skončil první Mariánův pokus o útěk. Hned na to opustila ,Pendola’ přístav a hnala se za ,Jef frouw Mietjeovou’. Kapitán rozkázal rozvinout černé plachty a pronesl, že nejdéle za dvě hodiny tu loď mohou dohnat a zmocnit se jí. Na holandské lodi dávali ale bedlivý pozor. Kormidelník neustále koukal dalekohledem nazpět, až konečně v dálce uviděl malý bod. “Je to plachtová loď,” pravil po chvilce ke kapitánovi a oba bedlivě sledovali směr té lodi. Ta je pronásledovala, to bylo očividné, neboť když změnili svůj směr, učinila druhá loď totéž. Kapitán ,Jeffrouw Mietjeové’ dal tudíž připravit vše k boji. Dvě velká děla, která se navzdory kapitánovu zápornému tvrzení na lodi nalezla, byla umístěna v pozadí lodi, nabila se sekaným olovem a přikryla se prozatím plachtou, aby je nebylo vidět. Zadek lodi byl zatarasen sítěmi, byly doneseny těžké sekery, pušky a různé druhy zbraní, a mužstvo, samí vybraní silní chlapíci, jimi bylo vyzbrojeno.

Mezitím se blížila nepřátelská loď víc a víc. Nyní takřka dohonila obchodní loď a vypálila ránu. “Zastavit!” bylo ostře a zvučně zaveleno. “Prosím!” odvětil Holanďan a skutečně zastavil. Nepřátelský kapitán se vyptával na jméno lodi a kapitána, na směr a náklad a další náležitosti. Obdržel vždy ochotně odpověď, neboť Dangerlahn se tvářil tak, jako by byla před ním válečná loď. Pak se ale začal ptát: “Jaká loď?” “Černá! Vzdejte se!” zahřmělo mu vstříc. Hromové “hurá” zaznělo z obchodní lodě, načež loupežník odvětil dělovou ránou, na níž, jelikož se minula cíle, bylo odpovězeno hlasitým smíchem. “Chopte se jich! Připravte háky!” zaznělo z nepřátelské lodě, a zároveň zahoukla veškerá její děla, tak, že se kupecká loď takřka převalila na stranu. “Pozor, hoši, ustupte, až přijdou sem!” velel Dangerlahn. Hned na to připlula nepřátelská loď na bok obchodní lodě a hodila na ni své háky. Jelikož byl ale zadek zatarasen, hrnulo se vše do přední části, kde stála obě děla. Těsně vedle sebe se drali loupežníci na loď. Vtom velel Dangerlahn odkrýt obě děla a vypálit. Dvě rány zahoukly a sekané olovo hrozně řádilo ve skupině nepřátel. “Výborně, hoši! Rychle, nabijte znovu!” velel Dangerlahn. “Palte!” Zadní lupiči se drali do popředí přes mrtvoly svých společníků, zastihl je ale tentýž osud. Olovo je zničilo hromadně. “Hurá, teď na ně!” velel Holanďan. Veškeré mužstvo se chopilo zbraní a doráželo na lupiče. I kormidelník se chopil těžké sekery, jenž byla v jeho rukou strašnou zbraní, a skočil mezi první. Tu spatřil, že mají lupiči vesměs černé škrabošky. Jeden z nich si počínal zvláště zuři

vě; byl to velitel. Za ním se hnal také kormidelník a chtěl mu zasadit ránu sekerou. Lupič ji ale odrazil a obě sekery jim vylítly z rukou. “Aha, to jsi ty, pse!” zvolal lupič, když poznal kormidelní ka. “Tebe musím skolit!” Uchopil ho levou rukou za prsa a pravou vytáhl nůž. Helmers mu je ale sevřel a odrazil nůž do moře. Přitom se poněkud posunula lupičova škraboška a Helmers ho hned poznal. “Kapitán Landola!” zvolal. “Ach, tebe musím mít živého!” Chtěl se na něj opět vrhnout, když tu se ale rozlehl křik. “Oheň, oheň v lodi! Zpět!” Helmers se mimovolně ohlédl, a jeho protivník využil té příležitosti k tomu, že skočil zpět na svoji loď. Matka ,Jeff rouw Mietjeová’ totiž házela neustále hořlavé látky na palubu nepřátelské lodi, čímž se vzňala. To donutilo loupežníky k ústupu. Vytáhli rychle háky a Holanďan byl zachráněn. “Hurá!” zvolal Dangerlahn. “Vyhráli jsme. Rychle plachty rozvinout, ať odplujeme!” Paluba plavala v krvi; ale mužstvo kupecké lodi neutrpělo žádné ztráty. Byly rozvinuty plachty a loď pokračovala ve své cestě. Její stěny byly sice částečně rozvrtány nepřátelskými koulemi, ale tato škoda se dala poměrně snadno napravit. Viděli ještě, že byl oheň na loupežnické lodi udušen, a kormidelník se nemálo zlobil nad tím, že mu loupežnický kapitán unikl. - -

KAPITOLA DEVÁTÁ Uzdravení

Uprostřed mezi Mainzem a Kreuznachem leží osada, u níž se nachází myslivna; je to rozsáhlá, vysoká budova, podobná zámku, která vzdorovala již mnoha stoletím. Starý nadlesní Rodenstein byl starý mládenec a jelikož se mu přece jen zdál rozsáhlý zámek příliš osamocený, vzal k sobě vzdálenou příbuznou, která měla jedinou dceru. Tato příbuzná, jistá paní Sternauová, byla matkou proslulého doktora Karla Sternaua. V jednom křídle objemného zámku bydlela také malá rodina kormidelníka Helmerse, s jehož poměry se blíže seznámíme. Tato rodina se skládala z otce, který byl ponejvíc vzdálen z domova, z paní Helmersové a pětiletého synáčka, malého Kurta, velikého neposedy, ale zároveň také uznaného miláčka veškerých obyvatel zámku. Časně zrána seděl setník ve své pracovně a počítal jakési výkazy. Bylo to pro něho krušné, neboť to byla práce, kterou přímo nenáviděl. Proto také pokrývala jeho čelo těžká mračna, a nejmenší pohnutka mohla přivolat těžkou bouři. V tom se ozvalo klepání na dveře. “Herrrrrein!” komandoval pan setník. Cizinec rozevřel podivením ústa, sundal brýle, utřel je, zase si je nasadil, a prohlížel celý ustrnutý setníka. “Ale pane nadlesní, jak se opovažujete dávat mně zde ponaučení, která -”

“Co to žvaníte!” přerušil jej setník. “Jak se vy opovažujete vstoupit ke mně, aniž by jste mne pozdravil?” “Protože k tomu mám právo.” “Právo? Hrome! Právo, vstoupit ke mně bez pozdravení, mám jen já sám!” Na to se cizinec vzpřímil a pravil: “A já zase mám právo vejít, kam se mně zalíbí.” “Tak! Kdopak jste?” “Jsem velkovévodský hessenský policejní komisař. Rozumíte, pane nadlesní!” “Tak? A co je na tom! A kdyby jste snad byl i sám velkovévodský hessenský policejní komisař, musel by jste přece pozdravit. Rozumíte?” Posunul muže ještě dál na chodbu a pak přitáhl dveře. Netrvalo to pak ani minutu a zaklepal. “Vejděte!” zavolal setník. Cizinec otevřel a vstoupil. Potupný rys kolem jeho úst zřejmě symbolizoval, že nynější pokoření bylo jen zdánlivé. “Pane nadlesní,” pravil, “mám své dobré důvody, abych vám ustoupil. Přeji vám tedy dobré jitro.” “Dobré jitro! A co dál?” “Smím vás požádat o úřední rozmluvu?” “Nemám mnoho času nazbyt, vyřiďme to proto zkrátka. Posaďte se. Co si přejete?” “Ve vašem domě žije nějaká paní Sternauová?” “Ano.” “Se svou dcerou?” “Ano.” “V jakém postavení?” “Hrome! V postavení co lidé zůstávají zde u mne. Hotovo!” “Musím vás na to upozornit, že jsem oprávněn, vyžádat si zdvořilou odpověď.”

“Takovou dostáváte, pane velkovévodský hessenský policejní komisaři!” “Je mimo té dcery zde ještě více dětí?” “Dětí ne, ale syn.” “Čím je?” “Lékařem.” “Kde?” “Poslyšte, příteli, nemám ani čas, ani chuť, abych se podrobil výslechu, jehož příčinu a účel neznám. Co je s doktorem Sternauem?” “Je pronásledován zatykačem.” “Za ty - ka - čem!” zvolal setník. “Co mně to blábolíte?” “Říkám vám pravdu. Je policejně pronásledovaný ze Španělska.” “Proč?” “Pro pokus vraždy, pro krádež, únos a spoluúčast s tlupou loupežníků.” Byl to zvláštní pohled, který vrhnul setník na komisaře. Pravil: “Nic jiného! Jen pro takové pletky?” “Pane nadlesní, toto jsou pletky?” “Hle, zdá se, že jste mně přece nepochopil, řeknu vám proto svoje mínění: doktor Sternau je hodný muž, jak jen může být. Mnohem dřív bych uvěřil, že vy sám jste vrah, únosce, nebo spolupracovník loupežníků. Vaše udání je pouhý nesmysl, a nesmyslem se nechci zabývat. Jste skutečně velkovévodský hessenský policejní komisař?” “Jsem.” “Máte sebou legitimaci? Já vás neznám.” “Pane, jak se můžete opovážit, žádat ode mne legitimaci!” rozhorlil se cizinec.

“Protože by to mohlo napadnout kdejakého podvodníka, vydávat se za policejního komisaře. Odejděte a nevracejte se dřív, dokud se nebudete moci legitimovat.” “Jste si vědom toho, co děláte?” “Ano, vím to zcela dobře. Vyhodím vás, jestli dobrovolně nepůjdete!” “Však se vrátím, a to s podporou, a k tomu všemu vás udám pro vzpouzení se vrchnosti. Nesmíte se považovat za samostatného říšského knížete!” Vtom setník zazvonil a vešel Ludwig. “Ludwigu!” “Ano, pane setníku!” “Tohoto chlapa vyprovoďte, a kdyby to nešlo dost rychle, tak ho vyhoďte, a přes Rheinwalden vyštvěte psy.” “K službám, pane setníku,” odpověděl myslivec a usmíval se, neboť mu takový rozkaz byl velice po chuti. “A jestli se tady ještě jednou ukáže, aniž by měl legitimaci, pak jej zatkněte, anebo kdyby chtěl prchnout, vpalte mu náboj broků do vyschlých nohou!” “K službám, pane setníku!” Obrátil se k cizinci, ukázal povelovým obratem ruky ke dveřím a pravil nejpřísnějším hlasem: “Hajdy, marš, chlape!” Policista se sice zarazil, ale jeho oko zasvitlo v krutém vzdoru. “To mně zaplatíte, oba dva!” “Chop se ho!” velel nadlesní, a dupal zlostně nohou. Myslivec hned uchopil cizince za rameno a hodil ho do předsíně a pak po schodech dolů. Dole stálo několik mysliveckých mládenců lelkujících po dvoře. Viděli, že by zde pro ně byla dobrá práce a dali se s chutí do toho. Policista vyletěl ze zámku rychlostí blesku. Venku ale sevřel pěsti a přísahal nadlesnímu hroznou pomstu. -

V zámeckém nádvoří stál malý chlapec ve vkusném zeleném mysliveckém obleku. Byl to Kurt Helmers, pětiletý syn kormidelníka na lodi ,Jeffrouw Mietjeová’. “Ludwigu,” pravil, “proč toho muže vyhazují? Co udělal?” “Urazil tuhle pana setníka,” zněla odpověď. Na to se hošík ve tváři zlostí zapálil a pravil: “To ať hrom do něj udeří! Půjdu hned pro zadovku a vpá lím mu jednu do kožichu, že toho bude mít dost! Kdo pana setníka urazí, toho zastřelím!” Myslivec se spokojeně usmíval, viděl to rád, když jeho malý miláček jevil odvahu. “Počkej,” pravil mládenec, když se měl Kurt k tomu, donést pušku. “Na lidi se nesmí jen tak pro nic za nic střílet. Ale vím o mršině, na níž si můžeš střelit.” “Mršinu? Jakou?” “Lišku.” “Lišku!” zvolal maličký, jemuž se oči zajiskřily. “Kde vězí ta mrcha?” “Tam vzadu v doubravě. Vyšpehoval jsem ji včera a později se vydám se psy, abych ji udolal.” “Smím s tebou?” “To se rozumí, dovolí li to tvá maminka.” “Hned se zeptám.” S největší rychlostí utíkal k hospodářským stavením. Tam se zaměstnávala jeho matka krmením drůbeže. Byla to sympatická brunetka, a poskytovala uprostřed kdákajících a obletujících slepic a holubů rozkošný pohled. Hošík skočil přímo mezi drůbež, tak, že se zaprášilo vpravo a vlevo, a zvolal veselým hlasem: “Mami, mami, prý ji mám já zastřelit!” “Kohopak, ty divochu?” ptala se s úsměvem. “Lišku, co nám chytá kuřata!”

“A kde je ta liška?” “V doubravě. Ludwig ji vyšpehoval a půjde na ni později. Smím s ním?” “Ano, bude li Ludwig chtít.” Hošík naslouchal, zamračil se a pak pravil hrdým tónem: “Ó, Ludwiga, toho nepotřebuji. Takovou lišku již já sám zastřelím.” Vešel do domu a vrátil se brzy s ručnicí, zavěšenou přes rameno. Byla to zadovka s dvěma hlavněmi, kterou nadlesní pro hocha zvláště objednal, a jemu pak daroval k narozeninám. Kurt byl na stáří pěti roků tělesně a duševně náramně vyvinutý, a setník měl nevšední radost z toho, že jeho dar našel tak výtečné upotřebení; neboť hošík byl již velmi zručným střelcem. “Již jdu, mami,” pravil. “Ale ne zase do vody jako včera,” napomínala jej. “A pročpak ne?” “Nyní v zimě, kdy je rybník pevně zamrzlý? Nekoupeme se přece pod ledem!” “Ty jsi mne přece vždycky koupávala ve studené vodě. A Ludwig říká, že je to velmi zdravé a posilující, když se také v zimě koupeme. Když se teď nenaučím plavat, pak to nebudu umět, až nastane v létě pravá doba ke koupání.” “Ale mohl bys onemocnět a zemřít, mé dítě. Tvá maminka by pak plakala.” Tu se jeho hezká vzdorná tvářička rychle vyjasnila, přistoupil k matce, ovinul ji rukama a pravil: “Ne, maminko, nesmíš plakat; nepůjdu do vody. Spolehni se na to.” Políbila ho a on od ní kráčel tak hrdě, jakoby byl knížetem, který vyjíždí se svým skvělým doprovodem k lovu na volavky. Došel právě ještě včas, aby našel Ludwiga s několika

honci připraveného k odchodu. Vedli s sebou několik jezevčíků na provázcích. Jejich cesta vedla hustým lesem. Otázky všetečného chlapce neměly konce, a mládenci se museli dost namáhat, aby ukojili jeho zvědavost. Bylo zřejmé, že v hochovi vězely schopnosti, které mu zajišťovaly neobyčejnou budoucnost. Náležel patrně k povahám Bohem ve velké míře nadaným a určeným k tomu, aby kráčely životem po cestě, která se vyznamenává neobyčejnými zastávkami. Bylo vlažné, jasné zimní jitro. Slunce mělo dobrý úmysl; jeho teplé paprsky roztavovaly v širém poli sníh; v hlubokém lese ale ležel vždy ještě aspoň na půl stopy vysoko, a Kurt musel udatně stoupat, aby ostatním stačil. Došli do doubravy a narazili zde brzy na liščí stopu. Psi se mocně vzpínali na oprátkách, museli ale svou netrpělivost krotit, až se obešlo doupě a nabylo přesvědčení, že liška je neopustila. Podle všeho to byl bezrodinný poustevník, který nejraději sám si hověl v zimním obydlí. Když byly ucpány veškeré poboční východy, tak, že jenom hlavní vchod zůstal volný, pustili se psi. Zmizeli okamžitě pod zemí. Nyní se rozestavěli střelci. Kurt obdržel čestné místo na straně východu, kde se také hrdě uvelebil. “Nezastřel pak některého z psů,” napomínal ho myslivec Ludwig. “Byla by to velmi mizerná rána tutohle.” Měl totiž ve zvyku, slovo “tutohle” příliš často užívat, a sice nejvíce tam, kde nebylo dokonce na místě. Kurt se pohrdavě ušklíbl a odvětil: “Takovou psí ránu ponechávám vám.” Aby se neunavil, přikrčil se k zemi, strčil si vidličkovou větev do země a položil hlaveň své ručnice do vidlice. Bylo slyšet jezevčíky štěkat pod zemí; zastavili tedy lišku. Zlostné vytí znamenalo, že se udatně bránila; byl to starý lotr, s nímž měli psi těžkou práci.

Teď začal pod zemí pekelný rámus, který se rozléhal rozličnými chodbami. Psi přinutili lišku, aby opustila pelech. “Pozor, Kurtíčku, teď přichází!” napomínal Ludwig a namířil hlaveň své pušky k hlavnímu vchodu. Kurt ještě pořád ležel na zemi. Slyšel velmi dobře, kterým směrem se lomoz táhl. Ozvalo se bolestné zavytí; jeden z jezevčíků byl pokousán. Okamžik na to vylítl tmavý předmět z díry ven. “Liška!” vykřikl Ludwig. Zároveň s tímto výkřikem zahoukla rána a zvíře, na smrt střelené, se překotilo. Současně ale vyskočil také Kurt a namířil na jinou stranu; jeho rána bouchla zároveň s ránou myslivce, tak že se to podobalo, jako by byla padla rána jen jedna. “Mám ji zde!” zvolal Ludwig a přiskočil ke zvířeti, které zastřelil; ale hned při druhém kroku se ulekaně zastavil. “Hrome, copak je tohle?” vykřikl. “To je Valdina!” odpověděl jeden z honců. “Bůh to suď, Valdina! Zastřeni jsem Valdinu! To není již psí, ale vskutku svinská rána! Něco takového se mně ještě nepřihodilo, tutohle! Jakpak ale může také pes vyrazit před liškou ven?” “Protože byl pokousán,” odvětil Kurt. “Drž hubu, štěně!” zlobil se rozčertěný mládenec. “Štěně!” zvolal Kurt. “Oho! Copak to tam leží za tím bukovým keřem?” Všichni pohlédli v naznačeném směru. “Liška! Skutečně, liška!” vzkřikl Ludwig. Byla to vskutku liška a ostatní dva jezevčíci při ní. “Nuže, jsem pořád ještě štěně?” tázal se hoch. “Nechceš snad říci, že ty jsi ji zastřelil?” “Kdo jiný?” “Táhni pryč! Byl to tuhle Franz, nebo Jůrgen.”

Chlapec odpověděl tím, že hrdě pohodil hlavou a vytáhnul patronu, aby vystřelenou hlaveň opět nabil. “Ne, já to nebyl,” pravil Franz. “Já jsem ani nevystřelil.” “Já také ne,” vysvětloval Jůrgen. “Tisíc hromů, tak to byl přece opravdu ten čertův chlapík!” zvolal Ludwig. “Ale chlapče, jakpak tě to jenom mohlo napadnout, abys tam namířil?” “Protože jsem slyšel, že liška tudy chtěla vyrazit, a protože jsem povídal, že psí ránu ponechám vám.” Myslivci stoupla zahanbením krev do tváří. Zadal si ovšem nehorázně, mimo to jej mrzelo, že dobrý a osvědčený honící pes při tom vzal za své. “Ale vždyť tato liška se vlastně nemohla ani dostat ven,” omlouval se, “díra byla přece ucpaná.” “Ale ne dobře,” pravil Franz. “Koukni sem. Ta trocha chvojí nestačila; vždyť liška jí mohla prohlédnout.” “Prokletá věc tutohle!” mínil Ludwig, va škrábal se za ušima rozmrzelý a zahanbený. “Jak to nyní vysvětlím panu setníkovi, že jsem zavraždil Valdinu?” “Vymysli si to sám. Teď si prohlédneme především lišku.” Přistoupili k ní a zahnali psy. Byl to starý lišák, zkušený chytrák, který byl už častěji v doupěti proháněn všemi způsoby, a zcela dobře věděl, že u hlavní díry na něj číhá smrt. Byl natolik chytrý, že odstrčil ucpávku vedlejší chodby a pak vyrazil. Chlapcova koule mu pronikla hlavou, což se ovšem nedalo přičítat jistému míření, nýbrž jedině náhodě. “Ano, byla to tvá koule, chlapče,” vyjádřil se Ludwig. “Ty jsi přece jen čertův kluk! Střelí tutohle s pěti roky lišku, kdežto já starý chlap zabiju výtečného psa. Zasloužil bych několik ukrutných facek! No, Bůh mně buď milostivý, až se to dozví pan setník! Ale ty, chlapče, máš mít poctu. Pojď sem, zastrčím ti chvojku za klobouk.”

Chvojka se totiž nazývá v myslivecké řeči zelená větvička, která se dává za klobouk, na znamení, že ten, kdo ji nese, zastřelil kus zvěře, náležející k vyšší honitbě. Ludwig ulomil bukovou ratolest, na níž se navzdory zimě ještě nacházelo listí, a sáhl po Kurtově klobouku, aby mu chvojku zastrčil. Chlapec ale se vzdornou tváří odstoupil. “Nemám zapotřebí chvojky,” podotkl. “Pročpak ne?” “Ty jsi mně přece vždy povídal, že chvojka je čestným znakem.” “Nuže ano, a tím také je, toto.” “Ale takový čestný znak smí nosit pouze ten, kdo má čest v těle.” “Kýho ďábla, já tě nechápu! Doufám ale, že máš čest v těle, maličký! Nebo ne?” “Má v těle čest ten, kdo se dává beztrestně urážet, co?” Malý, pětiletý chlapec tu stál, jakoby chtěl vyzvat myslivce na souboj. “Aha, ty jsi byl uražen?” ptal se udiveně Ludwig. “Ano.” “A kýmpak?” “Tebou. Ale to nestrpím; nenechám to na sobě sedět.” “Ale jakýmpak způsobem jsem tě urazil?” “Nenazval jsi mne snad štěnětem, co? Ty, ty! Který sám střílíš, jako pravé štěně!” Druzí dva mládenci se chtěli nad tímto výbuchem zloby dát do smíchu, ale když viděli, že Ludwig zůstal vážný, potlačili svou veselost. Dokonce, oko myslivce se zarosilo; byl hluboce dojatý nad čestným, odhodlaným vystoupením svého chovance; pomyslel si, že i on si může připsat část zásluhy, když se z tohoto neobyčejně nadaného chlapce stane řádný muž. Proto k němu přistoupil, sundal klobouk z hlavy, podal mu ruku a pravil pohnutým hlasem:

“Jsi rádný chlapík, Kurte. Podívej! Smekám před tebou klobouk, můj hochu. Chceš mně odpustit tu hloupost s tím štěnětem?” Tu se vyjasnila přímá chlapcova tvář; přijal podanou ruku a odvětil: “Ano, Ludwigu. Pojď sem; dám ti hubičku, protože tě mám rád. A teď mně můžeš také zastrčit chvojku.” To se stalo a Kurt si nasadil klobouk s takovým pohledem, s jakým si nějaký císař při vysoké slavnosti nasazuje korunu na hlavu. “A teď bych měl ještě něco,” pravil. “Copak?” “Liška je moje; tu si ponesu domů sám.” “Oho! Na to jsi příliš malý a slabý.” “Já! Co tě napadá? Žádný jiný ji nesmí nést! Rozumíte!” Na důkaz, že není příliš slabý, popadl lišku za zadní běháky a zdvihl ji. “Nu dobrá, chceme to zkusit,” podotkl Ludwig. “Ty jsi si zasloužil takové vyznamenání, a až ti bude příliš těžká, pak ti ji odejmeme.” “Z toho nebude nic!” protestoval chlapec. “Půjdu domů sám.” “To nepůjde, můj chlapečku. Je to příliš daleko.” “Nedoběhl jsem snad až sem? Nebo myslíš, že neznám cestu?” “Znáš ji, vím. Ale liška je těžká; nedoneseš ji až domů.” “Tak si odpočinu.” “Hm!” zabručel Ludwig, chápaje dobře, proč chtěl jít chlapec sám svou cestou. Takto se mohl lépe zabývat svými hrdými myšlenkami, a nevytrhován přemítat nad slávou, kterou dobyl dnešního dne. “Hm! Nejsi v neprávu. Nuže, zkusíme to. Mně je to vhod, když půjdeš sám; my ostatní se můžeme zatím podívat k boudě. Já ti lišku svážu a pověsím přes

ramena. Já, hrom a peklo, mám ovšem tu čest, zavléci mrtvou Valdinu domů, a vyslechnout pak pohřební kázání, které bude pan setník pronášet.” Svázal lišce běháky a zavěsil ji chlapci tak, aby jej příliš neobtěžovala. Pak vesele prohodil: “Tak, hochu, stoupej nyní domů s vavřínovým věncem. Je to tvá první liška, kterou jsi zastřelil, a doufám, že je toto můj poslední kozel. Už by k tomu ovšem byl svrchovaný čas.” Sebral mrtvého psa a kráčel s kamarády odtud. Chlapec stál a pohlížel za nimi, pokud je mohl vidět; pak se náhlým trhnutím obrátil a vydal se odtud. Znal zde téměř každý strom a nemusel se proto obávat, že zabloudí. Byl tak povznesen, že tíži lišky sotva cítil, ačkoliv se mu v krátkém čase řinul pot z čela. Šlo to sice jen pomalu kupředu, a když vykonal polovinu cesty, musel si jednou odpočinout, ale to nevadilo. Zbývalo mu nanejvýš ještě deset minut chůze, když musel vyjít z bukového lesa na cestu v širém poli. Tu uslyšel kroky a stanul také brzy před mužem, který zvolna a jakoby v myšlenkách pohroužen šel cestou proti němu. Muž byl cizí, neobyčejně vysoké a hřmotné postavy a měl na sobě dlouhý cestovní plášť. Kurt se zastavil, zkoumavě na něho pohlédl a pravil velmi přísně: “Stůj! Co ty tady chceš? Co zde hledáš?” Tuto otázku častěji zaslechl, když s Ludwigem obcházíval les, a ten zastihl nějakého cizince nebo ženskou při sbírání chrastí. Dnes sice nebyl Ludwig přítomen, ale vždyť byl tento muž cizí, a Kurt zastřelil lišku, byl tedy podle svého mínění právě tolik hoden, jako Ludwig. Cizinec pohlédl na chlapce, napřed udiveně, pak ale s dobromyslným úsměvem a odvětil: “Sařraporte, jak jsi mne polekal! To zní právě tak, jako by jsi byl sám pan nadlesní.” Chlapec si upravil lišku, vzpřímil se a pravil:

“K tomu také jíž moc neschází.” “Ono!” “Ano, je to právě tak, jako kdyby se tě tázal sám pan nadlesní. Co tady chceš?” Úsměv cizince se stal nyní více obdivující, než li dobromyslný. Odpověděl: “Chci do Rheinswaldenu. Je to ještě daleko?” “Není; je to hned za těmi duby. Já tě povedu.” “Dobrá! Mám ti za to nést lišku?” “Bůh uchovej. Ani mně nenapadá!” popíral Kurt odhodlaně, potřásaje hlavou. “Ale vždyť je těžká!” “Pro mne není.” “Hm, vidím, že jsi silný. Jakpak jsi starý? Osm roků?” “Osm? Ne, to mně také nenapadá. Pět!” “Pět?” zvolal cizinec udiveně, a prohlížel si vyvinutou postavu chlapce. “To je skoro nemožné!” “Myslíš snad, že tě obelhávám?” ptal se Kurt úsečně. “Ne. Ale opravdu, vždyť neseš pušku!” “To se rozumí!” odvětil chlapec hrdě. A s povzbuzujícím pohledem doložil: “Chceš si ji snad prohlédnout? Tady je. Ale dej pozor, je nabitá!” Cizinec se chopil pušky a pravil udiveně: “Ale to je opravdová zadovka, schválně zhotovená pro tvou velikost!” “Nu ovšem! Ty jsi se snad domníval, že by to byla jenom tak nějaká hračka pro malé kluky?” “Ano.” “Nuže, pak jsi hloupý. S takovou puškou by se přece nikdy nemohla zastřelit liška!” “Snad nechceš tvrdit, že jsi tu lišku zastřelil ty?” “Ó ano, právě to chci říci!” “Ty ty?” tázal se muž, nyní v největším udivení.

“Ovšem! Snad se nepovleču s liškou, kterou jsem nezastře lil sám?” “Ale, to jsi opravdový malý hrdina!” Chlapec přívětivě pokývnul na cizince; to slovo se mu líbilo, neznámý muž si získal jeho srdce, a proto pravil Kurt s pohledem příznivce: “Snad se zdržíš po nějaký čas v Rheinswaldenu?” “Snad.” “Dobrá, pak můžeš jít jednou se mnou, já ti ukážu, jak se střílí liška.” “Děkuji ti, malý muži,” pravil cizinec. “Toto ovšem učiníš a já ti za to budu zase vypravovat, jak se střílí medvědi, buvoli, lvi, tygři a sloni.” Náhle zůstal chlapec udiveně stát a ptal se: “A ty jsi střílel takovou zvěř?” “Ano.” “Hm, postavu máš podle toho!” pravil se znaleckým pohledem. “Já znám také jednoho, který taková zvířata střílel.” “Kdo je to?” “Pan doktor Sternau.” “Ty jej znáš?” “Ano. Já jsem jej sice ještě neviděl; ale kůže ze lvů a medvědů, které střílel, ty jsem viděl. Jsou uloženy v příbytku mé milé paní Sternauové. To je jeho matka a ta mně mnoho vypravovala o jeho lovech. Chci se stát také jednou takovým věhlasným lovcem, jako je on!” “Myslíš? Ano, zdá se, že máš k tomu v sobě vlohy.” “Jenom počkej, až budu tak veliký, jak jsi ty! Umím už jezdit na koni a střílet. Ludwig mne učí šermování a tělocviku; plavání se budu také učit, jakmile nastane teplo. Ale přeješ li si vidět jednou paní Sternauovou, mohu ti ji hned ukázat.”

“Kde?” ptal se cizinec, a obrátil se směrem, který naznačovalo chlapcovo vypnuté rámě. “Vidíš tam ten zámek?” “Vidím.” “A těch mnoho skleněných tabulí proti zahradě?” “Vidím.” “To je zimní zahrada. Vidíš také obě paní v ní?” “Vidím.” “To je paní Sternauová a slečna Helena Sternauová. Vijí společně kytici, kterou dostává pan setník každý den.” Cizincova tvář se radostně zapálila; jeho oko utkvělo na obou ženských postavách, když se ptal: “Nejsou zde v plotě dvířka?” “Jsou, ale ty jsi cizinec, měl bys proto vejít velkou bránou.” “Ale vždyť chci k paní Sternauové!” “To se musíš dát ohlásit.” “Ona mne již zná.” “Dobře?” “Ó, velmi dobře!” “Tak, to je něco jiného! A proto, že se mně líbíš, ukážu ti dvířka.” “Tak! Líbím se ti?” “Ano,” odvětil chlapec dobrosrdečně. “Ty se mně také líbíš. Jak se jmenuješ?” “Kurt.” “Aha, Kurt Helmers?” “Ano, znáš mé jméno?” “Ano, velmi dobře. Tvůj otec je kormidelníkem na lodi, která se jmenuje ,Jeffrouw Mietjeová’?” “Opravdu, a i to je ti známo?” “Paní Sternauová mně to psala. Ale pospěš! Kde jsou dvířka?”

“Tady vpravo, sotva deset kroků odtud.” Cizinec pospíšil v naznačeném směru, otevřel dvířka a vstoupil do zahrady. Rychlými kroky se ubíral k zasklenému přístavku, který chlapec nazval zimní zahradou. Vnější dveře k ní nebyly uzamčeny. Otevřel je a vstoupil. V křovině vysokých listnatých rostlin, palem a stále zelených cizokrajných keřů, mezi nimiž se bělaly zralé zimní hrozny a citrony, seděly dvě paní. Byly zaměstnány vázáním kytice, a při této práci a v tomto okolí tvořily roztomilé seskupení, nad nimiž muselo spočívat každé oko se zalíbením. Obě byly jemně útlé postavy, a jejich zevnějšek učinil hned ten dojem, že jsou to paní nejušlechtilejšího vzdělání. Zaslechly vrznout dveře a pohlédly k nim. Spatřily vysokou, hrdou postavu cizince, pozvedly se a paní Sternauová se tázala: “Pane, hledáte -?” “Maminko!” Tímto jediným radostným slovem ji cizinec přerušil, a již stál u ní, sevřel ji pevně a políbil srdečně na ústa. Ona radostným leknutím zbledla, ležela po několik okamžiků jako bez sebe v jeho náručí, vzpamatovala se ale brzy a zvolala: “Karle! Je to možné! Můj syn, můj Karel! Ó, jaké je to překvapení!” On ji přivinul pravicí k srdci, napřáhl levici proti sestře a prosil: “Heleno, sestro, pojď sem!” “Bratře!” zajásalo děvče se zářícím obličejem. “Právě jsme o tobě mluvily. Jaká je to radost, jaké štěstí! My jsme měly za to, že se nacházíš ještě někde daleko ve Španělsku.” “Ano, nepsal jsem vám; chtěl jsem vás překvapit, měl to být dodatečný vánoční dar.” “A to se ti úplně podařilo, můj milý, milý synu,” pravila matka.

Přivinula se těsně k němu, líbaly jej z obou stran na čelo a líce. Tvořili společně čarokrásné, štěstím a radostí zářící seskupení; on silný, vysoký muž, a ony útlé postavy, o nichž by se nebylo soudilo, že jsou to matka a jeho sestra. - Mezitím Kurt se svou liškou zašel dál a vkročil bránou do zámeckého dvora. Tam stál pacholek, který obstarával polní hospodářství nadlesnflio. “Aha, máte ji?” ptal se chlapce, když spatřil lišku. “Ne, já ji mám!” zněla hrdá, sebevědomá odpověď. “Ty? Ano, to vidím! Kdo ji zastřelil?” “První děvečka!” odpověděl Kurt, kráčeje s pohledem těžce uraženého dona, anebo lorda, ke vchodu zámku. Stoupal s vědomím, že pacholka odbyl podle práva a zásluhy, po schodech nahoru a zaklepal na dveře nadlesnflio. “Dále!” zavrčelo to zevnitř zuřivě. Pan setník se nalézal ještě pořád v náladě, v jaké jej opustil velkovévodský hessenský policejní komisař. Kurt vešel, pozdravil po vojensku a pravil: “Tu je ten chlap, pane setníku!” Ihned se tvář nadlesnflio vyjasnila. Povstal, přistoupil blíž a zvolal: “Aha, stará mrcha! Staré, zkušené chlapisko! Dal tuším mládencům mnoho práce.” “Ano, mládencům!” kýval Kurt se smíchem. “A to říkáš takovým tónem! Copak to má znamenat?” “Mládencům dal práce, ale mně ne!” “Tobě ne? Všichni čerti! Chlapíku, myslím, že je těžká!” “Ó, pane setníku, byla lehká k nesení a také lehká k střelení.” “Tak, tedy jsi ji dovlekl sem až z lesa?” “Ano.” “Hrom aby udeřil do těch lenochů! Zavěsí chlapci takové břemeno na krk a loudají se pohodlně vedle něho!” zlobil se

Rodenstein. “Já jim zatroubím marš, až jim zajde sluch a zrak!” V tom předstoupil Kurt o krok a pravil: “Ne, pane setníku, ty jim nezatroubíš žádný marš!” “Že ne? A kdo mně v tom zabrání, panáčku?” Ta ” “já. “Ty! Ano, ty bys byl chlapík podle toho! A jakpak to vlastně chceš zařídit?” “Vždyť jsem já je přinutil, aby mně nechali nést lišku.” “Přinutil? No, to je také pěkná věc, nechat se přinutit od takového cvrčka!” “Oho, pane setníku, já nejsem žádný cvrček! A Ludwig také povídal, že mám právo, nést lišku domů.” “Právo? Na toto právo měl jenom ten nárok, kdo ji zastřelil.” “Vždyť jsem to učinil!” “Ty - ?” ptal se nadlesní, a couvl udiveně o krok nazpět. “Ano, tady zrovna skrze hlavu.” “Všichni ďasi! To by se ovšem dalo očekávat od toho šibala. Ukaž ji sem!” Odebral chlapci lišku, aby si střelnou ránu lépe prohlédl. “Opravdu, on to byl!” zvolal. “Díra je malinká, byla to koule z tvé pušky. A zrovna středem skrze hlavu! Chlapče, ty jsi přece jenom hrdina! Pojď sem, ať tě chytím za uši a dám ti hubičku, která bouchne, jako dělo!” Ve své radosti uchopil chlapce skutečně za hlavu a srdečně jej zulíbal. Kurt si to dal líbit s výrazem, jako by měl svaté právo na takové jadrné uznání plné líbání; přece ale využil prvního volného okamžiku, aby prohodil: “Jsi tedy se mnou spokojen, pane setníku?” “Ano, čertův kluku, úplně!”

“Nuže, tak mně můžeš také darovat ten hezký malý revolver, který jsi mi slíbil. Z pušky nyní již bych uměl střílet; musím se to naučit ještě i z revolveru.” “Ano, šibale, máš jej mít, a to ihned!” Otevřel přihrádku ve svém psacím stolku a vyndal pouzdro. “Vezmi si jej! Je velmi dobrý a také jemný, vykládaný stříbrem. Zde máš také zásobu nábojů. Ludwig tě může učit, jak se s ním zachází.” Tu popadl chlapec nadlesního za uši, přitáhl jeho hlavu k sobě a vlepil mu několik hubiček do vousů. “Na, tu máš také ode mne mlasknutou, pane setníku! Děkuji!” “Kluku,” zvolal setník hluboce dojat, “ty jsi přece skrznaskrz čertovský chlapík! Ještě něco dostaneš. Přej si něco!” Chlapec dlouho nepřemýšlel; ihned pravil: “Dobrá, něco vím.” “Copak!” “Ale uděláš to?” “Ano, je li to dobré pro tebe a neuškodí li to nikomu jinému.” “Dej mně své čestné slovo!” “Hrome, to zní zcela opravdově. Chlapče, ty mne vháníš do úzkých. Není to snad něco hloupého, nebo špatného?” “Není; ty jenom máš někomu něco odpustit.” “Aha! Tu zase jednou přichází najevo dobré srdce. Kdopak je to?” “To povím teprve až budu mít tvé čestné slovo.” “Chlapče, ty jsi prohnaná kopa! Nuže, uškodí to někomu, když odpustím?” “Ne.” “Dobrá, tedy chci ti dát své čestné slovo. Nyní ale také ven s prosbou!”

“Poslouchej, pane setníku, nezlob se na Ludwiga kvůli té špatné ráně, kterou udělal!” Nadlesní zakabonil čelo. “Špatnou ránu že udělal? Tomu nevěřím. On je dokonalý střelec.” “Je to ale přece pravda. On sám se přiznal, že to byla špatná rána.” “Hm! Copak zastřelil?” “Psa.” “Psa!” zvolal nadlesní. “Všemu uvěřím, jen tomuto ne!” “Ano, psa,” opakoval chlapec, “Valdinu.” “Valdinu! A ne snad namísto lišky?” “Ano.” “U všech milionů -! Je to pravda, je to možné! Chlapče, nevěš mně hejla na nos!” “Nevěším, pane setníku! Tak tedy se s ním nebudeš zlobit?” Nadlesní procházeje v největší zlosti po světnici házel kolem sebe nejjadrnějším mysliveckým klnutím, upokojil se ale po chvíli a pak pravil: “Hochu, ty jsi mne přepadl. Dostal jsi mne na lep, pevně na lep! Měl bych vlastně tomu Ludwigovi poslat takovou bouřku na hrtan, až by mu z toho bylo úzko; ale přelstil jsi mne, chytil jsi mne odzadu, a nyní musím dodržet své slovo. Ano, já se s ním nebudu zlobit, ale ty si sebereš svou lišku a odtáhneš na místě. Už tě nechci více vidět, nikdy, v mém celém životě ne! Děkuji pěkně za chlapce, který člověku napřed revolver vyloudí a pak jej obelstí, až mu oči zajdou. Pryč, marš ven!” Stál zde se svou nejzuřivější tváří a ukazoval na dveře. Kurt zcela lhostejně schoval revolver do kapsy, zavěsil si lišku na rameno, sáhl po své pušce a pravil pak, pozvednuv své jasné oči bez bázně k nadlesnímu:

“Ty se snad domníváš, pane setníku, že mně naženeš strach? Ó, já tě znám, já tě znám!” “Cože, ty mne znáš?” hřímal Rodenstein. “Nuže, pak také budeš vědět, že je to s tebou u konce, zcela u konce. Ty jsi falešný, úplně falešný!” “Ne, já nejsem falešný! Umíš hrozitánsky hubovat, ale to je jenom tak, abys naháněl strach. Já si z toho nic nedělám, neboť něco vím!” “Tak, nuže, copak víš?” “Že mne máš rád!” To pravil s takovým prostosrdečným, upřímným pohledem, a přitom mu zářil z přímého poctivého oka takový proud lásky, že se nadlesní k němu sehnul a znovu jej vzal do náručí. “Lajdáku, máš pravdu. Vysyp se ven, nebo mně ještě vyloudíš věci, které bych nemohl zodpovídat.” Vystrčil chlapce ze dveří a pozoroval přitom, že venku Helena Sternauová právě hodlala zaklepat. “Vy, slečno Heleno?” pravil. “Vejděte! Copak mně přinášíte?” “Především vaši kytici a pak prosbu, pane setníku.” “Děkuji! Tedy prosbu? Inu, vždyť dobře víte, že nejsem s to, vám něco odepřít. Copak to má být? Vaše tvář září, jako by vám byl Ježíšek podruhé naložil.” “To také učinil, můj nejmilejší pane setníku. A k tomu se právě vztahuje má prosba.” “Nuže, tak přece spusťte!” “Dovolte mamince, aby vám představila mého bratra!” “Vašeho bratra, doktora Sternaua?” tázal se překvapeně. “Ano.” “Tak tedy není již ve Španělsku?” “Není. Právě teď přišel.”

“U všech čertů, to se shoduje, ano, to se shoduje,” pravil zvolna a pohroužen do myšlenek. “Cože?” tázala se Helena. “Vy již víte -” “Nic nevím, vůbec,” pravil rychle, aby svou chybu napravil. “Ale prosím, aby jste jej ke mně přivedly. Jsem opravdu žádostivý ho poznat.” “Maminka již bude na cestě sem; jenom jsem je rychle předešla, abych je ohlásila; aha, už právě klepají. Smím otevřít, pane setníku?” “Ovšem, ovšem!” Otevřela dveře a Sternau vstoupil s matkou. Při pohledu na něho se na obličeji nadlesního objevilo velké překvapení. “Jak,” tázal se, “tento pán je lékař Sternau, váš syn paní Sternauová?” Jemný obličej dámy se zarděl a byla by jistě nastala přestávka, kdyby lékař sám nezačal mluvit. “Ano, je tomu tak, pane setníku,” pravil. “Přijel jsem teprve před deseti minutami a spěchám, abych vám za vaše mnohé důkazy dobroty a přátelství, které jste mé matce a sestře prokázal, vzdal vřelé díky.” Nadlesní hleděl dosud upřeně na řečníka a pravil odmítavě: “Ale, ale! Paní Sternauová je ta, které mám co děkovat. Ona se namáhá, ze mne, starého poustevníka utvořit člověka, a za to mně snad nejste povinen děkovat. Ostatně jsme spřízněni a pak nemůže být o nějakém děkování ani řeči. Račte se posadit a odpusťte, že vás tak udiveně pozoruji. Já si vás představoval zcela jinak.” “Smím se zeptat jak?” pravil Sternau. “Představoval jsem si vás jako malého, slabého muže, s jemnými rysy v obličeji, se zlatými brýlemi na nose, nyní ale íí Zadržel, neboť nemohl nalézt slova k pokračování své řeči.

“Nyní ale předstoupí před vás pravý Goliáš bez brýlí a bez jemného obličeje” vpadl mu Sternau do řeči. “Ne, ne! Tak jsem to nemyslel,” bránil se Rodenstein. “Jenom o velikost se mně jedná. Nemohl jsem pochopit, že takový obr má mou malou paní Sternauovou za matku. Ale proto je mi to tím milejší, takového obra vidět v rodině. Vy nevypadáte tak, jako byste kvůli nějaké hlouposti padnul do mdlob, a proto vám chci upřímně říct, že váš příchod mně již byl oznámen.” “Kdy?” “Dnes ráno.” “Od koho?” “Od slavné policie.” “Od policie?” tázala se paní Sternauová úzkostlivě. “Co ta má s námi co dělat?” “Byl tu velkovévodský policejní komisař, který se mne ptal, zdali u mne bydlí nějaký doktor Sternau.” Sternau kývl hlavou a pravil: “Já si něco podobného myslel.” “Opravdu?” pravil Rodenstein. “Má tedy policie nějaký důvod se po vás poptávat?” Sternau se usmál a odpověděl: “Smím se zeptat, jestli ten pan komisař nějaký takový důvod uvedl?” “Ano, a to více důvodů.” “Jaké?” “On pravil, že jste zatykačem stíhán pro pokus vraždy, krádež, jako člen loupežnické bandy, a tak dále.” “Můj Bože,” vykřikla sestra. “To není možné!” mínila matka. “Můžeš nám to vysvětlit, milý synu?” “Ano, milá matko,” odpověděl. “Dříve však dovol, abych se pana setníka přeptal, jakou odpověď komisaři dal.”

“Ó, já jsem mu dal tu nejlepší odpověď, jakou jen mohl dostat: nechal jsem jej zkrátka vyhodit.” “Opravdu?” “Ano, doslovně. Nemohl jsem si myslet, že by doktor Sternau, o němž jsem slyšel a četl tolik chvály, byl členem loupežnické bandy; také nyní, když vás tu před sebou vidím, jsem úplně přesvědčen, že moje mínění je správné, a tak jsem toho člověka, který se ještě k tomu choval velmi nezdvořile, ano, ani mne nepozdravil, dal Ludwigem skoro shodit se schodů.” Sternau ho uchopil za ruku a pravil: “Děkuji vám, pane setníku! Jednal jste správně. Neměl jsem dosud čas, abych s matkou a sestrou o této záležitosti promluvil. Vy sám jste musel být o ní poučen, proto jsem počkal, až budou všichni tři, jichž se to týká, pohromadě, abych to odbyl najednou. Máte pro nás čtvrthodinku času?” “Deset a třeba i dvacet hodin, pane doktore! Jen račte vypravovat.” “Je to opravdu román, který mám vyprávět, román, jaký nedostaneme často ani ke čtení. Poslyšte: myslím, že se co nejdříve ožením s dcerou jistého španělského hraběte.” “Hrome!” zvolal setník. “Karle!” zvolala matka. “Žertuješ!” zvolala sestra. “Poslyšte!” prosil doktor. “Seznámil jsem se v Paříži s neobyčejně sličnou dámou, které se kořil veškerý mužský svět __c “Té hraběnce?” ptal se Rodenstein. “Ano. Dozvěděl jsem se, že je hraběnkou a dědičkou milionů. Obdivoval jsem tedy její opravdu královskou krásu, její vzdělání a dobrotu jejího srdce, ale neodvážil jsem se jí kořit, neboť jsem jen chudý lékař. Přesto jsme se ale vídali, až jednoho dne jsme si vyznali, že naše láska je beznadějná,

neboť ona byla nucena podrobit se okolnostem svého vysokého stavu.” “Hlouposti!” vpadnul setník. “Oženíme se s tím, koho máme rádi.” Sternau pokračoval, aniž by se nechal přerušit: “Ona odjela. Pak po nějakém čase jsem od ní obdržel dopis, abych přijel do Španělska a vzal jejího nemocného otce do ošetřování. On byl slepý a trpěl zároveň na močový kámen. Odcestoval jsem a zjistil, že byl v ošetřování lékařů, kteří byli podplaceni k tomu, aby ho usmrtili.” “Čert aby je vzal!” horlil setník. “Já je také zahnal k čertu!” pravil Sternau. “A uzdravil jste hraběte?” “Ano. Operoval jsem kámen a oko; nabyl opět zrak.” “Nu, pak je to hotovo! Neboť, když jste hraběti zachránil život a navrátil mu zrak, pak můžete s jistotou očekávat, že vám dá dceru za ženu.” “On by to byl také učinil, ale nemohl. Poslouchejte dál!” Vypravoval nyní podrobně své zkušenosti, vysvětloval jim své plány a jeho řeč je zajímala tak, že i sám starý setník zapomněl mu skákat do řeči. Nakonec se však tak rozhorlil, že vyskočil, přecházel dlouhými kroky po pokoji a volal: “To je společnost lumpů a darebáků! Ó kdybych je zde měl! Já bych je uškrtil! Já bych je zmlátil! Já bych je všechny pověsil! Přešel jste tedy šťastně přes hranice?” “Ano. Odjel jsem nejdříve co nejrychleji do Paříže, abych se představil u velvyslance, vše mu vysvětlil a konečně ho požádal o ochranu.” “Učinil to?” “Ano. On byl též přitom, když jsem shromáždil nejlepší psychologické znalce, abych jim ten případ vyložil a hraběnku představil. On mne též poučil, co mám v Německu dělat, abych se vyhnul pronásledování a chránil jmění hraběnky.”

“A kde je hraběnka? Je ještě nemocná? Mluvte, doktore!” “Sotva jsem překročil hranice, učinil jsem všechna opatření, k nimž mně velvyslanec radil. Učinil jsem oznámení do Španělska ohledně spáchaných zločinů; mluvil jsem v Kolnu s nejvyhlášenějším právníkem Německa, který mne ujistil, že bohaté dědictví musí být vyplaceno, hned jak se hraběnka uzdraví. Potom jsem odcestoval s ní a dvěma věrnými společníky do Mainzu, kde jsem ji nechal v hotelu, abych matku a sestru mohl navštívit.” “V Mainzu jsou?” tázal se setník vesele. “Je to možné, proč v Mainzu? Cožpak já nemám žádné srdce, co? Cožpak nemám žádné pokoje a žádné drobty chleba pro takové lidi? Jestli nepojedete okamžitě do Mainzu a nepřivezete je do Rheinswaldenu, tak půjdu sám a ožením se s tou milionovou hraběnkou, na to se můžete spolehnout. Máte sebou zavazadla?” “Ano!” “Mnoho? Stačí jeden vůz?” “Ano!” Tu otevřel setník okno a zvolal do dvora: “Heinrichu, připrav dva kočáry a žebřinový vůz! Za čtvrt hodiny pojedeme do Mainzu!” “Ale, pane setníku,” pravil Sternau, “já musím skutečně __íí “Ticho!” přerušil jej setník. “Zde jsem já pánem v domě! Uděláme to zkrátka: rozhodl jste se již, kam hraběnku ubytujete?” NP ” “i C. “Je vám k tomu moje myslivna dost dobrá, nebo ne?” “O tom nemůže být žádné pochybnosti, myslím jen -” “Tak! Co si tedy myslíte?” “Že vám způsobíme mnohé nepříjemnosti a -”

“Přestaňte s vašimi vytáčkami. Vy se přestěhujete sem a dost, ujednáno! Vy, hraběnka a Alimpo se svou Elvírou jste čtyři to je jeden kočár; já, paní a slečna Sternauová jsme tři to je druhý kočár; máme tedy místa dost. Pokoje pro cizince jsou vždy v pořádku. Co se ještě má stát, to se stane mezi tím, co Heinrich zapřáhne. A nyní, milá paní Sternauová, postarejte se o to, aby pan doktor a slečna dostali něco k jídlu. Jděte, já vás nepotřebuji. Jsem dosud v domácím obleku, a musím se ještě převléci. Vidíte, že to míním poctivě a že nedělám mnoho okolků, doufám, že se mnou tak budete zacházet a tak spolu budeme vždy dobře vycházet.” Za malou chvíli odjížděly dva kočáry a za nimi těžký vůz ze vrat. V rychlém klusu se ujíždělo k Mainzu, kde před hotelem “Englísche Hof” se zastavilo. Počet přiběhnuvších sklepníků dokazoval, jaký dojem doktor Sternau během několika hodin způsobil. Všichni vystoupili z vozu a odebrali se do pokojů, které doktor najal. V prvním pokoji nalezli kastelána a jeho paní. “Je to pan Alimpo se svou dobrou Elvírou?” ptal se setník, když je spatřil. Kastelán když slyšel své jméno a jméno své paní, tušil, že je řeč o něm, udělal proto poklonu a pravil: “Míra! Jo sol Juan Alimpo é esta má buena Elvira hleďte, já jsem Juan Alimpo a to je má dobrá Elvira!” “Aby do toho čert praštil! Já neznám ani slovo španělsky,” pravil setník. “Na to jsem dosud ani nepomyslel.” “Tedy snad mluvíte trochu francouzsky?” pravil Sternau. “Z nouze.” “Tak se můžete s těmito lidmi dobře dorozumět. Oba mluví dosti obstojně francouzsky. Ale prosím, vstupme.” Před pohovkou, před níž ležela bflá poduška, klečela Rosi ta. Měla jemné bflé ruce sepnuté do kříže, bezbarvými ústy se

modlila a při tom pohlížela k nebi. Její vpadlý obličej byl nadpřirozeně krásný. Z toho se dalo soudit, jak krásný musel být tento obličej, když ještě duch tyto andělské rysy oživoval. “Jak je krásná!” šeptal setník skoro očarován. “Ty darebáky by měli všechny zaživa upéci. Má se u mne mít jako v nebi.” “Ó můj bože!” pravila paní Sternauová slzíc. “Ubohé, ubohé dítě! Modleme se k Bohu, aby jí poskytnul pomoc.” Helena neříkala nic. Spěchala k pohovce, poklekla vedle Rosity, objala ji a zaplakala. Také její matka přistoupila. Obě paní zdvihly Rositu a posadily ji na pohovku; hned se ale opět smekla do dřívějšího postavení. “A vy jste ten prostředek dosud nevyzkoušel?” tázal se setník. “Ne,” odpověděl Sternau. “Proč ne?” “Scházela mě v Paříži a mezi cestou vhodná a nutná obsluha.” “A doufáte, že to pomůže?” “Doufám, ačkoliv již jed pronikl celým tělem. Již zítra udělám pokus.” “Víte, z čeho se nejvíc těším, doktore?” “No?” “Z toho, že protijed jste vzal právě od toho Corteja. On musel v těch několika minutách trpět hroznými bolestmi.” “Neznám větší bolest, než když je někdo ulechtán k smrti. Ale myslím, abychom se vydali na cestu, ne?” “Ano. Vy se posadíte s hraběnkou, s matkou a sestrou do jednoho vozu, a já se v druhém pokusím s Alimpem a Elvírou prohodit tři slova, která jsem si zapamatoval z francouzštiny. Pojďte!” Zavazadla, která s sebou Sternau přivezl, se naložila na vůz, on sám zaplatil účet sklepníkovi; po vstoupení do vozu

odjeli z hotelu. Když jeli hlavní ulicí, dal setník svému kočímu znamení, aby jel vedle vozu Sternaua. V tom případě s ním mohl pohodlně mluvit. “Synovce,” pravil, “pohleďte tam napravo na chodník!” “Ano.” “Vidíte toho člověka s tím hnědým svrchníkem?” “S deštníkem v ruce?” “Ano.” “Kdo je to?” “Velkovévodský policejní komisař.” “Na toho se musím důkladně podívat.” “On nás zajisté zpozoruje a já bych se vsadil, že ho v krátkém čase opět uvidíme v myslivně, neboť on si bude hned myslet, že vy jste ten očekávaný doktor.” Opravdu zůstal muž, o němž právě mluvili, stát. Čistil si brýle a když zajeli za něho, obrátil se potupně se chechtaje a spěchal do úřední a soudní budovy. Oni ale jeli bezstarostně dál a přijeli za krátký čas do Rheinswaldenu, kde je očekávalo všechno pohodlí; neboť paní Sternauová dala paní Helmersové již předtím příkazy, aby všechno připravila. Ke konci dne seděli všichni přátelé pohromadě a mluvili o španělském dobrodružství, o čemž se dříve hovořilo jen ledabyle. Alimpo a Elvíra byli v předpokoji hraběnčina bytu a s nimi také malý Kurt, který záhy nalezl v obou manželích zálibu. On se již dříve naučil od rheinswaldenského učitele francouzštině a angličtině a těšil se z toho, že může nyní v první ze řečí s Alimpem a jeho paní rozmlouvat. Poněvadž se šlo velmi pozdě spát, stávalo se druhý den hodně pozdě. Setník byl první, který se objevil na dvoře. Nalezl Ludwiga zaměstnaného krmením psů, a přistoupil k němu.

“Jeden dva tři čtyři šest sedm osm psů,” počítal. “Vždyť jeden schází!” Ludwig se postavil jako voják. “Pane setníku, on je já já -!” Bylo mu tak úzko, že ze sebe nemohl vypravit větu. “Nu, co je?” tázal se Rodenstein přísně. “Já on - on jeden schází!” “To jsem již sám viděl! Kterýpak?” “Valdina.” “Kde je?” “Ona je hm, ona je mrtvá.” “Mrtvá? Máš rozum?” “Ano, ona je mrtvá, pane setníku.” Velké krůpěje potu mu vyvstávaly na čele, bylo mu jako by ho měli natáhnout na skřipec. “Mrtvá? Hrom a peklo! Co sejí stalo? Vždyť byla zdravá!” “Ona je ona se -” “Nu, co tedy? Snad se přežrala?” “Ano, pane setníku.” “Prach a koule! Čímpak se přežrala?” Svraštil čelo, neboť si myslel, že ho chce Ludwig obelhat. “Dostala kuli, pane setníku,” zněla odpověď. Setník vyjasnil čelo a pravil: “Hloupý chlape! Pes přece nežere koule!” “Tak zdechne na trávě, do níž musí kousnout. Pane setníku, já jsem osel!” “To vidím!” “Ano, velký osel a vůl a skoro slon. Neboť ta koule byla ode mne.” “Čert aby ti rozuměl! Mluv zřetelněji!” “Nechce to ven, ale musí. Já jsem Valdinu včera zastřelil!” “Tisíc granátů! Proč? Cožpak se náhle vzteklá?”

“Ne, ale já byl vzteklý, já měl vzteklinu; proto jsem střelil místo na lišku, na psa. Čert aby to vzal, jestli to chápu.” “Ano, starý myslivec zastřelí psa, a mladý chlapec skolí lišku.” “Tak to již víte, pane setníku? Ano, to byla mizerná rána. Namouduši, nezasloužím nic jiného, než aby jste mne vyhnal ze služby.” “To by se také bylo stalo, ty hlupáku, ale zavázal jsem se čestným slovem, že se s tebou nebudu zlobit.” “Prosím, komu jste se zavázal, pane setníku?” “Kurtovi.” “Kurtovi? No to je přece hodný mladík. To mu nikdy nezapomenu!” “To si také myslím. On si mohl něco jiného vyprosit, ale myslel jen na to, aby tebe vyvedl z trestu, který jsi zasloužil, Kde je Valdina?” “Zahrabal jsem ji se vší poctou do zahrady, pane setníku, ona si to ale také zasloužila.” Rodenstein by byl ještě dál naháněl myslivcovi úzkost, ale byl přerušen rachotem vozu, který vjížděl do dvora, a v němž seděli dva četníci a policejní komisař, kteří drželi svoje pušky v rukou, jako by se připravovali k doprovodu zajatce. Setník se obrátil, aniž by jim věnoval nějakou pozornost a odešel do svého pokoje. Byl si jistý, že k němu přijdou sami. A skutečně za chvíli vstoupil Ludwig a ohlašoval příchod komisaře. “Nechť vstoupí,” pravil nadlesní. “Kde jsou četníci!” “Obsadili východy, pane setníku.” “Dobře! Počkej venku před dveřmi!” Myslivec odešel a nechal komisaře vstoupit. “Přeji dobré jitro, pane nadlesní,” zdravil potutelně komisař. “Dobré jitro,” odpověděl ten zdvořile. “Vidíte, jak dobré poučení účinkuje, vy jste se již naučil pěkně pozdravit.”

“Možná, že vás dnes též ponaučím!” “Bude mne těšit; zdali ale uposlechnu, to se teprve ukáže.” “Jsem úplně přesvědčen, že uposlechnete. Dovolte mi nejdříve otázku, necháte mne také dnes psem vyštvat ze dvora?” “Zcela jistě, jestli se nevykážete potřebnými listinami!” “Já se již o listiny postaral. Prosím zde, račte číst.” Vytáhl složený list a podal ho setníkovi. “Prosím, nejsem váš služebník, mužíčku; račte listinu rozdělat.” Komisař tak učinil a nadlesní četl. “Krásně,” potom pravil, “to platí; to je od státního ná vladního. On mne žádá, abych vám byl ve všem nápomocen.” “A vy to učiníte?” “Ovšem, ale žádnou pomoc vám neposkytnu. Co chcete?” “Je zde doktor Sternau?” “Ano.” “Kdy přijel?” “Včera, vždyť jste ho viděl.” “Přivezl někoho s sebou?” “Ano.” “Koho?” “Hm, nějakého Alimpa.” “Koho ještě?” “Nějakou Elvíru.” “Koho ještě?” “Nějakou Rositu, nebo Rozalii, nebo Rozetu, jméno neznám jistě.” “Je s nimi též nějaká hraběnka?” “Hraběnka? Hrome, byla by snad Elvíra hraběnkou? Na to je trochu tlustá!” “Vy to přece musíte vědět!”

“Vlastně ano. Anebo byl by ten Alimpo přece hraběnkou? Vy jste mluvil o nějaké loupežnické bandě; je docela možné, že Alimpo je přestrojenou hraběnkou, která sem přišla, aby si mě vzala, a pak mne důkladně oloupila. To by bylo strašné. Hrome.” “Pane nadlesní, doufám, že si ze mne neděláte blázny,” pravil přísně komisař, “to bych si musel vyprosit!” “Žádnou starost, mužíčku! Od té doby, co vím, kdo jste, mám před tou loupežnickou bandou opravdu strach.” “Mají sebou mnoho zavazadel?” “Ano.” “Co všechno?” “Tisíc granátů, já nejsem jejich komorná, abych se staral o takové tretky. Ostatně v listině stojí, abych vám všechno vysvětlil, ale abych se od vás nechal vyslýchat, o tom zde nestojí nic. Já si pomohu jinak. Ludwigu!” Po tomto zavolání vstoupil Ludwig, pohlížeje škaredě na komisaře. “Popros pana doktora Sternaua, aby ke mě na chvíli přišel, že je zde policejní strážník, který si s ním přeje mluvit. Ale pospěš si!” “K službám, pane setníku!” “Pane nadlesní, musím prosit, abyste se choval zdvořileji!” “Copak nejsem zdvořilý?” “Vy mne jmenujete policejním strážníkem, a já jsem přece policejní komisař.” “E, co? Vy jste policisté všichni od ministra až k hlídači polí. Ke kterému druhu patříte vy, po tom mi nic není.” “Vy mne vždy nazýváte .mužíčku’!” “To já jen tak z dobrého srdce. Anebo vám mám snad říkat .ženuško’?” “No dovolte!?”

“Říkám vám ,mužíčku’, poněvadž nejste právě žádný obr. K pořádnému muži patří též pořádná postava. Takovou hned uvidíte, podívejte.” Dveře se otevřely a vstoupil Sternau. Pozdravil setníka vřelým stisknutím ruky, komisaře ale jen chladným pohledem. “Nechal jste mne zavolat, milý strýčku?” ptal se. “Ano, tento mužíček si s vámi přeje mluvit.” “Kdo je to?” Setník chtěl odpovědět, ale komisař ho spěšně předešel: “Jsem velkovévodský policejní komisař!” “Můžete se jako takový prokázat?” “To jsem již panu nadlesnímu učinil.” “Je to opravdu on, strýčku?” “Zdá se,” odpověděl nadlesní s potutelným úsměvem. “Nu, co si pán ode mne přeje?” “Vy jste doktor Sternau?” tázal se komisař. Při těchto slovech se Sternau vzpřímil a jeho velké oči utkvěly tak přísně na komisaři, že ten chybující slovo ihned doplnil: “Vy jste pan doktor Sternau?” “Ano, to jsem.” “Přicházíte ze Španělska?” “Ano.” “Bydlel jste u hraběte z Rodrigandy?” “Ano.” “Spoutal jste nějakého Caspara Corteja?” “Ano.” “Vzal jste dceru hraběte sebou do Německa?” “Ano.” “Byl jste podporován loupežníky, když jste měl být zatčen?” “Ano.”

“Unikl jste z barcelonského vězení?” “Ano.” “To mi úplně stačí. Vy jste mým zajatcem, pane Ster naue!” “Vzdávám se!” “Cože?” tázal se setník udiveně, “vy se vzdáváte, synovce?” “Ano,” usmál se tázaný. “Prohledám nejdříve vaše zavazadla,” mínil komisař. “Nevěřím, že by pan setník, jakožto pán tohoto domu a můj hostitel, vám to dovolil.” “Čert ať mne vezme, jestli vám to dovolím,” zvolal setník rychle. “Všechen odpor si musím přísně zakázat,” varoval komisař. “A já každé svévolné překročení moci vašeho úřadu. Zdá se, že jste proti mně zaujatý a proto vás varuji, neboť se budete muset ze všeho zodpovídat.” Řeč, kterou Sternau pronesl, na komisaře účinkovala. Poklonil se velmi zdvořile a pravil: “Konám jen svou povinnost!” “Vyšetřeme tuto povinnost svědomitě!” pravil Sternau. “Vy jste včera panu setníkovi sdělil, že je na mne vydán ze Španělska zatykač. Buďte tak laskav a ukažte mi jej.” “Já jej u sebe nenosím,” odpověděl komisař váhavě. “Četl jste tento zatykači rozkaz?” “Já nemám o tom co mluvit.” “Dobře, nyní vidím, jak věc stojí. Vy jste včera panu setníkovi lhal. O nějaké zatykači listině není ani řeči. V Rodrigan dě vědí, že pocházím z Mainzu, proto si přejí, aby se tu po mně pátralo. Že vy mne proto zatýkáte a chcete provést prohlídku domu, to nechápu. Co se mé osoby týče, nezdráhám se vás následovat, ale činím vás za to zodpovědného. Co

se týče prohlídky, rozhodně ji zakazuji. Zde v domě se nachází nebezpečně nemocná dáma, hraběnka z Rodrigandy, kterou mám vyléčit od nebezpečného rozčilení. Jsem lékař a zodpovím se z toho sám. Ne vy, ale návladní má vést vyšetřování, jestli to uzná za nutné. Doprovodím vás; ostatní si ale zakazuji.” “A já každého, kdo se odváží vkročit do mých pokojů, hned zastřelím, ať je to komisař nebo četník,” odpověděl setník. Komisař, když viděl dva odhodlané muže, zkrotí a ptal se zdvořile: “Doprovodíte mne tedy k panu návladnímu?” “Ano.” “Pak vás prosím, aby jste mne doprovodil k mému vozu.” “To jistě neudělám,” pravil Sternau. “Nejsem žádný loupežník, abych měl jet s četníky. Pan setník bude tak laskav a zapůjčí mně svůj povoz. Vy mne můžete ve svém voze následovat, aby jste mne neztratili z očí.” “Ano, synovce, dám ihned zapřáhnout,” odvětil nadlesní. “Pojedu s vámi. Návladní je mým dobrým přítelem. Uvidíme, jestli nás sežere.” Tak se taky stalo. Bylo zapraženo a brzy ujížděly oba povozy k Mainzu. Před soudní budovou se zastavilo. Komisař nechal sebe a Sternaua ohlásit. Setník vstoupil neohlášen. Návladní povstal při jejich příchodu. “Zde je Sternau,” hlásil komisař úředním hlasem. “Dobrá,” mínil návladní. “Pan setník je zde také? Čemu mám děkovat za potěšení z vaší návštěvy?” “Přicházím, abych vám svého přítele a synovce představil jinak, než pouhým: zde je Sternau.” Návladní nemohl potlačit rozpačitý úsměv. Poklonil se před doktorem a pravil zdvořilým hlasem:

“Přiznávám se upřímně, že by mne více těšilo, kdybych se byl s vámi se/námil na jiném místě, doufám však, že se zde jedná o nějaký omyl, který se snadno vysvětlí.” “Jsem o tom přesvědčen, pane návladní,” odpověděl Ster nau, “a prosím, abyste tyto papíry laskavě prohlédl.” Vyňal svou tašku a předložil úředníkovi balík papírů. Ten prohlížel papíry a jeho obličej jevil čímdál tím větší úžas; občas pohlédl pokradmu na Sternaua; pojednou prudce vyskočil a zvolal: “To je neobyčejné, pane doktore. Vy zde máte doporučení od osob, kterým se i váš největší nepřítel musí podvolit. Tím já ale nejsem. Zde je moje ruka. Buďme přátelé. Račte mi dovolit, abych vám ve vaší záležitosti přispěl svou radou.” Sternau přijal ruku a pravil: “Vždyť jsem to hned věděl, že mám co dělat s poctivým mužem. Ano, buďme přátelé a přispějte mi svojí radou, jestli ji budu potřebovat.” Komisař stál při tom celý zaražený. Návladní se obrátil nyní k němu a pravil přísným hlasem: “Pane, vy jste vyvedl zase pěknou hloupost. Vaše udání bylo čerpáno zcela ze vzduchu. Policista, který svoje udání činí jen z přepjaté fantazie, není na svém místě. Hned tak vám zase neuvěřím. Jděte, ale dříve poproste pány za odpuštění!” Jako zmoklá slepice přistoupil komisař blíž a pravil: “Odpusťte mi, pánové!” Sternau odpověděl jen chladným, sotva znatelným skloněním hlavy, nadlesní si ale nemohl odepřít malé zadostiučinění: “Tady to máte, mužíčku, nyní vidíte, jakou hloupost jste vyvedl. Odbývejte si nyní prohlídku třeba na Měsíci, ale ne u mne!” Potrestaný komisař odstoupil a návladní se tázal:

“Rád bych se dozvěděl něco bližšího o vašich příhodách ve Španělsku, pane doktore. Máte asi čtvrt hodiny času?” “Jsem vám k službám, pane návladní!” “Dobrá, zde jsme v úřední místnosti, vedle je však můj soukromý pokoj. Tam najdeme nějaké občerstvení. Směl bych pány prosit, aby vstoupili?” Pomocník, který seděl a psal u stolu, vyskočil po těchto slovech a otevřel dveře k pokoji. Mezitím malý Kurt v Rheinswaldenu odešel z předhradí, aby se sešel se setníkem. Na dvoře potkal myslivce Ludwiga. “Dobrý den, Ludwigu. Je pan setník dosud ve svém pokoji?” tázal se. “Ne,” odpověděl myslivec krátce a zlostně. “Kde je tedy?” “Zatčen!” “Zatčen? Od koho?” “Od policejního komisaře; on a doktor Sternau.” “Pan doktor Sternau také? Čímpak se provinili?” “Ničím. Jsou nevinní!” “Proč jsi je tedy nechal zatknout?” “Nemohl jsem nic dělat!” “Nic? Mně se zdá, Ludwigu, že jsi strašpytel.” “No, no, mladíčku, tomu ty nerozumíš!” “Kdy se vrátí?” “Kdopak to ví? Jsou lidé, kteří byli nevinně zavření několik roků.” “Poslouchej, Ludwigu, kde jsou?” “U státního návladního, tak jsem se to alespoň doslechl.” “A kde ten bydlí?” “V soudní budově.” “V tom domě, kde se nachází tolik zamřížovaných oken?” “Ano.” “Poslouchej, Ludwigu, já je z té díry osvobodím!”

“Nesmysl! Návladní by se ti pěkně vysmál.” “To si asi nechá zajít. Vezmu s sebou svoji pušku!” “To ať tě ani nenapadne. Tvoje matka tě nenechá odejít.” “Tak! Já to ale netrpím, aby pan setník a pan doktor byli zavření. Ty tedy myslíš, že je nemůže nikdo osvobodit?” “Nikdo, musíme vyčkat.” “Tak čekej!” Chtěl odejít, ale Ludwig ho zavolal nazpět. “Poslouchej, nedělej žádné hlouposti! Bylo by mně tě líto, neboť jsem ti dosud zavázán díky.” “Díky, a zač?” “Že jsi se za mne u pana setníka přimluvil.” “To jsem rád udělal.” “Dobrá, tedy mně musíš také něco slíbit.” “Copak?” “Že kvůli zajatcům nevyvedeš žádné hlouposti.” “To ti slibuji, Ludwigu. Zde je moje ruka; neudělám jistě žádnou hloupost.” “Dobře, milý mladíčku. Teď jsem spokojen.” Kurt odešel. Vrátil se do předhradí a rozmlouval potichu sám se sebou: “Slíbit jsem to mohl, neboť to není žádná hloupost, co chci provést. Nechám si osedlat koně a pojedu do Mainzu. O tom domě s těmi zamřížovanými okny vím dobře. Když sebou nesmím vzít pušku, tedy si vezmu revolver. Dobře, že jsem jej včera obdržel darem a že mi strýc ukázal, jak se s ním zachází. Je nabitý. Zastřelím návladního, jestli je ihned nepustí na svobodu!” Odešel do svého pokoje, aby se přesvědčil, že mu matka nebude překážet. Matka byla v kuchyni. Posadil si tedy klobouk na hlavu a odešel do stáje. Zde stál malý skotský kůň, kterého obdržel darem od setníka. Byl o něco málo větší, nežli kozel a běhal za ním jako psík. Děvečka byla ve stáji.

“Poslyš, Paulo,” řekl jí, “máš mne ráda?” “To se rozumí!” odpovědělo děvče. “Tak mně toho koně osedlej!” “Kam míníš jet?” “Chci si s Ludwigem vyjet.” “Ví o tom maminka?” “Ano, ona ale nemá čas.” “Dobře, tedy to udělám.” Jindy tak pravdomluvný chlapec si nedělal nic z toho, že v tak důležité věci lhal. Jednalo se přece o věc tak vážnou. Děvečka osedlala koně a vyvedla jej před stáj. S revolverem v kapse, se posadil Kurt na koně a kvapně odklusal. Byla to pěkná podívaná na tohoto malého jezdce, a mnohý se na cestě zastavil, dívaje se udiveně za ním. Ve městě, kde se nacházelo mnoho lidí, měl tím více obdivovatelů a byl hrdý, že se po něm tolik očí obrací. Před soudní budovou zastavil a slezl z koně. Uvázal jej ke klice u dveří a vstoupil. V průjezdu spatřil muže v úředním obleku; byl to žalářník. “Kde je státní návladní?” tázal se jej. “Co si od něho přeješ, chlapče?” “Mám mu něco vyřídit,” odpověděl Kurt chytře. “Nějaké poselství?” “Ano.” “Zde po schodech nahoru do přijímací srně, tam se musíš opět ohlásit.” Kurt vystoupil po schodech a otevřel dveře. V pokoji sedělo mnoho lidí, kteří čekali, až na ně přijde řada. Za mřížovanou stěnou seděl strážmistr, který měl službu. Spatřil chlapce náhodou hned, když vstoupil. “Copak chceš?” otázal se ho. “Rád bych k panu návladnímu.”

“Ty, chlapče?” ptal se úředník s podivením. “Copak chceš u toho pána?” “Přináším nějaké vyřízení.” “A tak! Je to nutné?” “Velmi.” Strážmistr si myslel, že se jedná o nějakou rodinnou záležitost, a spěchal chlapce ohlásit. Tomu bylo v síni přece jen poněkud úzko; myslel ale na zachránění setníka a doktora, což vzpružilo jeho zmužilost. Strážmistr vstoupil. “Sem, chlapče,” pravil. Kurt vstoupil do světnice, o níž návladní říkal, že je to jeho pracovna. Úředník vyšel z vedlejšího pokoje a jeho pomocník seděl u stolu a spal. “Co mi přinášíš, milý synu?” tázal se návladní. Při ostrém a pronikavém pohledu návladního klesla opět chlapcova zmužilost, ale vzpomněl si na své předsevzetí a odpověděl: “Ty jsi státní návladní?” “Ano, to jsem.” “Tak jsi nějaký zlý člověk.” Státní návladní se nemálo podivil a ptal se: “Proč?” “Protože zavíráš lidi do vězení.” “Co je tobě po tom?” Při tomto ostrém oslovení se chlapec rozzlobil a jeho zmužilost se opět vrátila. “Mě je velmi mnoho po tom, neboť ty jsi nechal dva muže zavřít, které mám velmi rád!” “Kdopak to je?” “Pan setník a pan doktor Sternau.” “Tak,” pravil návladní, “a kdo jsi ty?” “Já jsem Kurt Helmers.”

•383 UZDRAVENÍ “Odkud?” “Z Rheinswaldenu.” “A co si přeješ?” “Já to nestrpím, aby byli ve vězení!” “Ty se chceš se mnou hádat?” “Ano. Napřed chci být ale zdvořilý a poprosit tě, abys je pustil na svobodu. Oni nic zlého neučinili.” “A když je i presto přece nepustím?” “Pak tě k tomu přinutím!” “Jak to?” “Jestli je ihned nepustíš, tak tě zastřelím! Ano, já tě zastřelím!” “Chlapče, ty jsi čertův kluk!” “Ne, já jsem jen odvážný!” “Ale, když mne zastřelíš, tak tě také zavřou!” “To nic nevadí, ty by jsi byl potrestán a já s nimi budu ve vězení.” “A čím mne chceš zastřelit?” “Tímto revolverem!” Sáhl do kapse a vyňal zbraň. “Opravdu, on nežertuje!” zvolal návladní. “Ty jsi myslel, že žertuji? To mne málo znáš, já tě opravdu zastřelím.” “Je opravdu nabitý?” “To se rozumí, naposledy se tě ptám, chceš je pustit nebo ne?” Pomocník vyskočil, aby snad zabránil možnému neštěstí, návladní mu ale pokynul, aby se do věci nepletl a pravil: “Opravdu, dostávám před tebou strach. Neuděláš mi ale opravdu nic, když je pustím?” “Ne, pak ti nic neudělám, ano, já ti ještě za to poděkuji.” “To je od tebe velmi hezké. Vyplním tedy tvoji žádost a pustím je na svobodu.”

“Ale hned, v okamžiku!” “To se rozumí!” “Mohu se na to spolehnout?” “Ovšem!” Kurt uschoval zbraň a pravil: “Věděl jsem, že se budou bát. Teď ať mě Ludwig řekne, že je to hloupost, jet do města a zastřelit nevládního.” “On to řekl?” “Ano, ten osel!” “Neschází mnoho, aby měl pravdu. Pan setník a pan Ster nau jsou s vězením zcela spokojení. Líbilo se jim to.” “To nevěřím!” “Měli se zde dobře. Mám ti ukázat, kde jsou a co dělají?” “Ano, prosím tě!” “Tedy pojď!” Zavedl jej do vedlejšího pokoje. Oba pánové byli překvapeni, když jej zde spatřili, také on se podivil, když je spatřil při víně a s doutníky v ústech. “Tisíc kulí, Kurte! Co zde chceš?” ptal se setník. “Vás vysvobodit,” odpověděl krátce. “Nás vysvobodit? Jsi při smyslech?” “Donutil jsem právě pana návladního, aby vás pustil na svobodu!” “Chlapče, mně se zdá, že jsi za našimi zády provedl nějakou hloupost.” “Je to hloupost, zastřelím li návladního, když nechce poslechnout?” Setník vyskočil a nechal si vše od návladního vysvětlit. “Hrome, chlapče, ty jsi se zbláznil!” zvolal potom. “Vždyť my nejsme zajatci. Co jsi mohl ve své hlouposti dokázat! Já tě musím držet pevněji na provázku.” “Nemějte mu to za zlé, pane setníku!” prosil návladní. “Byla to sice lehkomyslnost, ale” dodal s úsměvem, “snad

nevěříte tomu, že by můj život býval v nebezpečí. Máme zde co dělat s velkým duchem a vychování dokáže, zdali z něho bude velký zločinec nebo vynikající člověk. Jestli toho budete dbát, dožijete se na něm mnoha radostí.” Setník přikývnul. “Pronášíte jen to, co jsem si již dávno myslel. Jsem bezdětný a dám si s ním práci, abych ho vychoval jako vzorného člověka. Poněvadž naše vypravování je skončeno, tedy se vrátíme domů. Vidím již doktorovi na očích, že si přeje, co nejdříve s léčením nemocné začít.” “Dáte jí onen tajemný a hrozný prostředek ještě dnes?” ptal se návladní doktora. “Ano, nesmím déle váhat.” “Přál bych si být při tom.” “Na účinek, by jste nemohl čekat.” “Ale mohl bych nemocnou spatřit a později účinek tohoto léčení pozorovat.” “Máte li chuť nás doprovodit, bude mne těšit, neboť budu rád, když budu mít pro budoucnost takového svědka.” “Ano, pane návladní, doprovoďte nás!” prosil setník. “Víte, že jste mi jako host vždy vítán.” “Dobrá, pojedu tedy!” pravil návladní. “Může vám to třeba být ku prospěchu, když hned založím protokol, ve kterém vaše udání dojde úředního potvrzení.” Dal svému příručímu několik rozkazů, a potom se vydali na cestu. Jeli ve voze, Kurt jel na svém koníku a byl velmi zamyšlen. Nebyl si jistý, jednal li chytře. Po zralém uvážení dospěl k názoru, že asi vyvedl hloupost. Velmi se za to styděl. Když přijeli domů a on seskočil z koně, vystoupila jeho matka ze dveří. “Kurte, pojď sem!” velela přísným hlasem. Celý zaražený uposlechl Kurt tohoto rozkazu. “Kurte, ty jsi lhář,” řekla mu maminka.

“Ano, maminko,” odpověděl upřímně. Byl zdrcen. Slzy měl v očích. Při tomto upřímném přiznání se poněkud vyjasnil matčin obličej a také její hlas nezněl tak tvrdě, když pravila: “Myslíš, že bych mohla mít ráda lháře? Plakala jsem kvůli tobě!” Kurt ji obejmul a pravil plačky: “Maminko, již hezky dlouho se za to stydím, jistě to více neudělám, to ti slibuji.” “Ale proč jsi obelhal děvečku?” “Abyste nevěděla, kam odjíždím.” “A kde jsi byl?” “U státního návladního ve vězení.” “Můj Bože, je to možné? Co jsi tam chtěl dělat?” “Vzal jsem též s sebou revolver, neboť jsem chtěl návladního zastřelit, kdyby pana setníka a doktora Sternaua nepropustil.” “Ale to je bláznovství,” zvolala matka polekaně. “Mluvil jsi s panem návladním?” “Ano.” “A hrozil jsi mu revolverem?” “Ano.” Zalomila rukama a zvolala: “Ó Bože, co z toho bude? Ty nás přivedeš všechny do neštěstí. Co ti návladní na to odpověděl? Je to velký zázrak, že tě nenechal hned zavřít!” “On nebyl vůbec zlý. Usmál se a řekl, že ze strachu dá oběma svobodu.” “A potom?” “Potom mne zavedl do pokoje, kde oni seděli, kouřili cigarety a pili s ním víno.” “Tedy nebyli ani zavření?”

“Ne. Ach, maminko, já se velmi stydím. Byl jsem hrozný hlupák!” Znělo to z hloubi srdce a přitom se pustil do takového pláče, že nemohla jednat jinak, než ho trochu potěšit. Vždyť byl jejím miláčkem. “No, jen si nezoufej, půjdu k tomu pánovi a poprosím jej, aby ti odpustil, vždyť je zde. Viděla jsem je přijíždět.” “Maminko, půjdu s tebou,” pravil odhodlaně. “Proč?” “Já musím prosit o odpuštění a ne ty, a já to dosud neudělal.” Tu se k němu sklonila, obejmula a políbila ho. Její srdce zaplesalo. Byla sice obyčejná a ne příliš vzdělaná, ale přece cítila, jak významné je toto chlapcovo rozhodnutí; cítila, že v něm má poklad, za který by mnohý dal miliony. Přívětivě mu odpověděla: “Ano, půjdeš se mnou. Ale už to jistě nikdy neuděláš?” “Nikdy, maminko, můžeš mě věřit.” “Pak ti chci také udělat radost. Obdržela jsem psaní, hádej od koho?” Chlapec vyskočil, zatleskal rukama a zvolal: “Od tatínka!” “Ano. Nebyla bych ani věděla, že jsi pryč, ale hledala jsem tě, abych ti ukázala psaní. Ale to nejlepší teprve přijde. Hádej, co vlastně píše?” “Snad píše, že k nám přijede, uhodl jsem, maminko?” “Ano, milý synu, on přijede!” zvolala matka radostně. “Hurá, otec přijede!” Takto volaje, tancoval hoch po dvoře a nebyl ani k upokojení, až jej matka vyzvala, aby šel do zámku, pana návladního odprosit. Když tam přišli, nebyli předpuštěni a museli s nepořízenou odejít, neboť páni nechtěli být vyrušováni, neboť se nacházeli

v pokoji u nemocné. Byl to nejlepší pokoj zámku, prostranný a velmi pohodlně zařízený. Bylo zde místo pro mnoho osob, což bylo jistě velmi potřebné, neboť kromě nemocné, doktora a setníka, se zde nacházeli též návladní, paní a slečna Sternauová a Alimpo se svou paní. Návladní, který byl při svém úřadování velmi otrlý, byl pohledem na hraběnku velmi rozrušen. Ležela před pohovkou a modlila se. Nepozorovala vstup tolika osob, které ji nijak nerušily. Návladní seděl u stolu a sepisoval protokol. Cítil v tomto případě takový zájem, že si umínil ze všech sil pomáhat. Když byl s protokolem hotov, podepsal jej a odevzdal doktorovi. Ten vyňal maličkou lahvičku, na jejíž obsah se pozorně díval proti světlu. “Je to ten jed?” tázal se návladní. “Ano, hned jej uvidíte, jakmile jej rozmočím.” “Myslel jsem, že tohoto prostředku užíváte jen v přítomnosti několika proslulých lékařů.” “Vy o mně pochybujete? Jsem přesvědčen, že všichni tito lékaři by se vyslovili proti použití tohoto prostředku. Raději by nechali nemocnou zahynout.” “Ne, tak jsem to nemyslel! Já jen myslel, aby jste jim dokázal, že je všechny předčíte. Když vás vidím tak klidného a vážného před sebou, tu nabývám přesvědčení, že bych vám mohl svěřit tisíc životů.” “Ach, věřte mě,” pravil Sternau chvějícím se hlasem, “že tento klid je výsledkem pouhého sebezapření. Vidím tuto drahou bytost uvrženou do nemoci, při níž chci použít prostředku, jehož jsem dosud nikdy neužíval. Nemáme zde co dělat s pouhým uzdravením, zde se jedná o vyhrání sporu, o potrestání ukrutných zločinců, přičemž běží o celé moje štěstí. Duše se mi chvěje, ale tělo musí být pevné, jak se na

lékaře sluší. Nedůvěřuji sobě, nýbrž svému umění a pomoci boží.” Návladní ho uchopil za ruku a slza se mu chvěla v očích. “Pane doktore,” pravil, “přeji vám, aby se vaše dílo podařilo a cítím s vámi, jako bych byl na vašem místě.” “Já také,” mínil nadlesní. “Jen se na mne nedívejte, neboť se stydím. Vždyť mně tečou slzy z očí, jak nějakému školákovi, který byl ve škole bit. Jestli se hraběnka neuzdraví, tedy se pustím do Španělska a vyhodím celou tu Rodrigandu do povětří!” Starý otužilý muž si utíral slzy, které mu ale nepřestávaly kanout do vousů. “Nuže, tedy začněme!” pravil Sternau. Byla to jen prostá slova, ale měla na všechny velký účinek. Paní a slečna Sternauovy pospíšily s pláčem k nemocné a sevřely ji do náruče. Nadlesní hlasitě plakal. Alimpo a Elví ra plakali také a ani státní návladní nečinil výjimku. Jen Sternau zůstal na pohled klidný. Musel se ale velmi přemáhat, neboť když nabral na lžíci vodu, tato se ani trochu nepohnula. Když z malé lahvičky nalil dvě kapky, ukázal všem přítomným. Voda zůstala úplně čistá a nebylo ji vůbec cítit. “Držte ji!” prosil potom. Jeho matka a sestra poklekly vedle nemocné a pozdvihly jí hlavu. Sternau přiblížil lžíci ke rtům nemocné, odtáhnul ji ale spěšně a přikryl si volnou rukou obličej. Krátký ale hrozný stesk zatřásl jeho silným tělem. Byl to zvuk tak naříkavý a tak mocný, že všichni nanovo začali plakat. Tato napřed tak zadržovaná a nyní najednou vypuknuvší bolest silného muže otřásla všemi více, než všechny předešlé slzy a nářky. “Můj Bože,” zvolal, “přesahuje to mé síly! Dej mi sílu, sílu!”

Toto zvolání bylo modlitbou, že upřímnější k nebi vyslána být nemohla, a Bůh se smiloval, neboť neohrožený muž se vzchopil a přistoupil podruhé blíž. Sotva se lžící dotkl rtů nemocné, ta otevřela rty, a vypila celý obsah lžíce až do poslední kapky. Sternau odstoupil, silně vzdychl a když položil lžíci na stůl, sepjal ruce. “Otče na nebesích, dopřej mi zdar, anebo mne nech umřít.” “Můj synu, můj dobrý, milý synu!” vzlykala matka, která ho obejmula. “Všemohoucí se smiluje. Doufejme v jeho dobrotu!” “Kdo zde může zůstat chladným, je bezcitný,” pravil nad lesní. “Ani jsem si nemyslel, že bych byl tak přístupný citu.” “Jakým způsobem bude nyní lék účinkovat?” tázal se ná vladní. “Ukáže se již v krátkém čase, zdali vůbec účinkuje,” odpověděl Sternau. “Za deset minut musí spát. Tento spánek potrvá dlouho, možná že i osmačtyřicet hodin, a mezi tím se musí stát to nejdůležitější. Spánek nesmí být nijak přerušen. Probudí li se předčasně, byla dávka slabá a musím potom přidávat. Bude li rozčilená, nepokojná anebo se dostaví dokonce horečka, pak byla dávka silná, a nemocná zemře, jestli hned neužiji protiléku. Neví se vůbec, co se může stát, protože nesmím po celou tu dobu její lůžko opustit. Prosím vás, pane setníku, aby jste měl vždy koně připraveného, neboť možná že bude třeba každou chvíli někoho odeslat do města pro potřebné léky.” “Jen poručte, synovce, bude li potřeba, nechám všechny koně osedlat,” odpověděl nadlesní. “Tato oběť je nepatrná vůči tomu, oč zde běží.” Přítomní čekali s úzkostí deset minut. Všichni byli velmi napjati. Nemocná dosud klečela u lenošky. Pak začala poma

lu sklánět hlavu, její rty se již ustavičně nepohybovaly, nýbrž jen vždy v delších přestávkách, konečně zavřela oči, a klesla náhle k zemi. “Buď Bohu chvála!” modlili se všichni přítomní. “Z polovice máme vyhráno!” jásal Sternau. “Matko, převlecte ji do nočních šatů a doneste ji do postele. My odejdeme, ale za pět minut se zase vrátím, abych nastoupil svoji stráž.” Pánové se vzdálili. Alimpo se odebral do dvora, aby se po této rozčilující scéně nadýchal trochu čerstvého vzduchu. Vedle stál Ludwig a přistoupiv k němu, pravil: “Jak se vede, pane Alimpo, dobře nebo špatně?” ptal se ho. “Rien comprends,” zněla odpověď. “Já myslím hraběnku!” “Rien comprends!” Myslivec uchopil Alimpa za ruku a dovedl jej ke Kurtovi. “Je to pravda, ty se s ním dorozumíš, Kurte?” ptal se ho. “Ano.” “Chceš dělat tlumočníka?” “Ano.” “Tedy se ho optej, jak to s hraběnkou vypadá!” Všichni tři se posadili na lavici ve dvoře; také děvečka se dostavila. Alimpo vyprávěl plačky celý případ a všichni plakali s ním, ačkoliv chlapcův překlad byl velmi nedostatečný. Od vypravovaných událostí uplynulo půldruhého dne. V domě panovalo ticho, jako v hrobě. Každý chodil jako duch a mluvilo se též potichu; ano, nadlesní, jenž slyšel jednoho pacholka hlasitěji na druhého volat, dal tomuto pořádnou facku, a jen na jeho velikou prosbu se stalo, že ho nepropustil ze služby. Každou hodinu se oznamoval stav nemocné. Každý se třásl, jako před rozsudkem soudce.

Druhého dne přijel kormidelník. Ve dvoře panovala velká radost, která ale byla dušena očekáváním příštích věcí. Ster naua Helmers dosud neviděl. Po obědě seděl se svou paní a dítětem a nechal si od nich vše, co se stalo, vypravovat. “Jak se jmenuje hraběnka!” tázal se. “Rosita,” odpověděla jeho paní. “A rodinné jméno?” “Rodri Rodri nemohu si na to jméno vzpomenout.” “Roderoanda,” vpadnul Kurt do řeči. “Roderoanda?” ptal se otec zamyšlené. “Hm! A Španěl ka, říkáte že má být?” “Ano.” “Nejmenuje se snad Rodriganda, místo Roderoanda?” “Ano, ano, tak je Jo!” pravil chlapec. “Opravdu?” “Ano, také já si na to jméno vzpomínám,” souhlasila matka. “Znáš to místo?” “Ne, ale slyšel jsem o něm. Hm, to je podivné!” “Copak?” “A ten doktor Sternau byl nevinně uvězněn?” “Ano, jeho matka mně to vyprávěla.” “Kde?” “V městě, jehož jméno zní jako jako porcelán.” “Myslíš snad Barcelonu?” “Ano, ano, tak je to!” “Opravdu, to by bylo divné!” pravil kormidelník v zamyšlení. “Co je? Copak máš?” “Nevíš, proč byl zatčen?” “Důvod mu nesdělili.” ;,Snad ne kvůli muži, který zmizel z Rodrigandy!” “Ne. Ale, můj Bože, ty o tom víš? Z Rodrigandy skutečně někdo zmizel. Paní Sternauová o tom vyprávěla.”

“Kdo to byl?” “Poručík od husarů.” “A neví se, kam se poděl?” “Ne. Avšak počkej, teď mně napadá: doktor Sternau myslí, že byl uvězněn na nějaké lodi.” “Hrome, teď se to shoduje. Nevíš, jak se ta loď nazývala?” “To paní Sternauová neřekla.” “Víš to jistě? Nebyla to ,Pendola’? Vzpomeň si!” “Vím to jistě, že žádné jméno neřekla.” “Také nic jiného neřekla?” Rozmýšlela se chvíli, konečně řekla živě: “Počkej, teď mně to napadá: nějaký advokát v tom měl mít své prsty.” “Jak se jmenoval?” “Nezapamatovala jsem si to jméno. Bylo nějak zvláštní.” “Nejmenoval se Caspar Cortejo?” “Ano, tak to bylo! Ale muži, kde jsi se to všechno dozvěděl?” “To ti potom sdělím. Nejdříve mi pověz, zda nemohu s doktorem Sternauem mluvit?” “Nyní ne!” “Tedy musím počkat, až’ to bude možné.” “Je to něco tak důležitého?” “Nesmírně důležité, jestli se moje tušení vyplní.” “Já to nesmím slyšet?” “Nyní ještě ne. Nevím, zdali doktor by s tím souhlasil, kdybych o tom již nyní mluvil.” Mezi tímto časem, co se tato důležitá rozmluva vedla, seděl Sternau u lůžka nemocné. Mimo něj byla také jeho matka v pokoji. Seděla v pokoji, zakrytá záclonami. Hraběnka dosud bez přetržení spala. Ležela v posteli, jako krásná mramorová socha. Ani vlásek se na ní nepohnul, ani víčkem nepohnula, ano, ani se na ní nedalo pozorovat, že by dýchala.

“Maminko!” zaznělo v tiché prostoře. “Co si přeješ, milý synu?” tázala se tiše. “Pojď blíži” Vzchopila se a přistoupila k němu. Její úzkostlivý, tázavý pohled se setkal s jeho pohledem, a poznala v něm jiskru naděje. “Vezmi její ruku!” prosil. Vzal její bílou ruku do své, přisvědčila radostně synovi. “Cítíš bít tepnu?” “Ano.” “Pohleď na její rty, jak se opět zardívají, a také smrtelná bledost již pominula. Zajdi k setníkovi a oznam mu, že hraběnka se za hodinu probudí.” “Milý synu, je to pravda?” “Ano.” Tu obejmula matka svého syna a hladila jej po tváři, pravila: “Je to šťastné znamení?” “To ví dosud jen Bůh! Matko, modlím se nyní k Bohu, jako dosud nikdy.” “Bůh tvoji modlitbu vyslyší. Zasloužíš si toho štěstí, milý synu.” Vyšla potichu ze dveří. Za malou chvíli se vrátila a zaujala svoje dřívější místo. Pracovat ale více nemohla; modlila se k Bohu o milosrdenství v příští hodině. Znala svého syna. Věděla, že by toto neštěstí nikdy nepřežil. Půl hodiny uplynulo. Bylo slyšet tiché vzdechy nemocné a bylo vidět, že se pokrývka na lůžku lehce pohybuje. Také její líce se poněkud zarděly. Najednou se začala její ruka pohybovat a celé její tělo se otřáslo. A opět po malé chvíli položila spící dívka hlavu na stranu. Sternauova prsa hrozila puknutím, ale držel teplou ruku ne

mocné ve své, zůstával na pohled pokojný, ačkoliv to burácelo v jeho nitru. Teď se obrátila tváří k němu a jeho bystré oko pozorovalo, že ve víčkách se jevilo ono kmitání, které předchází probuzení. A netrvalo to dlouho, tu se víčka pozvedla zvolna, velmi zvolna. Oko se otevřelo, zíralo napřed ustrnule kupředu. “Dobrotivý Bože, pomoz! Nyní se to rozhodne!” úpěl Sternau tiše. Oko pak vzalo na sebe onen snivý výraz, který je zvláštní při probuzení, a spočívalo konečně s výrazem úplného vědomí na okolních předmětech. “Vyhráno!” zajásalo to v lékařově duši. Oko Rosity slídilo z předmětu k předmětu, a hluboké udivení se jevilo v rysech dívky. Tu ucítila, že ji někdo drží za ruku. Rychle a ulekaně hledal její pohled toho, kdo se opovážil, sejí dotknout; spatřila Sternaua, poznala jej a trhla sebou. “Karle, můj Karle!” zvolala. “Jsi to ty?” “Ano, můj živote, mé spasení, jsem to já,” odvětil třesoucím se hlasem. “Kde se to nalézám? Jak dlouho jsem spala?” “Upokoj se, jsi u mne,” prosil a přivinul ji k svému srdci. “Ano, jsem klidná, neboť jsem u tebe!” pravila něžně, podávající mu ústa k políbení. “Ale musela jsem spát dlouho, velmi dlouho.” ~ “Velmi dlouho. Byla jsi nemocná.” “Nemocná?” tázala se zamyšleně. “Jak to? Vždyť jsem včera svou Amy vyprovázela do Ponsu, a pak a pak jsi ty byl pryč. Zajela jsem do Manresy k sudímu a pohádala jsem se s Alfonzem a Cortejem, abych se dozvěděla, kde se nacházíš. Na to se nahoře u Corteja střílelo; později mi bylo špatně a já chtěla jít spát, usnula jsem ale při modlitbě. Kde jsi byl ty, můj Karle?”

“Byl jsem v Barceloně,” odvětil. “Aniž jsi mně dříve něco o tom řekl, jsi zlý!” Tu zaznělo tiché potlačované lkaní zpod záclon u okna. Rosita to uslyšela. “Kdo to pláče? Kdo je zde?” tázala se. “Je to má dobrá Elvíra?” “Není, mé srdéčko.” “Kdopak jiný?” “Ó, je to velmi dobrá a milá paní, která by tě ráda viděla.” “Ó, cizí osoba!” vykřikla ulekaně. A zároveň zpozorovala s uzarděním, že ležela v nedbalkách před milencem. “Kdo je to?” “Má matka.” Rosita na něj tázavě pohlédla, jako by mu neporozuměla, pak ale zvolala s velkou radostí: “Tvá matka? Ó, jaké je to štěstí, jaké překvapení! Zavolej ji sem! Honem, honem!” “Ale, Rosito, musíš s ní mluvit francouzsky; ona nerozumí španělské řeči.” “Jenom ať přijde! Rychle!” “Maminko,” prosil Sternau, “pojď sem! Ona tě chce vidět.” “Můj synu, nerozumím slovům, která mluvíte, ale slyšela jsem, že je při vědomí a že jste šťastní. Je tomu tak?” “Ano, Bůh naši modlitbu vyslyšel. Pojď!” Tu se pomalu přiblížila. Rosita stáhla svůj noční oblek a pozvedla se. Podala přicházející se zářivým obličejem ruce vstříc a pravila: “Vy jste matka mého Karla? Buďte tisíckrát pozdravena. Ó, nyní mám též matku! Smím být vaší dobrou, poslušnou dcerou?” Paní Sternauová jí položila obě ruce na hlavu a řekla:

“Mé dítě, vyprošuji nejhojnější Boží požehnání na vaši drahou hlavu. Dala bych svůj život za to, abych vás viděla šťastnou!” Držely se vespolek v dlouhém objetí. Sternau opustil komnatu a běžel k setníkovi. “Viktoria, zdravá, zdravá, zdravá!” zabouřil do dveří. “Tisíc milionů!” spustil takto polekán; pak se ale vzpamatoval a vyskočil: “Je to pravda, skutečná pravda?” Té ” “je. Tu máchnul setník oběma rukama do vzduchu a křičel, co mu hrdlo stačilo: “Hurrá! Hurrá! Sařraporte! Zdravá! Aleluja! Zdravá! Viktoria! Hromy a blesky! Hosanna, synu Davidův! Smím k ní? Smím ji vidět?” “Zatím to není možné.” “To je mrzuté! To je ukrutné! To je zrovna nelidské! Ale něco musím spáchat! Co jenom udělat samou radostí? Mám zabít půl tuctu lidí, anebo pobořit kostel? Počkej, už to mám!” Jako z bambitky vystřelený vyběhl ven. Sternau se hned vrátil do komnaty k nemocné, neboť musel zabránit, aby v zábavě obou paní se nepřišlo na záležitost, o kterých se Rosita ještě nesměla dozvědět. Dosud ležela v náručí matky. Nemluvily, jenom plakaly a líbaly se. Rosita mu podala ruku. “Můj Karle, děkuji ti za matku, kterou jsi mi dal. Ó, jak ji mám již nyní ráda! Ale je to pravda, že jsem byla nemocná?” “Ano, mé srdíčko.” “Dlouho?” “Velmi dlouho.” “To se to nestalo teprve včera, co jsem ti předtím vypravovala?” “Ne, nýbrž před třemi měsíci.”

“Před třemi měsíci!” šeptala udiveně. “To jsem tedy byla v bezvědomí?” “Úplně.” “A ty jsi mne vyléčil, ty?” “Bůh dopustil, že jsem použil pravého prostředku.” “A kde jsou Alfonzo, Cortejo, Alimpo a moje dobrá El víra?” “Alimpo a Elvíra jsou zde. Ostatní se dozvíš později, můj drahoušku. Nesmíš ještě mnoho mluvit; musíš se šetřit.” “Poslechnu tě. Ale jedno mně pověz: kde to jsem?” “U jednoho dobrého přítele nás všech.” “Ne na Rodrigandě?” “Ne. Ještě dnes se vše dozvíš.” “A,” tázala se zajíkavě, “můj otec? Je to pravda, že je mrtev?” “Ne, on žije. Nyní ale mlč, mé srdce, nebo budeš znovu nemocná!” Vtom okamžiku zazněly jednotlivé zvuky lesního rohu ze dvora vzhůru, a pak se rozezvučel čtyřhlasý chorál ve vážném tempu: “Budiž tobě Pane chvála, budiž tobě vzdána čest; dívenka, že z lože vstala, jež nám nad vše drahá je! Popřej Bože něžné duši jarosti, které mládí sluší; dej, ať tvář se děvčete růžičkami rozkvete!” “Co je to? Co to bylo?” ptala se Rosita s blaženým úsměvem v obličeji. “To je píseň, kterou náš přítel dává zahrát tobě k poctě. Byl jsem právě u něho a sdělil jsem mu, že jsi okřála.”

“Ó, tedy je to zajisté velmi dobrý a soucitný člověk?” “Tím je. Nikdy jsi neměla lepšího přítele nad něj.” “Vyřiď inu tedy mé díky! Ale Karle, mám prosbu, o které se nerada zmiňuji.” “Jen rychle ven s ní, můj drahoušku!” “Nepřednáším ji milenci, ale lékaři,” pravila, zardívající se rozpaky. “Když jsem byla tak dlouho nemocná, tak jsem tuším také velice velice málo jedla?” On vykřikl radostí a odvětil: “Rosito, to jsi mohla povědět i milenci, neboť právě to jej činí přešťastným. Jelikož žádáš jíst, jsem nyní úplně přesvědčen, že jsi vyléčena. Maminka může hned jít a donést, co ji napíši. Nebo má to snad přinést Elvíra?” “Ano, tak ráda bych ji viděla. Ale maminka ať také přijde!” Sternau napsal několik slov na cedulku, kterou jeho matka zanesla do kuchyně. Na cestě ji potkal nadlesní. Zadržel ji a tázal se: “Je to pravda, že se uzdraví?” “Bohu díky a chvála, ano.” “Juchuchu! Slyšela můj chorál?” “Slyšela.” “A těšil ji? Je to můj zamilovaný chorál; jiný mně nenapadl; moji hoši jej zahráli na lesní rohy.” “Byla celá rozechvělá a děkuje z celého srdce.” “Tak tedy! To ji dám ještě něco jiného zahrát: ,Na té naší kopanině’, ,Když měsíček spanile svítil’, ,Na bflé hoře’, ,Na té naši hrázi’. Nebo myslíte, že by snad raději slyšela ,Jeden kaprál od hulánů’?” “To, pane setníku, vám nemohu říci. Nemám vůbec čas, musím do kuchyně!” “Kvůli čemu?” “Pan doktor mně něco napsal, co má nemocná sníst.”

“Copak, sem s cedulí!” Vzal jí papír z ruky a četl. “Cože? Řídkou polévku s krupicí! Něco zavařeného ovoce! Má li pak ten milionský chlap rozum? To má posloužit nemocné? Přineste jí srnčí kýtu, knedlík, zelný salát, syrovou uzeninu, několik okurek na kyselo a marinovaného slanečka; to budí chuť a sflí mozek a smysly.” V největším kvapu vyletěl opět do dvora, kde se jeho čtyři mládenci museli opět chopit lesních rohů. Odtroubili program, který byl sice dobře míněný, ale znalce by mohl dohnat k zoufalství. Stál při tom a dával takt. Tu uviděl kormidelníka stát v dáli a zašel k němu. “Helmersi, víte li pak již, proč to troubíme?” “Vím.” “Nuže?” “Hraběnka z Rodrigandy byla zachráněna doktorem Ster nauem.” “Přesně tak. Doktor je v lékařství čertův chlapík, ale o dobrém jídelním lístku nemá ani ponětí. Snad jste jej dosud ani nespatřil?” “Ne. A přece bych tak rád, a to hodně brzy, s ním promluvil.” “Je to něco zvláštního? Jste snad nemocen, nebo někdo z vašich?” “Ne. Je to španělská událost, která má snad pro něj důležitost.” “Španělská událost? Safraporte, to zní nanejvýš zajímavě.” “Z Rodrigandy.” “Kýho ďasa! Copak vy víte o Rodrigandě? Nesmím já se o tom dozvědět?”

“Nevím, zdali by to bylo panu doktorovi milé, kdybych to jiným dříve pověděl, nežli jemu. Jedná se snad o důležité tajemství.” “Tak! No, to ovšem vás nechci nutit. Budete dnes doma?” “Budu.” “Dobře, to pro vás pošlu, jakmile bude možné s ním promluvit. Sbohem!” Netrvalo to dlouho a lehká polévka byla připravena. Paní Elvíra ji zanesla k nemocné. Když vešla, seděla hraběnka vzpřímena v posteli a Sternau po jejím boku. “Vítám tě, milá Elvíro,” zvolala Rosita. “Již dávno jsem nemohla s tebou pohovořit.” Dobré kastelánce hned tekly slzy po tváři. “Ó má milá, dobrotivá komteso,” vzlykala. “Svaté ma donně budiž díky a chvála, že mne zase poznáváte. My všichni jsme zažili velký zármutek po dobu, co jste byla nemocná.” Rosita snědla lehké pokrmy; při tom se jí tváře červenaly víc a více, a Sternau nabyl dokonalého přesvědčení, že by již dnes mohl s ní hovořit o truchlivých událostech, které je zahnaly do vzdáleného Německa. Po jídle upadla Rosita opět do lehkého spánku, který byl lékaři vítaný, poněvadž se dalo předpokládat, že její síly ještě více utuží. Paní Sternauová zůstala s Elvírou u nemocné, zatímco Sternau sešel dolů, aby po namáhavém bdění opět na čerstvém vzduchu pookřál. Když kráčel přes nádvoří, seděl kormidemík na lávce, o níž jsme se již zmínili. Spatřil doktora, pozvedl se a smeknul širák, který nosíval také, když se nalézal v domovině. Sternau poděkoval smeknutím klobouku a zůstal stát, neboť pozoroval, že druhý si přeje jej oslovit. “Prosím o dovolení! Vy jste pan doktor Sternau?” ptal se Helmers. “Jsem,” zněla odpověď.

“Máte čas ke sdělení, které vám nutně musím podat?” “Mám. Vy jste zajisté kormidelník Helmers, otec našeho malého Kurta?” “Uhodl jste, pane doktore.” “Týká se vaše věc lékařské záležitosti?” “Ne; týká se vašeho pobytu a vašich příhod ve Španělsku.” “Cože!” pravil udivený Sternau. “Byl jste ve Španělsku?” “Nebyl, ale při poslední námořní cestě jsem se náhodou něco dozvěděl, co, jak soudím, vás bude zajímat.” “Činíte mne opravdu zvědavým! Chtěl jsem se poněkud projít, abych se zotavil, ale máme zde dostatek zdravého vzduchu. Posaďme se tedy na tuto lavici.” Usedli vedle sebe a kormidelník vypravoval, co slyšel a zažil ve Funchalu. Čím dále pokračoval ve své informaci, tím více rostla Sternauova pozornost. Konečně vyskočil a zvolal rozčileně: “Pane, ani nevěříte, jakou důležitost má vaše sdělení pro mne! Že jste potají vyslechl onen hovor ve dvoře matky Dry, to není žádná náhoda, nýbrž řízení Boží. Tedy říkali skutečně, že uvnitř lodi se nachází zajatec?” “Ano.” “Že ten byl unesen z Rodrigandy?” “Ano.” “A že jistý Caspar Cortejo v tom měl svoje ruce?” “Ano.” “Jak se nazýval kapitán oné lodi?” “Sanchez Landola. Jeho loď se jmenuje ,La Pendola’, čili ,Péro’.” “A soudíte, že tento Landola a ,černý kapitán’ je stejná osoba?” “Jsem o tom přesvědčen. Sázím se o svůj život, že ,Pendo la’ není ničím jiným, nežli loupežnickou lodí ,Lion’.”

“Můj Bože, pak by ale tento Sanchez Landola nebyl nikým jiným, nežli kapitánem Grandepricem!” “Zajisté, pane doktore. Těšilo by mne, kdyby moje informace vám byla k nějakému užitku.” “K nějakému užitku, pravíte? Ó, nejen to, ono má pro mne neobyčejnou důležitost!” odvětil Sternau. A po krátkém přemýšlení připojil: “Jsem vám zavázán neskonalou vděčností za to, co jste mně dnes vyprávěl. Není vám známo, kam se ,Pendola’ odebrala z Madeiry?” “Slyšel jsem, že chtěla přistát u Kapského Města, ale loupežníkům nelze věřit. Bude vám známo, že tento druh lodí žádný určitý směr nedodržuje. Mořský loupežník pluje pouze tam, kde může očekávat kořist.” “Nebylo by možné dozvědět se odtud, kde všude ,Pendo la’ přistála nebo byla viděna?” “Ó, ano, ale taková poptávka je spojena se značnými výlohami. Obraťte se na úřad zahraničních záležitostí v Berlíně, zde obdržíte zprávu, ačkoliv to bude vyžadovat mnoho času.” “A kdybych vás poprosil, abyste se poptal telegrafickou cestou?” “Tím způsobem to půjde rychleji, ale bude to vyžadovat větší vydání. Ale dejme tomu, že se dozvíte, v kterém moři se ,Pendola’ právě nachází, co vám to pomůže?” “Vyhledám tuto loupežnickou loď.” “K jakému účelu?” “Abych osvobodil zajatého.” “Záleží vám tolik na jeho osvobození?” “Nesmírně mnoho! Možná, že vám později celý ten případ zevrubně vyložím. Řekněte mně, jste nyní v nějakém služebním závazku?” “Ne.”

“Troufáte si řídit loď?” “To se rozumí!” “Snad malý parník?” “Ano, kdybych měl spolehlivého strojníka.” “Mohl by se takový malý parník pustit do boje s ,Pendo lou’?” “To není snadná otázka. Musel by mít několik rádných děl, musel by být pevně sestrojen a obsazen udatnými dobře ozbrojenými námořníky.” “Tak tedy to považujete za možné?” “Pod řečenými podmínkami, ano.” “Co by asi stála taková loď?” “Čtyřicet tisíc tolarů, mimo výzbroj.” “Byla by ke koupení nějaká již opotřebovaná?” “Tuším, že sotva. Podobné lodi se stavějí pouze pro soukromou potřebu. Jsou to lodě pro výlety milionářů a pro takového boháče by to byla hanba, kdyby svou loď prodal. Ostatně by se opotřebované plavidlo sotva hodilo k vašemu účelu. Vy si musíte dát vystavět dobrou loď podle vlastních přání. Také výzbroj by se musela pořídit podle těchto přání. “Kde se stavějí nejlepší lodě?” “Já bych byl pro vyhlášené loděnice v Greenocku na Cly de.” “Tedy ve Skotsku?” “Ano. Musel byste tam ale zajet osobně.” “Já se v tomto odvětví dostatečně nevyznám. Neměl byste chuť mne doprovodit, pro případ, že bych se odhodlal, použít vaší rady?” “Ze srdce rád, pane doktore.” “Dobře tedy, já si to rozmyslím. Moje sestra, která vaši paní má velmi ráda, se mne ptala, nepůjčil li bych vám obnos, který by vám umožnil, abyste se stal samostatným pánem na moři. Objednám li pro sebe loď, tak nebudete sice majite

lem, ale přece velitelem na ní a dosáhneme li našeho úkolu, pak budu milerád ochoten, postarat se nadále o vás. Nyní půjdu ještě trochu k lesu. Co jste mi sdělil, je tak důležité, že potřebuji samotu, abych si to v mysli uspořádal. Dobrý večer, kormidelníku!” “Dobrý večer, pane doktore!” Podali si ruce a rozešli se. Každý z nich choval nyní přesvědčení, že jsou jejich osudy od nynějška alespoň po nějakou dobu sloučeny. Uplynula asi hodina, než se Sternau vrátil. Když vstoupil do světnice k nemocné, nalezl Rositu zalitou slzami sedět v posteli. Kastelánka seděla u ní a plakala též. Jeho matka, sedící u okna, mu šla s velkým spěchem vstříc. Muselo se jí přihodit něco nepříjemného. “To je dobře, že přicházíš, Karle!” pravila. “Nerozumím španělsky, ale domnívám se, že paní Elvíra brebentila. Mluvili spolu velmi mnoho a velmi dlouho, a nebyla jsem s to přinutit ji prosbami k mlčení.” Se starostlivým pohledem se Sternau obrátil k Rosíte, ta jej ale prosila pohnutým hlasem: “Nehněvej se na nás, Karle! Dobrá Elvíra mně všelicos vypravovala, a tu jsem se nemohla zdržet a vyloudila jsem na ní všechno.” “Ale, Bože můj, to ti může dnes neskonale uškodit!” pravil. “Nikoliv,” odvětila. “Jistota mne tak nedojímá, jako starost, kterou jsem se dříve trápila.” “Necítíš, že by ti snad bylo hůř nežli dříve?” “Ne. Ó, jsem silná, neboť jsem se dozvěděla, co jsi všechno vytrpěl. Nebudeš se muset za mne stydět. Vynasnažím se, abych se stala tebe hodnou. Můj Bože, můj milý Bože, tedy jsem byla pomatená? Skutečně?” “Ano, pomatená, následkem jedu.”

“Který mně dal Cortejo?” “Domnívám se tak.” “Byl to tentýž jed, který byl dán mému otci?” “Ano.” “Kde se ten nachází? Říkal jsi, že žije.” “Upokoj se, mé srdce! Všechno ti vyložím. Nevěřím tomu, že Elvíra by ti byla mohla povědět vše, oč se vlastně jedná. Jelikož je ti již ledacos povědomé, máš se také dozvědět všechno, neboť vidím, že jsi vskutku dost silná, abys uslyšela pravdu.” Posadil se k ní a vylíčil jí všechny nám již známé události. Druhého jitra, když se Rosita probudila ze spaní, cítila se tak dalece zesílená, že povstala. Dovolila též Alimpovi, aby k ní přišel. Když vstoupil, ona stála v ranním obleku uprostřed komnaty, tak svěží a krásná, jak ji jen vídával na Rodrigandském zámku. Pospíšil k ní, poklel pohnutím před ní a přitáhnul obě její ruce ke svým rtům. “Ó milá, milá, milostivá komtesko!” zvolal s uslzenýma očima, “děkuji Pánu Bohu, že jste zachráněna!” “Já mu děkuji neméně, že nyní opět mohu mluvit s vámi,” odvětila. “To je výhradně zásluhou pana Sternaua; jenom on vás opět uzdravil!” “Vím to, on mně také vypravoval, co jste vy pro něj a pro mne učinili. Díky tobě za to, můj věrný.” “Ó, to nic není, to nestojí ani za řeč,” ujišťoval. “My bychom vás následovali až na nejzazší konec světa. Moje Elvíra také tak mluví.” “Budu o tom přemýšlet, zdali vás za tuto vaši obětavost budu moci poněkud odměnit. Ale nechtěl by jsi zajít k panu Sternauovi a zeptat se ho, zdali bych mohla jít několik minut na procházku?”

“Ihned, ihned! Ó naše komteska může již zase mluvit a zase se procházet!” S tímto radostným výkřikem vyskočil největším kvapem ze dveří, a dovedl za necelé dvě minuty lékaře, který se těšil, že jeho pacientce se tak dobře daří a povolil jí beze všeho žádanou procházku. Téměř o hodinu dříve šel již někdo jiný směrem k lesu, totiž malý Kurt, který si to nedal vzít probíhat se za takové čerstvé ranní pohody se svou puškou lesem. Měl hluboko v něm dobrého známého, jehož šel dnes navštívit, totiž hajného Tombu, který bydlel v osamocené, uschované chatrči a velice si zakládal na chlapci. Když Kurt dostihl malé paseky, na níž stála chaloupka, zpozoroval, že z nízkého komína vystupuje modravý kouř. “Aha, ještě neodešel, dobrá, budu mít dobrou společnost!” pravil a zaklepal na dveře. “Kdo je to?” ptal se jasný silný hlas zevnitř. “Kurt,” ozval se chlapec. “Hned!” Nemohl hned otevřít, neboť se zaměstnával něčím, o čem chlapec neměl vědět. Seděl totiž u starého stolu a četl při zavřených okenicích a svitu ohně na otevřeném ohništi psaní, které bylo psáno neobyčejnými klikyháky. Vedle ležící obálka měla vyraženou známku z Manresy ve Španělsku a nápis: “Na hajného Tombu v Rheinswaldenu u Mainzu, Německo.” Znalec by byl poznal písmena v psaní jako arabská, psaní ale bylo složeno v onom malajském nářečí, jehož se užívá na západních ostrovech Tichého oceánu, a které je smícháno s mnohými arabskými slovy. Toto znělo: Můj synu! Těším se, že se našim chráněncům vede dobře. V doktora Sternaua to nebylo takové. Nyní odcestoval s pomatenou.

Dostal se přes hranice a půjde tuším do Paříže. Je také možné, zeji zavede ke své matce a sestře. Kdyby se to mělo stát, bdi nad jejich štěstím. Přijde doba, kdy ti za to budou po vděční a kdy i my se pomstíme na tom, který nás zapudil. Piš mně o všem co se přihodí, a také já ti dám zprávu, kdyby se něco přihodilo, co by vyžadovalo dopis. Ty jsi budoucím králem cikánů. Nezapomínej, že tvá ochrana je mocná nade všemi, které jsem pod ni postavila. Tvá matka Zarba, královna Hajný obdržel toto psaní včerejší den. Dnes je ještě jednou četl a přitom byl vyrušen návštěvou chlapce. Rychle je složil, zastrčil je do obálky a uschoval do tobolky, která ležela ve staré skříni. Tato tobolka se nesrovnávala se starým popukaným nářadím, v němž byla uschována. Byla zhotovena z nejjemnější safiánové kůže, obsahovala zápisník se zlatým okrajem, v němž veškeré záznamy byly sepsány v oné malajské řeči, o níž byla zmínka, v přihrádkách tobolky se nacházel kromě různých spisů a psaní také hezky tlustý balík bankovek, které představovaly hodnotu, kterou by nikdo nehledal u nepatrného hajného. Když uschoval psaní, hajný otevřel. “Dobré jitro, Tombi!” pozdravil chlapec. “Dobrýtro,” poděkoval hajný. Ranní světlo padlo na jeho štíhlou, při tom ale mohutnou postavu. Kdo znal hraběte Alfonza z Rodrigandy, a spatřil tohoto hajného, tomu musela být nápadná neobyčejná podobnost, která se mezi nimi jevila, jenže obličej hajného byl snědější a prozrazoval rysy, které se nalézají u cikánů. “Tuším, že teprve vstáváš?” tázal se chlapec. “Ne, já ani nespal.” “A co jsi dělal?”

“Číhal jsem na srnce.” “Dostal jsi ho?” “Ano.” “Kde leží?” “Tuhle v pekle.” “Toho musím vidět! Rychle mně jej ukaž!” zvolal Kurt celý rozčilený. “Tak vejdi!” Němčina hajného zněla cizácky a lámaně. Měl ostré pronikavé oko a rys bodrosti a upřímnosti v obličeji, který vzbuzoval důvěru všech, s nimiž přišel do styku. Zavedl chlapce dovnitř chalupy, kde ležel srnec, k němuž se Kurt sehnul, aby jej bedlivě prohlédl. “Kapitální srnec!” pravil. “Ó ano! Nachodil jsem se za ním dost dlouho.” “Na komoru střelen, a v ohni převalen! Ty jsi řádný chlap, Tombi!” “Ty také, malinký!” smál se hajný. “Jak to?” “Slyšel jsem ještě včera, že jsi zastřelil lišku.” “Ano. A byl to též řádný chlap!” pravil Kurt s důstojnou tváří. “Kdo byl s tebou?” “Ludwig a ti druzí dva.” “Cožpak ti netrefili?” “Ne.” “Hm!” zabručel hajný. “Ludwig přece jindy střílí velice dobře. Nikdy se nechybí. To je podivné. Jestlipak zamířil na lišku?” “Nezamířil,” odvětil Kurt rozpačitě. “Tedy vůbec nestřeli!?” “Přece, ó ano!” “Tedy na co?”

“Hm, optej se ho samotného.” “Safraporte! Je to tedy tak přísné tajemství?” “Ovšem.” “I přede mnou?” “I před tebou,” pokynul Kurt. “Poslyš, hochu, myslím, že jsme dobří přátelé!” “To si také myslím.” “Nuže k dobrému příteli se má mít důvěra!” “Vždyť já ji k tobě mám. Ale Ludwig je také můj dobrý přítel, a jsou věci, které se nesmí ani dobrému příteli vyprávět.” “Hrome! Ty mluvíš jako nějaká kniha!” smál se hajný. Potom se ptal se šelmovskou tváří, která mu dobře slušela: “Zaslechl jsem, že máte v zámku smutek?” “Smutek? Proč?” “Proto, že zemřela ženština.” “Ženština? O tom mně není nic známo.” “Ano, ženština. Vlastně nezemřela, nýbrž byla zrovna zavražděna.” Tu Kurt uleknuté couvl a zvolal: “Zavražděna? A já o tom nic nevím!” “Ano, zavražděna, bídně zastřelena a skolena!” “A kdopak je ten vražedník, hej?” “Hm, Ludwig.” “To není pravda,” vykřikl chlapec horlivě. “Ludwig není žádný vrah a žádný zabiják.” “To jsem si též myslel, ale je vidět, jak se člověk může zmýlit i ve svých nejlepších přátelích. On tu ženštinu zavraždil a pak tajně zakopal v zahradě.” Tu se chlapec konečně dovtípil a zvolal se smíchem: “Aha, nyní již vím, jakou to ženštinu míníš.” “Nuže?” “Valdinu.”

“Ano, Valdinu,” pokývnul hajný uspokojeně. “Chlapíku, chtěl jsem tě zkoumat, a ty jsi obstál ve zkoušce dobře. Ty jsi chtěl o hanebné smrti Valdiny zachovat mlčení, aby jsi nepoškodil Ludwigovu čest. To bylo od tebe hezké.” “Bolelo ho to,” pravil chlapec. “Myslím, že měl až slzy v očích, byla to svinská rána!” “Ano, vskutku svinská rána. Doufám, že nikdy takovou nevypálíš?!” “Ani mně nenapadá.” “Proč jsi nepřišel tyto dny ke mně?” “Neměl jsem čas. Když jsem zastřelil lišku, došla návštěva.” “Kdo?” “Strýc Sternau.” “Kdo ještě?” “Hraběnka z Rodrigandy s panem kastelánem Alimpem a paní Elvírou. Cožpak o tom ještě nevíš?” “Zaslechl jsem o tom. Jak se ti líbí?” “Jak se mně mají líbit. Dobře, velmi dobře. Strýce Ster naua mám velmi rád, a oba Španělé jsou tak milí a dobří, že je člověk musí mít rád, jakmile je spatří.” Hajný se smál. “Tak tedy, Španěl musí být, kdo se ti má zalíbit! Nebyla hraběnka nemocná?” “Ano, hodně. Ale strýc ji rychle zase uzdravil. Ó, on je chytrý člověk, ještě chytřejší nežli pan setník, to tvrdí všichni lidé.” “Také chytřejší nežli ty?” ptal se hajný žertovně. “Ano. Ale až já jednou budu tak veliký jak je on, pak se mu vyrovnám, na to se můžeš pevně spolehnout.” “Pak již nebudeš tropit žádné hlouposti?” “Ne. Cožpak jsem někdy nějaké spáchal?”

“Ó Bože chraň,” smál se Tombi. “Ty jenom osvobozuješ zajaté a střílíš státní návladní!” Tu se zarděl chlapec studem a zlostí, a pravil: “Ty nejsi dobrý, Tombi, ty jsi špatný!” “Ale proč?” “Neřekl jsi právě před tím, že jsi mým dobrým přítelem?” “Ano.” “A že dobří přátelé se nemají pomlouvat?” Tu vzal hajný na sebe přísnou tvář a pravil: “Jsi v právu, Kurte! Ale dobří přátelé mají také rozumět žertu.” “Takový druh žertu nemiluji. Pojď, budeme střílet!” To pravil s takovým odmítavým pohledem, jako by se mu byla stala ta největší křivda. Hajný mlčky kývnul hlavou, vzal svou ručnici a vyšel s ním z chalupy. Na pasece byl zřízen terč. Zde se oba cvičívali, a zde nejvíce nabyl chlapec své zručnosti ve střílení. Tak i dnes se dali do svého obvyklého cvičení. Tombi se prokázal jako výtečný střelec, ale chlapec mu zadal jenom málo. Mezi cvičením užívali nějakého neobyčejně znějícího jazyka, z něhož žádný obyvatel v okolí by nebyl porozuměl ani slovíčko. Kurt se mu hravě přiučil. Když bylo cvičení ukončeno, vrátil se chlapec do zámku a hajný jej doprovázel. Sám sobě hodil srnce přes ramena, aby jej donesl do zámku. Co sobě pro dnešek měli říci, to si již řekli, proto nyní vedle sebe mlčky kráčeli. Byli asi v půli cesty, když zaslechli před sebou hlasy. “Pojď sem!” pravil hajný. Chopil se chlapce a zatáhl jej do hustého křoví. Tam zůstali mlčky stát a naslouchali. Snad takto přistihli lidi, kteří v nějakém zakázaném úmyslu přišli do lesa. Takových lidí se nacházelo v okolí dost.

Nestáli ještě dlouho, když zpozorovali, že se zmýlili, neboť oba, kteří přicházeli cestou, nebyl nikdo jiný než Sternau s hraběnkou Rositou z Rodrigandy. “Hrom ada,” zavrčel hajný překvapeně, “úplně jako vévoda Olsunna, jak by mu z očí vypadla!” “Cože?” tázal se Kurt tiše. “Ó nic,” šeptal tázaný, a rychle se vzpamatovával. “Kdo je tento obr?” “Strýc Sternau.” “A spanilá dáma?” “Hraběnka.” “Nechejme je přejít.” Toto předsevzetí se objevilo vzápětí jako nesplnitelné. Sternau přicházel se svou milou volným krokem. Nastala právě nyní přestávka v rozhovoru. Tu pojednou zarachotilo cosi vlevo od nich v houštinách, a ozvalo se zlostné a huhňavé “hu, hu, hu, hu.” “Copak je to?” zvolala Rosita. “Tak bručí divoká svině na útěku,” odpověděl Sternau starostlivě. Sotvaže vyřkl tato slova, vyrazilo to z okraje houštiny. Ano, byl to kanec. Zahlédl oba, chvilku na ně zuřivě hleděl svýma malýma očima, sklonil pak hlavu ozbrojenou dvěma hroznými tesáky, a vrhl se na Rositu, která svým nápadnějším oděvem jeho hněv více dráždila, nežli Sternau. “Svatá matičko Boží!” vykřikla, leknutím strnulá, a nebyla schopna učinit ani krok. “Svatý Bože!” vykřikl Sternau v hrozné úzkosti, protože neměl u sebe žádnou zbraň. Objal milenku, a právě v okamžiku, kdy se kanec napnul k ráně, strhnul ji vzhůru a skočil s ní stranou. “Hej strýčku, nemějte strach!” zavolal najednou jasný dětský hlas.

Současně zahoukla rána. Kanec, který se chystal k druhému výpadu, kterého by nyní jistě byl dosáhl, zůstal na okamžik jak ustrnulý stát, pak sebou pohodil několik kročejů stranou, potácel se jak opilý a převrátil se. “Hurá! Hotovo! Na jedinou ránu!” zajásal ten samý dětský hlas. Nyní teprve znovu nabyl Sternau své zmužilosti, kterou ze strachu o svou milenku na okamžik pozbyl, což se mu ještě nikdy předtím nepřihodilo. “Ty, Kurte?” ptal se chlapce vystupujícího právě z houštiny. “Ano, já!” smál se a držel dosud pušku v líci, aby pro případ potřeby mohl hned druhou hlaveň vypálit! “Je ten chlapík opravdu mrtvý, strýčku?” “Určitě. Ó Kurte, drahoušku, ty jsi nám zachránil život!” “Ó, ne, strýčku,” odvětil chlapec. “Ty jsi silný, byl by jsi ušlapal tohoto sekáče. Proto jsem rád, že jsem tě předešel.” “Jakpak jsi se tu octnul?” “Chtěl jsem jít do zámku. Byl jsem u Tombiho, který tam chce zanést srnce.” “Tombi? Kdo je to?” “Tady stojí!” Tu předstoupil Tombi a pravil: “Pane, jsem hajný a patřím k zámku.” Když jej Sternau spatřil, ustoupil překvapením o krok nazpět. Rositě se vedlo podobně. Udiveně zvolala, zapomínající na přítomnost: “Alfonzo! Ah ne! Ale jaká je to podoba!” “Tombi se jmenujete?” pravil Sternau, nabývající klidu. “To není německé jméno.” “Nejsem Němec, pane.” “A čím tedy?” “Gitano.”

“Ah, cikán?” “Španělský cikán?” podotkla Rosita. “Jen tito se nazývají Gitanos.” “Ano, paní,” odvětil Tombi španělsky, poněvadž Rosita v tomto jazyku promluvila. “Z kterého kraje?” “Ze žádného,” prohodil s bolestným úsměvem. “Gitano nemá domov. Táhne a vandruje a kde se zastaví a kam přijde, je cizincem a vyvržencem.” “Však to jenom u zlých lidí. Ó jak mne to těší, že slyším řeč mého domova. Jakpak jste se ale dostal sem do této služby?” “Častěji jsem prošel Španělsko a Francii, pak také Německo. Když jsem přišel sem, odbývala se právě velká honba. Bylo zapotřebí lidí, a potřebovali mne s sebou za honce. Tu zpozoroval pan setník, že umím střílet a svěřil mně ručnici. Byl se mnou spokojen a tázal se mne, zdali bych tu chtěl zůstat. Zůstal jsem.” “A jak je to dlouho?” tázal se Sternau. “Tři roky.” “Zrovna tak dlouho, jak má matka se zde nachází. Mám rád cikány. Byli ke mně vždy přívětiví a poctiví.” Neměl tušení o tom, že to nebyla náhoda, nýbrž, že se nalezl pod ochranou královny rozvětvené cikánské společnosti. “Gitano je přítelem svých přátel a nepřítelem svých nepřátel,” pravil hajný. “Máte nějaké příbuzné?” tázal se Sternau. “Mám mnoho příbuzných, všichni Gitanos jsou mými bratry a sestrami. Otce nemám, ale má matka žije, její jméno je Zarba.” “Zarba?” tázala se Rosita rychle. “Ano, Zarba,” odvětil jednoduše.

“Ó, ta bývala často u nás na Rodrigandě. Často mně prorokovala - když jsem ještě byla malým děvčátkem,” připojila. “Později už ne?” tázal se Sternau usmívavě. Rosita se zarděla rozpaky, byla ale přece upřímná a přiznala se: “Později také jednou. Tu mně radila - ó, na to jsem ani více nemyslela. Ale je to náramně podivné!” “Copak?” “Ona tě znala!” “Mně?” tázal se Sternau udiveně. “Ano, tebe!” “To by bylo ovšem podivné. Co říkala?” “Byla na zámku, když otec dal zavolat tři lékaře, aby jej operovali. Požádala mne, aby mně směla prorokovat, a já jí podala ruku. .Tu pravila, že otci dovede pomoci jen jeden lékař, který žije v Paříži. Pak jsem pomyslela na tebe a vyřkla tvé jméno. Ona přikývla a řekla, abych tě dala zavolat, že prý jsi u profesora Letourbiera.” “To je úžasné!” pravil Sternau. “Matka Zarba ví všechno a zná všechno,” pravil hajný hrdé. “Ona je královnou plemena Brinjarů a Lambadarů; ona je mocnější než mnohý kníže na zemi.” “A přesto zůstáváte zde?” pravil Sternau. “Zarba mne povolá, až mne bude potřebovat.” “Přeji jí všechno dobré. Bude mne to srdečně těšit, poskyt ne li mně někdy příležitost, být vám vděčným. Nezapomeňte na to!” Vzal Rositu za rámě a vrátil se s ní k zámku. Nemohl pokračovat v procházce, obávaje se, že leknutí milenku příliš dojalo. Hajný ale zůstal s Kurtem ještě chvíli na místě, aby kance přikryl chvojím.

“Co jste vy Němci za lidi!” pravila Rosita. “Toto dítě je již dokonalým hrdinou.” Když došli k domu, zastihli myslivce na dvoře. “Ludwigu,” pravil Sternau, “zapřáhni. Venku u cesty k doubravě leží kanec.” “Je mrtvý?” “Ano. Myslíš snad, že se tam položil živý?” usmál se Sternau.. “Ne, o já hlupák tutohle! Kdopak jej zastřelil?” “Kurt.” “Kýho ďasa! Kdy?” “Před chvílí. Byli jsme napadeni od tohoto zvířete, a bylo by se nám zle vedlo, kdyby nebyl býval náhodou Kurt nablízku. Já byl beze zbraně.” “Tak tedy život zachráněn, tutohle! Skvostný to chlapík, pane doktore.” “Přesně tak; já mu to nikdy nezapomenu.” “Já jej vychoval,” podotkl Ludwig hrdé. “Ostatně se po vás ptali. Přijel sem jakýsi pán.” “Kdo to je?” “Bude to tuším státní návladní, tutohle.” “Děkuji.” Vešel s Rositou do dveří, Ludwig hleděl za nimi a zavrčel: “Jaký je to pár! Takový jiný neznám! On jako dub, pevný a hrdý, a ona jako lípa, jemná a krásná. Kdyby takto našinec mohl dostat takovou paní! Ale o to je již postaráno, aby našinci neskočila nějaká hraběnka na záda, tutohle!” Sternau zavedl Rositu do komnaty a odebral se pak do společenského salonu, kde nalezl státního návladního s nad lesním. Oba jej co nejsrdečněji pozdravili. Nadlesní se ho otázal svým dobromyslným způsobem: “Kudypak se již tak časně zrána touláte, synovce? A nemocnou také vlečete s sebou. Nachází li se již tak dalece

mimo nebezpečí, to jste přísahám Bohu vykonal mistrovské dílo!” “Již okřála,” pravil Sternau jednoduše. “Úplně?” tázal se nadlesní. “Úplně. Kdybych snad ještě byl pochyboval, tak by nyní každá pochybnost byla odstraněna. Vydržela beze všech zlých následků leknutí, které by se sto jiným paním bylo stalo osudným.” “Leknutí? Hrome, nechci se domnívat, že snad některý z mých mládenců spáchal nějakou hloupost.” “Ne. Byli jsme napadeni od divokého kance.” “Kýho ďábla!” vzkřiknul nadlesní, a vyskočil. “Byl jste beze zbraně?” “Neměl jsem ani hůl.” “A dáma s sebou?” “Ano.” “A zde stojíte zdravý a neporušený? Čert mne vem, jestli to chápu!” “To se dá lehce vysvětlit. Kanec byl v tom okamžiku zastřelen, když se řítil na hraběnku.” “Kým?” “Kurtem.” Nadlesní tu stál s otevřenými ústy; pak pravil: “Tím chlapcem? Cožpak se ten pětiletý kluk zbláznil, že se opovážil na kance?” “On nám zachránil život!” “Tentýž chlapec, který mne chtěl zastřelit?” ptal se nyní státní návladní. “Tentýž.” “To není téměř pravděpodobné! Kdo to sám neviděl a neslyšel, neměl by to ani za možné.” “Ano,” pravil nadlesní. “Toto dítě má devětadevadesát tisíc ďáblů v těle. On je již od přírody zcela neobyčejně nada

ný holomek; nyní ještě jeho matka na něm mistruje, a hajný Tombi tam venku v lese doplňuje. Kluk jezdí a střílí, již čte a píše; zná francouzsky a anglicky, a tenhle Tombi s ním mluví takovou cizí řečí, že soudím, jakoby byla spadla z nebe.” “On byl s ním,” prohodil Sternau. “To věřím, každé jitro breptají svou řeč a střílí k tomu. No, hoch dostane něco pro radost, jak se sluší a patří. A hraběnce to leknutí neuškodilo?” “Ani v nejmenším.” “To tedy je chválabohu dokonale vyléčena. Smíme ji vidět?” “Prosím o dovolení, abych ji směl pánům představit, musím se však dříve ještě o něčem zmínit.” “Aha, co jste se včera dozvěděl od kormidelníka?” “Ano. Rád bych to pověděl panu návladnímu a poprosil jej o jeho mínění.” “Jsem zvědavý. Prosím, mluvte!” pravil státní úředník. Sternau podal krátkou zprávu o tom, co mu Helmers sdělil, a připojil k tomu své poznámky. “To je ovšem zvláštní a šťastná náhoda,” podotkl státní návladní. “Nechtěl byste svěřit provedení této záležitosti mé ruce, pane doktore?” “Milerád, neleží li mimo vaši úřední moc. Já jako nepráv ník tomu nerozumím.” “Buďte bez starosti! Mně jsou mnohé prostředky k ruce, jaké by jste vy postrádal. Učiním rychle potřebné kroky, abych se dozvěděl, kdy a kde ona ,Pendola’ se naposledy objevila. Také o jiných otázkách jsem se již informoval.” “Smím se dozvědět -?” “Zajisté! Hraběnka je úplně legitimní. Obdržíme úmrtní list jejího otce a obrátíme se na španělského velvyslance. Ani

jediný troník jejího dědictví se jí nemůže zadržet. A ještě na jinou okolnost jsem myslel -” Přitom se odmlčel a pohlédl tázavě na Sternaua. “Prosím, mluvte dál!” “Neměl jsem k tomu sice žádné dovolení, ale objasnění této okolnosti se rozumělo tak samosebou, že se osměluji se o tom zmínit. Míním totiž vaše spojení s hraběnkou Rositou de Rodriganda.” Sternau se poněkud zapýřil a pravil: “Já jsem sice o čistě věcné a úřední stránce této záležitosti s hraběnkou ovšem ještě ani slovo nepromluvil, jsem ale přesvědčen, že mně nebude stavět ani nejmenší překážky, nýbrž spíše všechno schválí, co já v té záležitosti učiním a nařídím.” “To jsem očekával,” pravil státní návladní. “Hromy a blesky! Viktoria!” zvolal setník. “Napřed zasnoubení a pak svatba! A oboje se budou slavit zde na Rheinswaldenu. To sobě chci vyprosit, synovce! Rozumíš?” “Ó, to může ještě dlouho trvat!” mínil Sternau, blaženě se usmívající. “Dlouho trvat? Co to plácáte za nesmysl! Vy jste ji sebral těm španělským lotrům. Vy jste ji vyrval smrti a pomatenosti, co dalšího potřeba? Ona je vaše, vám patří tělem i duší. Toho bych rád viděl, kdo by to nechápal.” “Úřady budou chtít také do toho promluvit slovíčko, můj milý pane setníku!” “Úřady ponechte mně na starost, pane doktore,” vložil se do řeči návladní. “Prozatím však vás žádám, abyste mne představil hraběnce. Viděl jsem ji pomatenou, a jsem zrovna nanejvýš zvědavý, abych mohl doplnit své písemné dobro zdání.” “Já ji sem dovedu,” odvětil Sternau a odešel.

Když pak po malé chvilce se vrátil s Rositou, byli oba muži přímo oslněni nevyrovnatelnou krásou jejího čarovného zjevu. Oba stáli před nijako ponížení poddaní před svou panovnicí, a tento pocit je dříve neopustil, pokud se neodporučila a nenavrátila do své komnaty. “Hrom a peklo!” zvolal nyní nadlesní. “Sternaue, doktore, synovce, jestli se s ní během nejbližších čtrnácti dní neza snoubíte, tak vám ji seberu před nosem, tak jistě, jako že se jmenuji Rodenstein. Spolehněte se na to, dodržím slovo!” Následuje román “ČERNÝ OHEŇ CORTEJŮ”