KAREL MAY

Tajemství starého rodu 4.

Klikaté stezky vášní

KAPITOLA PRVNÍ

Shledání

Po srážce s loupežnou lodí plula loď „Rosita“ nazpět do řeky. Noc byla sice temná a plavba po řece se následkem toho stala nebezpečná, ale zkušený kapitán Helmers se za dne seznámil s každou zatáčkou řeky, a troufal si dosáhnout šťastně svého cíle.

Po jeho boku stál Sternau v neobyčejném rozčílení. Byl příliš málo námořníkem, aby porozuměl kapitánově opatrnosti. Ten tušil takovou náladu, a pokusil se o vysvětlení. To se mu podařilo teprve tehdy, až dokázal, že „Pendola“ na každý případ popluje k mysu. Malá jachta coby parník byla mnohem rychlejší a musela tam dospět dříve, mohla tam na něj počkat a chytit jej.

„Po našem přistání půjdeme ihned ke guvernérovi,“ pravil Helmers, „a udáme mu, že ‚Pendola‘ není nic jiného, nežli proslulá pirátská loď ‚Lion‘. Pak guvernér nebude otálet ani okamžik, aby se chopil všech prostředků k zadržení tohoto kapitána Sancheze Landoly.“

„Ale bude-li Landola chytřejší, než aby šel na mys?“

„Tak popluje aspoň kolem něho, neboť černoch vám přece pověděl, že zajatý poručík od husarů má být dopraven na ostrov Borneo. Budeme křižovat v Mozambickém průlivu a chytíme ho tam.“

„Mohl by se ale také vydat po východním břehu Madagaskaru, a projít mezi tímto ostrovem a Bourbonem.“

„Budeme tedy křižovat od zátoky Delagoa až k předhoří Sv. Marie, které každým pádem musí obeplout. Setkáme se s ním, ať si přistane v Kapském Městě anebo je pouze obepluje.“

To bylo zcela moudře myšleno a řečeno, ale dobrý Helmers nepojal do svého rozpočtu Landolovu zchytralost. Pirát nesmí být pouze dobrým námořníkem, on ještě k tomu musí být takřka stratégem, hráčem, jenž uhodne plány svého protivníka a podle toho se zachová. A tím byl Landola ve veliké míře.

Ten zvečera vyslal svoje lidi na břeh, a zavedl k osadě, nalezl ji ale zcela opuštěnou; jeho plán se nezdařil. V první zlosti chtěl stavení zapálit, ale jeho chytrost mu pravila, že by to nebylo pouze bezúčelné, nýbrž i nebezpečné. Domy, mimo misionářské budovy, pouhé chaty, neobsahovaly nic cenného, protože obyvatelé sebou všechno odnesli; kdyby se i spálily, byly lehce znova postaveny. A pak by požár osvětlil celou krajinu, a zpáteční pochod pirátů by se stal nebezpečným. Nevědělo se, kde by mohli být skryti obránci, a mohlo se lehce podlehnout jejich zbraním.

Z těchto důvodů táhl Landola nazpět, aniž by se pomstil. Na břehu rozdělil, jak bylo umluveno, svoje lidi. S jednou polovicí se vrátil k „Pendole“ a druhá polovice měla vyhledat norskou bárku.

Právě když došel na svou loď, útočila na něho parní jachta. Slyšel sice rány, jimž podlehla bárka, a nemohl pochopit tuto střelbu; nyní ale, když zaslechl „pozdrav z Rodrigandy“, rozbřesklo se mu. Dal vystřelit na odvážnou jachtu boční řadu a pak poručil, aby se odplulo. Kormidelníkovi to bylo nepochopitelné.

„Musíme přece tuto skořápku nejdříve potopit!“ pravil.

„Nikoliv. Nedostaneme ji; neboť je rychlejší, nežli my, a řeka je pro nás nebezpečná. Máme teď odliv a nemůžeme vzhůru, a kdybychom i mohli, byli bychom ztracení. Tato malá jachta je na řece povážlivý protivník.“

On sám musel vlastně ještě jednou do Kapského Města, aby tam vyzvednul zprávy, které tam ještě před několika dny nedošly, přece se ale nesměl nechat vidět, protože jachta tam zajisté před ním dorazila a ihned všechno udala. Proto se ze začátku držel hodně daleko k západu, obrátil pak k jihu a na výši mysu zatočil zrovna k východu. Když doplul k pevnině, byla noc; mohl se tedy nepozorovaně přiblížit k břehu a vyhledat k ránu osamělou zátoku, v níž zakotvil, aniž by ho byl kdo pozoroval. Potom napsal list svému jednateli v Kapském Městě, jemuž mohl úplně důvěřovat, a jehož úlohou bylo veškeré pro něho došlé dopisy a depeše přijímat a uschovávat. S tímto listem poslal dva ze svých lidí v lodi opatřené plachtou. Ti se dostali bez překážky do města, a zatímco jeden z nich zůstal v lodici na hlídce, odešel druhý s listem k jednateli.

„Máte štěstí, že jste se ukryli,“ pravil jednatel, když list přečetl. „Jistý Němec, který sem včera připlul, zde udal, že kapitán Landola je totožný s pirátem Grandepricem.“

„Nachází se ještě zde?“ tázal se námořník.

„Ano, doplňuje uhlí, jehož zásoba mu docházela.“

„Jak se jmenuje?“

„Sternau. A kapitán jachty se nazývá Helmers. Vladař nechal předvolat všechny jednatele, aby jim dal výstrahu, že nesmí s Landolou vejít ani do písemného styku, a že musí předložit úřadu veškerou korespondenci, vztahující se k němu. I já musím být opatrný. Vydám vám sice ještě včera došlou depeši, ale nadále se nesmím odvážit už ničeho podobného.“

Odevzdal námořníkovi šifrovanou depeši a ten odešel. Obdržel od Landoly nařízení, aby se vyptával co nejvíce po jachtě, a šel proto k oné části přístavu, kde byla zakotvena.

Ještě tam nedošel, když ho potkal muž, který si ho pozorně prohlížel, a pak se zastavil. Byl v oděvu vyšší třídy námořníků.

„Ahoj, kamaráde,“ pravil, „ke které lodi náležíš?“

„Tam k tomu Amerikánovi venku,“ odvětil rychle odhodlaně pirát. Ukazoval na americkou briggu, vedle níž připlul do přístavu.

„Tak, tak,“ pochyboval druhý. „Zdá se mně, že jsem tě viděl na jiné lodi. Znáš Funchal, chlapíku?“

„Ano.“

„Kdy jsi tam byl?“

„Před mnoha lety; sloužil jsem tehdy na Francouzů.“

„Tak! To tedy znáš dlouhou hubenou matku Dry?“

„Nemohu si vzpomenout. Je tomu již příliš dávno.“

„Hm, mně se zdálo, že jsem tě tam viděl před nedávnou dobou. Slyšel jsi někdy něco o Jeffrouw Mietjeové?“

„Nikdy.“

„Pak se velice mýlím. Opravdu jsem myslel, že jsi patřil ještě před nedávnem k lodi ‚Pendola‘ kapitána Landoly.“

„Neznám toho muže a vůbec nemám čas. Sbohem!“

Odešel, ale za nejbližším rohem se zastavil a ohlédl, jestli ho cizinec sleduje. Ihned pochopil, že by bylo nebezpečné, déle se zdržet, a proto kvapně vyhledal svou loď, na níž bez meškání opustil město.

Cizinec, jenž jej oslovil, nebyl nikdo jiný než Helmers, který se ubíral k veliteli přístavu, aby dal podepsat své průkazy, neboť „Rosita“ byla hotova s nakládáním uhlí, a měla zase vyplout na moře. Zapamatoval si dobře tvář toho plavčíka a vzbudilo se v něm podezření. Proto jej z dáli sledoval, vrátil se však, když viděl, že odrazil od břehu, rychle na jachtu, na níž byl Sternau.

„Pane doktore, vidíte tam tu loď, plující z přístavu?“ tázal se ho.

„Vidím.“

„Sedí v ní dva chlapi, z nichž jeden ještě před nedávnem sloužil na ‚Pendole‘. Říkal mi, že slouží tam na tom Amerikánovi; ale nevěřím mu to, neboť loď nevypadá ani dost málo po americku. Zde snad máme stopu. Vysaďte člun, a dejte je pronásledovat dvěma muži, ale tak, aby nic nezpozorovali. Šel bych s nimi sám, ale musím na přístavní úřad.“

Sternau uposlechl rady. Brzy zpozoroval, že loď nepřistála u Amerikána, ale podél něho plula dál. Proto poslal čtyři dobré veslaře do člunu s rozkazem, aby pronásledovali cizí loďku, aniž by se jí dali vidět. Moře sice nebylo rozbouřené, přece šly ale vlny tak vysoko, že loď nemající plachty nebylo zdálky vidět, plachta cizí lodi ale svítila zdaleka. Oba piráti měli pohodlnou jízdu. Nepotřebovali veslovat a povalovali se lenivě na veslařské lavici. Vítr měli za sebou, a takto v poměrně krátké době přistáli u ‚Pendoly‘.

Kapitán přijal depeši a odebral se do kajuty, aby ji rozluštil. Zněla pak následovně: Doktor Sternau, jehož jsme dali zatknout v Barceloně, se po vás shání. On ví o všem. Cortejo.

Hrabě Alfonzo totiž po svém návratu do Rodrigandy všechno vypravoval, i to, co se dozvěděl jeho sluha Gérard v Rheinswaldenu a proto považoval Gasparino Cortejo za nutné, podat o tom kapitánovi zprávu. Zaslal tu samou depeši na rozličná místa, o nichž věděl, že tam Landola občas přichází. Šifrové písmo měli mezi sebou již dříve ujednáno.

Kapitán Landola se vrátil na palubu a vyhledal svého prvního důstojníka.

„Dejte vytáhnout kotvy!“ pravil.

„Teď?“ tázal se udiveně. „Není to nebezpečné, abychom se ukázali ve dne?“

„Ovšem, ale ještě nebezpečnější by bylo zůstat zde. Půjdeme přímo do Západní Indie.“

Důstojníkovi bylo známo, že jejich původní směr byl Východoindické moře; proto tak vyjeveně koukal, když mu Landola vysvětloval: „Máme za sebou pronásledovatele, které musíme oklamat. A mimo to se již prozradilo, že ‚Pendola‘ je ta samá loď co ‚Lion‘. Musíme tedy výstroj a plachtoví změnit a zajistit si jiné průkazy. Tedy kupředu!“

Když‚Pendola‘ opouštěla záliv, ležela Sternauova loď ani ne půl anglické míle vzdálená při samém břehu, kde ji bylo těžké rozeznat. Mužstvo hledělo za ‚Pendolou‘, pokud ji bylo vidět, a vrátilo se pak do Kapského Města, kam následkem protivného větru teprve pozdě dospělo. Loď ‚Rosita‘ na ně již čekala s vytopenými kotli. Sternau a Helmers vyslechli jejich zprávu, vyptali se přesně po pohybech ‚Pendoly‘, a pak pravil Helmers: „Vzal do zaječích, nepůjde kolem mysu.“

„Kampak jinam?“

„To je těžké uhodnout. Musíme ihned za ním. Mám nápad, možná že je mylný, ale možná také že příhodný. Landola teď ví, že je prozrazen. On, aby byl v bezpečí, musí změnit svou loď a její jméno. A podle všeho vyhledat ukryté místo, a to najde nejlépe v Západní Indii, za Antilami, na některém z menších ostrůvků, jichž je tam na stovky. Myslím, že moje předpoklady jsou to pravé.“

„Musíme tedy rychle za ním!“

„To půjde těžko. On se bude vyhýbat všem obvyklým námořním cestám, a tak se s ním můžeme lehce minout. Golfský proud ale musí vyhledat, a když mu tam nadjedeme, najisto se s ním setkáme.“

„Pak se do něho ale hned pustíme!“

„To nejde. My ho můžeme pouze poranit, on by nás ale mohl usmrtit. On má čluny, aby se zachránil, kdyby se nám poštěstilo jej potopit; zasáhne-li nás ale jen jediná koule, tak jsme ztraceni. Naše dva čluny pojmou sotva polovici našich lidí; jsou stavěny pro pobřeží, nikoliv ale pro oceán.“

Sternau musel přisvědčit rozumnému a zkušenému kapitánovi, a slíbil, že se podrobí jeho lepším postojům.

Hned na to vyplula „Rosita“ z přístavu ven na volné moře.

Bylo to o dva týdny později, kdy ležela v Mexiku roztomilá dívka ve své visuté rohožce, držící v rukou dvě psaní. Jedno již měla přečtené, a druhé, na němž nyní spočívaly její krásné oči, znělo:

Miss Amálii Lindsayové v Mexiku

Drahá slečno!

Byly to prazvláštní okolnosti, za jakých jste opustila Rodrigandu, a jelikož mohu předpokládat, že budete dychtivá, uslyšet další vývoj situace, dovoluji si podat Vám o tom zprávu.

V příloze najdete, jelikož mám teď právě kdy, obšírné vylíčení všech událostí až do dnešního dne, a poznáte ze závěru, že píšu tyto řádky zde v Greenocku na jednom z Vašich statků, a to jako host pana advokáta Millnera. Zítra odcestuji a dá-li Bůh, najdu stopu po panu z Lautreville, který se nachází jako zajatec na lodi ‚Pendola‘.

Jelikož se tímto dozvídáte nynější Rositinu adresu, smím snad očekávat, že tato od Vás obdrží přátelskou životní známku. Jakmile dosáhnu nějakého úspěchu, oznámím Vám jej.

Vám oddaný

Karel Sternau.

Toto bylo první psaní. Pak začala číst jeho mnohostránkovou vložku. Dozvěděla se z ní všechno, co se přihodilo po jejím odjezdu z Rodrigandy, i zasnoubení její přítelkyně s doktorem Sternauem, a to v ní vzbudilo trapné myšlenky o záhadném zmizení jejího vlastního milence.

Tu byla vyrušena ze svého trpkého rozjímání. Služka jí ohlásila návštěvu seňority Conchity Cortejové.

Utřela rychle zrádné slzy, a měla ještě čas, aby uschovala oba listy, když již ohlášená vstoupila.

Obě dámy se seznámily v nějaké tertullii. Pod tím se rozumí v Mexiku přátelská schůzka pánů a dam kvůli povyražení. Při takové příležitosti jí byla představena Conchita Cortejová, a nehnula se pak více od jejího boku. Tato slečna Cortejová se svýma ošklivýma, sovíma očima jí byla protivná; a ona ji proto ničím nepovzbuzovala, nemohla se ale při jiných podobných příležitostech ubránit její dotěrnosti, až včera slečna Conchita ji žádala o dovolení, aby ji směla navštívit. Amy jí nemohla odepřít tuto žádost, aby se nezdála nezdvořilou, a následkem toho byla dnešní návštěva.

Při vstoupení návštěvy povstala Amy s úsměvem sice zdvořilým, ale ne příliš přátelským. Tato Conchita byla dotěrná, ačkoliv se jí Amy ještě ani nezeptala, kdo nebo čím je její otec.

„Odpusťte, drahá slečno, že vyrušuji,“ pravila Conchita s poklonou co možná nejelegantnější, pokud tomu dovolovala její sprostá postava.

„O, prosím! Buďte vítána,“ zněla odpověď. „Račte se posadit.“

„Nebyla bych tak náhle použila včerejšího dovolení, kdyby mně návštěva mého otce k tomu nebyla poskytla vítanou příležitost. On se teď nachází u Dona Lindsaye.“

„Ach, váš otec je na návštěvě u mého?“ tázala se Amy udiveně.

„Ano. Je to obchodní záležitost, kterou můj otec s vaším, jako zástupcem Anglie, má k vyjednání. Já jsem se k němu připojila, protože se z toho tak velice těším, že jsem si udělala známost se skutečně vznešenou dámou, v tom ohledu jsme zde odkázány samy na sebe.“

„Já bych ale soudila, že je v Mexiku hojnost vznešených rodin,“ podotkla Amy.

„Hm, možná!“ pravila Conchita s protivným úšklebkem. „Bohatých snad, ale nikoliv vznešených. Já jako nevěsta nej-bohatšího statkáře v Mexiku musím být opatrná při volbě svých přítelkyň.“

„Vy jste zasnoubena?“

„Veřejně ještě ne, jsou v tom ještě některé diplomatické ohledy.“

„Aha, váš ženich je diplomatem?“

„Vlastně není,“ odvětila Conchita poněkud v rozpacích, „ale mohla jsem použít tohoto výrazu, protože mu tam ve vlasti kyne skvělá budoucnost, protože má právě nastoupit.“

„Pak vám gratuluji!“

„Děkuji, slečno Lindsayová. Slyšela jste již přece o hraběti z Rodrigandy?“

„O hraběti z Rodrigandy?“ tázala se Amy překvapeně.

„Ano. To jméno se vám zdá nápadné?“

Amy se rychle vzpamatovala a odvětila:

„Mám přítelkyni tohoto jména.“

„Španělku?“

„Ano, Rositu de Rodriganda-Sevilla. Její otec byl hrabě Emanuel de Rodriganda.“

Soví oči Conchity se stáhly jak u nějakého dravce. Tázala se:

„Kde jste se seznámila s Rositou?“

„V Madridu. Později jsem ji navštívila v Rodrigandě.“

„Kdy?“

Toto „kdy“ bylo proneseno skoro vyšetřujícím tónem. Amy se to dotklo nepříjemně, a proto bezděky neudala dobu, a pouze pravila: „Za nějaký čas po našem prvním setkání.“

„Kdy to bylo, slečno?“

Tón této otázky byl téměř přísný. Amy nebyla politikářkou, neměla ani policejní nadání; ale právě se dozvěděla od Sternaua co se přihodilo, a tak jí napadlo, aby byla prozřetelná. Proto si dovolila malou odchylku od pravdy, když odpověděla:

„Tak nějak před šesti měsíci.“

„Muselo to být později!“ pravila Conchita dotíravě.

Amy se zarděla, ale nikoliv studem, nýbrž z rozmrzelosti nad tónem, jakým si tato dívka s ní dovolila mluvit.

„Z čeho tak soudíte?“ tázala se zkrátka.

„Proto, že jste před tím povídala o Rositě, že jejím otcem byl hrabě Emanuel.“

„Před šesti měsíci jím také ještě byl. Později jsem se dozvěděla, že zemřel.“

„Kdy?“

„Dnes.“

„Dnes? Ach, slečno, od koho?“

„Od jednoho přítele.“

„A kdo je ten přítel?“

To bylo pro Amy přece již poněkud přespříliš. Povstala a pravila svým nejchladnějším tónem: „Seňorito, patří to zde v Mexiku k zdvořilosti, vyptávat se takovým policejním způsobem po soukromých záležitostech?“

Dívka se sovíma očima se tím nedala zastrašit. Odvětila: „Zde se to počítá k důkazům soucitu.“

„Přijměte to tedy také jako soucit, když se vás ptám, kdo vlastně jste?“

„Byla jsem vám představena, slečno!“

„Jednoduše jako seňorita Conchita.“

„Moje jméno je Cortejová.“

„To jsem se dozvěděla později. Ale kdo je seňor nebo Don Cortejo?“

„Býval sekretářem u hraběte Fernanda de Rodrigandy, a je tím samým dnes u hraběte Alfonza.“

„Sekretář! Tedy písař!“ zvolala Amy, a couvnula o krok zpět. „Víte snad, co znamená anglický lord?“

„Docela dobře!“

Tu se Amyniny oči zlostně zableskly, přistoupila zase o krok blíž a pravila: „A je vám povědomé, že můj otec je anglický lord?“

„Ano, miss Amy.“

„A vy, písařova dcera, jste měla tu drzost, dát se mně představit a navštívit mne! Ale, dobře; to bych dovolila nejsprostší dívce, kdybych ji mohla milovat. Ale vy se opovažujete mne vyptávat jako španělský alkade cikánky! Co vás to napadlo! Prosím, abyste ihned opustila moje obydlí!“

Conchita zbledla jako křída. Sáhla po své mantile, kterou odložila a tázala se: „Míníte to doopravdy?“

„Ano, doopravdy! Je váš otec spřízněn s Gasparinem Cortejem v Rodrigandě?“

„Ano, jsou bratři, a k tomu nejvroucnější přátelé.“

„Pak byl můj odpor proti vám přece odůvodněný. Nemohla jsem vás nikdy vidět bez odporu. Váš strýc Gasparino Cortejo je zlosyn, jemuž se překazí řemeslo. Dělá hrabata a hraběnky šílenými, nechává zmizet lidi, aby je zaslal přes moře; on – – ach, jděte. Nechci vás více vidět.“

Odvrátila se a odešla z pokoje. Conchita tu stála sama, strnulá překvapením a zuřivostí. Sevřela obě pěsti, pozvedla je hrozivě proti dveřím, za nimiž Amy zmizela a skřípala:

„Tohle mně splatíš, ty pyšný červíku! A sice brzy!“

Odešla a hned potom se vrátila Amy. Byla rozčilena tímto výstupem, zase se ale brzo upokojila. Když takto snivě ležela ve své rohožce a myslela na svou přítelkyni, Rositu, která teď byla tak šťastně provdaná, vešla služka opět do pokoje a ohlásila lorda. Lindsay i proti své dceři zachovával zdvořilost, že se dal vždy ohlásit. Ona mu šla naproti, a uvítala ho polibkem.

„Je dobře, že přicházíš!“ pravila.

„Očekávala jsi mne?“

„Ne; ale tvá přítomnost mne zase rozveselí. Rozhněvala jsem se.“

„Ty?“ tázal se s úsměvem. „Nad čím?“

„Nad tou Conchitou Cortejovou.“

„Její otec byl u mne. Povídal mně, že jeho dcera je u tebe. Je to tvoje přítelkyně?“

„Není! Chtěla by jí být, je mně odporná, tato dcera – – písaře!“

On učinil posměšný posunek podivení a tázal se: „Copak to má být, že se pojednou moje Amy stala tak hrdou?“

„Hrdou? Hrdá nejsem; ale nemohu ji vystát. Pořád se ke mně tlačí, nedá se odkázat, dnes mne i navštívila a při tom se opovážila vyptávat se mne po soukromých věcech jako nějaký učitel.“

„A co jsi učinila?“

„Ukázala jsem jí dveře.“

„Právě tak, jako jsem já to učinil jejímu otci,“ pravil lord.

„Ty jsi ho vyhnal?“

„Ano.“

„Proč?“

„Chtěl mně ošálit. Zaslechl, že mám v úmyslu usadit se v Mexiku; a tak mně nabízel velký statek na severu, jakousi haciendu del Erina, na níž prý je jistý Arbellez správcem. Dnes se dostavil, aby vyslechl mé rozhodnutí.“

„A to jsi ho vyhnal?“

„Ano, neboť jsem se mezi tím dozvěděl, že hacienda patří tomu Arbellezovi. Cortejo nemá ani právo, prodávat ji z nařízení hraběte Rodrigandy.“

„Bývala majetkem hraběte Rodrigandy?“

„Ano a hrabě Fernando mu ji daroval. Ale, proč k tobě přicházím: cestuješ ráda?“

„To je ti přece známo,“ odvětila ona.

„Vykonala jsi již velice daleké cesty sama, vím, že o tebe nemusím mít žádné starosti; tentokrát se ale přece nemohu tak lehce odhodlat.“

„Máš pro mne nějakou cestu, papá?“

„Ano. Mám k odevzdání guvernéru na Jamajce velmi důležité depeše, jež mají takovou cenu, že je nemohu svěřit ani do cizích rukou. V přístavu Veracruz kotví válečná loď, nemohu ale jejímu veliteli dát depeši do rukou, neboť on není diplomat. Neznám jiný prostředek, než abych poslal tebe. Dámy sice nemívají přístup na válečné lodě, zde se ale musí stát výjimka, když si to přeji.“

Tu poskočila Amy: „Otče, já odcestuji! Svěř mně bez starosti tuto zásilku!“

„Dobře, důvěřuji ti, obával jsem se jenom, že bych tě obtěžoval. Ale vidím, že jsi pravá Angličanka, která se nestrachuje takového výletu. Ale tato záležitost je naléhavá. Kdy si troufáš být přichystána?“

„Již zítra ráno.“

„Připrav se tedy. Já tě doprovodím do Veracruzu a dovedu tě na loď. Guvernér na Jamajce je mým přítelem, pro něhož ti dám sebou soukromé psaní. Budeš mu srdečně vítána, na to se můžeš spolehnout.“

Druhého rána vyrazila tlupa dvaceti jezdců, kteří doprovázeli kočár, v němž Lindsay odvážel svou dceru do Veracruzu. Byli přijati od velitele válečné lodě s vyznamenáním. On přidělil Amy svou vlastní kajutu, a když se otec s dcerou rozloučili, vyplula loď z přístavu. Počasí bylo příznivé, a plavba proto byla příjemná a rychlá. Ve dne seděla Amy pod plachtovou střechou, která mírnila sluneční vedro, a za večera se kochala v zázračné jasnosti Západoindického moře, proslulého jak svou nebezpečností, tak svou krásou. Tak probíhala plavba Campcheským zálivem a Yukatanským průlivem do Karibského moře. Zátoka Honduras zůstala vpravo, ostrov Kuba vlevo. Pluli podél Velko a Malokaymanských ostrovů a pak se přiblížili k Jamajce. Aby se dostali k hlavnímu městu Kingstonu, museli minout Petrovu mělčinu, která se svými korálovými skalisky stala stovkám lodí osudná.

Bylo to před polednem. Slunce ještě nestálo vysoko, a mořská hladina se leskla, až při delším pohlížení na ni bolely oči. Tu hlásil muž na stěžni loď na obzoru. Když se tato přiblížila, poznali ji jako malou parní jachtu, používající mimo páru k plavbě také dvou ráhnových plachet.

Amy seděla pod plachtovým stanem a kapitán stál u ní.

„Malinká čertovská loďka,“ pravil. „Přichází s takovou rychlostí, jaké bych se ani nebyl nadál. Jen se podívejte, miss Lindsayová!“

Přistoupila s ním k okraji lodě, aby jachtu lépe viděla. Teď vystřelil válečný parník z děla, a vyzval tím jachtu k zastavení.

„Jaká je to loď?“ zavolal důstojník hlásnou trubkou.

„Soukromá jachta ‚Rosita‘!“ zněla odpověď.

„Majitel?“

„Karel Sternau z Německa.“

Při zaslechnutí tohoto jména Amy překvapeně vykřikla. Napínala oči a viděla pak stát vysokou Sternauovu postavu u kormidla.

„Znáte toho muže, slečno?“ tázal se kapitán, když zaslechl její výkřik.

„Ano, pane; je to jeden z mých nejlepších přátel. Prosím, mohl by přijít k nám na palubu?“

„Zajisté, přejete-li si to.“

Položil ruce k ústům a zavolal na jachtu:

„Je pan Sternau sám na lodi?“

„Ano,“ volalo se nazpět.

„Ať přijde sem na palubu fregaty!“

„Nemám čas,“ odvětil vyzvaný; ačkoliv dobře věděl, že byl nucen poslechnout, protože k tomu byl vyzván vojenskou lodí.

„Miss Amy Lindsayová je zde!“ volal opět kapitán.

„Ó, to již jdu!“

Hned na to odrazil člun od jachty, a čím více se blížil k fregatě, tím lépe se oba poznávali. Ona kývala svým šátkem a on kloboukem. Konečně stál na palubě. Jeho první pozdrav ovšem platil kapitánovi, pak se ale obrátil k Amy, která jej vítala s velkou radostí.

„Měla jsem za to, že jste v Africe,“ pravila, podávajíc mu obě ruce.

„Jen krátce…“

„Našel jste tu pirátskou loď?“

„Zahnal jsem ‚Liona‘ až sem,“ odvětil.

„‚Liona?‘ Jakého ‚Liona‘? Snad ne toho piráta?“ tázal se kapitán.

„Ovšem, pane. Nemám času nazbyt, nesmím jej pustit z očí. Ó, pane, kdybyste mně tak chtěl pomoci, chytit toho kapitána Grandepriceho!“

„Ihned, pane, ihned!“ zvolal Angličan celý rozčilený. „Vždyť je to šťastná náhoda, kterou musím pevně uchopit. Kde se nalézá?“

„Za Petrovou mělčinou. Obeplujeme-li ji, vy proti větru a já po větru, dostaneme jej mezi sebe.“

„Jak jste se ale odvážil pronásledovat tohoto Grandepriceho na takové skořápce?“

„Nemám teď čas vám to vysvětlit. Tady, miss Amy, vám to všechno poví. Musíme si pospíšit, abychom jej zastihli za Petrovou mělčinou.“

Sternau se vrátil na jachtu a plul plnou parou kolem Petrovy mělčiny. Za půl hodiny před sebou viděl „Pendolu“. Kapitán se usmál a pravil k Sternauovi: „Za deset minut obepluje mělčinu. Nepozná nás, a nechá nás přiblížit. Ustřelíme-li mu kormidlo, pak zůstane neovladatelný.“

„Dobrá! Ale nestřílejte pod vodní čáru; neboť tam zajisté vězí zajatec. Loď se nesmí potopit za žádnou cenu.“

„To musíme říct i fregatě.“

Jachta se stavěla, jako by se o piráta vůbec nestarala. Průliv byl velice úzký, a proto to nebylo nápadné, že se držela tak blízko něho. Když se dostali na širší moře, obrátila jachta náhle k němu, jela těsně vedle jeho zádi, a vypálila na něho všechna děla s takovou dovedností, že kormidlo bylo úplně poroucháno.

Tento jak smělý tak neočekávaný obrat přirozeně vzbudil na ‚Pendole‘ největší obavy. Všechno se hrnulo na palubu. Landola také.

„To je ten zatracený ničema!“ zvolal. „Jen na něj!“

Ale ‚Pendola‘ nebyla přichystána k bitvě. Zde, poblíž tolika přístavů se uzavřely střílny a děla se uschovala. Těch několik ručnic, které měli po ruce, nedonášelo až k jachtě. Tam stál Sternau na palubě.

„Pozdrav z Rodrigandy!“ volal.

Mžikem pozvednul svou ručnici a namířil. Dalekonosná zbraň zahřměla a Landola se ihned skácel.

„Nezabil jsem ho, jenom jsem ho poranil. Rána prošla ramenem a roztříštila mu kost. Ten chlap ještě musí mluvit.“

Tato slova Sternau pronesl, a již bouchla druhá jeho rána. První důstojník, rozpoznatelný podle čepice, klesl mrtev. Sternau velel zastavit stroj, a nabil opět obě hlavně. Nejbližší výstřel zasáhl kormidelníka a čtvrtý usmrtil druhého důstojníka.

„Tak je to dobře, teď jsou bez důstojníků!“ zvolal Helmers. „A hleďte, tady již přichází i Angličan.“

Fregata nyní právě obeplula skaliska a položila se před piráta.

„Hoj!“ volal její kapitán na Sternaua. „Ochromil jste ho? Výborně!“

„A zabil jsem mu čtyři důstojníky,“ odvětil Sternau. „Šetřete zajatce, který se nalézá v dolní prostoře!“

„Má se stát!“

Angličan vystřelil z děla, jehož koule letěla přes palubu na znamení, aby pirát ukázal prapor. Vytáhl španělský.

„Co je to za loď?“ tázal se Angličan.

„,La Pendola‘, kapitán Landola.“

„Kolik mužů máte na palubě?“

„Čtyřiadvacet!“

„Proklatý lháři! Sem na fregatu všichni!“

‚Pendola‘ byla ztracena; nemohla být více řízena. Pro její mužstvo nezbývalo nic jiného než útěk. Dělali, jako by chtěli uposlechnout Angličanova rozkazu a spustili čluny na vodu, ale místo, aby pluli k fregatě, veslovali vší silou ke břehu Jamajky. Mužstvo nemělo čas, aby vzalo něco sebou, nezachovali nic kromě holého života. Ale ani ten jim neměl být dopřán. Sternau byl se svou jak vítr rychlou jachtou v patách za nimi. Viděl, že u sebe nemají žádné zajatce, a ponořil jednoduše dva čluny na mořské dno, zatímco třetí a čtvrtou rozstřílel. Pak se vrátil k ‚Pendole‘. I Angličan spustil svoje čluny a připlul k pirátovi. Na jeho palubě se našly tři mrtvoly; byl to kormidelník s dvěma důstojníky. Raněný kapitán scházel. Vzali jej do jednoho z člunů, které Sternau rozstřílel. Nyní ovšem nebylo více možné dostat od něho informace. Teď se začalo s důkladným prohledáváním lodě. Našly se nejzřejmější důkazy, že to byla lupičská loď. O tyto věci se ale Sternau nestaral. Rozžehl jednu z nalezených luceren a sestoupil do dolní prostory. Quimbo šel s ním, aby jej vedl. Aby loď měla hlubší ponor, a tlakem plachet na vysokých stožárech nemohla být převrácena, bývá každá loď ve své spodní části zatížena, obyčejně štěrkem a pískem. Říká se tomu „přítěž“. Zde na ‚Pendole‘ se skládala přítěž ze samého písku. A poněvadž každá loď víceméně vodu propouští, byl tento písek skrznaskrz prosáklý vodou. Do tohoto mokrého písku byla vyhloubena díra a vyložena silnými prkny. Podobala se nízkému prasečímu chlívku, a v tomto kumbálku s otráveným vzduchem vězela, řetězy dobře připevněna, živá kostra člověka, podobající se navlas známým vyobrazením smrti. Když vězeň zaslechl oba přicházet, zařinčel řetězy.

„Kdo je to?“ tázal se hrobovým hlasem.

Sternau přistoupil blíž a pravil: „Pane poručíku, přicházejí přátelé.“

„Co je to za hlas! Je to možné, nebo se mýlím?“

Pozvedl se pracně z písku a zíral upřeně na oba muže.

„Quimbo!“ pravil, „to jsi ty! A kdo je ten druhý pán?“

Sternau pozvedl lucernu tak, že mu osvítila tvář.

„Ó, můj Bože!“ zvolal zajatec. „Seňor Sternau!“

Nemohl mluvit dál, a samou radostí spadl v mdlobách nazpět do svého brlohu.

Sternau ohledal jeho pouta a zjistil, že se dala otevřít kleštěmi. Quimbo již ale pospíšil nahoru, a vrátil se s klíčem. Věděl, že visel v kapitánově kajutě. Teď odepnuli poručíka a vynesli jej v bezvědomí nahoru. Poněvadž jeho oči byly odvyklé světlu, nedopravili jej na palubu, nýbrž do kajuty; načež Sternau ihned vypravil člun k fregatě pro Amy.

Zatím přišel poručík, nebo Mariano, jak jej nazývali horští loupežníci, zase k sobě.

„Seňor Sternau, anděl nebes, je to pravda, není to žádný sen?“ tázal se.

„Je to skutečnost,“ odvětil Sternau. „Nevyptávejte se dál. Dozvíte se všechno.“

„Jak se to ale přihodilo? Slyšel jsem střílet!“

„To vše se dozvíte později. Sledoval jsem vaši dráhu z Evropy do Afriky a odsud až sem. Nalézáme se u Jamajky. Ale o tom později. Tento kapitán Landola snad bude mít ve svých skříních nějaký oblek. Hledejme, neboť za malou chvilku budete mít návštěvu. Aha, zde je všechno, co potřebujete. Zde je také voda k umytí, pospěšte si!“

„Co je to za návštěvu, kterou očekáváte?“

„Dáma. Více vám nepovím. Zaklepejte, když budete hotov!“

Sternau opustil kajutu a Mariano se začal převlékat. Co byl takto zaměstnán, slyšel zvenčí tichý šepot. Byl sice velmi zesláblý, přece se mu ale podařilo obléci jiný oděv, a když se pak prohlédl v zrcadle, zjistil, že vyhlíží aspoň čistotně, a zaklepal.

„Jenom vejděte, slečno. On radostí nezemře.“

Takto zaslechl mluvit Sternaua venku. Pohlédl a – viděl před sebou milenku, jenž byla jeho jedinou myšlenkou po celou dobu jeho trpkého zajetí. Její obličej mu zářil vstříc jako slunce, jehož pohled tak dlouho postrádal. Zavrávoral, ale opět se sebral. S rozevřeným náručím přistoupil v neskonalé blaženosti k dívce, nyní radostí dvojnásobně spanilé a zajásal: „Amy, miss Amy, jaká je to blaženost!“

Nevšimla si jeho hubené postavy, jeho bledých vpadlých tváří; viděla pouze svit jeho očí a podala mu obě ruce.

„Alfrede,“ odvětila, „konečně jsi zase osvobozen.“

Padli si na srdce a drželi se dlouho v pevném objetí. Ani slova nepronesli, ale jejich rty se shledaly opět a opět; jejich srdce tloukla oproti sobě, a blaženost shledání je nechala zapomenout na ten okamžik a všechno, co se přihodilo od jejich odloučení v Rodrigandě, až do této chvíle. Pojednou mu sklesly ruce, smrtelná bledost se rozestřela po jeho tváři, jeho oči se zavřely a jeho tělo se potácelo.

„Alfrede!“ zvolala ona, zadržujíc jej plna úzkosti; „copak je ti?“

„Blaženost – – je příliš mocná – – pro mne!“ vzdychl slabým hlasem.

Hmatal kolem sebe rukama, jako by se chtěl něčeho zadržet. Stával se pro ni těžký a nechala jej proto sklouznout na sedátko.

„Sedni a odpočiň si,“ prosila. „Přetrpěl jsi mnoho; jsi příliš slabý.“

Poklekla před ním, ovinula svá ramena kolem jeho krku a něžně a úzkostlivě vzhlédla k němu. Nyní teprve zpozorovala spoušť, kterou zajetí, hlad, žízeň a duševní útrapy způsobily na jeho tváři a na celém těle. Její srdce se křečovitě sevřelo; byla by vykřikla soustrastí a bolestí, ale přemohla se a tázala se třesoucím se hlasem:

„Trpíš, můj miláčku, jsi nemocný?“

Trvalo to nějakou dobu, nežli přemohl svou mdlobu; pak se jeho oči otevřely, jeho pohled se vnořil s výrazem blaženosti do jejích očí; vrátila se slabá červeň na jeho tváře a on odvětil:

„Mnoho jsem přetrpěl; byl bych zakrátko podlehl svým útrapám, ale teď je všechno, všechno zase v pořádku!“

Ona mu něžně pohladila jeho hubené líce a pravila: „Ano, můj Alfrede, staneš se zase silným, jaký jsi byl, když jsi byl ve Španělsku naším ochráncem a osvoboditelem. Nepustím tě více od sebe; budu tě ošetřovat, až zmizí každá stopa tvých útrap! A pak – –“

Zarazila se se zarděním, a nedořekla započatou větu.

„A pak – –?“ tázal se on, něžně se k ní skláněje.

„A pak – –“ pokračovala tiše, „pak zůstaneme spojení po celý další život.“

Přitulila svou spanilou hlavu něžně k němu, on ale potřásal pomalu hlavou a pravil:

„To, tuším, nebude ani možné!“

„Proč ne?“ tázala se ona.

„Ty mně ani neznáš. Víš toho o mně jen málo, a to, co víš, to – – to je holá nepravda.“

Bylo na něm znát, jak mu bylo zatěžko vyslovit tato poslední slova. Přes její tvář přelétlo něco jako leknutí. Zahleděla se mu zkoumavě do očí; uviděla v nich pouze lásku a zármutek; proto stiskla jeho ruce a pravila:

„Copak tě tvoje útrapy tak změnily! Tvá srdnatost se vrátí, můj milý. Ano, vím toho o tobě jen málo, ale vím, že mě miluješ, a to mi stačí. Všechno ostatní mi bude lhostejné.“

„Přece se to ale musíš dozvědět. Poslouchej mne! Nejsem ten, za koho mne považuješ – –“

Zakryla mu ústa rukou, a kvapně ho přerušila: „Teď ne, Alfrede! Vím, že jsi čistý a šlechetný a prozatím nechci víc vědět. Až se uzdravíš, pak mi můžeš povědět, co ti leží na srdci. Ale teď pomýšlejme jen na to, jak bychom poděkovali bohu, že tě vysvobodil z takového neštěstí a navrátil mi tě.“

Konečně se ozvalo zaklepání na dveře a na zavolání do kajuty vešel Sternau.

„Račte prominout,“ omlouval se. „Starost o přítele mne donutila, abych vás vyrušil. Přicházím jako lékař, a prosil bych pana poručíka, aby se se mnou odebral na palubu. Člověk, který byl uvězněn celé měsíce v dolní části lodi, se nesmí vyhýbat starosti o své zdraví déle, nežli je nevyhnutelně zapotřebí.“

Oba s ním odešli nahoru. Tam bylo plno zmatku a nepořádku. Ležely tu bedny, pytle, balíky, zbraně, střelivo, potravinové zásoby jedno přes druhé a množství rukou bylo zaměstnáno jejich přenášením na fregatu, která se položila po boku pirátské lodi. Z jeho druhé strany ležela jachta, jejíž mužstvo Angličanům pomáhalo při práci.

Teprve teď v plném slunečním světle bylo zřejmé, jaký účinek mělo na Španěla dlouhé zajetí. Vypadal jako obraz smrti. Jeho barva hrála do zelenava; oči vězely hluboko v důlcích a kůže byla ostře napnuta přes vystouplé kosti. Byl tělesné smrti tak nablízku, jako duševnímu zahynutí.

Sternau jej bedlivě prohlédl, přičemž dívčiny oči plné úzkosti lpěly na lékařově vážné tváři.

„Děkujme Pánu Bohu,“ pravil konečně, „že jsme vás dnes nalezli, poručíku. O týden později byste nebyl více mezi živý-mi.

„Ó, Bože!“ zvolala pobledlá Amy. „Je jeho stav tak vážný, pane doktore?“

„Není, slečno. Neshledávám nic, než velké oslabení, které při troše opatrnosti přemůžeme. Čistý vzduch, pohyb a přiměřené stravování v krátké době našemu příteli jeho dřívější síly navrátí.“

„Ó, děkuji vám za tuto útěchu! Budu jej opatrovat ze všech sil, a nic nezameškám, čeho bude třeba.“

Pohlédl na ni tázavě a řekl:

„Budete mít k tomu také příležitost, miss Amy?“

„Zajisté. Vždyť se od něho již nikdy víc neodloučím!“

„Pak vás především prosím za vysvětlení, jak jste se dostala na palubu tohoto korábu blízko Jamajky.“

„Cestuji ke guvernérovi tohoto ostrova, abych mu donesla důležité listiny.“

„Tedy je naše setkání pouze náhodné?“

„Ó, nikoliv. Je víc než náhodné; je to Boží dopuštění, kterému nejsme s to dostatečně děkovat.“

„Připouštím. Jak dlouho se zdržíte na Jamajce?“

„Tak dlouho, pokud neobdržím odpověď. Nebo myslíte, že by stav našeho přítele vyžadoval delší léčení?“

„Doporučil bych mu delší dobu naprostého klidu, ale podnebí ve St. Jagu je velmi nezdravé.“

„Guvernér teď nesídlí v tomto hlavním městě, nýbrž v Kingstonu.“

„Ó, Kingston je ještě nebezpečnější. Toto město je proslulé svými zimničními výpary; nechtěl bych tam vidět žádného ze svých pacientů. Vaše zpáteční cesta povede do Mexika?“

„Ano, fregata má nařízeno, dopravit mne zase do Veracruzu.“

Po krátkém přemýšlení pak Sternau řekl: „Fregata zde zůstane kotvit do zítřka, aby naložila pirátovo zboží. Navrhuji vám proto, abyste odplula na mojí jachtě do Kingstonu. Guvernér, když jej o to požádáte, si pospíší, aby vám odevzdal odpověď, a pak vás sám ihned dopravím do Veracruzu. Můžete se bezpečně svěřit mojí jachtě. Je rychlejší než fregata, a také dobře ozbrojena, takže se nemusíte ničeho obávat. Čím dřív dostaneme poručíka na zdravou, vysokou mexickou pláň, tím jistěji můžeme počítat s jeho uzdravením.“

Amy přistoupila na tento návrh, a Mariano, bývalý horský lupič, k němu přisvědčil. Kapitánu fregaty byla dána zpráva o tomto rozhodnutí. Namítal sice, že dáma byla svěřena jemu, nemohl ji ale nutit, aby zůstala na jeho lodi. Poctivým způsobem upozornil Sternaua, že přispěl k likvidaci piráta, a že mu proto přísluší podíl na kořisti; ale ten to zamítl, dal přinést Amyina zavazadla na jachtu a odplul ke Kingstonu. Po přistání, vyprovodil Sternau miss Amy ke guvernérovi. Ten ji chtěl představit svojí rodině, a prosil, aby byla u něho po nějaký čas hostem; ta ale prosila, aby jí všechno prominul, protože má naléhavou příčinu navrátit se co nejdříve do Mexika. Úředník když viděl, že jeho prosby jsou marné, přislíbil, že bez odkladu vyřídí depeše, a také své slovo dodržel, a jachta „Rosita“ mohla již druhého dne vyplout na moře. Plula tou samou cestou, kudy jela fregata; proto se s ní u Petrovy mělčiny zase setkala. Ležela ještě pořád vedle „Pendoly“ a překládala z ní náklad. Sternau se na chvíli zastavil a dozvěděl se, že budou co nevidět s prací hotovi, pak že lupičskou loď navrtají a ponoří na dno moře.

„Neutekl, tuším, žádný z pirátů?“ zeptala se Amy.

„To není tak jisté,“ mínil anglický kapitán. „Když jste nás včera opustili, prohlédl jsem svým dalekohledem protější břeh Jamajky, a zdálo se mi, že vidím několik lidí v námořnickém oděvu, kteří nesou raněného nebo nemocného. Protože tato část pobřeží není obydlena, byla mi přítomnost těchto lidí nápadná a vyslal jsem tam ihned člun, ale moji hoši sice našli lidské stopy, ale nic jiného.“

„Podařilo se snad kapitánovi přece jen dostat se na břeh?“ uvažoval Sternau. „Pak by neškodilo, abych se tam ještě jednou podíval.“

„Proč by to měl být právě kapitán?“ tázal se Angličan.

„Protože jsem ho pouze poranil, a to úmyslně; ostatní jsem zastřelil.“

Tu mínil Mariano s hněvivou tváří: „On není hoden, aby byl naživu; ale přece by mě těšilo, kdyby zůstal naživu, neboť bych pak měl naději, že se s ním ještě jednou setkám a náš účet vyrovnám.“

„Dobrá, uspořádejme si fakta?“ pravil Sternau. „Pátrání nás zdrží nanejvýš hodinu, a pak budeme vědět, na čem jsme.“

Jachta se přiblížila k místu, které označil kapitán. Aby mu druzí neporušili stopu, vystoupil na břeh sám a dal se do bedlivého zkoumání, ale břeh byl z tvrdé korálové skály, a poněvadž se včerejší boj odehrál za odlivu, smazal zatím příliv všechny stopy. Museli proto odejít s nepořízenou.

Plavba do Veracruzu byla rychlá a šťastná. Když přistáli, rozhodli se, že Sternau a Helmers oba milující doprovodí do Mexika. Loď zůstala pod dohledem podřízeného důstojníka.

Taková jízda v mexické diligenci není ani pohodlná ani příjemná. Tento vůz je zařízen pro 12–16 osob a bývá tažen osmi polodivokými mezky.

Krajina, kterou se projíždí, je téměř neobydlená; cesta vede pustými skalami, hlubokými úvaly, tmavými pralesy, a jen zřídka je možné spatřit osamělou indiánskou chýši, obydlenou polodivokým potomkem bývalých vládců země. Žádný Evropan si nedovede utvořit představu o překážkách, které musí cestující překonat.

Za večera dorazili naši cestující na jakýsi dvorec, ve kterém byli nuceni přenocovat. Skládal se z nízké velmi špinavé chýše, u které byla prostranná ohrada z pichlavých kaktusů. V této ohradě se páslo několik hubených koní a mezků. V chýši bydlel „poštmistr“, vychrtlý Mexikánec, podobnější loupežnému vrahovi, než poctivému muži.

Kromě poštovního úřadu provozoval také nálev pulque; sbíral totiž šťávu ze zvláštního druhu agáve, nechal ji vykvasit ve špinavých hrncích a džbánech, a prodával ji za drahé peníze cestujícím, kterým se nehnusilo hasit svou žízeň touto bryndou.

Amy tvrdila, že má před tímto chlapem strach; mimo to se štítila hrozitánské špíny v jeho chatě, a proto jí připravili lože v diligenci.

Byl překrásný večer. Amy a Mariano se oddělili od ostatních a procházeli se podél ohrady. Vedli se ruku v ruce, srdce byla plná citu, přece však nenacházeli slov, aby popsali velikost svého štěstí. Konečně Amy řekla tichým, vroucným hlasem: „Jak velice se změnily časy od té doby, co jsme se spolu ponejprv v Rodrigandě setkali.“

„Byla to pro mne doba plná těžkých útrap,“ odvětil.

„A pro mne doba trpké starosti o tebe, můj Alfrede!“

Vtom pustil její rámě, zastavil se a řekl: „Nenazývej mne Alfredem, nýbrž Marianem, neboť toto je moje jméno.“

Pohlédla na něho překvapeně a po malé přestávce řekla:

„Toto tě tedy tak velice tísnilo?“

„Ne. Leží to sice těžce na mé duši, ale toho tlaku se chci zbavit.“

„Ale jsi nemocný. Rozčílíš se.“

„Neměj starosti, Amy. Vědomí, že jsem jednal nepoctivě, by mi víc ublížilo, než vzpomínka na dobu, o níž bych si přál, aby nikdy nebyla.“

Usedli na skalní balvan a po chvíli, kdy Mariano smutně pohlížel před sebe, začal: „Zaslechla jsi něco od Sternaua o mém domnělém původu?“

„Ano, již v Rodrigandě mi něco naznačil, a později mi o tom psal.“

„Tak tedy. Jsem obětí zločinu, jehož odkrytí je mým životním úkolem. Byl jsem ukraden svým rodičům a zavlečen do loupežnické jeskyně.“

Amy překvapením vykřikla.

„Je to možné! Do loupežnické jeskyně?“

„Ano. Jsem brigand, loupežník!“

Tohle neočekávala; ta slova na ni dorážela celou tíhou. Vydechla zhluboka, ale nebyla s to promluvit ani slovo. Pozoroval to s nekonečným bolem, odsedí od ní a řekl:

„Ty mlčíš. Opovrhuješ mnou. Toho jsem se obával!“

Vtom jej uchopila za ruku a zeptala se: „Za to jsi přece nemohl, že ses dostal na to hrozné místo?“

„Ne, vždyť jsem byl pouhým dítětem.“

„Byl jsi bez své vlastní viny vychován jako brigand?“

„Žil jsem mezi brigandy, ale jako takový jsem vychován nebyl. Nikdy jsem nespáchal ani to nejmenší, co by se příčilo zákonům.“

„Bohudíky! Pak je všechno v pořádku. Ale jak jsi se mezi loupežníky mohl stát tím mužem, jakým jsi?“

„Zdá se, že náčelník se mnou měl jiné úmysly. Dal mne vychovat zcela podle stavu, kterému vlastně náležím. Jediná křivda, kterou jsem spáchal, byla, že jsem si přivlastnil v Rodrigandě falešné jméno.“

„Nemohl jsi jinak jednat, můj Mariano.“

Bylo to poprvé, co vyřkla toto jméno. On přitiskl její ruku ke svému srdci a řekl: „Děkuji ti, můj živote! Ulevila jsi mému srdci, a teď mám i odvahu, abych ti pověděl všechno co mě tak dlouho tísnilo.“

Přivinul ji k sobě, položil její hlavu na svá prsa a začal vyprávět. Vykládal o vzpomínkách na své dětství, o svém životě mezi brigandy a o všem, co se později přihodilo. Trvalo dlouho, než byl hotov, ale když skončil a ještě se zmínil o důvtipných Sternauových kombinacích, tu jej vzala kolem klku, vroucně políbila a pravila: „Děkuji ti za upřímnost! Teď je všechno v pořádku, protože vím, že jsi mne hoden. Bůh povede všechno k nejlepšímu!“

„Ale tvůj otec – –?“

„O toho neměj starost! Je spravedlivý a dobrotivý, a miluje mne z celého srdce. Učiní, co mu velí láska.“

Ještě chvíli spolu poseděli, ponořeni v naději a blaženosti, ale pak se vrátili ke svým přátelům, aby se odebrali na odpočinek. Amy spala ve voze a ostatní ulehli zabaleni do svých pokrývek vedle něho.

Druhého dne ráno se pokračovalo v cestování. Hrozná jízda Mariana ukrutně utrmácela, a když přišli do Mexika, byl skoro nemocnější než před tím; ale Sternau upokojil starostlivou dívku. Řekl jí, že několik týdnů postačí, aby nabyl svých dřívějších sil a zdraví. Amy chtěla, aby její tři průvodci ihned jeli do paláce jejího otce; ale Sternau to odmítl.

„Zůstaneme v hostinci,“ řekl. „Váš pan otec nás ještě osobně nezná, a co jste mu o nás vypravovala, to ještě nestačí k tomu, abychom se bez okolků mohli vtírat do jeho pohostinství.“

„Ale vy jste mi prokázali veliké služby a doprovodili mne bezpečně do Mexika!“ Usmál se a odvětil:

„Miss Amy, chcete našeho přítele Mariana jen tak zničehonic představit svému otci jako svého snoubence?“

Zarděla se a pak odpověděla: „Máte pravdu. Ubytujte se v hostinci; ale také mi slibte, že se nebudete zdráhat, pozve-li vás můj otec, abyste bydleli u nás.“

„To vám rád slibuji, slečno. Přišel jsem také do Mexika, abych poznal toho Corteja, a to bude snadnější, budu-li bydlet u vás. Snad zde najdeme klíč k těm hádankám, jejichž rozluštění je naším úkolem.“

Nejprve složila diligence tyto tři v hostinci, a potom zavezla Amy k paláci jejího otce. Ten neměl ani tušení, že se jeho dcera tak brzy vrátí, a byl proto nanejvýš překvapen, když ji uviděl.

„Amy!“ zvolal a povstal ze své lenošky. „Je to možné?“

„Ó, papá, je to pravda,“ smála se. „Aspoň doufám, že mne nepovažuješ za ducha.“

„Ale, ty jsi přece v Jamajce nemohla být!“

„Ovšem, že jsem tam byla. Dokážu ti to odevzdáním guvernérovy odpovědi.“

Vyndala svoji tobolku a předložila mu listiny.

„Opravdu! Ale jak se to přihodilo?“

„To jedině díky pánům, kteří mne doprovázeli, papá.“

„Kterým pánům?“

„Tedy, především panu doktoru Sternauovi.“

„Ale jdi! Snad nemíníš toho famózního doktora Sternaua, o kterém jsi vypravovala a jehož jsi poznala v Rodrigandě?“

„Právě toho myslím!“

„A ten tě doprovodil do Mexika?“

„Nejprve na Jamajku a potom nazpět do Mexika. Je zde ve společnosti dvou pánů. Vysvětlím ti to, až přečteš guvernérovy odpovědi. Zatím si odložím svůj cestovní oblek.“

Za hodinu byla Amy opět u otce. Seděla po jeho boku a vyprávěla pravdivě a upřímně, jak se na dceru sluší. Poslouchal ji s velmi vážnou tváří. To, co slyšel, znělo ještě dobrodružněji než román; dělalo mu to velké starosti. Amy byla jeho jedinou dcerou, měl s ní dalekosáhlé plány; a teď mu pojednou oznámila, že se zamilovala do – – španělského lupiče. Když skončila, čekala marně na odpověď. On povstal, a kráčel mlčky po místnosti. Konečně se před ní zastavil a pravil jemně vážným hlasem:

„Amy, dítě moje, až dosud jsem se na tobě dožil jen radostí; ale dnes je to poprvé, co mne zarmucuješ!“

Náhle přiskočila a vzala jej kolem krku.

„Odpusť mi! Nechci tě zarmoutit, ale Bůh vložil do mého srdce tuto lásku, a nemohu již jinak.“

Zlehka ji od sebe odstrčil a otázal se:

„A věříš všemu, co jsi mi právě o tom Marianovi vypravovala?“

„Ano, pevně v to věřím.“

„A miluješ skutečně toho – – chovance náčelníka loupežníků?“

„Miluji jej tak, že bych bez něho nemohla být nikdy šťastná!“

„A na mne, na svého otce nepomýšlíš?“ tázal se skoro smutně.

„Ó, ano, papá, i na tebe myslím.“

„A přece mluvíš o téhle dobrodružné lásce!“

„Otče, přeješ mi, abych byla šťastná?“

„Zajisté. A právě protože si přeji, abys byla šťastná, velmi mne bolí, když vidím tvoje srdce v těchto poutech.“

„Zkoumej Mariana, zkoumej ho! A když i potom řekneš, že mne není hoden, poslechnu tě a vzdám se ho.“

V těchto slovech vězela velká dětská důvěra; lord to věděl, a proto se jeho tvář vyjasnila.

„Děkuji ti, Amy, za tato slova,“ pravil. „Nezklameš se ve svém otci. Teď jdi a odpočiň si po cestě; já budu prozatím přemýšlet, co mám udělat, abych tě viděl šťastnou.“

Políbil ji s otcovskou něžností a obrátil se pak ke své práci, ale jen zdánlivě. Sotva odešla, povstal a procházel se neklidně po pokoji. Konečně se zdálo, že se rozhodl.

„Je tu jen jeden, na kterého bych se mohl obrátit v této nepříjemné záležitosti,“ pravil sám k sobě. „Není to nikdo jiný, než Sternau, který se zdá pravým hrdinou na duši i na těle. Sice ho neznám osobně, ale co jsem o něm zaslechl, postačí, abych mu věnoval celou svou důvěru.“

Zazvonil na sluhu, a dal se obléct na vycházku. Dnes si ale nevzal svůj kočár. V Mexiku je to skoro hanba, ukázat se pěšky na ulici, ale lord šel k hostinci, který mu jeho dcera označila jako příbytek těch tří pánů. Došel tam, a zeptal se hostinského na doktora Sternaua.

„Je ve svém pokoji, přejete si s ním mluvit?“

„Ano.“

„Koho mám ohlásit?“

„Pána, který si přeje s ním promluvit mezi čtyřma očima.“

Sternau se ovšem divil, že již za tak krátký čas po svém příchodu s ním chce mluvit cizí pán, a ještě k tomu mezi čtyřma očima, ale přece svolil. Když lord vstoupil, Sternau ihned poznal, že před sebou nemá obyčejného člověka a lord se zahleděl se zalíbením na obrovskou postavu a upřímnou tvář Němce.

„Přál jste si se mnou mluvit?“ otázal se v čisté španělštině.

„Ovšem,“ odpověděl lord. „Snad vám bude milejší, použijeme-li německého jazyka?“

„Cože, vy jste Němec?“

„Nikoliv. Angličan. Mé jméno je Lindsay.“

„Lindsay, pane? Nejste snad lord Lindsay, otec – –?“

„Ovšem jsem, pane.“

„Pak vás prosím, abyste se posadil! Nemohl jsem tušit, že budu mít tak neočekávanou návštěvu.“

„Tato návštěva je neočekávaná,“ pravil Lindsay a posadil se. „Ale snad tušíte její příčinu?“

„Snad,“ odvětil Sternau s vážným ukloněním hlavy.

„Především mi dovolte, abych vám poděkoval, pane doktore, za laskavost a pozornost k mojí dceři.“

„Ó, prosím! Neudělal jsem nic jiného, než co by učinil každý jiný vzdělaný muž.“

„A pak mi dovolte, abych s vámi pohovořil o jisté poněkud obtížné záležitosti.“

Sternau měl za svou povinnost jít lordovi vstříc.

„Myslíte přítele, který je se mnou?“ tázal se.

„Ano, vlastně poměr tohoto pána k mé dceři.“

„Miss Amy vám tedy vše pověděla?“

„Ano! Neočekával jsem od ní ani nic jiného. Ona je zvyklá svému otci důvěřovat. Znáte dobře toho přítele, pane Sternaue?“

„Ano.“

„A jeho poměry také?“

„Ano.“

„Tak vám tyto poměry nejsou žádnou hádankou?“

„Nikoliv.“

„Amy ale přece řekla, že se nalézá v okolnostech, u kterých se dá očekávat dobrodružné vyvinutí.“

„Neračte se mýlit, sir!“ pravil Sternau. „Vy jste se mne tázal, jestli znám okolnosti mého přítele, a já jsem na tuto otázku přisvědčil, poněvadž jsem mínil okolnosti, v jakých se nyní nachází. On je, abych to pověděl zkrátka, zběhlý chovanec lupičů, který nemá na celém Božím světě nic vlastního. To jsou ty okolnosti, které mám na mysli.“

Lord pohlédl tázavě a nejisté na mluvícího. Potom pravil: „A tento chovanec lupičů má snad nějakou budoucnost?“

„Ovšem, jak je velice pravděpodobné.“

„A jakou?“

Sternau pokrčil rameny. Neznal lorda a nevěděl jaké záměry má asi za lubem, proto zůstal zdrženlivý.

„Vy se velmi ostýcháte, pane Sternaue,“ pravil Lindsay. „Dejte si říct, že sobě nepřeji nic víc, než abych viděl své dítě šťastné. Poznáte ale přece sám, že obezřetný otec nevidí pojištěnou budoucnost svého dítěte ve spojení s člověkem, o němž se neví nic jiného, než že býval lupičem.“

„Ó, prosím, Mariano nebýval lupičem, sir!“

„Dobře, to připouštím. Porozumíte ale nicméně mému snažnému přání, abych se dozvěděl něco bližšího o tomto Marianovi. A poněvadž jste mi byl doporučen jako čestný muž, pokládal jsem za nejjednodušší, abych vás požádal o trochu upřímnosti. Budu snad prosit marně?“

Tato slova byla pronesena tak upřímným a srdečným tónem, že se Sternau cítil překonán. Odvětil tedy:

„Mylorde, co sám vím, dozvíte se také. Ptejte se.“

„Je podezření, že Mariano je ukradeným dítětem hraběte Emanuela de Rodrigandy?“

„Ano.“

„A co vy sám soudíte o této domněnce?“

„Mám ji za dobře odůvodněnou. Ano, já jsem ten první, který na tuto domněnku přišel.“

„Smím vás prosit o důvody, které vám vnukly tuto jak podivnou tak i smělou myšlenku?“

„Zajisté! Dovolí-li vám to váš čas, budu vám vypravovat veškeré své zkušenosti.“

„Prosím vás o to. Moje dcera mi sice sem tam něco sdělila, ale tak nedostatečně a nesouvisle, že jsem zvědav na vaše vypravování.“

„Poslyšte tedy!“

Sternau vypravoval co nejobšírněji všechny svoje příhody a myšlenky od svého příchodu do Španělska až po tuto hodinu. Lord poslouchal s rostoucím napětím. Sternauova slova měla ráz pouhé pravdy, a jeho úsudky spočívaly na tak jistých základech, že se lord konečně cítil úplně přesvědčen.

„Ale to je něco naprosto neobyčejného!“ zvolal. „Něco takového se vyskytuje sotva v románech!“

„To připouštím, mylorde,“ pravil Sternau. „Snad ale nemyslíte, že vám vypravuji pohádky?“

„Ó, nikoliv!“ odvětil rychle Lindsay. „Cítím se spíše úplně přesvědčený. Souhrn vašeho vypravování tedy je: hraběti Emanuelu de Rodrigandovi byl ukraden dosud jediný žijící syn –?“

„Ano.“

„Tato loupež se stala pomocí brigandů, kteří chlapce ukryli ve své jeskyni. Pravým lupičem chlapce je ale onen Gasparino Cortejo.“

„O tom jsem úplně přesvědčen.“

„Ale z jakého důvodu se stala tato loupež? To je velmi důležitá otázka.“

„Aby syn tohoto Gasparina Corteja se stal hrabětem z Rodrigandy.“

„A matkou tohoto syna je ta nábožná sestra Clarissa?“

„Ano.“

„Dobře, počítejme dále. Páter dominikán znal toto tajemství a prozradil je na pokyn toho žebráka ukradenému chlapci. Ten začal tušit svůj původ. Přišel do Rodrigandy, kde ho Cortejo poznal. Ten jej proto odevzdal kapitánovi pirátů, aby ho zneškodnil. Vy jste ho vysvobodil a dovezl do Mexika. Je tomu tak?“

„Úplně.“

„Jaký účel má ale vaše nynější cesta do Mexika?“

„Předně chci vědět, zda Maria Hermoyesová, která podvržené děcko přivezla do Mexika, ještě žije, a podobně Pedro Arbellez, který tu tehdy byl inspektorem hraběte Fernanda.“

„To se velmi lehce dozvíte.“

„A dál nesmíte zapomínat, mylorde, že se domnívám, že hrabě Fernando tehdy ani nezemřel. Onen kormidelník, co umřel v barcelonském vězení, vypravoval o zajatci, který byl prodán do Heráru.“

„A vy tušíte v onom zajatci hraběte Fernanda?“

„Ano. Tato domněnka se vám snad bude zdát příliš smělá, ale když si připomenete, jakými prostředky Cortejo bojuje, neuvidíte v tom nic nemožného. Jsem pevně odhodlán otevřít náhrobek Rodrigandů zde v Mexiku, abych se přesvědčil, zda se mrtvola nalézá v rakvi.“

„Budu vám nápomocen, abyste k tomu dostal povolení úřadů.“

Sternau mávl pohrdlivě rukou a pravil: „Děkuji vám, mylorde. Nespoléhám se na úřední pomoc.“

„Ale takto se vydáte do velkého nebezpečí, pane Sternaue!“

„Toho nebezpečí se nejméně bojím. Prosil bych vás o něco jiného.“

„Copak?“

„Snad byste mne mohl uvést do společnosti Pabla Corteja.“

„To vám milerád učiním k vůli. Chcete ho poznat?“

„Ano, je to pro mne naprosto nutné.“

„Dobře, pohybuji se v kruzích, kde on často pobývá. Ostatně jsem přesvědčen, že je to darebák. Jednou mne chtěl – ach, teď mě napadá – – vy pátráte, kde se zdržuje Pedro Arbellez?“

„Ano, řekl jsem to předtím.“

„Tedy vám o tom mohu podat zprávu. Je teď majitelem haciendy del Erina na severu této krajiny. Cortejo mne chtěl ošidit. Měl jsem od něho koupit tuto haciendu, ačkoliv je majetkem Arbelleze.“

„Budu tedy muset tuto haciendu vyhledat.“

„Ale, pane Sternaue, proč se v této věci tolik namáháte?“

„Prosím, uvažte, že hraběnka Rosita de Rodriganda je nyní mou manželkou. Mariano je jejím bratrem; následovně mým švagrem.“

„On o tom ví?“

„Neví. Raději jsem mu to ještě zamlčel. Miss Amy a svého společníka jsem požádal, aby o tom nemluvili. Má se to dozvědět teprve až budeme mít jistotu. Jak bych se mohl dozvědět, kde se nachází dědičná krypta Rodrigandů, aniž by to bylo nápadné?“

„To vám obstarám, můj milý. Otázka z mé strany nebude nápadná.“

„Děkuji, mylorde, a prosím, abyste si v tom pospíšil, nebo – –“

Vtom byl přerušen. Vešel Mariano. Při spatření cizince chtěl zase ustoupit, ale Sternau mu pokynul, aby zůstal.

„Jen pojďte dál, můj příteli!“ pravil, „vy nás vůbec nevyrušujete.“

Obrátil se k lordovi a vysvětloval mu:

„Tento pán je můj přítel Mariano.“ A obrátil se k němu a pravil: „A zde vidíte lorda Lindsaye, otce dámy, kterou doprovázet nám bylo ctí a potěšením.“

Mariano, když uslyšel jméno otce své milenky se zarděl; ale brzy přemohl své rozpaky a vybraným způsobem se před lordem uklonil.

„Právě jsme o vás hovořili,“ řekl. „Díky tomu jsem si přál vás vidět, a váš příchod mi ušetří, bych se u vás ohlásil. Byl jste věrným ochráncem mé dcery při jejím návratu. Přijměte za to mé srdečné díky!“

Podal mladému muži ruku. Ten ji uchopil a pravil:

„Ó, mylorde, moje ochrana by miss Amy tuším málo prospěla. Jsem nemocný a proto málo způsobilý k tomu, být dámě udatným rytířem.“

Jeho mdlé oči oživly, a jeho bledé tváře polila lehká červeň. Bylo na něm vidět, jak krásným mužem musel bývat za dnů zdraví a síly. Jestli Sternauovo vypravování přispělo k oslabení lordových obav, potom churavé Marianovo vzezření, vzbudilo soucit Angličana. Podržel hubenou ruku nešťastníka ve své, a pravil přívětivě: „Velmi potřebujete ošetřování a zotavení. Najdete to v hostinci u cizích lidí?“

„V to doufám, mylorde.“

„Ano, vy tak doufáte, ale tato naděje bude marná. Mexický hostinec není vhodným příbytkem pro nemocného. Proto vás prosím, abyste vzal za vděk u mne!“

„Mylorde,“ pravil Mariano, „jsem chudý, zavržený člověk, nesmím se opovážit, abych využil vaší dobroty.“

„Jen se vůbec neostýchejte. Pan Sternau mně sdělil něco o vašich osudech, a to mne právě nutká, abych vám dokázal, že můžete být chudým, ale nikoliv zavrženým. Přijímáte můj návrh?“

„Nerad bych se odloučil od svého přítele, mylorde.“

Angličan odpověděl s úsměvem:

„Co se toho týká, rozumí se přece samosebou, že pan Sternau přijde s vámi. I pan Helmers se snad odhodlá vyměnit hostinec za můj palác. Co myslíte?“

Toto se týkalo Sternaua. Ten radostně přistoupil k lordovi, podal mu obě ruce a pravil: „Mylorde, to je více než pohostinství. Bůh vám to oplať. Přijdeme.“

„Ale brzy, pánové. Opouštím vás, abych vám poslal vůz. Sbohem!“

Odešel, a Sternau jej doprovodil až za dveře. Když se vrátil do pokoje, našel Mariana skleslého na pohovce a se slzami v očích.

„Co je vám,“ tázal se starostlivě.

„Nic, milý příteli. Jsou to slzy radosti. Byl jsem v takových úzkostech, jakým způsobem přijme Amyino sdělení.“

„Tak vidíte, že se aspoň na vás nehněvá, můj milý.“

„Ano, a za to děkuji pouze vám. Vždyť jsem to tušil, že došel k vám, aby se vás na mně přeptal. Nezazlívejte mi moje slzy. Nemocný se poddává snadněji jak radosti, tak žalosti, než zdravý. A radost mám, ne, ještě víc, cítím se blažený a u vytržení, že mylord se na mne nehněvá, a že tak mile a něžně se mnou mluví.“

Za nějaký čas přijel kočár, aby je odvezl do lordova paláce. Byl to jeden z nejnádhernějších paláců ve městě a obsahoval množství skvostných pokojů. Hosté dostali pokoje, s nimiž by král mohl být spokojen, a služebnictvo se snažilo každé jejich přání na pokynutí vyplnit. Mariano nebyl schopen vsednout na koně a hodný Helmers nebyl zvláštním krotitelem koní. Ale doktor musel již druhého dne vyjet s lordem na Alamedu, kde vzbudil nemalou pozornost. Lord mu svěřil nejlepšího ze svých koní. Když jeho vysoká, impozantní postava připoutala na sebe všechny oči, které ho zrovna vyzývaly, aby se předvedl jako smělý a obratný jezdec, Lindsay se usmál a pravil mu:

„Vypadáte efektně. Vidíte, jak dámy kývají vějíři, pane Sternaue!“

„Mám již svou dámu, mylorde,“ pravil Sternau vážně.

„Ó, zde se to nebere tak přísně!“

„Tím přísněji to beru já!“

„Nehodláte tedy, některého z těchto Mexičanů učinit žárlivým?“

„Vzdávám se toho.“

„Nu uvidíme, jste-li skutečně tak nezranitelný. Teď ale využijeme příležitosti. Představím vás některým z těchto elegantních jezdců a jezdkyň.“

To se stalo, a bylo vidět na Mexičanech, jak se divili, že německý lékař může mít tak vznešené způsoby. Při svém návratu sebou přinesli celé množství pozvánek. – –

V této době se Conchita Cortejová povalovala na houpačce ve svém pokoji. Kouřila cigaretu a držela v ruce knihu, v které ale nečetla. Myslela na hraběte Alfonza, svého milence, který jí před svým odjezdem přislíbil manželství, aniž by ji miloval. Myslela dál na hezké, ohnivé Španělky, a na to, jak lehce by jej některá mohla upoutat.

Tu vešel její otec s vráskami na čele a s psaním v ruce.

„Máš čas?“ tázal se.

„Pro důležité věci vždy.“

„Je to důležité.“

„Pro tebe?“

„I pro tebe. Pošta došla, a mezi ostatními věcmi nacházím psaní od bratra.“

Mžikem Conchita vyskočila z houpačky a sahala po psaní.

„Dej sem. Jak to tam stojí?“

„Hm! Špatně a dobře. Alfonzo byl v Paříži a v Německu.“

„Copak tam dělal?“

„Kvůli tomu proklatému doktoru Sternauovi. Ten člověk přišel přece jenom pro naše neštěstí do Španělska, je to náš nejhorší nepřítel a nejzuřivější protivník.“

„Doktor! Kdo by se takového bál!“ pravila pohrdlivým tónem.

„Musíme se ho bát,“ řekl vážně. „Od prvního dne jeho přítomnosti v Rodrigandě prohlédl a rušil naše plány. Je úžasně chytrý, a při tom štěstí, by jej člověk mohl považovat za ďáblova miláčka.“

„No, snad jím také je, a ďábel svého času si pro něho přijde. Právě před tím jsem na něho náhodou myslela.“

„Náhodou?“

„Ano. Neslyšel jsi o tom Němci, co teď vytlouká naše salony?“

„Ano. Je to lékař, a lékaři jsou paničkám vždy sympatičtí.“

„Znáš jeho jméno?“

„Neznám.“

„Jmenuje se Sternau. Je hostem anglického velvyslance a byl jím představen nejvyšší šlechtě. Až k prezidentovi byl včera pozván. Lékař, obyčejný lékař! Je to vskutku směšné!“

„Sternau se nazývá? Caramba! Snad to není ten samý?“

„O tom jsem také již uvažovala, ale jméno a stav jsou na každý případ pouze náhodné. Ten famózní Sternau, kterého se tak obáváš, je teď v Německu, a tak přece nemůže být zde v Mexiku.“

Cortejova tvář se zatemnila.

„Myslíš?“ tázal se. „Kdo ti povídá, že se teď nachází v Německu?“

„Nu, strýc to přece psal ve svém posledním psaní.“

„Ovšem, ale od té doby uplynulo hodně, dokonce mnoho času.“

„Snad ale nemyslíš – –?“ tázala se váhavě.

„Myslím, že bys mohla přečíst toto psaní,“ odvětil zkrátka.

Podal jí psaní. Otevřela je a četla:

Milý bratře!

Tentokrát Ti musím sdělit důležité věci. Jak je Ti známo, unikl nám doktor Sternau pomoci brigandů přes hranice. Dal jsem ho tajně pronásledovat, a dozvěděl jsem se, že se zamýšlí odebrat do Paříže. Záleželo mi ovšem na tom, abych ho zneškodnil, a proto jsem poslal za ním našeho Alfonza.

Bohužel, Alfonzo přišel pozdě. Sternau již zase odešel do Německa; Alfonzo se pustil za ním, ale utrpěl při nehodě na železnici zranění a zůstal ležet. Tím se zmařilo mnoho času a zatím byl Sternau s Rositou sezdán. Stalo se to v německé osadě, nazvané Rheinswalden. Alfonzo přišel pozdě. Bylo po vdavkách, a Sternau se již zase vydal na cestu. Víte, co zamýšlí? Ten odvážlivec chce vyhledat kapitána Landolu, aby mu odebral Mariana, který se na Rodrigandě nazýval Alfredem de Lautreville. Od toho člověka se můžeme nadít všeho, i toho nejhoršího, ale doufám, že se jeho plány zmaří.

Telegrafoval a také jsem ihned psal do všech přístavů, ve kterých přistává Landola, a poněvadž není vyloučena možnost, že se objeví i v Mexiku, dávám Ti o tom zprávu. Sternau musí být zneškodněn, jinak jsme ztraceni.

Teď o něčem lepším a příjemnějším. Alfonzo nyní stojí v čele domu Rodriganda; musí zastupovat jeho zájmy a také se postarat o to, aby jeho tradice nevyhasly; jedním slovem – musí se oženit. Ohlédl jsem se místo něho, a poštěstilo se mi obrátit jeho pozornost na dámu, která má veškeré vlastnosti, aby jméno Rodrigandů přivedla k ještě větší slávě.

Víš, že jsem býval kdysi správcem u vévody z Olsunny. Také jsem Ti vykládal o jeho poměru k oné německé vychovatelce, která mu pak uprchla. Tato milostná pletka jej uvrhla do mé moci, takže mu mohu předložit, co se mi zalíbí. Má jediné dítě, dceru. Je sice o něco starší než Alfonzo, ale je zato krásná, nesmírně bohatá a ještě z vyššího rodu než jsou Rodrigandové. Alfonzo ji viděl a je do ní celý zblázněný. Doufám, že se mi podaří uskutečnit toto skvělé spojení a sdělím Ti další o tom, jakmile budu mít v tom ohledu víc jistoty.

Tvůj bratr Gasparino Cortejo

Při čtení druhé poloviny tohoto dopisu Conchita zbledla, I když přišla na konec, zaskřípala zuby, svinula psaní do i uličky, hodila jím o zem, a dupla na ně nohou.

„Tak jak tomuto papíru se jim má stát, nedodrží-li Alfonso slovo!“ zvolala rozzuřeně. „Zašlápnu, rozdrtím jej!“

Ve své zuřivosti byl pohled na ni dost málo vábivý. Otec jí ale položil chlácholivě ruku na rameno.

„Jen klidně; ještě to nedošlo tak daleko!“ pravil.

Hrdě se vzpřímila a odvětila: „Ano, není to ještě tak daleko, a nesmí to ani tak daleko přijít. Ale už to, že vůbec mohli pojmout takovou myšlenku, je hanebnou zradou na mé osobě.“

„Ani to ne!“

„Proč ne? Chceš se jich snad zastávat?“

„Bratra ano, nikoliv ale Alfonza. Gasparino, tuším, ani o tom neví, že nám dal Alfonzo svoje slovo; proti němu se tedy nesmí obracet tvůj hněv.“

„Ale tím víc proti tomu nevěrníkovi. Toho nepustím. Ten je můj. Je mým majetkem a žádná jiná jej nesmí mít. Chci se stát hraběnkou z Rodrigandy, a to, co chci, umím také všemi prostředky prosadit, rozumíš?“

Stála před otcem jako dračice. Ten pravil, pokud jen mohl, klidně: „Budu psát Gasparinovi.“

„Ano, piš mu, a požaduj bezodkladnou odpověď.“

„A jestli řekne ‚ne‘?“

„Tak bude ztracen, to ti přísahám!“

„Conchito, on je mým bratrem!“

„Tím víc by nám měl být po vůli, a tím trestuhodnější je, že jedná jinak. Víš, že mám závěť v rukou?“

„Nepoužiješ ji proti němu!“

„Nechápu tě,“ pravila s potupným smíchem. „Tvůj bratr má syna, ty máš dceru. My všichni jsme se stali zloději, podvodníky, dokonce i vrahy, abychom získali Rodrigandu. A teď ji má mít jeho syn sám a tvoje dcera má utřít hubu? Nikoliv, patří jemu i mně. Stane-li se hrabětem, budu já hraběnkou. To je jediné rozřešení této otázky, od toho neustoupím.“

„Vždyť ti dávám za pravdu, jenom to mám za nevhodné, že se tak rozčiluješ. Máme dost důvodů, abychom pomýšleli na bližší věci.“

„A co máme teď bližšího?“ tázala se zlostně.

„Myslím toho doktora Sternaua.“

„Ach tak!“ pravila a vzpomněla si teprve nyní na první část toho dopisu. „Ano, co tomu říkáš? Ten člověk tedy opustil Německo, aby vyhledal kapitána Landolu? Hlouposti, lékař cestovatel! Nebuďte směšní!“

„Neposuzuj Němce falešně. Mají tvrdé palice. Zůstávají dlouho nenápadní a trpěliví, ale co si jednou umíní, to také provedou.“

„A ty myslíš, že je ten Sternau, co se tu nachází, tou samou osobou?“

„Zdá se mi to možné.“

„Musíme se tedy o tom přesvědčit.“

„Ale jak? Nemůžeme se přece na něho ptát u lorda Lindsaye!“

„Že ne?“ smála se ona. „Jen mne nech jednat! Postarám se o to, abychom k němu dostali pozvánku. Popsali ti ho?“

„Ano. Je neobyčejně vysoké a mohutné postavy, obr mezi ostatními.“

„Je to on. Vždyť nám Gasparino psal, že tento člověk je pravým Goliášem.“

„To ještě nic nedokazuje. Mohou být bratři nebo příbuzní. Ostatně jsem slyšela, že tam na severu je mnoho lidí, kteří by se mohli počítat k pokolení obrů. Zůstane při tom, opatřím pozvání a ostatní se najde.“

Sternau byl na takové setkání připraven. Mohl si pomyslet, že podle jména bude Pablu Cortejovi znám, věděl, že je předmětem zábavných rozmluv, a že tedy i Cortejo o něm zaslechne a zatouží po tom, aby se s ním shledal. Proto při každé návštěvě očekával, že se s Cortejem setká. Poptával se a dozvěděl se, že Cortejo, jako zástupce hraběte Rodrigandy, mívá přístup i do vyšších kruhů. Byl tedy připraven, aby se nevyzradil.

Minul již týden od jejich příchodu, když Lindsay vybídnul lékaře k obyčejné jízdě na procházku. Opustili město a proháněli se mezi výšinami. Při návratu jeli podél jakési zdi, přičemž Angličan pravil: „Konečně vám dnes mohu splnit svůj slib!“

„Ohledně té rodinné hrobky, mylorde?“

„Ano.“ Pozdvihl se v sedle a ukazoval přes zeď. „Vidíte lam ten náhrobek?“

„Ten s těmi korintskými sloupy?“

„Ano. To je rodinná hrobka, v níž leží pohřben Fernando de Rodriganda.“

„Může se tam vejít?“

„Proč ne? Brána ke hřbitovu je ve dne vždy otevřena.“

Slezli z koní a vešli. Aby nevzbudili podezření, chodili chvilku sem tam, až se přiblížili jako náhodou k náhrobku. Vchod do něj byl uzavřen mřížovými dveřmi. Mříže ale nebyly tak vysoké, aby se přes ně nemohlo přelézt.

„Tohle nebude těžké, dostat se dovnitř,“ pravil Sternau, „Pojďme zase dál!“

„Kdy to provedeme?“

„Ještě dnes večer. Chcete se zúčastnit!“

„Děkuji, jsem vyslancem a musím být opatrný.“

Za večera, krátce před půlnocí, kráčeli tři muži ke hřbitovu. Došli ke zdi a přelezli přes ni. Byli to Sternau, Mariano a Helmers. Mariano se za těch osm dní tak rychle zotavil, že se mohl zúčastnit tohoto dobrodružství.

„Zůstaňte zde stát!“ pravil Sternau. „Nejdříve se přesvědčím, zdali jsme v bezpečí.“

Prohlédl bedlivě celý hřbitov a vrátil se teprve potom, když se přesvědčil, že jim nehrozí žádné nebezpečí.

„Teď pojďte tiše za mnou!“

Na ta slova šli za ním. Došli k hrobce a přelezli mřížové dveře. Nyní stáli před silnou cínovou záklopou, která přikrývala vchod do sklepení.

„Tato záklopa se musí odšroubovat!“ pravil Sternau.

Všechno si ve dne prohlédl a následkem toho obstaral tři šroubové klíče. Všichni tři pracovali tiše, pak záklopa povolila a dala se sejmout. Úzké, zděné schody vedly dolů. Sestoupili jeden za druhým. Sternau byl vpředu a hmatal, až narazil na rakev.

„Zde je rakev,“ pravil. „Helmersi, zapalte lucernu, ale opatrně, aby nesvítila vzhůru!“

Helmers uposlechl, a teď při slabém světle lucerny před sebou viděli rakev. Byla jediná v celé hrobce.

„Co asi uvidíme!“ šeptal Mariano.

„Buďto nic, anebo pozůstatky vašeho strýce Fernanda,“ odvětil Sternau. „Bojíte se?“

„Nebojím,“ odvětil Mariano. „Ale nezapomeňte na mé postavení! Ukradený synovec stojí před rakví svého strýce!“

„Je to dubová rakev,“ pravil Helmers.

„V ní teprve bude pravá cínová rakev,“ připojil Sternau. „Je zašroubovaná. Otevřme ji!“

Dali se zase do práce a za chvíli sundali pokrývku a objevila se cínová rakev. I tato byla uzavřena šrouby, které musely být vytočeny.

„Nyní ve jménu Božím pryč s víkem!“ pravil Sternau. Sundali opatrně víko a uložili je stranou. Teď Helmers posvítil do otevřené rakve. – – Všichni tři pohlédli vzhůru jako na povel a podívali se jeden druhému do tváře.

„Rakev je prázdná!“ pravil Mariano.

„Právě, jak jsem si to myslel!“ podotkl Sternau.

„Ani v ní žádný mrtvý nikdy neležel!“ přidal k tomu Helmers.

„A přece!“ mínil Sternau a vzal Helmersovi. lucernu a posvítil na bílé atlasové podušky, naplňující vnitřek rakve. „Zde vidíte patrně otisky, které způsobilo tělo.“

„Tak tedy strýc byl přece mrtev!“ pravil Mariano. „Ale proč odstranili jeho mrtvolu?“

„Neodstranili mrtvolu, nýbrž živého,“ tvrdil Sternau. „Odstranění mrtvoly by nemělo žádný smysl. Jsou-li jedy, aby způsobily šílenství, najdou se i léky, jimiž se člověk stane zdánlivě mrtvým.“

„Tak by tedy muž, který byl unesen na loď ve Veracruzu a prodán do Heráru, byl skutečně Fernando de Rodriganda?“

„Teď jsem o tom přesvědčen. Uzavřeme zase obě rakve, ale tak opatrně, aby nezůstalo ani stopy po naší přítomnosti.“

To se stalo a lucerna zase zhasla. Všichni vylezli opět nahoru, a přišroubovali cínovou záklopu. Pak přelezli přes mříže a opustili hřbitov tak tiše jak přišli.

Doma lord Lindsay s velkým napětím očekával výsledek jejich výpravy. Když jej vyhledali a sdělili mu výsledek, pravil celý zděšený: „Nechtěl jsem tomu uvěřit. To je zločin! Musí se to oznámit.“

„To by k ničemu nevedlo.“

„Proč ne?“

„Nemám důvěru v mexickou spravedlnost.“

„Přinutí se, aby konala svou povinnost!“

„Kdo ji přinutí, mylorde?“ tázal se Sternau.

„Já!“ odvětil Lindsay s velkým důrazem.

„Bylo by to zbytečné.“

„Oho! Dokážu vám opak!“

„Dokázal byste pouze, že schází mrtvola. Kam se poděla, jestli ten, co byl pochován, byl živý nebo mrtvý, a kdo byl původcem toho zločinu, to vše by zůstalo neodhaleno. Udáním zbytečně upozorníme naše nepřátele, v jakém nebezpečí se nacházejí.“

„Ale pane Sternaue, copak má zůstat takový podvod bez trestu?“

„Ne. On bude potrestán, ale teprve tehdy, až nalezneme hraběte Fernanda. Potom zavedeme pachatele ke hřbitovu a budeme od nich žádat mrtvolu zmizelého; dříve ne.“

„To se chcete vypravit až do Heráru?“

„Ovšem.“

„Kdy?“

„Až se vrátíme z haciendy del Erina. Musíme mluvit s Arbellezem a pak i s Mariou Hermoyesovou.“

„S tou tady mluvit nemůžete, neboť i ona se nachází v haciendě del Erina.“

„Je tedy ještě naživu?“

„Ano.“

„A proč odešla?“

„To se neví. Zdá se, že pojala podezření. Jelikož jste mi doporučil opatrnost, trvalo to déle s mým pátráním. Přímé zeptání by nás hned prvního dne přivedlo k cíli.“

„Ale byla by vyzradila náš úmysl.“

„To připouštím. Proto jsem nařídil jednomu ze svých sluhů, aby zapředl nějakou lásku v domě Rodrigandů. To se mu podařilo. Dnes večer měl první příležitost, vytasil se se svými otázkami, a donesl mi odpověď, když jste byli na hřbitově.“

„Na to jsem zvědav.“

„Není toho mnoho. Stará Maria Hermoyesová nebyla dobře zapsána u Pabla Corteja a jeho dcery, a u hraběte Alfonza též ne. Zdá se, že pojala podezření, a byla snad tak neprozřetelná, že to dala na sobě znát. Jednoho večera pak přišli do stáje dva Indiáni, svázali pacholka a sebrali nejlepší koně. S těmi Indiány Maria Hermoyesová uprchla na haciendu del Erina.“

„Podivné!“

„Ano, a právě že je to tak podivné, musí to vzbudit podezření. Mladý hrabě Alfonzo pak jel s vojskem k haciendě, ale vrátil se jako uprchlík. To jsou zprávy, které mne utvrzují v domnění, že máte pravdu, pane Sternaue.“

„Tuším nějaké neštěstí,“ řekl. „Bylo by sice nejlepší, kdybychom se ihned vydali na cestu, ale přítel Mariano je ještě příliš slabý. Ještě týden mu musíme povolit, než bude dost silný, aby vydržel tak namáhavou jízdu.“

„A,“ připojil k tomu lord s tichým úsměvem, „aspoň týden musíte povolit i panu Helmersovi, aby si osvojil dostatečnou zručnost v jízdě na koni.“

Co se týkalo Mariana, měl nejlepšího lékaře v Amy a nejlepší lék v blaženosti, které užíval po jejím boku. Byli skoro každou hodinu spolu a lord Lindsay dělal, jako by to ani nezpozoroval.

Dva dny po prozkoumání hrobky byli lord Lindsay a Sternau pozváni k malé slavnosti, a lordův sluha se dozvěděl od své milenky, že se tam také dostaví Cortejo se slečnou Conchitou. Sternau byl proto na setkání s nimi připraven. Odebrali se tam s lordem hodně časně, aby Corteja předešli.

Slavnost se konala u bohaté rodiny a hostům bylo otevřeno více dvoran a místností, v nichž se mohlo podle libosti procházet. Po jejich příchodu, když složili domácí paní svou poklonu, oddělil se Sternau od Lindsaye a pravil mu, že ho může nalézt v oranžérii. Tam čekal, až mu Lindsay donesl zprávu, že přišli Cortejovi.

„Nechtěl byste mne jim představit, mylorde?“

„Přejete si to?“

„Ano, velmi.“

„Tak pojďte!“

Vrátili se do předních pokojů, a spatřili Corteja s dcerou stát u skupiny právě došlých hostí.

„Ten dlouhý, vychrtlý pán je Cortejo,“ podotkl lord.

„Aha, je svému bratru náramně podobný,“ odvětil Sternau.

„A seňorita po jeho pravici je jeho dcera.“

„Ta s tou tváří jako výr?“

„Ano.“

„Tu považuji za ještě horší, než jejího otce.“

„Vy jste velký znalec tváří; ale pojďte, překvapíme je, neboť k nám stojí obráceni zády.“

Kráčeli ke skupině, lord rychle, Sternau poněkud volněji.

„Ach, mylorde,“ pravil Cortejo, spatřiv ho, „jak se těším, že vás zde vidím. Přemýšlel jste již o mém návrhu?“

„O kterém?“

„Ve věci haciendy del Erina.“

„Nemám rád, když se ve společnosti mluví o obchodech,“ pravil Lindsay zamračeně. „Ostatně bych musel nejdříve vědět, zda je hacienda skutečně majetkem hraběte de Rodrigandy.“

„Ovšem že je!“

„A vy máte přikázáno ji prodat?“

„Mám.“

„Ale povídá se, že hacienda je vlastnictvím Pedra Arbelleze, jemuž musela po smrti hraběte Fernanda připadnout.“

„To není pravda, mylorde, to jsou prázdné řeči.“

„Nu, to se ukáže; brzy se dozvím pravdu.“

„Od koho?“

„Díky mému příteli, který se co nejdříve na haciendu vydá. Mám potěšení vám jej představit.“

Pokynul rukou dozadu, kde stál Sternau, a Cortejo a jeho dcera se ihned k němu obrátili. První couvl kvapně o dva kroky nazad; ustrnutí obestřelo jeho tvář.

„Vévoda z Olsunny!“ zvolal.

Všichni kolemstojící se překvapeně na něho podívali.

„Ale ne, to není možné!“ vzpamatoval se a připojil. „Ale jaká je to neobyčejná podoba!“

„Zmýlil jste se ovšem,“ usmál se lord. „Tento seňor je můj přítel, doktor Sternau.“

„Doktor Sternau?“ tázal se Cortejo a ostře si prohlížel tvář a lékařovu postavu, ale potom zdvořile řekl:

„Je mi velkou ctí, že jsem se s vámi seznámil, pane Sternaue. Jste Němec, jak jsem zaslechl?“

„Ano.“

„Miluji Němce. Dovolte mně, abych vám představil svou dceru Conchitu.“

Sternau vyměnil poklonu s dámou, načež jej vzali mezi sebe, a zavedli k lavici, která se táhla okolo celé komnaty. To se stalo tak nápadně, že Sternau ihned tušil, že začne výslech. Nemýlil se, neboť sotva se usadil mezi oběma na lavici, započal Cortejo: „Slyším, že chcete zajet k haciendě del Erina, seňore Sternaue?“

„Snad.“

Sternau odpověděl takto vyhýbavě. Bylo mu to náramně nemilé, že lord jeho úmysl prozradil.

„Smím se tázat, za jakým záměrem?“

„Chci poznat Mexiko a jeho obyvatelstvo. Proto budu cestovat na severu země. Když se to lord dozvěděl, žádal mne, abych se podíval na ten statek, jelikož má v úmyslu jej zakoupit.“

„Ach, tak!“ pravil Cortejo uspokojeně. „Mám tam na Erině odbojného nájemníka, který tvrdí, že hacienda je jeho vlastnictvím. Směšné! Jeví se mi, že mnoho cestujete?“

„Ovšem.“

„To jste šťastný!“ pravila Conchita slaďounce. „Muže, který je úplně pánem svého času, možno tak nazývat. Které země jste již navštívil, seňore Sternaue?“

„Ameriku, Afriku a část Asie.“

„A Evropu?“

„Tam jsem se narodil,“ pravil s úsměvem.

„Ach ovšem. Znáte Francii?“

„Ano.“

„Snad i Španělsko?“

„I tam jsem byl.“

Ona si vyměnila se svým otcem rychlý pohled dorozumění a tázala se dále: „Španělsko je naší mateřskou zemí, která nás samozřejmě nejvíce zajímá. Mohla bych se dozvědět, které krajiny nebo která města jste poznal?“

On na to odvětil s nejlhostejnější tváří: „Zdržel jsem se bohužel jen krátký čas v té krásné zemi. Byl jsem povolán jako lékař k hraběti Rodrigandovi, abych jej vyléčil z nějaké nemoci.“

„Rodriganda? Víte, že tento hrabě má i zde své statky?“

„Vím.“

„A víte, že je můj otec správcem těchto statků?“

Sternau na ni pohlédl jako by byl nanejvýš překvapen a řekl: „Ach, je to možné, seňor Cortejo!“ A pak pokračoval, jako by se na něco upamatoval: „I v Rodrigandě je nějaký seňor Cortejo. Jste snad s ním spřízněn?“

„Je to můj bratr,“ pravil Cortejo.

„To mne velmi těší, seňore, neboť jsem se často se seňorem Gasparinem scházíval.“

„Není velice přístupný,“ vyzvídal Cortejo.

„To jsem nezpozoroval. Naopak, my jsme se velmi dobře poznali.“

Conchita dobře porozuměla dvojsmyslnosti těchto slov; pícce ale pravila svým nejlíbeznějším tónem: „Kéž by Bůh dopřál, abyste mohl zachránit našeho dobrého hraběte Emanuela!“

„Ano, dal bych za to mnoho, přemnoho, seňorito!“

„Na co zemřel? Tuším, na nešťastný pád?“

„Ano, tento pád byl ovšem nešťastný.“

I to bylo řečeno dvojsmyslně, čemu oni oba dobře porozuměli.

„Znal jste tedy také hraběnku Rositu?“ pátrala Conchita horlivě dál.

„Zajisté. Je teď mou paní.“

Sternau byl přesvědčen, že je jim to již známo; přece se ale tvářili nanejvýš překvapeně.

„Co to povídáte, seňore!“ zvolal Cortejo.

„Je to možné?“ tázala se Conchita.

„Ó, lásce je všechno možné, seňorito,“ usmíval se Sternau. „Možná, že ve Španělsku se hledí poněkud přísněji na odloučenost stavů, nežli v mé vlasti. My jsme ale byli sezdáni v Německu.“

„Tak tedy hraběnka Rosita opustila svou vlast?“

„Ano.“

„A hrabě Alfonzo k tomu svolil?“

„On tomu nezabránil,“ odvětil Sternau lhostejným způsobem. „Znáte hraběte Alfonza také?“

„Ovšem. Vždyť býval od svého mládí zde u nás v Mexiku.“

„Ach, skutečně; na to jsem nepomyslel.“

„Bylo nám psáno, že hraběnka Rosita nebezpečně onemocněla.“

„Je úplně vyléčena, seňorito. Ale omluvte mne! Tam na mne kývá lord Lindsay. Bude mne zajisté chtít někomu představit.“

Povstal, aby se vzdálil, a oba ihned povstali s ním.

„To je podivná a přemilá náhoda,“ pravil dále Cortejo, „setkat se zde s pánem, který zná Rodrigandu. Neráčil byste nás jednou poctít svou návštěvou?“

„S radostí jsem vám k službám.“

„Anebo směla bych vás jednou navštívit u lorda Lindsaye?“ dodala Conchita. „Já jsem šťastnou náhodou ve velmi přátelském poměru s miss Amy.“

„Bude mně nesmírným potěšením, přivítat vás u sebe.“

Poklonil se a odešel. Oba čekali, až jim zmizel z doslechu, a pak pravila Conchita: „Caracho, byl to on!“

„Ano, byl to on!“ zabručel otec.

„Všimla sis ho dobře?“

„Velmi dobře.“

„Nuže?“

„Je to protivník, jehož nesmíme podceňovat.“

Ona se podívala opovržlivě po straně na svého otce a pravila: „Že nesmíme podceňovat? Mluvíš nějak divně. Pravím ti, to je protivník, který odolá sto mužům, jestli ale jedné ženě, to se teprve ukáže. Tato postava, toto čelo, ty oči! Nyní chápu, že jej Rosita miluje. Jak klidně mluvil, a přece nás zná, přece vím o všem, přece přišel s nepřátelským úmyslem proti nám do Mexika. Musí zahynout; je mně ho líto, nelze ale jinak. Je to nepřítel, za nímž bych se mohla zbláznit.“

„Ty snad teď blázníš. Jak jsi jen mohla říci, že jej chceme navštívit?“

„Věříš opravdu tomu, že on přijde k nám? Chceme-li jej zpytovat, musíme k němu.“

„On přijde k nám. On zcela vypadá jako muž, pro kterého je maličkostí vejít do lvího doupěte. Kdybych jen věděl, co hledá zde v Mexiku!“

„Dozvíme se to, neboť jej navštívíme již zítra.“

„Co blázníš? Potom, když tato Angličanka tě takovým způsobem odpravila?“ –

„Na to ani nemyslím, jedná-li se o takovou důležitou věc.“

„Já s tebou nepůjdu!“

„Půjdu tedy sama!“ pravila vzdorovitě.

„Skoro bych myslel, že to myslíš vážně!“

„Zajisté to učiním. Vím ale, že půjdeš se mnou. My jej musíme vyslechnout; musíme se dozvědět vše, abychom věděli, jakou zbraní máme na něho útočit.“

Zatímco ti dva mluvili o Sternauovi, tázal se doktora lord:

„Nuže, jak se vám ten párek líbí?“

„Luňák a sova; jenomže zde má sova více smělosti a ráznosti, nežli luňák.“

„Máte tedy oba za podezřelé, z čeho je obviňujeme?“

„Zajisté. Tito bratři Cortejové jsou sobě úplně rovní. Ale mylorde, nekazme sobě tento večer řečí o takových lidech. Dost na tom, když je člověk viděl!“

„Nebyl jste od nich pozván?“

„Ano.“

„A půjdete tam?“

„Na každý pád, nenavštíví-li oni mne napřed.“

„Vy jste čertův chlapík! Copak se o tom nějak zmínili?“

„Slečna o tom mluvila. Tvrdila, že stojí v úzkém přátelství s miss Amy.“

Lord pokrčil rameny a odvrátil se. Sternau hleděl po celý večer, aby se s těmi lidmi více nesešel a ještě v noci se mu zdálo o sovách a rozličné havěti, která na něho dorážela.

Již druhého dne dopoledne ohlašoval sluha seňora a seňoritu Cortejovy. Sternau nevěřil ani vlastním uším, pokud mu oči nedosvědčily pravdu toho: Cortejo s dcerou vešli.

„Račte odpustit, pane Sternaue,“ pravil, „že vás tak brzy vyhledáváme. Conchita tak velice touží po tom, aby se dozvěděla něco o svém domově. Nedostali jsme již dávno odtud žádnou zprávu, a proto teď využíváme vašeho laskavého pozvání.“

Sternau potlačil svou rozmrzelost, a přivítal je s všemožnou zdvořilostí. Výslech, který očekával, začal ihned, sotva se usadili.

„Vy jste přistál ve Veracruzu?“ tázal se Cortejo.

„Ano, seňore!“

„S jakou příležitostí?“

„Párou,“ odvětil zkrátka doktor.

„Mám za to, že jste byl doporučen lordu Lindsayovi?“

„Seznámili jsme se s miss Amy v Rodrigandě.“

„Ach,“ pravila Conchita překvapeně, „ona byla přítelkyní hraběnky Rosity?“

„Zajisté.“

„To jste tam na Rodrigandě měli veselý společenský život?“

„Podle mého názoru to byl pravý opak.“

„Tomu nevěřím. Říkáte, že tam byla miss Amy, a v jednom psaní o nás se činí zmínka o jistém francouzském důstojníkovi. Z toho soudím, že jste tam nevedli samotářský život.“

Sternau dobře poznal, že teď má být vyslýchán o Marianovi.

„Ano, bylo to téměř osamělé,“ odvětil chladně. „Ale toho důstojníka jste přece jen poznal?“

„Ano.“

„Můžete si ještě vzpomenout na jeho jméno?“

„Jmenoval se Alfred de Lautreville.“

„A zdržoval se dlouho na Rodrigandě?“

„Několik dní.“

„Pak se vrátil zase do Francie?“

„Odešel, aniž by nám pověděl kam, seňorito.“

Ona poznala, že takto Sternaua nenachytá. Neřekl jí sice žádnou přímou lež, ale také neobdržela žádané informace. Právě se připravovala k nové otázce, když vešel Helmers. To bylo Sternauovi vhod. Mohl se na krátký čas vzdálit, když Helmers jako námořník se dost naučil španělsky, aby se obstojně dovedl domluvit. Představil tedy námořníka, a vzdálil se pod rychle vymyšlenou záminkou.

Spěchal k lordovi, u něhož zůstala Amy a Mariano.

„Co nám přinášíte?“ ptal se lord. „Přicházíte se spěchem.“

„Přináším vám potvrzení mé včerejší domněnky. Cortejo je zde.“

„Není možné! U vás?“

„Ano, on a jeho dcera.“

Lord potřásal hlavou a pravil pak se smíchem:

„A vy jste je oba nechal sedět samotné?“

„Ne, Helmers je u nich. Přicházím pouze, abych vám přednesl žádost.“

„Mluvte!“

„Pozvěte oba k snídani.“

„Tyto oba?“ tázal se lord překvapeně. „Mám za to, že mluvíte žertem.“

„Ó, nikoliv, mluvím zcela vážně. Vidím sice, že i miss Amy se diví této mé žádosti; přece ale prosím za prominutí, když při ní setrvám.“

„Ale, u čerta, z jakých důvodů?“ tázal se Lindsay. „Tato pře je mně tak protivná, že ji nechci ani vidět.“

„Musím vidět, jaký dojem na ně učiní pohled na našeho Mariana.“

„Ach tak, to je něco jiného! Ale to ho vezměte raději sebou tam k nim.“

„Nikoliv, mylorde. Vy a miss Amy máte být přece svědky tohoto dojmu.“

„Dobře, může to pro nás mít cenu. Ať tedy přijdou ke snídani.“

„Ale já je přece nemohu pozvat, mylorde!“ mínil Sternau. „Co, ještě i to! Nuže dobře, jenom jděte spánembohem; já to již obstarám.“

Sternau se vrátil ke svým hostům, kde teď zůstal ušetřen nepohodlných dotazů, poněvadž přítomnost kormidelníka dodala rozhovoru všeobecný směr. Po krátkém čase vešel lord. Tvářil se, jakoby myslel, že nalezne Sternaua samotného, a že neví nic o přítomnosti obou hostí. Pozdravil je s vznešenou přívětivostí, a pozval je pak, aby se zúčastnili snídaně.

Zakrátko se shromáždili v jídelně. Byli tu všichni, pouze Marianova židle byla prázdná; přece se ale začalo, a živý rozhovor kořenil hojně předložené mexikánské lahůdky. Po delší chvíli teprve vstoupil Mariano. Cortejo a jeho dcera byli posazeni tak, že jej nemohli ihned spatřit. On přistoupil a stanul u své prázdné židle nacházející se vedle Cortejova sedátka. Ten teprve nyní zpozoroval, že přišel nový host a pohlédl na něho. Sotva ale spatřil Marianovu tvář, vyskočil ulekaně ze své židle.

„Hrabě Emanuel!“ zvolal.

Jeho tvář zbledla, a oči se mu vyvalily. I jeho dcera povstala a zírala na Mariana. V paláci Rodrigandů se nacházel obraz z mládí hraběte Emanuela, a tomuto se mladý muž tolik podobal, že se Conchita ulekla.

„Mýlíte se,“ pravil Sternau. „Tento pán není hrabě Emanuel de Rodriganda, nýbrž poručík Alfred de Lautreville, na něhož jste se mne předtím vyptávali.“

„Zdá se, že vůbec rádi zaměňujete starší osoby s mladšími,“ podotkl lord. „Včera jste měli pana Sternaua za vévodu z Olsunny, a dnes poručíka za hraběte Rodrigandů. To je něco zvláštního!“

Teprve nyní se oba dva vzpamatovali.

„Račte odpustit!“ pravil Cortejo. „Je zde ovšem nějaká malá podoba, která mne pomátla, takže jsem zapomněl, že léta míjejí.“

„A mne jsi opravdu polekal!“ omlouvala se Conchita.

„Říkáte, že se jeví podobnost mezi seňorem Sternauem a vévodou z Olsunny?“

„Nápadná!“

„Znal jste vévodu?“

„Velmi dobře. Můj bratr byl u něho správcem. Smím prosit pana Sternaua, aby nám pověděl, kde je narozen?“

„V Mainzu,“ odvětil tázaný.

„Kupodivu! Taková podobnost mezi členy zcela různých národností! Je to čirá náhoda. Váš otec byl zajisté také lékař, jako jste vy?“

„Ne. On zemřel jako profesor, a býval dříve vychovatelem ve Španělsku.“

Tazatel mrštil po své dceři pohledem, jemuž jenom ona porozuměla V dalším rozhovoru spočívaly Conchitiny oči ustavičně na Marianovi a Amy. Chytrá dívka zpozorovala spřízněnost srdcí panující mezi nimi, a nikdy netušený pocit jí svíral srdce.

Jak často stávala před obrazem hraběte Emanuela. Naučila se ho považovat za ideál mužské krásy; její obraznost se s ním zabývala; snila o něm a představovala si za největší štěstí, být milována takovým mužem. A nyní vzor tohoto obrazu seděl naproti ní. Byly to ty samé rysy. V tom okamžiku pocítila, že se jí stal hrabě Alfonzo úplně lhostejným; poznala, že je druh lásky, který v okamžiku přichází a vítězí. Požírala zrovna rysy Marianovy tváře a sotva se mohla odtrhnout od toho pohledu, když snídaně skončila.

Odjela s otcem domů. Doma pak Cortejo pravil: „Nuže, víš teď, na čem jsi? Ten poručík je ten pravý hrabě Alfonzo.“

Ona mlčky přisvědčila.

„Sternau ho osvobodil.“

„Vypadá to tak.“

„Ale kdy a kde? Co se stalo s Landolou a jeho lodí?“

„To nevím.“

Ve své horlivosti si ani nepovšiml zvláštního chování své dcery, a pokračoval nanejvýš rozzloben: „A jak jsem se blamoval! Napřed včera večer a pak zase dnes. Takto se zmýlit podvakrát! Ale podobnost byla přílišná. A Conchito, víš, kdo je tenhle Sternau?“

„Zcela neobyčejný, znamenitý člověk!“

„To může být, ale já míním něco jiného. Pamatuješ se, co nám psal Gasparino o vévodovi z Olsunny?“

„Míníš tu známost s guvernantkou?“

„Ano. Nuže, tato guvernantka se vrátila do své vlasti s německým vychovatelem a tento vychovatel – Caramba, spadlo mně to předtím jako šupiny z očí – tento vychovatel se jmenoval Sternau. Slyšel jsem toto jméno od svého bratra.“

Jeho dcera na něho tázavě pohlédla a pravila: „Nuže, co víc?“

„Co víc?“ zvolal celý rozhorlený. „Copak je to s tebou, holko? Ztratila jsi paměť, hej? Co víc? Tento Sternau je synem a k tomu ještě jediným synem vévody z Olsunny!“

Teď teprve zpozorněla.

„Blouzníš snad?“

„Ani mně nenapadá. Musím tu mít ještě psaní od Gasparina, v němž se vrací k tomuto předmětu. Hned je vyhledám.“

Odběhl. Ona ale ulehla do houpačky a zahleděla se do-prázdna. Její soví oči dostaly něžnější výraz, její bledé líce zrudly a konečně povstala a pospíšila do knihovny svého otce, kde podobizna hraběte Emanuela z mládí visela na stěně. Sundala obraz, přistoupila s ním k oknu a prohlížela jej.

„Navlas se mu podobá,“ pravila tiše. „O, co je Alfonzo proti němu? Podvodník proti tomuto pravému Rodrigandovi!“

Bezděky přitiskla své rty na obraz.

„Jak jsem se zalekla, když jsem ji spatřila!“ myslela nahlas, „bodlo mně to u srdce, ale toto bodnutí nebolelo. A pak, když promluvil, zazněl mně jeho hlas až do nejhlubší hloubky mé duše. Co to bylo? Snad láska?“

A opět políbila obraz.

„A on seděl vedle té plavé Amy, a měl ji tak rád! Jejich oči se hledaly a našly každý okamžik. Jejich ruce se setkávaly pod stolem. Tu mně to zase bodnulo v srdci; ale toto bodnutí bolelo. Byla to žárlivost? Copak je to skutečně láska, která nepotřebuje roky, ani měsíce, ani týdny, aby dozrála? Zrození lásky probouzející se v okamžiku, aby pak více nezaniklo, nezmizelo? Ano, taková je láska; cítím to. A tato láska ve mně povstala pro toho, který se podobá tobě, ty sladký, sladký obličeji!“

Opětně líbala podobiznu, až ji vytrhl hlas z jejího rozčilení, její otec nepozorovaně vešel a udiveně zvolal: „Conchito, holko, copak to děláš? Co tě to napadá! Snad nelíbáš ten starý obraz? Hned jej zase pověsíš na místo!“

KAPITOLA DRUHÁ

Vyléčení

Počínaje tímto dnem se stala zvláštní proměna s Conchitou Cortejovou. Mluvívala s otcem málo. Její služka mu donesla, že seňorita jenom ustavičně stojí před zrcadlem, aby se zdobila; pak ale vždy květiny a šperky dolů strhla, a volala přitom: „Jak ošklivá, jak ošklivá! Žádné zlato, žádný drahokam, ani žádná růže to nepředělá.“

A když se Cortejo tiše přiblížil k pokoji své dcery, slyšel ji uvnitř mluvit, jakoby byl někdo s ní, ačkoliv věděl, že je sama. A když přiložil ucho ke dveřím, zaslechl ji říkat tiše: „Ó, jak ráda, jak velmi ráda tě mám. Pojď polib, ach, polib mne!“ A podruhé ji zase slyšel zlostně křičet: „Nemilosrdný, zabiju tě, uškrtím tě! Nenávidím tě, neboť jsi mně vyrval srdce z prsou!“

Nevěděl, co si má o tom myslet. Proto se jednou vedral k ní, aby s ní promluvil vážné slovo. Nalezl ji před zrcadlem. Měla na sobě velmi hluboce vystřižené šaty, a prohlížela se, je-li hezká. Ale její chudá ramena, vychrtlý krk, ostré paže a skromná ňadra tím šeredněji vynikly.

„Copak to děláš!“ osopil se na ni. „Snad jsi již nepozbyla docela rozum!“

Obrátila se rychle a přehodila, když jej spatřila, s uzarděním šátek přes svoje obnažené vnady.

„Co dělám? Zkouším svoji toaletu,“ omlouvala se.

„To má být toaleta? Kde se chceš takto ukázat?“

„Vždyť jsem ještě ani nebyla hotová. Chci jít ještě dnes do Fantasie.“

„No, konečně rozumné slovo! Půjdu s tebou. Celá šlechta bude přítomna. První cena zůstává v drahocenné jezdecké úpravě, kterou odevzdá hraběnka Montala vítězi.“

„Hraběnka Montala? Proč právě ta? Copak není žádná jiná?“

„Ona je nejhezčí. Nebo by jsi snad ty chtěla rozdávat ceny?“ smál se on.

Oči jí zlostně zasvítily; zaťala ale zuby a odvrátila se.

„Přemýšlela jsi nad tím, co jsem ti včera povídal?“ pokračoval Cortejo.

„Ne,“ pravila nedbale.

„Proč ne?“

„Nemám čas.“

„Nemáš čas!“ pravil zlostně. „Kdypak jsi ještě nemívala čas, aby jsi se zabývala našimi nepřáteli? Právě jsem se dozvěděl, kdy odcestují.“

Při těchto slovech se mžikem obrátila k němu a tázala se chvějícím se hlasem: „Kdy odcestují?“

„Pozítří.“

Zdálo se, jakoby její bledá tvář se stávala ještě bledší; ale přemohla se a chladně pravila: „Aťsi.“

„Cože? Ať odjedou? Máme nechat uniknout pravého hraběte Rodrigandu?“

„Falešný nám také nebude ku prospěchu.“

„Tak nesmíš mluvit! Přece jsem ti včera zase slíbil, že si tě musí vzít. Budu psát bratrovi.“

„Počkej s tím ještě!“

„Jak dlouho?“

„Až do pozítří!“

On zakroutil hlavou. Nepochopil a neporozuměl jí; byla pro něho hádankou.

„Půjdeš tedy do Fantasie?“ tázal se.

„Ano.“

„Vyprovodím tě.“

„Půjdu sama.“

Opět zakroutil hlavou, a uznal za nejlepší, odejít. Sotva vyšel, zamkla za ním dveře, odhodila šátek, a začala si natírat krk, ňadra, čelo a šíji pudrem a barvit líce na červeno. Chtěla vidět, bude-li takto hezčí.

Tu najednou bylo zaklepáno zlehka na dveře.

„Kdo je tam?“ tázala se.

„Amaika.“

Ihned skočila, aniž by zakryla svou nahotu, ke dveřím a otevřela. Vešla stará Indiánka. Sloužila v domě a těšila se důvěře seňority, jejíž vlastní služka platila za klevetnici. Conchita se jí zeptala:

„Amaiko, pohlédni na mne! Jsem hezká, nebo ošklivá?“

„Ošklivá? Ó, madono, jak byste vy mohla být ošklivá! Hezká, jste velice hezká!“

„Míníš to doopravdy?“

„Ano, namouduši!“ ujišťovala úlisná stařena.

„Tak to přece pomohlo! Neměla bych dát ještě více červeně na líce?“

„Ne, seňorito. Vyhlížíte právě takto jemně a líbezně. Musejí vás milovat!“

„Musejí, ano, ale jestli on?“

„On?“ smála se Indiánka. „On vás bude také milovat. Bude vás objímat a líbat, až dnes ve Fantasii k němu přistoupíte. Jste tak vnadná, že vám ani neodolá.“

„Ale jestli přijde?“ pravila, potěšena tímto lichocením.

„Přijde!“ pravila Indiánka tak určitě, že se nad tím Conchita pozastavila a rychle se tázala:

„Kdo to řekl?“

„Tento lístek.“

Přitom vytáhla dlouhý, potištěný list z kapsy a podala jej Conchitě. Vynikající obyvatelé Mexika pořádají občas divoké bojovné hry, při nichž se často zápasí o značné ceny. Odbývají se za večera, kdy slunce tolik nepraží, pak ještě následuje maškaráda, které se může zúčastnit, kdokoliv má zalíbení v takových věcech. Nejvyšší pánové se zúčastní na zápasech, při nichž jde často o život, i každý slušný cizinec bývá připuštěn, ovšem se zbraněmi, pro jaké se rozhodne, takové zápasy se nazývají Fantasie, a dnes večer se měla odbývat jedna z nich. List, který stařena donesla, obsahoval jména těch, kteří se chtěli zúčastnit zápasů. Četla tato jména tiše popořádku, dvě ale vyslovila hlasitě:

„Seňor Carlos Sternau, pro laso, pušku, kord a dýku. Seňor Alfred de Lautreville pro pušku, kord a dýku.“

„Ach věděla jsem to, on je hrdina!“ pravila Conchita. „Nezápasí pouze jednou zbraní, nýbrž třemi; on získá cenu. Ó, kéž by ji mohl obdržet z mé ruky!“

„Vždyť se to může stát,“ pravila Indiánka s potutelnou tváří.

„Jak to? Ceny přece rozdává hraběnka Montala.“

„Ty ceny ovšem. Ale nemůžete mu dát také nějakou cenu?“

„Jakou?“

„Obejmutí, hubičku, hodně vroucí a něžnou.“

„Snad, doprovodíš mne a postaráš se o to, abych ho našla.“

S tím byla stařena mileráda srozuměna, a obě učinily své přípravy pro večer plný požitků.

I v paláci lorda Lindsaye se konaly přípravy. Mariano již úplně okřál; líce se mu zaokrouhlily a čerstvě zčervenaly, a dovedl se již prohánět na koni jako dříve. Proto se odhodlal, že se zúčastní Fantasie, a Sternau mu přislíbil, že učiní to samé. Sternau se stal v posledních dnech velice nemluvný a zamyšlený, a sice následkem krátké rozmluvy. Navečer po oné snídani, při které oba Cortejové brali podíl, se ho lord mezi čtyřma očima otázal:

„Pane Sternaue, co říkáte tomu vévodovi de Olsunnovi?“

„Míníte snad, že jsem byl za něho považován?“

„Ano, a k vaší podobnosti s ním?“

„Je to řídká a zajímavá hra přírody, a nic víc.“

„Mně to připadá nápadné. Váš otec byl Němec?“

„Ano.“

„A vaše matka?“

„Také.“

„Nemluvil jste včera s Marianem o tom, že vaše matka bývala vychovatelkou ve Španělsku?“

„To ovšem byla.“

„Nuže, milý příteli, nechci se dotýkat vzpomínky na vaši matku, ale náhodou nevznikají takové podoby. Přemýšlejte o tom!“

A Sternau přemýšlel. Ale toto rozjímání mu připadalo jako hřích proti své matce; zápasil s vtírajícími se myšlenkami, aniž je dovedl úplně přemoci, a jen aby se rozptýlil, přivolil, že se zúčastní Fantasie.

Odpoledne táhlo tisíce lidí ven na rovinu, kde byla ohrazena aréna pro bojující. Na jistém místě se shromažďovali zápasníci a jeli pak ven. Hřímavé volání jim znělo vstříc. Mnohé ženské oko zasvitlo při pohledu na postavy hrdinů, chystajících se ukázat svou smělost a obratnost. Na pavlánu seděli soudci rozhodčí, obklíčeni bohatým věncem hrdých a krásných paní a dívek. Mezi těmi se nacházela hraběnka Montala, nejhezčí vdova v celé zemi. Měla množství uchazečů a zbožňovatelů, žádný ale nenalézal milost v jejich očích. Po jejím boku seděla přítelkyně, která se přišla z Morelie podívat na zápasy.

Právě se blížil průvod zápasníků, všichni bez výjimky oděni do bohatého mexikánského kroje. Tu se dotkla přítelkyně hraběnky a tázala se:

„Diós! Kdopak je ten rytíř, co na tom vraníku právě vjíždí do arény?“

„Neviděla jsi ho ještě?“ tázala se hraběnka.

„Nikdy.“

„Ach, ano, nebyla jsi tři týdny v hlavním městě.“

Krásná hraběnka sledovala jezdce žhavými pohledy a zapomněla přitom přítelkyni odpovědět.

„Nuže?“ upomínala ji.

„Je to Němec,“ zněla krátká odpověď.

Přítelkyně pátravě pohlédla na hraběnku, tajně se usmála a pak pravila:

„Němec? A to je všechno, co o něm víš?“

„Je hostem anglického velvyslance.“

„Tak není ze sprostého stavu, neboť Lindsayové jsou výluční.“

„Naopak; on je lékař.“

„A jmenuje se?“

„Na listině stojí – Carlos Sternau.“

Přítelkyně se zase usmála.

„Na listině? Ty jsi neznala to jméno, aniž jsi o něm zaslechla?“

„Zaslechla, ale zase zapomenula.“

„Blaze tobě.“

„Proč?“

„Myslím, kdo tohoto muže jen jednou spatřil, ten na něho již nikdy více nedovede zapomenout, tobě se to aspoň s jménem podařilo. Podívej, ta postava!“

„Příliš hřmotná, přespříliš hřmotná.“

Přítelkyně se potřetí tajně usmála.

„To je věcí záliby,“ pravila.

„Nesoudím, že by při své mohutnosti byl obratný. A Němec, jak se ten může měřit s Mexikánem v zacházení s lasem nebo dýkou. Němci jsou příliš krotcí. S puškou a kordem ovšem mohou mít trochu obratnosti.“

„Ty jej pomlouváš, následovně je ti nebezpečný!“

„Pche!“ pravila hraběnka hrdě.

Přitom ale její oči ustavičně sledovaly statnou Sternauovu postavu.

„A kdo je ten seňor po jeho boku?“ tázala se přítelkyně.

„Němcův přítel a také host u anglického velvyslance. On je důstojník a jmenuje se Alfred de Lautreville.“

„Vypadá to, že ty cizince dobře znáš?“

„Co chceš! Celý zdejší dámský svět je za nimi zblázněný.“

„To se rozumí, že mimo tebe.“

„Nepopírám to. Jsem obrněna proti tomu, co jiní nazývají láskou.“

Když každý zápasník zaujal své místo, začala hra. Napřed bylo bojováno kordy, vždy dva proti dvěma, a pak vítězové proti sobě. Sternauově čepeli nemohl žádný odolat, a Marianova zručnost každému stačila. Tak se stalo, že ke konci měli oba zápasit o cenu, Sternau ale odmítl a dobrovolně ustoupil.

„Vidíš,“ pravila hraběnka k přítelkyni; „jeho nemotorná síla se nevyrovná zručnosti jeho přítele. Nedostane žádnou cenu.“

Teď došlo na dýky. V této zbrani má Mexikán znamenitou vycvičenost. Zde se to nemohlo ani minout bez poranění. Mnoho jich krvácelo, druzí ustoupili. Jenom jediný nebyl ani škrábnutý, totiž Sternau. Zůstal vítězem.

„Nuže, nedostává se mu pořád ještě zručnosti?“ tázala se přítelkyně.

„Náhoda.“

„Zápasí-li jeden s dvaceti, a zůstane-li vítězem, to nazýváš náhodou?“

Hraběnka mlčela, neboť teď se vsedlo na koně, aby se házela lasa. Vyjeli vždy po dvou, z nichž jeden druhého hleděl strhnout z koně. Přemožení jeli nazpět, a vítězové se chystali bojovat mezi sebou.

Přítelkyni se zdálo dělat zalíbení, že si mohla dobírat hraběnku.

„Myslíš, že se Němec dovede ohánět lasem?“ tázala se.

„Ne.“

„Bylo by to tedy od něho nerozumné, pouštět se do zápasu s jinými.“

„Cena, kterou teď dobyl, jej omámila a zbavila opatrnosti.“

„Hm, to musel být již omámen a neopatrný, nežli dostal cenu, neboť se přece k lasu přihlásil.“

Tentokrát na sebe dalo rozhodnutí dlouho čekat, a když se konečně stalo, měl Sternau opět získanou cenu. Ani jednou se nepohnul v sedle, žádné laso jej nezasáhlo, on ale veškeré protivníky strhnul z koně.

Teď nastal čtvrtý zápas s puškami. Postavily se terče. I teď zvítězil Sternau nade všemi protivníky.

Nyní se vítězové přiblížili k tribuně. Co dříve nikoho nenapadlo, byli to pouze dva, a sice oba cizinci. Mexikánský kroj jim slušel tak dobře jako tuzemcům, a když teď přijímali ceny, uklonili se tím samým rytířským půvabem, jako by byli zvyklí, přijímat každodenně cenu ze spanilých rukou.

Teď byly zápasy ukončeny a začala maškaráda. Podle starého obyčeje nesměli účastníci zápasu při tom používat přestrojení. Sternau a Mariano odevzdali své koně a ceny sluhovi, procházeli se po zábavné místnosti, brzy ale byli od sebe odloučeni.

Dva z dřívějších zápasníků stáli při sobě a rozmlouvali o výsledcích dnešního dne. Byli nad tím velice rozzuřeni, že oba cizinci odnesli čest vítězství.

„Co míníš, Gonzalvo,“ pravil jeden z nich, „patří se to vůbec, že se připouštějí k zápasům cizinci?“

„Ne, zvláště ne takoví sloni, jimž nemůže nikdo odolat. Když mně napadne, zasadím tomuto Sternauovi malý bodec mezi žebra, že bude mít dost.“

„Já s tebou souhlasím; ale kdepak potom vezmeme peníze, abychom si koupili rozhřešení za takový čin?“

„To mně také působí starosti, jinak by již měl mou dýku v těle. Není to maličkost, odejít z tohoto světa s vraždou na svém svědomí.“

Nablízku stála jiná maškara, které neušla tato polohlasitá rozmluva. Teď přistoupila blíž a pravila: „Co by vás tak asi stálo toto rozhřešení, seňore?“

„Co je vám do toho?“ osopil se na něho Gonzalvo.

„Snad velmi mnoho.“

„Proč?“

„Protože vám chci dát tyto peníze.“

„U všech čertů, je to pravda?“

„Ano.“

„Kdopak jste?“ tázal se Gonzalvo.

„To nepatří k věci. Zlobím se tak dobře jako vy, že tento chlap Mexikánům odebírá ceny. Zabte toho drzouna, ostatní zaplatím já.“

„Bude to ale hezká sumička, příteli!“

„Kolik?“

„Padesát pesos za nás oba.“

„Dám vám sto, bude-li ten Sternau za hodinu odpraven.“

„Kdy je vyplatíte?“

„Hned po vykonaném činu.“

„A kde?“

„Kde vám bude libo.“

„To je všechno hezké. Ale když bude dílo vykonáno, a vy byste nechtěl platit, nemůžeme nic udělat.“

„Tak mne zabijte!“

„Cožpak vás známe? Sundejte přece na okamžik larvu!“

Maškara tak učinila a oba muži jí pohlédli do tváře.

„Aha,“ pravil Gonzalvo, „znám vás, seňor Cortejo; vy nás neošidíte. Dokonáme dílo, a přijdeme zítra pro mzdu.“

Je to sice k nevíře, že se takový obchod tak rychle a snadno muže ujednat; ale kdo žil v Mexiku, bude vědět, že něco takového tam není žádnou vzácností.

Mariano se odloučil od Sternaua a vmísil se do vřavy lidstva. Těšil se z opět nabyté tělesné čilosti, a následkem toho se nejraději pohyboval v největší tlačenici. Tu, pojednou ho někdo uchopil za ruku a spatřil po svém boku ženskou maškaru, která ho táhla stranou. To věstilo dobrodružství, a proto ji následoval.

Vyšla z tlačenice, zavedla ho ke zříceninám bývalého vodovodu.

„Posaďte se, seňore,“ pravila maškara, „chci s vámi promluvit.“

Ze zdvořilosti uposlechl, a opřel se zády o vyčnívající kus zdiva.

„Tak, seňoro,“ pravil. „Jsem poslušný, nyní ale buďte tak laskavá a povězte, co si ode mne přejete?“

„Chci se vás na něco zeptat.“

„Mluvte tedy!“

„Smím se dříve posadit vedle vás?“

„Jak je vám libo.“

Usadila se po jeho boku, přičemž způsobila nějaký šramot, následkem čehož oba nezaslechli jiný šramot na druhé straně zdiva.

Lord Lindsay totiž připadl také na myšlenku, přestrojit se. Spatřil Mariana, a chtěl ho trochu škádlit. Ještě se ale k němu nedotlačil, když se ženská maškara zmocnila mladého muže. To mu poskytlo vítanou příležitost, poučit se o jeho povaze.

Když by se bez okolků pustil do milostného dobrodružství, nebyl by hoden Amy. Proto jej Lindsay sledoval, a schoval se na druhé straně zdi, k níž oba usedli, kde mohl zaslechnout každé slovo.

„Začněme tedy, seňoro,“ slyšel teď mluvit Mariana.

„Napřed mně přísahejte, že mně pod žádnou podmínkou nesmeknete larvu, seňore!“

„Copak jste tak ošklivá, že bych se nesměl na vás podívat?“

„To není důvod. Nechci být poznána, jen v případě, že vám to dovolím.“

„Nuže, dobře, dávám vám své slovo.“

„Nikoliv slovo, nýbrž přísahu!“

„Dobrá, tedy přísahu. Nyní ale byste již mohla začít.“

„Povězte mi, máte nevěstu, seňore?“

„Nemám.“

„Anebo milenku?“

„Copak je to tak nutné, abyste to věděla?“

„Je. Co vám chci říci, má pro vás tu největší důležitost.“

„To zní ovšem velmi důrazně. Nuže chci být upřímný i navzdory tomu. Ano, mám milenku.“

„A máte ji rád z celého srdce?“

„Nemohu být bez ní živ.“

Dlouhý, hluboký povzdech se vydral pod larvou; pak se tázala dále:

„Neupustil byste od ní pod žádnou podmínkou?“

„Pod žádnou.“

„Ale vždyť ona ještě není vaší snoubenkou, nevěstou nebo manželkou!“

„To je stejné. Přísahal jsem jí v mém srdci věrnost, a tuto přísahu zachovám.“

„Ani byste ji neopustil pro velkou výhodu?“

„Ani mně to nenapadá.“

„A kdyby se jednalo o blaho a život?“

„Moje blaho patří jí, a můj život Bohu; dodržím svou přísahu!“

Ona umlkla a zase se ozval předešlý dlouhý a hluboký povzdech. Pak pravila ráznějším tónem:

„Chci věřit, že nyní takto smýšlíte, později tomu bude ale jinak. Předsevzala jsem si, být upřímná a proto vám chci říci, že vás miluji.“

„Kýho ďasa,“ pravil překvapeně; „snad nechcete, abych kvůli vám opustil svou milenku?“

„Ano, to chci.“

„To nijak nejde.“

„Proč ne?“

„Protože miluji ji a ne vás.“

„Vy mne neznáte; snad jsem hezčí nežli ona.“

„Věc možná, ale nikoliv pravděpodobná!“

„A bohatší!“

„To je mně lhostejné.“

„Ze šlechetnějšího rodu a lepší povahy!“

„To je nemožné!“

„Miloval byste zajisté mne!“

„Nenáviděl bych vás a sebou samým bych opovrhoval, že jsem zrušil svou přísahu.“

Zdálo se, že chvíli přemýšlí, načež pak prosila něžným hlasem:

„Podejte mně svou ruku.“

„Tuhle.“

Chopila se jeho ruky a posunula ji pod svůj pláštík. „Sáhněte na mé srdce, seňore,“ pravila, „a ucítíte, jak pro vás tluče!“

„Caramba, co vás to napadá!“ zvolal Mariano. „Váš pláštík chci sice ohmatat, ale nic víc. Již jen proboha o tom více nemluvte, že jste hodnou, poctivou dívkou!“

Ona se zachvěla a odvětila napolo zlostným tónem: „To jsem! Co činím, činím jen proto, že vás náruživě miluji.“

„Je mně vás tedy líto, neboť vám nemohu pomoci.“

„Tedy vám také nepomohu!“

Vyřkla to tónem, který vzbudil jeho pozornost.

„Nevím, v jaké záležitosti byste mně mohla pomoci!“

„Ó, ve velmi důležité!“

„A mohu se to dozvědět?“

„Ano. Vy se jmenujete Alfred de Lautreville, ale nejste jím.

On se přece jen zarazil a tázal se: „Kdo tedy jsem?“

„Vaše pravé jméno by bylo Alfonzo de Rodriganda.“

Tu on ji uchopil náhle za rámě, sehnul se k ní a pravil:

„Ženo, co to povídáš? Odkud to víš? Kdo jsi?“

Ona vydržela silné stisknutí své ruky, aniž by vykřikla bolestí, neboť tato bolest byla pro ni blahem, ale odvětila:

„Na to se mne budete marně ptát.“

„Musíš to říci!“

„Že musím? Kdo mne přinutí?“

„Já se dozvím, kdo jsi!“

„Přísahal jste, že mně necháte larvu, a jak jste dodržel přísahu milence, tak ji dodržíte i mně.“

On pustil její rámě a pravil.

„Máte pravdu; dodržím své slovo. Vy tedy víte, kdo já vlastně jsem?“

„Ano, a nikdo to neví lépe nežli já. Vím to lépe než váš kapitán, než váš Sternau, než váš kapitán Landola, vím to lépe nežli všichni, všichni, všichni!“

„A ty mně to nepovíš?“

„Ne. Pouze svému milenci bych to pověděla. Opusť své děvče!“

„Nikdy!“

„Copak je ti tato plavovlasá Amy milejší, nežli hraběcí titul?“ tázala se zlostně.

„Tisíckrát milejší! Ale odkud znáš jméno Amy?“

„Do toho ti nic není. Rozmysli si, co děláš! Dám ti deset minut na uváženou. Nejedná se pouze o tebe, nýbrž ještě o jiné. Snad ještě žije tvůj otec a rovněž tvůj strýc Fernando!“

„Ženo, ty jsi vševědoucí!“ zvolal polekaně.

„V tvé záležitosti ovšem. Mám veškerou moc ve své ruce. Stojí mi to jediné slovo, abych tě povýšila nebo zničila. Miluji tě, chci tě mít, a proto ti všechno nabízím za tvoji lásku!“

„Marně mně všechno nabízíš; mé srdce není mým vlastnictvím, nemohu je nikomu darovat.“

„Prodej je tedy!“

„Co nesmím darovat, nesmím ani prodat!“

Doposud mluvila poměrně klidně, teď ale, když poznala, že její veškeré prosby a hrozby jsou marné, povstala a pravila hlasem chvějícím se rozčilením:

„Ponechala jsem ti volbu mezi láskou a nenávistí, mezi štěstím a neštěstím, mezi nebem a peklem. Přijmeš-li mne, budeš zde během týdne uznán za hraběte Alfonza. Opovrhneš-li mnou, bude tvoje duše křičet a řvát bolestí. Lhůta K rozmyšlení minula, teď vol!“ –

„Zůstanu věrný svému slovu,“ pravil klidně a určitě.

„Je toto tvé poslední slovo?“

„Poslední.“

Teď se třásla žárlivostí, zuřivostí a touhou po pomstě.

„Jsi tedy ztracen, ty a tvoje Amy,“ pravila; ale přece ještě dodala: „Rozhodni se ještě jednou. Rozhodni se jinak!“

„Nemohu jinak.“

„Tak buď tedy proklet, zamilovaný blázne! Naučíš se mne znát!“

„Však tě již znám, ani ti nepotřebuji strhnout larvu z tváře. Co ty víš, může vědět pouze jedna osoba, a co ty mluvíš, může mluvit jenom jedna osoba. Ty jsi Conchita Cortejová, dcera vraha a podvodníka.“

Ona se již chystala k odchodu, teď se ale náhle obrátila a pravila:

„Mýlíte se, pane! Nemám nic společného s Conchitou Cortejovou!“

„A přece, máš s ní všechno společné, všechno, až na ty vnady, k nimž jsi mně chtěla ukázat cestu. Kliď se odtud!“

To pro ni byla nejkrutější rána. Zastavila se na okamžik.

„Červe!“ zasípěla. „Třes se! Kdyby jsi jen věděl, kdo já jsem, poznal by jsi, že tě mám ve svých rukou!“

„Fuj!“ smál se Mariano. „Buď ráda, že jsem ti dal své slovo, jinak bych ti strhnul larvu z tváře!“

Tu se ozval vedle něho hlas: „Já to udělám, neboť já jsem se jí nezavázal slovem!“

Maškara se vztyčila poblíž zdi a pádila k dívce. Conchita poznala, v jakém nebezpečí se nachází. Sáhla pod pláštík a vytáhla dýku. Její čepel vjela do ruky sahající po ní, a jak lord vykřiknul bolestí – ruku rychle odtáhnul, uklouzla žena, a zmizela hned na to v davu ostatních maškar.

„U všech čertů, ona měla dýku!“ pravil Lindsay, a vytáhl svůj šátek, aby jím zastavil krev.

„Kdo jste vy, pane?“ tázal se ho Mariano.

„Váš přítel.“

Tento hlas zněl tak temně zpod larvy, že ho Mariano nepoznal.

„A vy jste naslouchal naší rozmluvě?“

„Od počátku až do konce.“

„Aniž byste se vzdálil?“

„Aniž bych byl utekl. Vždyť jsem přišel schválně za tím účelem, abych vás špehoval.“

„To jste tedy ničema!“

„Aťsi.“

„A zasluhujete notné pokárání.“

„Ovšem!“

„Žádám, abyste sundal larvu!“

„Proč?“

„Protože chci vidět, kdo je ten ničema, který se připlíží, aby vyslechl tajnosti jiných.“

„To se vám může stát.“

Smeknul larvu, a ukázal Marianovi svou tvář. Mariano jej navzdory noční tmě poznal, nanejvýš se ulekl a pravil:

„To jste vy, mylorde! Odpuštění!“

„Eh co, já jsem ten, co potřebuje odpuštění,“ pravil Lindsay. „Odpustíte mně, že jsem vás špehoval?“

„Milerád, mylorde. Každého jiného bych byl pokáral.“

„To vám věřím, jste čertovský chlapík. Ale vězel jste tu v šeredném skřipci; tato ženština vám zatopila. Myslíte skutečně, že je to Cortejova dcera?“

„Jsem si tím docela jistý.“

„I já jsem o tom přesvědčený. Škoda jen, že jsem ji nechytnul, neboť teď jí nemůžeme nic dokázat, navzdory přiznání, která vám učinila. Obvažte mně tento šátek kolem ruky, dostal jsem přes ni řádnou ránu.“

Mariano mu obvázal ránu, pak si lord připnul svou larvu, podal mladému muži rámě, a táhl jej sebou. Mariano jej následoval s blaženým pocitem. Lindsay všechno slyšel; teď najisto věděl, jak on miluje Amy, a tato myšlenka v něm vzbudila naději, že konečně dospěje k cíli svých tužeb. –

Sternau ztratil Mariana, obrátil se na jinou stranu. Chodil Od tlupy k tlupě a nepozoroval, že ho pronásledují dva muži. Když ho ten hluk omrzel, obrátil se do širé krajiny. Tam bylo ticho. Procházel se dál, zabrán do hlubokých myšlenek.

Vzpomínal na domovinu, na ženu svého srdce, na starého nadlesního, na matku a sestru, a dosud nepozoroval, že se za ním plíží dvě postavy. Konečně chtěl obrátit, vrhnul ale sebou, jakmile se otočil k zemi.

Oba vrahové totiž nerozvážili, že při obratu je musí ihned spatřit, jelikož za nimi leželo slavnostní prostranství, jasně osvětlené, proti jehož záři se patrně vyjímali.

Proto je Sternau ihned spatřil; a bylo zřejmé, že za ním šli jenom ve zlém úmyslu, a takto jim zmizel s onou rychlostí a duchapřítomností, jaká vyznačuje muže ze stepi. Odlezl po zemi stranou a nechal je přiblížit se. Nablízku něho zůstali stát, a snažili se proniknout svýma očima noční temnotu.

„Já už ho nevidím,“ pravil jeden. „A ty?“

„Já také ne.“

„Musel usednout.“

„Nebo změnil směr.“

„To by bylo proklaté. Navrátí-li se k slavnosti, půjde nám to těžko; zde bychom měli tak lehkou práci.“

„Těch sto pesos mohlo být lehce vyděláno. Musíme se oddělit, a kdo se s ním setká, ten ho bodne.“

„Dobrá, ty jdi tedy více vpravo, a já půjdu víc vlevo.“

Sternau uvažoval, co by měl dělat. Měl za nejmoudřejší nechat je běžet. Kdyby je i porazil a udal, nemohl jim přece dokázat, že měli namířeno na něho. Tak tedy počkal, až se dost vzdálili a vrátil se pak na místo slavnosti, kde se brzy sešel s Marianem a lordem. Vypravoval jim o svém dobrodružství a ihned oba tušili, že útok byl osnován Cortejem. Uznali za nejlepší vrátit se domů. Když přišli do paláce, byli přivítáni Amy, která sice také byla na Fantasii, ale brzy se navrátila.

„Tady přicházejí vítězové,“ zvolala radostně, a vedla je do salonu; „musíme být na ně hrdí!“

„Především na trojnásobného vítěze,“ pravil Mariano a ukazoval na Sternaua.

„I na toho druhého,“ doložil lord. „Náš přítel ještě po zápasech dobyl vítězství, větší než bylo to předešlé. Proto se mu má dostat odměny.“

Vzal ruku Amy a vložil ji do Marianovy pravice.

„Máte se rádi, děti, a jste na sebe hodní. Buďte šťastní, jak já vám to přeji!“

To bylo překvapení, kterého by se nikdo nenadál, a odměna, jaká při žádném zápasu ještě nebyla udělena. Oba milenci si padli do náručí, a vzájemného objímání a radování nebylo po celý večer konce. Jinak to vypadalo u Corteja, který si pospíšil domů, aby v případě Sternauova zavraždění, mohl dosvědčit, že se nenacházel nablízku.

Po nějakém čase přišla i Conchita domů. Její tvář plápolala a oči se blýskaly. Odhodila maškarní oblek a přistoupila rázně k otci.

„Otče, tento Sternau zítra odjede na haciendu?“ tázala se.

„Ano.“

„Sám?“

„Ne, ti dva ostatní půjdou s ním.“

„A chceš je nechat uniknout?“

On se na ni udiveně podíval a odvětil pak s utajenou ironií: „Zdá se mně, že jsi se hodně změnila od dnešního rána.“

„Ani v nejmenším, ale rozhodla jsem se.“

„A jak?“

„Nesmíme popřát těmto lidem ani tu nejmenší lhůtu.“

„To je také můj názor. Jeden z nich, tuším, v této chvíli již leží natažen.“

„Který?“

„Sternau.“

„Ach, já jsem myslela, že ten druhý!“

„Ne. Já jsem na něho poštval dva muže, které znám. Za sto pesos poběží do pekla.“

„Jeden by tedy byl vyřízený; ale ten druhý?“

„Počkej do rána, pak se o tom dá mluvit.“

Otec a dcera seděli ještě pohromadě, když se přihlásili dva muži. Byli ihned předpuštěni, když ale spatřili Conchitu, chtěli se vrátit.

„Jen vejděte,“ pravil Cortejo. „Má dcera může slyšet, co máte říci. Doufám, že se vám dílo podařilo!“

„Bohužel nikoliv,“ zněla odpověď.

Cortejo na ně zostra pohlédl.

„Proč ne?“ tázal se.

„Ztratili jsme ho z očí. Vyšel si ven do tmy, my jsme ho sledovali a on nám náhle zmizel. Když jsme se pak vrátili, spatřili jsme ho s lordem Lindsayem nasedat na koně.“

Cortejo zatřepal zlostně hlavou.

„Vy jste hlupáci a zbabělí ničemové; nechci s vámi dále nic mít.“

„Doděláme to ještě, seňore,“ pravil jeden z nich.

„Nepotřebuji vás; můžete jít. Za vaše marné namáhání vám zde dávám deset pesos; rozdělte se a táhněte odtud.“

Oba byli rádi, že dostali tolik, a odešli. Conchita se odebrala na lože, nemohla ale usnout. Zabývala se myšlenkami a záměry o pomstě pro svou odmítnutou lásku. I Cortejo nespal. Přemýšlel po několik hodin, až konečně dospěl k nějakému rozhodnutí, neboť odešel do stáje a dal si osedlat koně. K ránu opustil město směrem k severu, a když se Conchita po něm poptávala, řeklo se jí, že na nějaký čas odcestoval. – –

Za dva dny potom se vydali naši tři přátelé po dlouhém a důkladném rozloučení s lordem a jeho dcerou na svou plánovanou cestu na sever, opatřeni dobrými koňmi a vším potřebným. Ubírali se tou samou cestou, kterou dva dny před nimi zvolil Cortejo.

Sternau s sebou nevzal ani sloužící ani vůdce. Měl u sebe mapu Mexika, a ta byla jejich vůdcem, a ačkoliv žádný z nich lulo cestu nikdy nekonal, ani jednou nezabloudili. –

Mohlo to být ještě tak asi den cesty od haciendy, když jeli po rovině porostlé křovinami v jednotlivých chumáčích. Sternau byl nejzkušenější z nich; jemu neušlo žádné zlomené stéblo, žádná přehnutá větev, žádný převrácený kamínek. Zatímco takto tiše jeli, řekl oběma svým přátelům: „Neobracejte teď hlavy ani vpravo ani vlevo; ale koukejte pokradmu tam k tomu hustému křoví vpravo u vody.“

„Co je tam?“ tázal se Mariano.

„Leží tam člověk na výzvědách a koně má uvázaného za sebou.“

„Nevidím nic.“

I Helmers podobně ujišťoval.

„Rád věřím. Patří k tomu cvik a zkušenost, aby se rozeznal v té houštině již zdaleka muž a kůň. Jakmile zdvihnu svou pušku, učiňte to samé, nestřílejte ale dříve, až já sám vystřelím.“

Jeli dál, až se nacházeli zrovna naproti křovině; tu ale Sternau náhle zastavil svého koně, strhnul pušku z plecí a namířil na houštinu. Oba přátelé učinili totéž.

„Hej, seňore, co to tam hledáte na zemi?“ zavolal.

Zaznělo krátké, hrubé zasmání, pak bylo slyšet slova:

„Co je vám po tom?“

„Velmi mnoho!“ odvětil Sternau. „Buďte přece tak laskavý a vylezte ven!“

„Míníte to doopravdy?“

„Ovšem.“

„Tak vám to tedy udělám k vůli.“

Křovina se rozevřela a z ní vystoupil muž, celý oblečený do silné bizoní kůže. Jeho tvář ukazovala na indiánský původ, ale jeho oděv měl střih, jaký milují cibolerové (lovci bizonů).

Ozbrojen byl těžkou puškou a strašlivým nožem. Muž vyhlížel podle toho, jako by jaktěživ ještě nepoznal strach. Jeho kůň jej následoval sám od sebe.

Přelétnul skupinu tří mužů svým ostrým zrakem a pravil: „Hm, toto nebylo tak špatné, seňore! Skoro bych soudil, že jste již někdy pobývali v prérii.“

Sternau mu ihned porozuměl, ale Mariano se tázal:

„Proč to?“

„Proto, že jste se stavěli, jako byste mne nepozorovali, a pak jste přece na mne namířili puškami.“

„Připadalo nám to ovšem podezřelé, vidět tam ukrytého člověka,“ pravil Sternau. „Co jste dělal v tom křoví?“

„Čekal jsem.“

„Na koho?“

„To nevím. Snad na vás.“

Sternau poněkud stáhl své řasy a řekl: „Nedělejte hloupé vtipy, a vyjádřete se zřetelněji.“

„To mohu udělat. Napřed mně ale povězte, kam jedete?“

„Do haciendy del Erina.“

„Dobře, tedy jste to vy, na koho čekám.“

„To zní zrovna tak jako by věděli o našem příchodu, a vás nám poslali naproti.“

„Něco podobného to bude. Honil jsem včera tam nahoře v kopcích bizona a na zpáteční cestě jsem našel podezřelé stopy. Šel jsem po nich a vyslechl celou tlupu bělochů, tábořících pohromadě a hlasitě mezi sebou hovořících. Tak jsem se dozvěděl, že chtějí zajmout několik jezdců, jedoucích na cestě z Mexika k haciendě. Vydal jsem se tedy, abych tyto lidi varoval. Jste-li vy ti praví, pak je dobře; nejste-li ale ti praví, zůstanu zde ležet, až přijdou ti praví.“

„Jste hodný muž, děkuji vám! Jak to tak vypadá, jsme my, tuším, těmi pravými. Kolik bylo těch bělochů?“

„Dvanáct.“

„To je právě tolik, kolik já sám vezmu na sebe. Skoro bych měl chuť, promluvit s nimi slovíčko.“

Cibolero pohlédl stranou na Sternaua a pravil: „Vy sám že vezmete na sebe dvanáct chlapů, seňore?“

„Ano, v případě nutnosti i více,“ odvětil Sternau vážně.

„To jich bude asi jedenáct přespříliš, ne?“

„Jak je vám libo. Kdyby bylo po mém, podíval bych se trochu na tyto lidi. Ale přece není radno, vydávat se zbytečně v nebezpečí.“

„To si také myslím,“ přisvědčil cizinec úsměšně.

„Kampak vede vaše cesta?“ tázal se Sternau.

„K haciendě. Mám vás tam zavést?“

„Jestli je vám to vhod, ano.“

„Pojďte tedy.“

Skočil na svého koně, a když měli přenocovat, ukázal se lovec ve vyhledávání způsobilého místa a v opatřeních pro bezpečnost tak schopný a zkušený, že v něm Sternau poznal muže neobyčejných schopností. Účastnil se společné večeře, vykouřil také cigaretu, ale odmítl jemu nabídnutý hlt rumu. Kvůli bezpečnosti nezapálili žádný oheň, a tak se odbýval večerní hovor potmě.

„Znáte lidi tam na haciendě, seňore?“ tázal se Sternau vůdce.

„Zajisté!“

„Kdo tam bydlí?“

„Předně seňor Arbellez, majitel haciendy, pak seňorita Emma, jeho dcera, pak seňora Hermoyesová, a konečně lovec, který je raněný na hlavě. Pak je tam ještě služebnictvo a čtyřicet vaquerů a cibolerů.“

„K těmto cibolerům, tuším, náležíte i vy?“

„Nikoliv, seňore. Já jsem svobodný Miztek.“

„Ó, to pak musíte také znát Mokaschi-motaka, velikého náčelníka, jménem Bizoní Čelo?“

„Znám ho,“ pravil tázaný klidně.

„Kde se teď nachází?“

„Jednou zde, jednou tam, jak ho vede Velký Duch. Kde jste o něm slyšeli?“

„Jeho jméno je všude; slyšel jsem je i tam za tím velkým mořem.“

„Bude ho to těšit, až se to dozví. Jak vás mám nazývat, seňore, když s vámi mluvím?“

„Já se jmenuji Sternau, tento seňor se jmenuje Mariano a ten druhý Helmers.“

„A já jsem Miztek; nazývejte mne tak.“

Tím se skončila celá večerní rozmluva, a šlo se na odpočinek, když ještě dříve mezi sebou rozdělili noční hlídku. Druhý den se brzy probudili a již před polednem spatřili před sebou haciendu. Tu se zastavil Miztek a ukazoval rukou k haciendě a pravil:

„Tohle je hacienda del Erina, seňore. Teď již nemůžete zabloudit.“

„Copak nepůjdete se mnou?“ tázal se Sternau.

„Ne. Má cesta vede do lesů. Sbohem!“

Bodl svého koně ostruhami a odjel vlevo. Ostatní tři jeli proti ohradě, a stanuli před bránou. Na Sternauovo zaklepání se dovnitř dostavil vaquero a zeptal se na jejich přání.

„Je seňor Arbellez doma?“

„Ano!“

„Vyřiďte mu, že k němu přicházejí hosté z Mexika.“

„Vy jste sami, nebo jich přijede ještě víc?“

„Jsme sami.“

„Budu vám tedy důvěřovat a otevřu.“

Odtáhnul mohutnou závoru, a vpustil jezdce do dvora. Zde seskočili z koní, které převzal vaquero, aby je napojil. Když došli ke dveřím domu, přišel jim již haciendero naproti. Jeho pohled s ustrnutím uváznul na Sternauově vysoké postavě.

„Mio Diós, copak je to!“ pravil. „Jste Španěl, seňore?“

„Nikoliv, jsem Němec.“

„Tak je to hra přírody. Skoro bych vás měl za vévodu z Olsunny.“

Již opět slyšel Sternau toto jméno.

„Znal jste ho, seňore?“ tázal se.

„Ano; vždyť jsem Španěl. Ale co mně to napadá. Nemůžete být přece vévodou z Olsunny, který je mnohem starší nežli jste vy. Buďte mně vítáni!“

Podal mu ruku a nastavoval ji pak Marianovi. Ten byl dosud odvrácen a díval se po koních; teď se náhle obrátil, u haciendero se mu podíval do tváře; vykřikl překvapením:

„Caramba, co je toto: hrabě Emanuel! Ale ne, ani to nemůže být pravda, neboť hrabě Emanuel je mnohem starší!“ Sáhl si na čelo; tyto obě podobnosti jej zaměstnávaly. Nyní jeho zrak padl na Helmerse, a ihned sprásknul ruce.

„Valga me Diós, Bůh mi pomoz, copak jsem očarován!“ zvolal.

„Co je ti, otče?“ volal za ním jasný slaďounký dívčí hlásek.

„Pojď sem, Emmo, mé dítě,“ zvolal. „Něco takového se mně ještě nepřihodilo, to je zázračné! Zde přicházejí tři pánové; jeden z nich je podobný vévodovi z Olsunny, druhý hraběti Emanuelovi, a třetí tvému ženichovi jak vejce vejci!“

Emma přistoupila a usmívala se; když ale spatřila Helmerse, pravila: „Je to pravda, otče, tento pán vyhlíží zrovna, jako můj ubohý Antonio.“

„No, to se vysvětlí,“ mínil haciendero. „Buďte mně vítáni, pánové, a vejděte do mého domu.“

Podal také Marianovi a Helmersovi ruku, zavedl hosty do jídelny, kde jim především bylo podáno občerstvení. Právě pozvedl Helmers sklenici, aby se napil, když ji zase postavil. Jeho zrak uváznul ve dveřích, které se otevřely, aby vpustily vychrtlou, bledou postavu, pohlížející strnulýma očima na příchozí. Helmers popošel několik kroků ke dveřím a zahleděl se na nemocného.

„Je to možné!“ zvolal. „Antone, Antone! Ó Bože!“

Šílený na něho hleděl a potřásal hlavou.

„Jsem mrtev, byl jsem zabit,“ mručel.

„Seňore Arbellezi, kdo je tento muž?“ tázal se Helmers v největším rozčilení.

„Je to ženich mé dcery,“ odvětil haciendero. „Jmenuje se Antonio Helmers, a lovci jej nazývají Hromový Šíp.“

„Tedy přece! Bratře, ó můj bratře!“

S tímto výkřikem přiskočil k šílenému a objímal ho. Nemocný se dal líbat, pohlížel však lhostejně do bratrovy tváře a pouze pravil: „Byl jsem zabit, jsem mrtev!“

„Co je to s ním, co mu schází?“ tázal se Helmers haciendera.

„Je šílený.“

„Šílený? Ó, Pane Bože, jaké je to shledání!“

Němec klesl na židli, zakryl oči rukama a plakal. Ostatní stáli kolem mlčky a zaujatí, až mu Arbellez položil ruku na rameno a tichým hlasem se otázal:

„Je to pravda, že jste bratrem seňora Antonia?“

Helmers pozdvihl uslzené oči k němu a odvětil:

„Jsem jeho bratr! Ó Bože, jaké je to shledání!“

„Jste tedy námořník?“

„Jsem.“

„Vypravoval nám o vás mnoho.“

„Jsem mrtev, byl jsem zabit,“ bědoval mezitím šílený.

Sternau od něho dosud neodvrátil ani na okamžik zrak; teď se tázal: „Co je příčinou jeho nemoci?“

„Udeření do hlavy,“ odvětil Arbellez.

„Měli jste zde lékaře?“

„Ano, delší dobu.“

„Ten říkal, že zde není pomoci?“

„Ano.“

„Tedy je tento lékař pouhý mastičkář, nerozumný hlupák. Vzmužte se, Helmersi. Váš bratr není šílený, nýbrž jen duševně pomatený; ještě je možná pomoc.“

Najednou se rozlehl jásavý výkřik Emmy Arbellezové. Přiběhla k Sternauovi, uchopila jeho ruce a tázala se:

„Mluvíte pravdu, seňore?“

„Ano.“

„Jistě? Jste lékař?“

„Jsem lékař a mám tu nejlepší víru. Jakmile se dozvím bližší okolnosti, které způsobily jeho onemocnění, budu vám moci s jistotou říci, zdali mu mohu pomoci.“

„Ó, to si nechte honem vypravovat.“ –

„Zvolna, seňorito!“ přerušil ji Sternau. „To uděláme, až budeme poněkud klidnějšími. Napřed musíme hovořit o jiných věcech rovněž tak potřebných a důležitých.“

Jen nerada ustoupila a vyvedla nemocného z jídelny.

„Musí to být velmi důležitá záležitost, která vás sem přivádí,“ pravil haciendero s jakousi předtuchou.

„Velmi, velmi důležitá,“ potvrdil Sternau.

„Moje hacienda byla jediným cílem vaší cesty?“

„Ano.“

„A nalezli jste ji bez průvodce?“

„Skoro. Až včera jsme se setkali s mužem, který nás sem doprovodil. Byl to Indián z kmene Mizteků.“

„Miztek? To byl Bizoní Čelo.“

„Bizoní Čelo?“ tázal se Sternau překvapeně. „Neměl přece na sobě odznaky náčelníka.“

„Ty on nikdy nenosí. Obléká se pouze do bizoní kůže, nosí jako zbraně pušku a svůj nůž.“

„Tak to byl on. Jel jsem s Bizoním Čelem, aniž bych to věděl. On nám to zamlčel; je to pravý, vzorný muž. Uvidíme ho ještě?“

„On je teď každodenně v našem okolí, vy přece zůstanete po nějaký čas mými hosty?“

„O tom rozhodnou okolnosti. Kdy budete mít čas vyslechnout, co nás sem přivádí?“

„Ihned nebo třeba i později, jak vám bude libo. Je věc krátká, a musí být vyřízena ihned?“

„Ne. Bude požadovat delší čas, a musí být vůbec projednána s velkou opatrností. Jedná se o rodinné tajemství, k jehož objasnění je zapotřebí vaší a také pomoci Marie Hermoyesové.“

„Jsem vám k službám; především ale prosím o dovolení, abych vám směl ukázat vaše pokoje. Máte nanejvýš zapotřebí odpočinek.“

Karja, Indiánka, vešla a zavedla pány do jejich pokojů. Sternau obdržel ten, v němž obyčejně bydlel Alfonzo. Umyl se a zašel pak na chvíli dolů do zahrady. Tam spatřil sedět hacienderovu krásnou dceru, a vedle ní šíleného, který se od ní dával zcela lhostejně líbat. Povstala, aby mu udělala místo.

Usadil se tak, aby mohl nemocného pozorovat, a započal pak se seňoritou rozmluvu, v jejímž průběhu mu sdělila dobrodružství v jeskyni královského pokladu, a tím také důvod onemocnění svého ženicha. Poslouchal pozorně, neboť její vypravování v něm vzbudilo ještě více, nežli lékařský dojem.

„Byl tedy u toho i věhlasný Medvědí Srdce,“ pravil potom. „Dal se náčelník Apačů od té doby zase vidět?“

„Ne.“

„A celá, celá tato pohroma vznikla jen kvůli jedinému člověku, kvůli tomu Alfonzovi de Rodrigandovi! Však za to bude pykat!“

„Ó seňore, je ještě i zde u mého ubohého Antonia možná nějaká pomoc? Jeho bratr mně již mezitím sdělil, co jste byl ve svém pokoji, že jste velkým a věhlasným lékařem, a že jste i svou vlastní manželku vyléčil z šílenství.“

„Nejlepším lékařem je Bůh; a doufám, že zde bude nápomocný. Je váš pacient trpělivý a povolný?“

„Velmi.“

„Půjde se mnou?“

„Ihned.“

„Vezmu jej tedy sebou, abych ho ihned vyšetřil. Nosím své lékařské nástroje vždy s sebou, a doufám, že mám všechno, co mám zapotřebí.“

Vzal pacienta za ruku a ten šel s ním s největší ochotou. Emma odešla do svého pokoje, a klesla tam na kolena, aby se modlila. Když pak přišla do salonu, byli tam již všichni shromážděni, a očekávali dychtivě lékařův výrok. Ten na sebe dal hezky dlouho čekat. Když se pak opět objevil, dotírali na něho ihned dotazy.

„Mohu vám všem zvěstovat radostnou zprávu,“ pravil s úsměvem. „Vyléčím pana Helmerse.“

Mnohohlasý jásavý výkřik se rozléhal po dvoraně, načež pak on pokračoval: „Rána byla neobyčejně velká, přesto nemá rozdrcenou lebku, jenomže pod ní některá krevní céva svůj obsah vylila do orgánu paměti, a tím se stalo, že pacient všechno zapomněl, mimo to poslední, co v životě ucítil, totiž to udeření. On ví, že měl být usmrcen, cítil ránu, a myslí si teď, že je mrtev. Jediná pomoc zde je pouze trepanace. Otevřu mu lebku, abych odstranil vyteklou krev, pak přestane nátlak na mozkovou hmotu, orgán obnoví svou přerušenou činnost, a v té chvíli se také navrátí úplná paměť.“

„Je ta operace nebezpečná?“ tázala se Emma úzkostlivě.

„Bolestná, ale nikoliv nebezpečná,“ těšil ji Sternau. „Dají-li mně příbuzní své svolení, převezmu zítra trepanaci.“

Všichni vyslovili svůj souhlas, a Arbellez s úsměvem připojil: „O honorář se nepotřebujete starat, pane doktore. Pacient je nadmíru bohatý. Obdržel z jeskyně královského pokladu dar, takže je ve stavu zaplatit i samou trepanaci.“

„Doufejme, že ho tato operace natolik uzdraví, že bude moci užívat svůj poklad,“ pravil Sternau a odešel pak, aby prohlédl své nástroje, aby zítra byly v patřičném stavu.

Po večeři se odbývala porada, v níž se pojednávalo o účelu této cesty. Co Arbellez a stará Maria Hermoyesová o tom vyprávěli, potvrdilo domněnky, které Sternau dosud choval. Bodrý haciendero ihned nabídl Marianovi svou haciendu, a v celé domácnosti nebylo ani jediného, který by nebyl přesvědčen, že on je pravým, skutečně hrabětem Alfonzem.

Přišel druhý den, kdy se měla konat operace. Sternau požádal Helmerse, Mariana a Arbelleze, aby mu byli nápomocni, odmítl ale každé vytrhování. V poledne se odebrali čtyři muži do pokoje nemocného. Chodba k němu vedoucí se uzamkla. Veškeré obyvatelstvo domu bylo shromážděno, a každé vyřknuté slovo bylo modlitbou za zdar podniknutí.

Chvílemi to vypadalo, jakoby se po domě ozvalo bolestné kvílení anebo hlasitý nářek, pak ale zase všechno utichlo. Konečně po dlouhém, dlouhém čase přišel Arbellez dolů. Vypadal bledý a unavený.

„Jak to vypadá?“ volala mu Emma vstříc.

„Seňor Sternau doufá v to nejlepší. Nemocný leží ve mdlobách. Máš tam přijít a zůstat u něho.“

„Já sama?“

„Nikoliv, já s tebou. Až se probudí, smí kolem sebe vidět jenom známé tváře.“

Následovala otce. Na chodbě potkali Helmerse. I on byl bledý, jako smrt. Nemocný musel mnoho přetrpět.

Když oba tiše vstoupili, stál Sternau nakloněn nad nemocným, aby počítal tep a výdechy. Když Emma spatřila hrozně zemdlené a znetvořené rysy svého milence, byla by bezděky vykřikla, ale přemohla se.

„Seňorito, posaďte se tak, aby vás ihned spatřil, jak se probudí. Já se schovám za záclonu,“ šeptal Sternau.

„Bude to dlouho trvat, nežli se mu vrátí život?“

„Nanejvýš deset minut, a pak se rozhodne, zda se paměť vrátila. Čekejme a modleme se!“

Schoval se za záclonou a Emma se posadila k posteli, zatímco se Arbellez usadil nablízku. Takto se táhly minuty jako celá věčnost, až konečně nemocný pohnul rukou.

„Nelekejte se,“ pravil Sternau tiše. „Podle mého předpokladu vydá nemocný smrtelný výkřik, v domnění, že ho někdo usmrcuje.“

Rozumný lékař se nezmýlil. Nemocný pojednou pohnul celým tělem, pak ležel po několik vteřin strnulý a pak zakřičel tak hrozně, tak děsivě, že i sám Arbellez se třásl a Emma se musela zachytit, aby neomdlela. Po tomto výkřiku následovalo hluboké vzdechnutí a pak – pak otevřel nemocné oči.

Z těchto očí několik měsíců nezasvitlo sebevědomí; teď to ale vypadalo, jakoby se nemocný probudil z hlubokého spánku; hleděl nejprve přímo před sebe, pak stranou, zarazil se, zrak se mu zostřil a padl na Emmu. Tu se otevřela jeho ústa.

„Emmo!“ pravil tiše. „Ó Bože, mně se zdálo, že mně ten Alfonzo chtěl zabít: bylo to v jeskyni královského pokladu. Je to pravda, že jsem u tebe?“

Podával jí ruku, ona ji vzala do své a pravila: „Jsi u mne, Antonio!“

Tu sáhnul rukou po zavázané hlavě.

„Ale přece mne hlava tak velmi bolí na tom místě, kde mne ta rána zasáhla,“ pravil. „Proč jsem tak obvázán?“

„Jsi trochu pošramocen.“

„Ano, cítím to,“ pravil. „Povíš mně to všechno, teď ale chci spát, jsem velmi unaven.“

Zavřel oči, a brzy ukazoval volný pohyb jeho prsou, že usnul. Nyní předstoupil opět Sternau a šeptal se zářící, vítězoslavnou tváří: „Vyhráno! Zdařilo se! Proběhne-li dobře horečka, pak bude úplně vyléčen. Zajděte dolů, seňore Arbellezi, a doneste čekajícím tuto zprávu. Já se seňoritou zde budeme bdít.“

Bodrý haciendero odběhl a uvedl svou zprávou celý dům v radost a jásot.

Ten den a následující noc příznivě minuly, zrána pak ale nastal v domě jakýsi nepokoj, který se ovšem nevztahoval na nemocného. Dostavil se totiž Bizoní Čelo a ptal se po hacienderovi. Když ho k němu zavedli, sdělil mu, že se chystá nenadálý útok na haciendu. Arbellez se polekal.

„To musím ihned pro seňora Sternaua,“ pravil.

„Seňora Sternaua? Toho velikého cizince, kterého jsem k vám dovedl?“ tázal se Indián.

„Ano.“

„K čemu to?“

„Aby nám dal dobrou radu.“

Indián učinil opovrhující posunek a tázal se: „Čím je tento muž?“

„Je lékař.“

„Lékař bělochů! Jak takový člověk může udělit dobrou radu Bizonímu Čelu, náčelníkovi Mizteků?“

„Tobě ji nemá udílet, nýbrž mně. Vy se spolu máte radit, co bychom měli učinit.“

„On je náčelníkem rady v boji proti nepřátelům?“

„Je to rozumný muž. Řezal včera Hromového Šípa do hlavy, a vrátil mu takto opět rozum a paměť.“

Indián nad tím ustrnul.

„Můj přítel, Hromový Šíp, zase mluví jako rozumný člověk?“

„Ano. Za několik dní bude zdravý.“

„Pak je tento seňor Sternau velkým lékařem, ale proto ještě není bojovníkem.“

„Proč?“

„Všimnul sis jeho zbraní?“

„Ano.“

„Viděl jsi ho jet na koni?“

„Ano, viděl jsem ho přijíždět zdaleka.“

„Nuže vidíš, on sedí na svém koni jako bledá tvář a jeho zbraně se třpytí jak stříbro; to se nikdy nestává u velikého bojovníka.“

„Nechceš se s ním tedy radit?“

„Jsem přítelem haciendy, učiním to tedy; nebude to ale mít užitek. Zavolejte ho, ať přijde.“

Arbellez šel a brzy dovedl Sternaua. Cestou mu pověděl, jak se o něm věhlasný náčelník vyjádřil.

Sternau ho proto pozdravil s tajemným úsměvem a vyptával se: „Slyšel jsem, že jste Bizoní Čelo, veliký náčelník Mizteků. Je tomu tak?“

„Ano,“ zněla odpověď.

„Jaké poselství nám přinášíte?“

„Viděl jsem předtím, nežli jsem vás vedl k haciendě, dvanáct bledých tváří, které vás chtěli přepadnout a pobít. Teď jsem ale viděl třikrát tolik bělochů, kteří chtějí zničit haciendu i se vším, co je v ní živého.“

„Vyslechl jste je?“

„Ano.“

„Kdy přijdou?“

„Zítra v noci.“

„Kde se nalézají?“

„V jaguářím úvalu.“

„Je to daleko odtud?“

„Podle míry bledých tváří se musí jet hodinu na koni, mícho dvě hodiny jít pěšky.“

„Co teď dělají?“

„Jedí, pijí a spí.“

„Je úval porostlý lesem?“

„V úvalu je silný, hustý les. V lese je zřídlo a u toho se uložili.“

„Mají postaveny stráže?“

„Viděl jsem dvě, jednu u vchodu a druhou u východu z úvalu. Hlídači seděli pod stromem a hleděli k nebi.“

„Jak jsou ozbrojeni?“

„Mají pušky, nože a pistole.“

„Chcete mne tam zavést?“

„Co tam chcete dělat?“ řekl náčelník a hleděl na lékaře s patrným udivením.

„Chci se podívat na ty bledé tváře.“

„K čemu to? Vždyť já jsem je již viděl. Kdo je chce spatřit, ten se musí plazit lesem a mechem, a to byste si své krásné, mexikánské šaty umazal.“ To řekl s téměř urážlivým úsměvem, a pak připojil: „A kdo tam k nim přijde, toho zastřelí.“

„Bojíte se snad, jít se mnou?“ tázal se Sternau.

Na to se mu Bizoní Čelo podíval opovržlivě do tváře a pravil: „Bizoní Čelo nezná strach. On vás tam zavede, ale nemůže vám pomoci, napadne-li vás dvanáct bělochů.“

„Počkejte tedy!“

S těmito slovy Sternau odešel, aby se vypravil na cestu.

„Tento doktor zemře!“ pravil Indián s velkou určitostí.

„Budeš jej chránit!“ pravil Arbellez velmi vážně.

„On pravil, že se nebojí dvanácti nepřátel; má velká ústa a malou ruku; mluví mnoho a málo vykoná.“

Po té přistoupil k oknu a díval se ven, jakoby se ho vše ostatní ani netýkalo.

Sternau měl s sebou svůj lovecký oděv. Oblékl jej a vrátil se pak k Indiánovi.

„Teď můžeme jít,“ pravil.

Miztek se obrátil. Když spatřil muže, stojícího před ním, jevila jeho tvář největší udivení.

Sternau měl na sobě nohavice z bizoní kůže, podobnou košili, klobouk se širokou střechou a vysoké boty. Přes plece běl zavěšenou Henryovu opakovačku, z níž se může bez nabíjení pětadvacetkrát vystřelit, a dvouhlavňovou kulovnici na medvědy. Za opaskem mu trčely dva revolvery, velký nůž a lesklý tomahawk.

Tyto zbraně, mimo tomahawk, již Indián viděl. Sternauův zevnějšek byl nyní takový, že Indián pronesl pouze toto jediné slovo:

„Pojďte!“

Sternau viděl, že má na botách ostruhy a tázal se: „Vy chcete k jaguářímu úvalu na koni?“

„Ano.“

„Zanechte koně zde, půjdeme pěšky.“

„Proč?“

„Muž se spíš ukryje než jezdec, a kůň lehce prozradí svého pána. Nechci mít za sebou stopu koně.“

Miztekův pohled se vyjasnil. Poznal, že má Sternau pravdu. Zavedl svého koně na pastvu a vyšel pak se Sternauem ven. Kráčel volnými, dlouhými kroky napřed, aniž by se ohlédl. Jen jednou tam, kde byla půda písčitá, se zastavil, I podíval se nazpět na stopy, které za sebou nechávali. Byla to stopa jediného člověka, neboť Sternau stoupal ve šlépějích svého průvodce.

„Uff!“ zvolal, a pokývnul tiše hlavou.

Teď již šli skoro dvě hodiny a Sternau pozoroval, že Indián začal být opatrnější; z toho soudil, že jaguáří úval musí být nablízku. Pojednou zůstal Miztek stát a tiše pravil: „Nejsou daleko od nás, nedělejte hluk!“

Sternau na to neodpověděl ani slovem ani posunkem a následoval svého průvodce tiše dál. Konečně se Indián vrhl na zem, a pokynul lékaři, aby učinil to samé. Takto se plazili potichu vpřed, až zaslechli hlasy.

Dostali se takto na okraj hlubokého úvalu, jehož stráně byly tak příkré, že nebylo možné po nich vylézt nahoru. Úval mohl mít osm set kroků délku a tři sta kroků šířku. Na jeho dně tekl potůček, na jehož břehu leželo asi třicet postav natažených v trávě. Na obou koncích úvalu byla stráž.

Sternau to všechno okamžitě prohlédl, a potom zašeptal: „Vy jste viděl třikrát dvanáct mužů?“

„Ano.“

„Nyní je jich tu sotva dvakrát patnáct. Ostatní jsou pryč.“

„Vydali se, tuším, na výzvědy.“

„Nebo na loupež.“

Naslouchal. Mluvilo se tam tak hlasitě, že bylo rozumět každému slovu. Museli se cítit bezpeční.

„A kolik máme dostat, dostaneme-li je?“ tázal se jeden. „Deset pesos každý z nás? To by bylo dost. Za tolik nestojí ani jeden Španěl a dva Němci.“

Z těchto slov Sternau poznal, že byla řeč o něm a o obou jeho přátelích.

„Dali se jinou cestou, čert je vem!“ pravil druhý.

„Proč nadáváš?“ tázal se jeho soused. „Říkám ti, že je dobře, že nám unikli, neboť teď dostaneš celou haciendu jako kořist, ovšem s podmínkou, že pobijeme všechno, zvláště ale toho jednoho Němce a toho Španěla.“

„Jak je nazýval náš pán?“

„Němec se jmenuje Sternau a Španěl Lautreville.“

„Jen jestli je nás dost, abychom přemohli haciendu, v níž má být padesát vaquerů.“

„Blázne, vždyť ji přepadneme!“

Nyní toho Sternau věděl dost. Nerad bezprostředně proléval lidskou krev; zde se ale jednalo o zničení tlupy lupičů a vrahů.

Chopil se své pušky a sundal ji zvolna a opatrně z paže. „Co děláte?“ šeptal Indián překvapeně.

„Postřílím tyto lidi.“

Na Indiánově tváři bylo znát, že považoval svého společníka za ztřeštěného. Chtěl couvat nazpět. Ale Sternau velel:

„Zůstaň! Nebo se snad bojíš? Já jsem Matava-se, Kníže skal. Tito vrahové jsou dáni do našich rukou.“

Když Indián zaslechl toto jméno, vyskočil, aby učinil poklonu nejhlubší úcty.

„Měj na zřeteli východ z úvalu. Nesmí nám uniknout ani jediný.“

Při těchto slovech položil Sternau také svou dvouhlavňovku vedle sebe k ruce, chopil se pak pušky a namířil dolů. Náhle se ale rozmyslel jinak: „Máš spatřit, jak Kníže skal poráží své nepřátele.“

Při těchto slovech povstal, tak, že mohl být zdola úplně viděn. Vykřiknul hlasitě po způsobu lovců bloudících v lese, a ihned se všechny zraky obrátily k němu nahoru.

„Zde stojí Sternau, kterého chcete mít!“ volal dolů.

Jeho hlasu odpověděla ozvěna, a zároveň poprvé zahřměla jeho puška. Bandité vyskočili a sahali po svých ručnicích, ležících kolem v trávě. Jakmile se ale jeden pro ni shýbnul, zasáhla jej koule z hrozné pušky a chtěl-li jiný upláchnout východem, povalila jej nejbližší koule. Výstřely následovaly tak rychle za sebou, jakoby deset střelců střílelo z dvojek, také Indián svou puškou dva skolil, a když konečně Sternau pušku odložil a sáhnul po dvojce, zbyli z lupičů pouze dva. Jednoho zastřelil, posledního chtěl ale ušetřit.

„Lehni a nehni se!“ volal na něho.

Chlap okamžitě uposlechl.

„Zajdi tam k němu dolů, zatímco já ho budu střežit s vrchu,“ velel náčelníkovi.

Ten spěchal dlouhými skoky kolem kraje úvalu, až se ocitl na jeho dně a u chlapa ležícího na zemi. Ten nyní už nemohl uniknout, proto se Sternau odebral k němu.

„Vstaň!“ poručil mu, když přišel dolů.

Chlap povstal. Třásl se na všech končetinách. Podobný masakr ještě nikdy nezažil.

„Kolik vás bylo?“ ptal se ho Sternau.

„Šestatřicet.“

„Kde jsou ostatní?“

Chlap se zdráhal odpovědět.

„Mluv, nebo tě to bude stát život!“

„Odešli do haciendy Vandaqua.“

„Co tam dělají?“

„Šli tam za pánem.“

„Kdo je ten pán?“

„Ten, co nás najmul, abychom přepadli haciendu del Eri-na.“

„Nepověděl vám svoje jméno?“

„Ne.“

„Však já ho přece znám. Máte sebou koně?“

„Máme.“

„Kde jsou?“

„Nedaleko odtud na pasece.“

„Jak daleko je odtud na haciendu Vandaqua?“

„Tři hodiny.“

„Kdy tam odjeli vaši lidé?“

„Před hodinou.“

„Kdy se vrátí?“

„Krátce před večerem.“

„Dobře! Zaveď nás na pastvinu, kde jsou koně!“

Sternau znovu nabil své ručnice, pak se dal zavést na pastvinu. Zde si vybrali pět nejlepších koní. Všechny zdejší zbraně zavinuli do houní a naložili na koně. Pak na koně přivázali zajatce, oba vítězové skočili do sedel a vyrazili. Lesem jeli krokem, přes kopce klusem a po rovině tryskem. Jak se podivili obyvatelé haciendy, když tam dojela malá tlupa. Sternauova první cesta byla k jeho pacientovi. Zatím vypravoval Miztek svým ustrnulým posluchačům, co se přihodilo.

„Tento lékař je největším hrdinou prérie,“ pravil. „Je to Matava-se, Kníže skal. Pobil skoro dvakrát patnáct nepřátel ve dvou minutách, a přece se jeho puška nezahřála.“

Byl právě hotov se svým výkladem, když se Sternau vrátil. Přistihl svého spícího pacienta, a poučil Emmu o dalším zacházení. Pedro Arbellez mu šel vstříc a podal mu ruku.

„Seňore, vy jste pravý ďábel!“ pravil. „Ale to je dobře, Uchránil jste mne od nejhroznějšího nepřítele.“

Sternau pouze pokynul a pak se tázal: „Jak daleko odtud leží hacienda Vandaqua?“

„Tři hodiny jízdy.“

„Jak vycházíte s jejím majitelem?“

„Je to můj nepřítel.“

„Tušil jsem to. Tam nyní vězí Pablo Cortejo, který tuto tlupu banditů proti vám najal. Musíme je mít. Vy, Mariano a já tam pojedeme s deseti muži. Bizoní Čelo se vrátí s deseti muži k jaguářímu úvalu, aby odvedl koně a ostatní kořist, a ostatní pod dohledem mého přítele Helmerse zůstanou zde na ochranu haciendy, pro každý možný případ.“

Nikdo z jmenovaných nic nenamítal proti úlohám, které jim byly přiděleny, proto netrvalo dlouho a obě tlupy vyjely z haciendy vstříc svým cílům. Oddíl pod vedením Bizoního Čela měl lehkou práci. Jeho lidé přišli do úvalu, naložili kořist na koně a odjeli domů. Jiné to bylo s oddílem ustanoveným k jízdě na haciendu Vandaqua. Ten si musel počínat s větší opatrností. Když překročili hranici, potkali cibolera přicházejícího z haciendy. Sternau k němu zajel a tázal se:

„Přicházíš z haciendy Vandaqua?“

„Ano, seňore.“

„Je majitel doma?“

„Sedí a hraje karty o stříbrné pesos.“

„S kým hraje?“

„S jedním cizím pánem z hlavního města.“

„Jak se ten muž jmenuje?“

„Zapomněl jsem to jméno.“

„Cortejo?“

„Ano.“

„Jsou u vás ještě jiní cizinci?“

„Ještě šest, kteří přišli teprve nedávno. Leží u vaquerů a také hrají, ale ne o stříbrné pesos.“

Teď se jednalo především o to, nalézt vhodný způsob, jak dostat Corteja do svých rukou. Odvážit se porušení domácího míru, na to se nesmělo ani pomyslet: přece se ale odhodlali přijet až před samou haciendu, a pak se rozhodnout o dalším postupu. Uběhlo ještě dobré čtvrthodiny jízdy, než spatřili haciendu; dříve již ale v dáli pozorovali několik tmavých bodů, ženoucích se daleko přes rovinu.

Když tlupa přijela k haciendě, přišel jim majitel naproti.

„Ach, seňor Arbellez,“ pravil s nevyslovitelným úsměvem kolem rtů. „Co mně zjednává tuto čest, pane sousede?“

Sternau pobídl svého koně kupředu a odvětil na místě Arbelleze: „Odpusťte, seňore! Já jsem zde cizí a hledal jsem seňora Corteja v haciendě del Erina. Dozvěděl jsem se ale, že musím k vám, chci-li ho nalézt. Mohl bych s ním mluvit?“

Sternauův zevnějšek učinil na haciendera takový dojem, že jeho úsměv zmizel. Pozvedl rámě, ukázal do dálky a pravil:

„Je mně líto, seňore. Cortejo před malou chvílí odjel.“

„Kam?“

„To nevím.“

Sternau se usmál. Bylo pochopitelné, že tento muž Corteja nevyzradí. Jednalo se pouze o to, prozkoumat, zda on předtím mluvil pravdu, když povídal, že Cortejo odjel. Proto se Sternau tázal: „Nechtěl byste nám dovolit, odpočinout si krátce v haciendě?“

„Milerád,“ odvedl majitel. „Jen vejděte, pánové!“

Toto pozvání bylo dostatečným důkazem, že tu Cortejo už není.

„Co to bylo za lidi, co jsme viděli jet k západu?“ tázal se proto Sternau.

„Quien sabe – kdo to ví!“ odvětil haciendero.

Na jeho lstivém, potutelném obličeji bylo znát, že věděl, nic nechtěl říci. Sternau se proto rychle rozhodl: „Tedy sbohem!“ pravil a obrátil svého koně. „Dozvíme se brzy, kdo to byl.“

Uháněl odtud a ostatní za ním.

Dali se tím samým směrem, kde viděli onu tlupu jezdců; byl to směr k jaguářímu úvalu. Přijet do lesa mohli jenom velmi zvolna zepředu. Koně nemohli rychleji kupředu, a oni museli užívat všelijakou opatrnost, aby snad nebyli z úkrytu postříleni. Dostali se ale šťastně ke vchodu do úvalu. Zde dal Sternau zastavit a ohledal bedlivě stopy. Zjistil, že bandité zde již byli; nalezl ale také stopy, které vedly z úvalu západním směrem do lesa. To byl zcela jistě Cortejo se svými lidmi, nyní záleželo na tom, vypátrat, kam se odebral. Z toho důvodu sledoval Sternau se svými lidmi stopy. Ty vedly hluboko do lesa, obrátily se pak k jihu a vedly pak z lesa ven na prázdnou holou planinu. Pro větší jistotu je sledovali až k večeru a zatím se přesvědčili, že pronásledovaní se hleděli doslat do městečka El Oro.

„Můžeme obrátit,“ pravil Sternau. „Tito lidé nám po delší dobu dají pokoj. Dostali za vyučenou, že na to tak brzy nezapomenou.“

„Já to ohlásím,“ nadhodil haciendero.

„A co vám to pomůže?“

„Nic; vím to dobře. Zde není spravedlnost k nalezení. Ano, vraťme se!“

Již bylo dávno tma, když dorazili do haciendy.

Co se týče Corteja, byl on ovšem předtím v sousední haciendě. Aby provedl svůj úmysl, sám najal jednu z těch potulných banditských tlup, které náhodou potkal. Tito lidé měli předně za úkol přepadnout Sternaua a jeho společníky, a když se to nezdařilo, přepadnout a zničit haciendu. Cortejo se považoval za příliš vznešeného, než aby pobýval s těmito lidmi v jaguářím úvalu: proto navštívil blízkou haciendu, o jejímž majiteli věděl, že je nepřítelem Pedra Arbelleze. Tam dostal zprávu, že směrem k úvalu bylo slyšet ostrou střelbu, proto rychle vyrazil, aby se přesvědčil, co se přihodilo. Nežli se dostal k úvalu, byli vaquerové pod vedením Bizoního Čela se svou kořistí již na zpáteční cestě, a on proto nalezl pouze nahé, okradené mrtvoly svých spojenců. V největším leknutí seskočil z koně a ohledal stopy.

„Byli zde z haciendy del Erina,“ pravil ke svým průvodcům. „Dozvěděli se, co zamýšlíte a přepadli naše lidi. Podívejme se honem po našich koních!“

Když došli na místo, kde měli být koně, nebyl tam už žádný.

„Všechno je pryč!“ zvolal Cortejo. „Tito lidé se zajisté po všem dobře přeptali a ví teď, že jsme byli pryč a zase se vrátíme. Přijdou zase, anebo na nás již čekají v záloze. Musíme prchnout a to rychle, ihned!“

„Aniž bychom se pomstili?“ pravil hněvivě jeden z mužů.

„Pomstíte se, ale teprve, až budeme mít vyhlídku na úspěch.“

„A kam teď pojedeme?“

„Tam, kde budeme nejdříve v bezpečí před bojem a pronásledováním, tedy do nejbližšího města.“

„Tedy do El Oro?“

„Ano. Ale nepojedeme tam přímo, protože by nás tam mohli sledovat. Uděláme okliku.“

„Dobrá. Učiníme vám po vůli, ale vymiňujeme si, že se potom pomstíme. Máme povinnost vyrovnat smrt našich přátel.“

„To vám schvaluji.“

Cortejo to slíbil, aniž by věděl, bude-li mu umožněno splnit svůj slib. Pochopil, že jeho úmysl se docela nepodařil, a že budou mít na haciendě del Erina oči otevřené. Pro nejbližší dobu se nedalo nic podniknout, to věděl dobře. Oklika, kterou schválně učinili, jim vzala tolik času, že byla tmavá noc, nežli se dostali poblíž El Oro. Některá světla jim blýskala vstříc a nahoře vystupoval první dům z temnoty, když na ně zavolal hrubý hlas:

„Kdo je to?“

„Co to má být?“ tázal se Cortejo.

„Co to má být? Chci odpověď!“

„Kdo jste?“

„Tisíc hromů, copak to nepoznáváte? Pak jste hrozně hloupý. Jsem stráž, rozumíte! A chci vědět, kdo jste vy, a co zde chcete!“

„Stráž? Nežertujte!“ pravil Cortejo. „Rád bych věděl, k čemu by zde měla stát stráž.“

„Budete ihned vidět, stojím-li zde pro legraci nebo doopravdy!“ odvětil muž výhružným hlasem. „Tedy, kdo je to?“

„Dobří přátelé!“ smál se Cortejo. „Pusťte nás dál!“

Tu vytáhl muž z kapsy píšťalku a zahvízdal.

„Co to děláte?“ tázal se Cortejo.

„Slyšíte přece. Dávám znamení.“

„Nedělejte hlouposti!“

S těmito slovy chtěl Cortejo odstrčit Mexikána stanou; ten nic na něho ihned namířil svou puškou a volal:

„Nazpět! Stát, nebo vám proženu lebku koulí. Počkáte, až přijde patrola, El Oro je ve stavu obležení.“

„Ó! Od které doby?“

„Již po dvě hodiny.“

„A kdo je do tohoto stavu dostal?“

„Seňor Juarez.“

Toto jméno mělo okamžitý účinek. Bandité, doprovázející Corteja, se již chystali přejet stráž jednoduše koňmi, nyní ale couvli. I Cortejo vydal výkřik překvapení.

„Juarez!“ zvolal. „Copak ten je zde v El Oro?“

„Vždyť to slyšíte.“

„Ó, to je něco jiného. To se podrobím. Tady již jdou vaši kamarádi.“

Na zahvízdnutí stráže se ozvalo jiné na odpověď a teď přicházelo několik dobře ozbrojených mužů, a jeden, jejich náčelník, se tázal:

„Co je, Hermillo?“

„Tito lidé chtějí do města.“

„Kdo je to?“

„Nepověděli mně ještě svá jména.“

„Tak je snad poví mně?“

„Já se jmenuji Cortejo,“ pravil muž, „a jsem z hlavního města. Nyní se nacházím na zpáteční cestě, a chtěl jsem přenocovat v El Oro.“

„Patří ti ostatní k vám?“

„Ano.“

„Čím jste?“

„Jsem správcem statků hraběte de Rodrigandy.“

„Aha, také takový vznešený vydřiduch. Pojďte za mnou!“

Tato slova nebyla pronesena zrovna přátelským tónem.

„Snad se přece raději odhodlám, jet dál,“ pravil Cortejo.

„To nejde,“ pravil náčelník. „Vy jste došli až k našim předním strážím, a nesmíte už nazpět. Na pochod!“

Teď Cortejo uposlechl. Nebylo k tomu sice zapotřebí značného hrdinství, uniknout v noční tmě na koni, ale Cortejo nebyl hrdina, a raději uposlechl.

Juarez byl tou osobností, která později v truchlivém osudu císaře Ferdinanda Maxmiliána hrála tak vynikající úlohu. Nebyl teď ještě prezidentem, nýbrž pouhým vůdcem strany, ale byl již dost věhlasný, aby se ho báli. Byl to Indián. Vědělo se, že je odvážný, lstivý a ukrutný; měl ale nezvratnou povahu a dostatečně pevnou vůli, aby do politické rozervanosti v zemi zavedl pořádek a stálost. Ubytoval se v nejlepším domě městečka. Tam zavedli Corteja a jeho družinu. Před domem stáli na stráži čtyři kopiníci. Cortejo slezl z koně a následoval vojáka dovnitř domu. Tam byl zaveden do místnosti, kde se právě večeřelo. Na horním konci tabule předsedal Juarez. Měl tehdy vlasy nakrátko přistřižené, že bylo znát hranaté tvary jeho lebky. Byl prostě oblečen, prostěji nežli pánové jeho družiny, ale i sám cizinec by na něm poznal, že on je jejich pánem.

„Co je?“ tázal se zkrátka, když zahlédl vcházející.

„Tito lidé byli zadrženi stráží,“ odvětil důstojník.

Temné Indiánovy oči se upřely ostře na Corteja.

„Kdo jste?“ tázal se.

„Jmenuji se Cortejo, jsem správcem hraběte de Rodrigandy a bydlím v Mexiku,“ odvětil Cortejo.

Juarez chvilku přemýšlel, pak se dále tázal: „Toho bohatého Španěla Rodrigandy, kterému náleží i hacienda del Erina?“

„Ano.“

„Kam cestujete?“

„Domů do Mexika.“

„A odkud přicházíte?“

„Z haciendy Vandaqua.“

„Co jste tam dělal?“

„Navštívil jsem haciendera.“

„V jaké záležitosti?“

„Z přátelství.“

Juarezovy řasy se hrozivě stáhly, a on se vyřítil s otázkou: „Aha, vy jste jeho přítelem?“

„Ano,“ odvětil Cortejo.

„Pak nejste mým přítelem. Ten člověk je stoupencem Miramóna.“

Cortejo se zalekl. Miramón byl prezidentem Mexika a Juarez se toužil stát prezidentem. Toulal se po zemi, aby si zajistil stoupence, a ničil přitom bezohledně ty, kteří se mu nepoddávali.

„Já jsem se ho nikdy netázal na jeho politické mínění.“

Těmito slovy se chtěl Cortejo obhájit, nezdálo se ale, jakoby mu to valně prospělo. Juarezovy tmavé oči se zaleskly, vycenil bílé lesklé zuby a pravil:

„Jen mne takto nebalamuťte! Kde jsou dva pospolu, tam se mluví o politice; to již sebou přináší přítomný stav veřejných záležitostí. Ostatně vím, že i vy jste na Miramónově straně.“

Toto znělo ještě hrozivěji, a proto Cortejo spěchal, aby se obhájil a řekl:

„To musí být omyl, seňore. Držel jsem se vždycky vzdálen od politiky.“

„Tak tedy nejste ani teplý ani studený, a to je ještě horší. Ostatně jsem zaslechl, že hrabě Rodriganda na pouhé požádání obdržel celou setninu kopiníků, aby si podmanil haciendu del Erina. Nemusí být tedy prezidentovým přítelem?“

„On snad ano, ale já nikoliv!“

„Eh co! Jaký pán, takový sluha. Dám si na vás pozor a budu vás považovat za vyzvědače, pokud se nepřesvědčím o opaku.“

„Seňore, tím já nejsem!“ zvolal Cortejo úzkostně.

„To se pozná. Připadáte mi podezřelý. Z Mexika až do haciendy Vandaqua se nejede jen na přátelskou návštěvu!“

„Ale seňore, já jsem ani nevěděl, že se nacházíte v El Oro.“

„Tak jste se to tedy chtěl dozvědět. Nebo leží snad El Oro na cestě z haciendy do Mexika? K čemu tato oklika?“

Cortejo nedovedl ukrýt svoje rozpaky.

„Aha, vy mlčíte?“ pokračoval Indián. „Dobře, dám vás zatknout, a zítra se najde pravda.“

„Jsem nevinen!“ dušoval se Cortejo.

„Bude to pro vás dobře! Teď ale pryč s vámi.“

Tu se ozval jeden z těch, co seděli u tabule: „Dovolte, seňore Juarezi! Považujete mne za upřímného přítele?“

Mluvčí byl veliký, neobyčejně hřmotný Mexikán. Jeho postava byla tím nápadnější, že obyvatelé Mexika většinou bývají malé postavy.

„K čemu ta otázka, seňore Verdojo!“ odvětil Juarez. „Byl bych vás jmenoval kapitánem tělesné stráže, kdybych ve vás neměl důvěru? Co tím chcete říct?“

„Chci vás prosit, abyste uvěřil Cortejovým slovům.“

Cortejo ve své sklíčenosti si dosud nikoho nepovšimnul, když ale uslyšel hluboký drsný hlas tohoto muže, vyjasnila se mu tvář radostným překvapením. Cítil, že je zachráněn, neboť znal svého přímluvčího.

Verdoja byl dost zámožný statkář. Byl majitelem rozsáhlých pastvin v severní části země a sousedem Rodrigandy. Na hraběcím majetku se nacházely staré rtuťové doly, a proto by Verdoja tento statek rád získal; ale hrabě Fernando nechtěl o prodeji ani slyšet.

„Jak to? Znáte ho?“ tázal se Juarez.

„Znám.“

„Nepovažujete ho tedy za nebezpečného?“

„Nikoliv, je vaším přítelem. Ručím za něho!“

„Dobrá; když za něho ručíte, tak ať jde. Vy ale jste mně za něho zodpovědný.“

„S radostí, seňore!“

Tu se obrátil Juarez na Corteja: „Kdo jsou ti lidé, které máte sebou?“

„Jsou to moji průvodci, hodní lidé, kteří nikomu neublíží.“

„Mohou odejít a vyhledat si nocleh. Vy ale můžete jíst s námi. Odevzdám vás seňoru Verdojovi. Slyšel jste, že je za vás zodpovědný, a doufám, že s vámi nebude mít potíže.“

Tak se obrátila tato zprvu tak hrozivá záležitost k dobrému. Udělali místo u stolu pro Corteja, a ten večeřel s věhlasným nebo spíše pověstným Indiánem Juarezem, který byl určen k tomu, aby se stal prezidentem Mexika, a strhl rakouskému arcivévodovi císařskou korunu z hlavy.

Po večeři vzal Verdoja Corteja pod paží a opustil s ním dům.

„Budete spát u mne,“ pravil. „Doufám, že vám to nebude nepříjemné!“

„Naopak, mám z toho velikou radost,“ odvětil Cortejo. „Přijměte ostatně moje srdečné díky za přímluvu, seňore Verdojo. Bez té bych byl, tuším, této noci špatně spal.“

„Velmi pravděpodobně. Zalekl jsem se, když slyšel, že jste byl na haciendě Vandaqua; neboť důvěrně vám povídám, této platí naše návštěva.“

„Je to možné!“

Cortejo se teď dodatečně tak uleknul, jako by jej někdo uhodil klackem. Znal Juarezovu pověst, a poznal teď, že jeho život předtím visel na nitce.

„Ano, je tomu tak,“ odvětil kapitán. „Neměl bych vám to ovšem povídat, neboť je to dosud tajemství. Ale kýho ďasa jste měli co dělat na té haciendě? Tolik, co vím, nebýval jste nikdy v přízni u tohoto souseda.“

„To se změnilo, seňore Verdojo. On již není mým sousedem.“

„Že není? Jak to?“

„Hacienda del Erina nám více nepatří.“

„Komu tedy? Prodali jste ji?“

„Ne. Pedro Arbellez ji zdědil.“

„Tisíc hromů! Od hraběte Fernanda?“

„Ano.“

„A to aby do toho čert uhodil! Mně nechtěl prodat ani píď země a zde daruje prostor dvaceti čtverečných mil. Ale promluvíme o tom později. Vejděte, zde bydlím.“

Přišli k jinému domu, jehož dveře se otevřely při jejich příchodu. Majitel se neukázal. Verdoja zaujal nejlepší světnici; jeho postel byla připravena a na stole stála přichystaná večeře.

„Večeřet, tuším, již nebudeme,“ pravil. „Zde v posteli spím já, a vy se musíte spokojit s visací houpačkou.“

„Jsem spokojen; jen se v ničem nevyrušujte.“

Houpačka se připnula a Cortejo do ní ulehl. Verdoja usedl na postel, podal mu cigaretu a zapálil si jinou a pak se tázal:

„Jak slyším, hrabě Fernando zemřel?“

„Ovšem.“

„A Alfonzo je dědicem?“

„Ano.“

„Nachází se teď ve Španělsku?“

„Po nějakou dobu.“

„Máte tedy správu jeho statků sám ve svých rukou?“

„Ano.“

„Přeju vám to, seňore Cortejo!“ smál se Verdoja. „Sedíte teď v rákosí a budete si řezat píšťaly. Nemohlo by snad při tom tak něco pro mne odpadnout, můj milý Cortejo?“

„Míníte tak ohledně toho pozemku?“

„Ovšem.“

„Hm. Snad se dá o tom nyní lépe promluvit, nežli dříve. Ale, povězte mně, co Juarez hledá na haciendě Vandaqua?“

„Chce hacienderovi sáhnout na hrdlo.“

„Kýho čerta! Proč?“

„Byl od něho zrazen.“

„Jak to?“

„To nesmím říci, jedno je ale jisté, že zítra o tomto čase haciendero již nebude více žít. Juarez nezná milost a shovívavost. Ostatně přitom se podívám na haciendu del Erina.“

„Ach! Jak to?“

„Protože jedna část z nás se tam ubytuje.“

„Hm,“ bručel Cortejo. „A vy s nimi?“

„Ano.“

Cortejo hleděl tiše před sebe, a kapitán, jemuž to bylo nápadné, se ho tázal:

„Nad čím přemýšlíte, seňore?“

„Nad tím rtuťovým územím.“

„Jakže, chtěl byste hraběte Alfonza přemluvit, aby mně ho prodal?“

„Ne, chci udělat něco, co vám bude ještě mnohem milejší.“

„Copak? Jsem zvědavý!“

„Statek, který nazýváte rtuťovou zemí, vám vyhovuje?“

„Ovšem, hraničí s mými pozemky.“

„Hrabě Fernando ho neprodal proto, protože mínil, že tam leží ohromné bohatství v kovech.“

„V tom se mýlí.“

„I co. Víte to tak dobře jako já, že má pravdu, seňore Verdojo. Kolik nabízíte za ten pozemek?“

„Chcete ho prodat?“ zeptal se rychle Verdoja.

„Napřed chci vědět, kolik nabízíte.“

„Hm, nebude toho moc. Není to pastvina, a právě tu nutně potřebuji.“

„Prosím vás, netvařte se jako žid, který haní, co míní koupit. Známe se dost dlouho a myslím, že spolu můžeme mluvit upřímně. Mluvte tedy!“

„Není to, jak říkám, pastvina. Skládá se z příkrých, holých výšin a hlubokých roklí: ale leží v mém sousedství, a proto bych snad nabídl sto tisíc pesos.“

„Vy nemáte rozum,“ řekl Cortejo se smíchem.

„Z čeho tak soudíte, seňore?“

„Ten statek koupil starý hrabě za pětkrát sto tisíc pesos, a je nyní, jak stojí a leží, hoden aspoň čtyřikrát tolik.“

„To jsou dohady!“

„Jestli se ale ukáže, že mám pravdu, že se tam kromě rtuti nalézají ještě jiné drahé kovy, není statek zaplacen ani pěti miliony; protože bude přinášet důchod nejen na statisíce, ale snad až i milionový.“

„Blouzníte?“

„Neblouzním. Povídám vám to ostatně ne v sobeckém úmyslu, ale proto, že to s vámi myslím dobře.“

„Ke všem čertům, od které doby jste se najednou stal tak dobromyslným?“

„Odedneška. Víte, že umím počítat, ale vy jste mně dnes prokázal důležitou službu. Bez vás bych snad byl zastřelen, a proto s vámi nechci záležitost toho rtuťového pozemku tak přísně posuzovat.“

„Snad mně ten statek nechcete darovat?“ zeptal se posměšně kapitán.

„Chci,“ odpověděl Cortejo.

„Co to povídáte?“ zvolal kapitán a vyskočil z postele.

„Co jste slyšel: že vám chci tento krásný pozemek úplně darovat.“

Verdoja zase klesl na svou postel a řekl chladně: „Nesmysl! Nedělejte si ze mne blázny!“

„A přece je to pravda!“

„Slyšíte, Cortejo, co byste udělal, kdyby mně tak napadlo, vzít vás za slovo?“

„Dodržel bych ho.“

„Poslyšte, teď zase vy nemáte rozum, jak jste mě prve řekl!“

„To se vám jenom tak zdá, zcela dobře vím, co říkám.“

Teď začal být Verdoja netrpělivý.

„Mluvte tedy vážně a nedělejte takové žerty!“

„Vždyť mluvím vážně, seňore.“

„Ale, k čertu, žádný jen trochu rozumný člověk nedává takový statek darem!“

„Alespoň ne bez jiného úmyslu a vypočítání.“

„Aha, teď přijde vysvětlení. Máte tedy při tom nějaký zvláštní úmysl?“

„Ovšem!“

„Smím se ho dozvědět?“

„To se ví! Jedná se totiž o malou službičku, kterou mi máte prokázat.“

„Mluvte tedy. Jsem’žádostivý, za jakou službu mám obdržet takovou odměnu.“

„Hm, musím při tom být poněkud ostražitý. Známe se sice, a můžeme si důvěřovat. Vím, že máte značnou tělesnou sílu. – –“

„Ovšem. Ale co ta s tím má společného?“

„Že jste dovedný střelec a šermíř. – –“

„Ovšem! Umím zacházet i s dýkou.“

„To je právě, co potřebuji. Předpokládám také, že jste se v tom ohledu udržel v ustavičném cviku – –“

„Zajisté,“ usmál se kapitán. „Mnohý protivník, který se mně odvážil postavit, musel kousnout do trávy.“

„Nuže, v tom případě máte napůl vyhráno. Jedná se totiž o několik osob, které mně stojí v cestě.“

„Aha!“ zvolal kapitán. „Máte na mysli takovou službu, seňore Cortejo?“

„Ovšem.“

„Chcete mne najmout jako úkladného vraha?“

„Nikoliv. Chci vás pouze upozornit na několik lidí, s kterými byste se mohl velmi lehce dostat do hádky. A pak, jak vás už znám, byste si zajisté poradil.“

„To si myslím. Kdyby se tedy tito lidé do mne pustili, a přitom utržili kuličku nebo dobré bodnutí do těla, tak – hm?“

„Tak bych vám ten pozemek s rtutí daroval.“

„Hrome! Je to pravda?“ ptal se Verdoja celý rozjařený.

„Zajisté.“

„Ale statek vám nepatří, ten náleží hraběti Alfonzovi de Rodriganda.“

„On by s tím souhlasil.“

„Chcete tím říct, že by podepsal darovací listinu?“

„Právě to chci říct, a nic jiného, seňore Verdojo.“

„To si tedy nic víc nepřeju, než abych se sešel s těmito lidmi.“

„Nic snadnějšího nežli to. Snad je už zítra uvidíte.“

„Kde?“

„Na haciendě del Erina.“

„U všech rohatých! Snad nemíníte starého Pedra Arbelleze?“

„Nikoliv, ale jeho hosty. Nachází se u něho totiž několik mužů, které bych rád viděl v nebi, nebo třeba v pekle.“

„Kteří to jsou?“

„V první řadě je tam německý lékař, který se jmenuje Sternau.“

„Dobrá. Zapamatuji si to jméno.“

„Pak je tam německý námořník; ten se jmenuje Helmers, a třetí je Španěl, který se jmenuje Mariano, anebo snad také poručík Alfred de Lautreville.“

„Tedy tito tři?“

„Ano.“

„Sternau, Helmers a Mariano, nebo Lautreville. Nezapomenu ta jména. Tak tedy pro případ, že se tito lidé dají se mnou do hádky, a já se jich zbavím, bude rtuťový statek můj?“

„Ano.“

„Kdo mně to zaručí?“

„Já s mým čestným slovem.“

„Hm, to je sice také záruka, ale nejistá. Co vlastně proti těmto lidem máte. Urazili vás?“

„Ano.“

„Nebalamuťte mne, seňore Cortejo! Kvůli mstě, za pouhou urážku, se takový statek nedává. Musí v tom být něco jiného.“

„A kdyby, co je vám do toho?“

„To je pravda; ale pročpak je neodklidíte sám?“

„Při mé práci mně k tomu nezbývá čas. Ostatně jsem zde právě kvůli tomu. Chci se vám svěřit, že jsem si najal tlupu hezkých hochů –“

„Kvůli třem mužům?“

„Ano, jen se smějte! Tito tři chlapi mají devětadevadesát ďáblů v těle!“

„To přijde na muže po třiatřiceti. Nuže, jak se zdá, s nimi jste nepochodil?“

„Ne. Zastřelili mně všechny moje lidi, a pouhou náhodou jsem sám unikl s těmi několika, které jste u mne viděl.“

„To by byl zázrak anebo něco podobného. To bych chtěl vidět tyto tři chlapy. Tito lidé, které máte s sebou, jsou tedy najati vámi?“

„Ano.“

„Neberou tak příliš přísně to, co nazýváme právem a svědomím?“

„Nikoliv.“

„Hm, ti by se mi hodili. Nemohl byste mně je ponechat, seňore?“

„Milerád,“ řekl. „Ani jsem nevěděl, co si s nimi počnu. Jsou hrozně vzteklí, aby se pomstili, a z mé strany by k tomu teď nedostali příležitost.“

„Dobře, tak já jim ji zajistím. Zítra ráno s nimi promluvím. Vy se vrátíte do Mexika?“

„Ano.“

„Dám vám tedy zprávu, jakmile bude věc hotova.“

„Pak se ihned odešle darovací listina nebo fingovaný kupní úpis do Španělska, aby ho hrabě Alfonzo podepsal. Jak si ale poradíte, abyste ty tři chlapy odstranil?“

„To ještě teď nevím. To řeknu teprve, až si s nimi promluvím a poznám je. Máte ještě nějakou připomínku?“

„Nemám.“

„V tom případě si tedy klidně lehněte a spěte. Já musím ještě dříve zkontrolovat stráže. Juarez je v tomto ohledu velice přísný, a zpozoruje-li nějakou nedbalost, nesedí ani důstojníkovi hlava dost pevně na těle.“

Cortejo se natáhl ve své pozici a spokojeně se usmíval. Mohl se klidně a bezstarostně vrátit do Mexika, přesvědčený, že svou záležitost vložil do nejlepších rukou. Znal Verdoju jako násilného, bezsvědomitého a chtivého člověka, který by za takovou odměnu vzal na sebe ne tři, ale třeba deset nebo dvacet vražd. Jestliže by byli tito tři zavražděni, mohlo se přes celou záležitost přejít k dennímu pořádku. Verdoja se zajisté neodváží, aby cenu svého zločinu soudně vymáhal, protože by byl pak sám ztracen. Takto uvažoval ničemný Cortejo.

Během toho co se Cortejo zabýval těmito myšlenkami, obcházel setník stráže venku. Na své vojenské povinnosti při tom dbal méně, než na myšlenky, které v něm vzbudilo podivné ujednání.

„Tedy, urážka to není, proč mají zmizet a zemřít,“ myslel. „Co to ale tedy je? Je to náramná cena, kterou za to nabízí, musí se proto jednat mnohem víc. Co to ale může být? Hrabě dává rtuťový statek, následovně se mu musí jednat o celé jeho hrabství. Skoro bych si to myslel. Kdo jsou ti tři? Lékař a námořník, oba Němci. Třetí je Španěl; jmenuje se Mariano, nebo Alfred de Lautreville. To je velmi tajemné. Vypadá to, že se vlastně jedná o tohoto.“

Pokračoval ve své prohlídce, ale nemohl své myšlenky odvrátit od této záležitosti. Ohromný prospěch, který ho očekával, zaujal všechny jeho myšlenky.

„Zdalipak ale dodrží slovo?“ přemýšlel. „Znám toho Corteja jako vybraného chytráka. Co potom, když já ty tři zabiju, a on se bude tvářit, jakoby o celé věci nic nevěděl? Pak by ovšem byl rtuťový statek u ďábla. Nemohl bych nic dělat. Ale Cortejo by též odešel k čertu, to je jisté. Vyspím se na to.“

Vrátil se do svého bytu a ulehl. Ráno si dal předvolat Cortejovy společníky a vyslýchal je v jeho přítomnosti.

„Kdo vy vlastně jste?“

Ten, který už včera mluvil za ostatní, odpověděl: „Seňor Cortejo vám to neřekl?“

„Ne.“

„My jsme chudáci, kteří se živí rozličným způsobem.“

„A nezáleží vám na tom, jakým?“

„Ani dost málo.“

„Chtěli byste si u mě vydělat na kousek chleba?“

„To nejde, jsme v závazku seňora Corteja.“

„Tak se toho závazku zbavíte!“

„Oho!“ zvolal chlap. „To nejde!“

„Z jakého důvodu?“

„To je věcí naší a seňora Corteja.“

„On se mně se vším svěřil,“ řekl důstojník. „Se mnou můžete mluvit otevřeně.“

„Je to pravda, seňore?“

„Je,“ odpověděl Cortejo.

„To nesmíte, seňore! Nesmíte nás nikomu propůjčit; jsme volní muži. Přislíbil jste nám, že pomstíme své přátele.“

„Za svým slovem stojím. Nemám čas, abych vás dál vedl; ale tento seňor to udělá místo mně.“

„Je to pravda?“

„Ano,“ odpověděl Verdoja. „Vy se pomstíte; doprovodíte mne k haciendě del Erina.“

„S těmi vojáky?“

„Nikoliv, to nejde. Vy přijdete za námi. Znáte haciendu?“

„Ano.“

„Má ohradu?“

„Ano, velice pevnou.“

„Dobře. Dnes o půlnoci přijde jeden z vás k nejjižnějšímu konci této ohrady. Tam budu já, a dám mu další pokyny.“

„Ale jak to bude s odměnou?“

„Zůstane stejná jako u seňora Corteja.“

„Jsme tedy spokojeni. Můžeme tam už odejít?“

„Ne. Juarez ještě nic nenařídil.“

Prozatím poodešli. Setník se odebral do Juarezova bytu, a obdržel tam rozkaz, aby přivedl Corteja. Když vešel, Indián stál uprostřed světnice a přijal ho s výhružným pohledem.

„Víš, komu máš děkovat za svůj život?“ ptal se ho.

„Vím. Byl bych ho pozbyl nevinně.“

„Mlč! Seňor Verdoja se za tebe zaručil i dál. Chceš odejít do Mexika?“

„Ano.“

„Nechci, aby se tam o mé přítomnosti zde v El Oro dozvěděli; ale dozvědí se to od tebe. Nemůžu tě tedy propustit.“

„Seňore, já budu mlčet!“

Budoucí prezident opovržlivě máchl rukou a řekl: „Běloch nezamlčí nic; jenom Indián umí ovládat svůj jazyk. Běloch splní slovo jedině tehdy, když to odpřisáhne.“

„Budu tedy přísahat, seňore.“

„Dobrá, přísahej!“

Cortejo musel pozvednout ruku a přísahat, že o svém setkání s Juarezem nic nevyzradí.

„Teď můžeš odejít,“ řekl Juarez. „Vezmi sebou svoje lidi, a pamatuj, že jsi za ně odpovědný!“

Za několik minut seděl Cortejo na koni a opustil El Oro směrem k Mexiku. Bandité ho vyprovázeli, aby se neprozradilo, že se nalézají ve styku se setníkem. Po nějakém čase se od Corteja oddělili a ubírali se oklikou k haciendě del Erina. Zatím měli smůlu ve svých akcích, ale teď doufali, že si to hojně vynahradí. Krátce po Cortejově odjezdu zazněla trouba k pochodu. Vojáci skočili na koně. Juarez se postavil se svými důstojníky do čela, a pak uháněli na svých polodivokých koních přes rovinu jako bouře, kterou nic nedovede zastavit.

Pro Mexiko to tehdy byly zlé časy. Už dávno se odtrhlo od své mateřské země, Španělska, a dalo si vlastního panovníka, nemělo ale schopnost, žít jako samostatná država. Jeden prezident zapudil druhého; finance se nalézaly v nejbídnějším stavu, úřednictvo bylo zkorumpované; ani věrnost, ani víra, ani poslušnost v zemi nebyla. Žádný voják nechtěl poslouchat, každý důstojník chtěl vládnout, a každý generál chtěl být prezidentem.

Uprostřed těchto zmatků se objevil Juarez a dosáhl brzy takového vlivu, že ačkoliv ani nebyl prezidentem, přece uzavíral smlouvy i s vládou Spojených států.

Byl jednou tady, jednou tam. Lítal po zemi, aby sháněl přívržence, odměňoval a trestal, a takový úkol ho také dnes vedl na haciendu Vandaqua.

Když tam vojáci dorazili, vzbudili všeobecný postrach. Juarez slezl z koně a vešel do domu sledovaný několika důstojníky. Majitel se svou rodinou právě podruhé snídal, když k němu vstoupil strašlivý Juarez.

„Znáš mne?“ zeptal se Indián přísně.

„Neznám,“ odpověděl haciendero.

„Jsem Benito Juarez.“

„Ó svatá madono,“ zvolal haciendero a zbledl.

„Nevolej madonu, je to marné; ona ti nepomůže,“ pravil Juarez hrozivě. „Ty jsi prezidentův přívrženec?“

„Nejsem.“

„Nelži!“ zahřímal na něho Indián. „Dopisuješ si s jeho přívrženci?“

„Ne.“

„Přesvědčím se. – Hledejte!“

Toto slovo platilo důstojníkům. Ti přibrali několik lidí z mužstva, a nyní začala podrobná prohlídka celého domu. Po nějakém čase přišel jeden z důstojníků se svazkem dopisů, které mlčky odevzdal Indiánovi. Ten je rovněž mlčky přijal a četl je. Haciendero spatřil přinášet dopisy a k smrti zbledl. Jeho zrak úzkostlivě lpěl na Juarezově tváři. Rodina se krčila v koutě a s tlukoucím srdcem očekávala, co bude následovat. Konečně byl Juarez se čtením hotov. Povstal ze svého sedátka a ptal se haciendera:

„Obdržel jsi tato psaní?“

„Ano.“

„Četl a odpovídal jsi na ně?“

„Ano.“

„Předtím jsi lhal. Jsi prezidentův přívrženec. Jsi členem spiknutí proti svobodnému lidu. Tady máš svou odměnu!“

Vytáhl pistoli, namířil a spustil. Haciendero se převalil s prostřeleným čelem. Od příbuzných popraveného zazněl mnohohlasý výkřik zděšení. Juarez s nezrušitelným poklidem a chladností se k nim obrátil:

„Mlčte! I vy jste vinni, ale nezemřete. Opustíte dům. Konfiskuji tuto haciendu se vším, co k ní náleží, jako majetek státu. Za hodinu musíte být odtud pryč. Povoluji vám koně, abyste si na ně naložili svůj majetek. Můžete si vzít sebou i své peníze. Teď mi jděte z očí!“

„Smíme vzít mrtvého sebou?“ ptala se kvílející manželka.

„Ano, a teď se vytraťte!“

Příbuzní vynesli svého mrtvého. Když minula hodina, s pláčem opustili dům. Nyní dal Juarez haciendu svým vojákům na drancování. To se dělo, pokud bylo něco k nalezení. Pak se zabilo několik krav a hodovalo se pod širým nebem podle chuti. Juarez se zatím zdržel ve světnici; Verdoja dohlížel nad drancováním. Když pak vešel k Indiánovi, ten řekl: „Tak musí skončit všichni, kdo se prohřeší proti blahu vlasti. Verdojo, vy jste mi věrný?“

Při tom na tázaného upřel pravý jaguáři pohled. Ten odpověděl: „Ano, seňore; vždyť to víte.“

„Dobře. Přidělím vám úlohu. Máte odvahu?“

„Viděl jste mne již někdy zblednout?“

„Ne, proto to dotáhnete daleko. Znáte dobře provincii Chihuahua?“

„Narodil jsem se tam a na hranicích mám své statky.“

„Dobře. Odeberete se do hlavního města tohoto jména a budete tam zastupovat moje zájmy. Rozloučíme se dnes. Dříve mne ale doprovodíte k haciendě del Erina.“

„Budu cestovat ve vojenském průvodu?“

„Dostanete jednu setninu; s druhou se vrátím já. Kupředu!“

Za minutu byli v sedle a odjeli doprovázeni jen několika vojáky. Vést je musel jeden z přítomných vaquerů. Než dojeli k haciendě, byli už zpozorováni. Vrata byla pevně zamčena. Juarez sám zaklepal.

„Kdo je tam?“ ptal se Arbellez uvnitř.

„Vojáci. Otevřete!“

„Co tady chcete?“

„U všech čertů, otevřete nebo ne?“

Sternau, Helmers a Mariano stáli vedle haciendera.

„Mám otevřít?“ zeptal se tiše.

„Ano,“ odpověděl Sternau. „Vždyť je to jenom několik jezdců.“

Když se vrata otevřela a Juarez vjel na dvůr, prohlížel před ním stojící lidi jiskrným pohledem.

„Proč jste hned neotevřeli?“ zahřímal.

„Neznali jsme vás,“ odpověděl Arbellez. „Vy jste snad někdo, komu přísluší poslušnost, pane?“

„Já jsem Benito Juarez. Znáte moje jméno?“

Arbellez se uklonil bez všelijakých rozpaků a odpověděl:

„Znám je dobře. Odpusťte, že jsme hned neotevřeli. Vejděte do mého domu; jste vítaný.“

Zavedl oba hosty do salonu, kde se oba bez okolků posadili. Navzdory přátelskému přivítání se Juarezova zachmuřená tvář nevyjasnila. Ptal se dál:

„Viděli jste nás přicházet?“

„Ano, seňore.“

„A viděli jste, že jsme vojáci?“

„Ano, to jsme viděli.“

„A přesto jste neotevřeli? To zasluhuje potrestání!“

„Ó seňore, prezident má také vojáky. Ti by nebyli vítaní. Nemohl jsem vědět, že jste to vy sám.“

Juarezova tvář se vyjasnila.

„Jsem vám tedy vítaný?“

„Od srdce.“

„Proč?“

„Proto, že máte pevnou ruku, seňore, a to je to, co schází naší ubohé zemi.“

„Ano. Tuto pevnou ruku už mnohý pocítil. Před chvílí zase jeden. Povězte, znáte haciendu Vandaqua?“

„Znám ji dobře.“

„Se vším, co k ní náleží?“

„Se vším, vždyť jsem soused.“

„Za kolik nájemného tak asi stojí ten statek, seňore Arbellezi?“

„Vždyť je to vlastnictví a ne nájem.“

„Odpovězte na mou otázku!“ řekl Juarez netrpělivě.

„Nuže, kdyby se nacházel v lepších rukách, mohlo by se z něho platit deset tisíc duros, ale teď ne.“

„Dobře, obdržíte ho tedy do nájmu za sedm tisíc duros.“

Arbellez pohlížel udiveně na Indiána.

„Seňore, já vám nerozumím,“ pravil.

„Mluvím přece dost zřetelně. Myslím, že je vám tento nájem vhod. Chcete ho nebo ne?“

„Nemám ani tušení o tom, že by byla hacienda Vandaqua k pronajmutí.“

„Je. Konfiskoval jsem ji pro stát, a dávám ji vám. Byl to zrádce; zastřelil jsem ho. Jeho rodina musela opustit statek. Rozhodněte se rychle, seňore!“

„Když je tomu tak, tak říkám ano. Ale –“

„Žádné ale! Přineste psací potřeby. Vyřešíme tuto záležitost hned.“

Jako všechno, co vzal Juarez do rukou, byla i tato věc velmi rychle, přitom ale zcela obezřetně a správně vyřízena. Na to řekl:

„Tento seňor je setník Verdoja. Bude po několik dní bydlet u vás.“

To haciendera překvapilo; ale nedal na sobě nic znát, a setníka přivítal. Juarez pokračoval:

„Má sebou setninu vojáků. Můžete ji zaopatřit?“

Arbellez přisvědčil k této otázce, ačkoliv by na ni raději odpověděl záporně.

„Tito lidé sem k večeru přijdou. Postarejte se o ně, a vypořádejte se pak se setníkem. Sbohem!“

Povstal a odcházel. Verdoja jej provázel. Odjeli tryskem se svou družinou, a obyvatele haciendy ponechali v ustrnutí.

Proč musel soused zemřít? Proč měl být nájemník právě Pcdro Arbellez? To tedy byl Juarez, veliký Indián, před nímž se třáslo celé Mexiko, a jehož zároveň milovalo a nenávidělo? Ten, jenž se takto ptal, ani netušil, jaké pro ně bude mít loto nařízení následky.

Když Juarez dojel do haciendy Vandaqua, udělil Verdojovi své instrukce. Měl se u Arbelleze zdržet jenom proto, aby si odpočali koně a zesílili k další obtížné cestě do Chihuahuy, pak měl pospíchat na určené místo a působit tam v zájmu svého nynějšího představeného.

Když se Juarez rozloučil, odjel se svou setninou tou samou cestou, kterou včera přijel. Podobal se duchu pomsty zmize-jícímu tak kvapně jak přišel, zanechávajícímu ale vždy krvavé stopy svého působení. –

KAPITOLA TŘETÍ

Hluboko pod zemí

Vojsko přijelo teprve za soumraku. Jenom důstojníci měli bydlet v domě, mužstvo muselo tábořit pod širým nebem. V oněch krajinách to, nebylo nic neobyčejného. Koně jsou polodivocí a nepotřebují přístřeší, a lidé jsou navyklí na živobytí, které je činí lhostejnými, zda se vyspí v měkké posteli, nebo v houpačce, anebo na tvrdé zemi.

Setník Verdoja byl zaveden se svými důstojníky nejprve do salonu, kam po přípitku na přivítanou se dostavila stará Maria Hermoyesová, aby zavedla pány do jejich pokojů. Emma Arbellezová prohledala tyto pokoje ještě jednou, zda se nachází všechno v pořádku. Stála právě ve světnici určené pro setníka, když ten přicházel; bylo již pozdě, aby odešla. Vcházeje spatřil ji stát uprostřed světnice. Bývala vždy hezká, teď ale starost o milence dodala její tváři něco něžného, co ji učinilo ještě mnohem zajímavější. Verdoja zůstal překvapeně stát a prohlížel si ji. Cítil se dojat a uchvácen, avšak ne oným čistým svatým pocitem, jenž krásu miluje a zároveň ctí, ale náhlým, náruživým rozechvěním, jaké povstává v srdcích chlípných a násilných lidí. Emma se uklonila uzarděná a prosila něžným hlasem: „Jen vejděte, seňore, nacházíte se ve svém bytě.“

Rychle uposlechl tohoto upřímného vyzvání a poklonil se způsobem obratného, v obcování s krásným pohlavím zkušeného pána.

„Jsem nadšen, že vidím svůj příbytek zasvěcen přítomností krásy,“ odvětil, „a prosím o laskavé prominutí, že tento světící výkon svým příchodem ruším.“

Ona se již měla k tomu, podat mu podle mexikánského zvyku svou ruku, nyní ji ale stáhla zase nazpět.

V jeho způsobu, v jeho slovech, v jeho tváři, dokonce i ve zvuku jeho hlasu bylo něco, co ji děsilo.

„Ó, prosím, celé toto svěcení pozůstávalo v tom, že jsem dohlédla, zda je o vaše pohodlí dostatečně postaráno.“

„Ach, to tedy vy jste ochranným duchem tohoto domu! Snad –?“

„Haciendero je mým otcem.“

„Děkuji, slečno! Moje jméno je Verdoja; já jsem setníkem vojska, a cítím se v tomto okamžiku blažen, že mohu políbit vaši něžnou ručku.“

Přitom se chopil její ruky, a vtiskl, dříve nežli tomu mohla zabránit, na ni svoje rty. Ona odtáhla ruku jako polekaná.

„Dovolte, abych vás ponechala samotného,“ pravila. „Budete mít zapotřebí klid a odpočinek.“

Chtěla se přiblížit ke dveřím, on jí ale rychle zastoupil cestu.

„Ó, já nepotřebuji odpočinek,“ pravil, „a moje vlastní služba patří lásce a zbožňování krásy. Posaďte se, slečno. Viděl jsem vás sotva minutu, a prahnu po tom, abych směl déle setrvat po vašem boku.“

Byla v patrných rozpacích. Tento muž byl zvyklý na obcování s koketními dámami hlavního města, ona se ale proti lakovému sebevědomému počínání cítila téměř bezbranná.

„Ó, prosím, dovolte!“ prosila. „Mám ještě mnoho práce.“

Jeho zrak se zabodl plamenně a chtivě do její tváře. Odvětil:

„Nejpřednější povinností hospodyně je, aby byla příjemná ke svým hostům.“

„A host má povinnost, být zdvořilý k hospodyni.“

„To jsem, opravdu, to jsem!“ zvolal Verdoja. „Popřejte mně přítomnost vaší něžné ručky a neodcházejte ještě.“

Sáhnul po její ruce, jí se ale poštěstilo v tom okamžiku proklouznout podél něho a dosáhnout dveří.

„Sbohem, pane!“ pravila a otevřela je.

„Počkejte! Nepustím vás!“

Sáhnul po ní, ale ona za sebou dveře rychle zavřela.

„Hrome!“ bručel sám k sobě setník. „Jaká je to krasotinka! Ta je ještě čistá a neposkvrněná. To dráždí apetit. To se mně ještě nepřihodilo, abych se tak důkladně zamiloval na první pohled. Kdybych nebyl ženatý, mohl bych snad na tomto vnadném úskalí uváznout. Ale musí být moje!“

Emma byla ráda, že tak šťastně vyvázla. Nečisté chtíče, které na ni sálaly z očí tohoto chlípníka, ji polekaly, a předsevzala si, že se ho bude všemožně stranit. Odebrala se odtud rovnou do pokoje k nemocnému, kde se v posledním čase stále zdržovala. Tam zastihla Sternaua a Helmerse sedící vedle nemocného. Jeho stav byl uspokojivý. Operace se výtečně zdařila, a horečka ho ještě příliš netrápila. Byl docela při sobě, aspoň v této chvíli, a rozmlouval s lékařem, sedícím u samé postele. Při spatření vcházející milenky polila červeň radosti jeho bledou tvář.

„Pojď sem, Emmo. Představ si, pan doktor Sternau tvrdí, že zná můj domov.“

Emma to dobře věděla, tvářila se ale, jako by to pro ni bylo něco nového.

„To je tedy šťastné setkání.“

„Ano. A mého bratra také zná. Viděl jej před svým odjezdem.“

Tento bratr seděl za záclonou u okna; že je zde, se pacient ještě nesměl dozvědět. Bylo zapotřebí, ušetřit jej každého rozčilení, ať radostného, ať smutného. Ostatně byl provedenou operací tak zesláblý, že většinu času trávil ve spánku. Tak se stalo i nyní. Sotva Sternau povstal, a Emma se posadila na jeho místo, uchopil nemocný její ruku, blaženě se na ni usmál a zavřel oči. Byl navyklý usínat s její rukou ve své.

„Nemáte už žádné obavy?“ šeptala Emma Sternauovi.

„Ne. Tento se pravidelně opakující poklid, tento zdravý spánek jej rychle tělesně i duševně posilní. Nemůžeme dále nic dělat, nežli podporovat činnost přírody tím, že odvrátíme od něho všechno rušivé. Ale i vy si musíte dopřát odpočinek, jinak se uzdravení jednoho stane příčinou onemocnění druhého.“

„Ó, já jsem silná, seňore, nemějte o mne starosti!“

Sternau odešel a vzal Helmerse sebou. Zašli si dolů před dům, aby se podívali na tábor vojáků. Tam se setkali s Marianem, jehož sem dovedl ten samý záměr. Vojáci snášeli dříví ke svým ohňům. Nechali koně na volné pastvě a snesli sedla, aby jim sloužila za podhlavníky. Arbellez jim dal napospas býka, jehož zabili a rozdělili. To všechno tvořilo obraz tak živý a pohyblivý, na nějž se naši muži hodnou chvíli dívali.

Zatím přišel čas k večeři. Odebrali se do jídelny, kam se brzy také dostavili důstojníci. První setníkův pohled hledal Emmu, a on se cítil těžce oklamaný, když viděl, že není přítomna. Stará Maria Hermoyesová zastupovala její místo. Arbellez navzájem představil hosty. Mexikánští důstojníci se oproti cizincům ale chovali zdrženlivě. Verdoja si prohlížel tyto tři muže: Sternaua, Helmerse a Mariana. To tedy byli oni, jejichž smrt mu měla vynést statek v ceně přes milion! Jeho zrak přeběhl přes Helmerse a Mariana, a zůstal vězet na Sternauovi. Jeho mohutná postava mu imponovala. S tímto mužem nebylo snadné zápasit; to byl obr, větší a silnější než sám Verdoja. A jaké sebevědomí bylo v každém pohybu, v každém z těch málo slov, která pronesl. Setník si předsevzal, že při tomto muži použije jenom lsti. Během rozhovoru mezi jídlem učinil Arbellez poznámku, které se setník ihned chopil.

„Slouží nám to nejen k radosti, nýbrž i k upokojení, že vás zde máme, pánové,“ pravil haciendero. „Ještě včera nám hrozilo veliké nebezpečí.“

Verdoja to dobře věděl ze své rozmluvy s Cortejem; stavěl se ale, jako by o tom neměl ani zdání.

„Nebezpečí? Jaké?“ tázal se.

„Měli jsme být přepadeni.“

„Není možné! Kým!“

„Tlupou banditů.“

„To jich musel být hezký počet.“

„Přes třicet mužů.“

„Kýho ďasa. Platilo to vaší haciendě, nebo měli namířeno pouze na osoby?“

„Vlastně jenom to druhé, jelikož se ale tyto osoby nacházely v mém domě v bezpečí, usnesli se přepadnout a zničit je a všechny pozabíjet.“

„U všech čertů! Smíme vědět, které osoby to jsou?“

„Jsou to pánové Sternau, Mariano a Helmers.“

„Podivné! A jak jste se ubránili té sebrance?“

„Náš pan Sternau je všechny postřílel.“

Setník se překvapeně ohlédl po doktorovi a i ostatní důstojníci se nedůvěřivě usmívali.

„Celou tu bandu?“

„Jen několik jich uniklo!“

„A to vykonal seňor Sternau docela sám?“

„Ano. Měl sebou jenom jediného průvodce, který snad dva nepřátele zastřelil. Ostatní všichni patří na účet pana Sternaua.“

„To je neuvěřitelné. Třicet mužů by se mělo takto dát postřílet bez obrany od jediného muže? Mýlíte se!“

„Prosím, nechrne toho,“ pravil nyní Sternau. „Co se stalo, není ani takové hrdinství.“

„Je to hrdinství, zabít třicet mužů,“ pravil setník, „a dou-fám, pane, že nebudete mít nic proti tomu, abychom si dali vyprávět tuto zajímavou událost.“

Sternau pokrčil rameny, a oddal se nevyhnutelnému. Pedro Arbellez dělal zpravodaje, a vypravoval s takovou živostí a zaujetím, že zraky všech lpěly do posledního slova na jeho ústech.

„Sotva k uvěření!“ zvolal setník. „Seňore Sternaue, gratuluji vám k takovému výkonu.“

„Děkuji,“ pravil doktor chladně.

„Taková udatnost není žádný div,“ mínil Arbellez. „Slyšeli jste již někdy o náčelníkovi Indiánů, o Bizoním Čelu?“

„Ano. Je to král lovců bizonů.“

„A znáte snad lovce na severu, kterého nazývají Knížetem skal?“

„Ano, je to nejsilnější a nejodvážnější lovec z celých prérií.“

„Nuže, seňor Sternau je tento lovec, a Bizoní Čelo byl jeho průvodcem k jaguářímu úvalu.“

Důstojníci vykřikli překvapením. Netušili, že se nalézají naproti takovému věhlasnému muži.

„Je to pravda, pane Sternaue?“ tázal se setník.

„Ano,“ odvětil doktor, „ačkoliv mně to není právě milé, že se moje osoba takto staví do popředí.“

Verdoja byl chytrý počtář. Řekl si, že Mariano je hlavní osobou toho tajemství a jestli se tento Kníže skal o něho zajímá, musí to být drahocenné tajemství. Umínil si, že na to půjde chytře, a tázal se proto: „Ale jak je to možné, že měli nabroušeno právě na tyto tři pány?“

„To vám mohu vysvětlit,“ odvětil haciendero.

Dříve ale, než mohl započít s vysvětlováním, vpadl mu Sternau do řeči. „To je soukromá záležitost, která pana Verdoju sotva bude zajímat. Zanechme toho!“

Arbellez přijal mlčky toto pokárání, ale setník se s tím nespokojil. Tázal se dále: „Je ten jaguáří úval daleko odtud?“

„Je možné tam dojet za hodinu,“ odvětil Sternau.

„Jsem žádostivý spatřit to místo. Nebyl byste snad tak laskav, mne anebo nás tam doprovodit, pane Sternaue?“

„Jsem vám k službám.“

Přes setníkovu tvář přeletěl bezděky výraz spokojenosti, který nedovedl ihned zatajit. Sternau, zvyklý všímat si i nej-menších okolností, to zpozoroval; bylo mu to nápadné; připadalo mu, jakoby se setník z nějakého důvodu těšil, že mu Sternau tento doprovod slíbil. Stal se pozorným a nedůvěřivým, aniž by to dal na sobě znát.

„A kdy se tam podíváme?“ tázal se Verdoja.

„Zcela podle vaší libosti, seňore,“ odvětil Sternau.

Tím byla věc odbyta, a nepadla o ní v celém dalším rozhovoru více žádná zmínka. Po večeři se důstojníci odebrali do svých pokojů. Jeden z poručíků, mladý, bezohledný zhýralec jménem Pardero, se položil do okna, aby užíval vyhlídky na tábor osvětlený strážnými ohni. V tom zahlédl bílý ženský oděv, míhající se v tmavých kravinách zahrady.

Mexikán je navyklý, zažertovat si s každou dámou; žádná jej za to nepokárá; a proto se poručík Pardero ani v nejmenším neostýchal, vyhledat malé dobrodružství. Vojáci respektovali zahradu a nevnikli do ní, a tím se stalo, že dáma zůstala sama. Byla to Karja, Indiánka, sestra Bizoního Čela. Procházela se po zahradě, pohroužena do svých myšlenek. Pojednou se nablízku ozval tichý krok. Pohlédla vzhůru a spatřila poručíka. Chtěla odejít, on ji ale zastoupil cestu a prosil se šviháckou poklonou:

„Neprchejte přede mnou, seňorito! Bylo by mně líto, kdybych vám měl překážet v požívání těchto rozkošných květinových vůní.“

Ona na něho zkoumavě pohlédla a tázala se: „Koho hledáte, seňore?“

Bylo dost tma; ale strážné ohně vrhaly svá světla přes ohradu, a při tomto míhajícím se světle spatřil štíhlou, při tom ale plnou postavu, oděnou téměř v nedbalkách, a temný obličej se žhavýma očima a rty, které pobízely k líbání. Podle jeho mínění to byla jedna z těch kyprých, ohnivých Indiánek, které to musí považovat za štěstí, všimne-li si jich běloch.

„Nehledám nikoho,“ odvětil Pardero. „Večer je tak krásný, že mne přivábil do zahrady. Je snad vstup do ní zakázán?“

„Pro hosty je v domě všechno otevřeno.“

„Ale moje přítomnost vás vyrušuje, krásná seňorito?“

„Karja se nedá nikým vyrušovat,“ pravila. „Je dost místa pro nás oba v zahradě.“

To bylo pokynutí, aby se vzdálil, ale poručík se stavěl, jako by tomu nebyl porozuměl. Přistoupil o krok blíže k dívce a pravil: „Karja se jmenujete. Jak jste se dostala sem na tuto haciendu?“

„Seňorita Emma je mou přítelkyní.“

„Kdo je to seňorita Emma?“

„Neviděl jste ji ještě? Je to dcera seňora Pedra Arbelleze.“

„Máte zde ještě nějaké příbuzné?“ tázal se zkušený svůdník, který chce vždy vědět, nebude-li se muset obávat pomsty některého příbuzného.

„Bizoní Čelo je můj bratr.“

„Aha,“ pravil, velmi nepříjemně dotčen. „Bizoní Čelo, náčelník Mizteků?“

„Ano,“ pravila Karja s hrdostí.

„Nachází se nyní na haciendě?“

„Ne.“

„Ale byl zde přece včera? Byl se seňorem Sternauem u jaguářího úvalu, a zúčastnil se boje?“

„On je volný muž; přichází a odchází, jak je mu libo, a neříká nikomu, co bude dělat.“

„Slyšel jsem o něm mnoho slavného. On je králem cibolerů, ale že má tak krásnou sestru, to jsem nevěděl.“

Uchopil ruku Indiánky, aby ji políbil, nežli se to ale mohlo stát, vytrhla mu ji.

„Dobrou noc, seňore!“ pravila odvracejíc se.

Teď ji měl před sebou. Právě v té chvíli vysoko zaplápolal jeden ze strážných ohňů, a jeho plamen osvítil měkké, čisté obrysy temného obličeje a plná vnadná ňadra spanilé Indiánky. Poručík kvapně přiskočil a chtěl ji obejmout.

„Neprchejte, seňorito,“ prosil, „vždyť nejsem vaším nepřítelem.“

Ona odstrčila jeho rámě, ale ačkoliv tento dotek trval jen krátce, pocítil přece teplotu jejího měkkého těla, a zpozoroval, že po způsobu Indiánek měla na sobě jediný oděv, splývající po celém těle až po kotníky.

Chlípnost, která se v něm vzňala, mu dala zapomenout na veškeré ohledy. Chopil ji pevně za ruku a pravil: „Nepustím vás, seňorito; miluji vás.“

Ona mu ponechala svou ruku, ale on cítil, jak z ní mizí všechna teplota.

„Vy, mne tedy milujete?“ pravila. „Jak je to možné? Vždyť mne ani neznáte!“

„Myslíte, že vás neznám? To se mýlíte. Láska přichází jako blesk zčistajasna. Tak to u mne přišlo, a koho milujeme, toho známe.“

„Ano, láska bělochů přichází jako blesk, který všechno ničí, a jak padající hvězda, která na okamžik zasvítí a zase uhasne. Láska bělocha je tolik co zkáza, nevěra a klam.“

Vytrhla mu svou ruku a chtěla odejít. V tom on ji objal rukou, a snažil se ji přivinout k sobě. Tu pojednou jakoby její postava rostla ve výši a v síle; její černé oči mu zářily vstříc tak divoce a hrozivě jak oči jaguára.

„Co chcete?“ tázala se nejpřísnějším tónem.

„Co chci?“ pravil Pardero. „Tebe milovat, objímat, líbat!“

Přivinul ji blíže k sobě a sehnul se k ní, aby ji políbil.

Ona se mu ale obratně vytrhla a pravila: „Nechte mne! Kdo vám dal povolení, abyste se mne dotknul?“

„Moje láska mně je dala.“

Uchopil ji znovu a tisknul ji k sobě. Jeho dech jí sálal do tváře. Sehnula hlavu vzad a hleděla se mu vymknout.

„Pryč ode mne!“ zvolala, „sice –!“

„Co sice?“ tázal se on. „Miluji tě; musím tě mít; musíš být mojí za každou cenu!“

Již měl svá ústa u jejích rtů; tu se jí podařilo, vyprostit svoji pravou ruku, a ihned jej udeřila zaťatou pěstí pod bradu lakovou silou, že mu hlava letěla dozadu, jako by měl zlámaný vaz.

„Tisíc hromů!“ zaklel. „Počkej, ty ďáblice! To mně zaplatíš!“

Bezděky ji pustil, a chtěl ji teď zase chytit; ona ale letěla rychle po písečnaté stezce k východu ze zahrady. On za ní.

Také setník otevřel svoje okno, aby na vzduchu vykouřil cigaretu. Pohlédl náhodou do zahrady, a jeho zrak tam byl upoután běloskvoucím oděvem. Napnul oči a spatřil, že vedle ženské stojí mužská postava.

„Hrome, kdo je to?“ tázal se sebe sama. „Byla by to snad hacienderova slečna? A kdo je ten chlap u ní? Má-li již nějakou lásku, pak se nesmím divit, byla-li hrdá vůči mně. Musím toho člověka poznat!“

Spěchal ke dveřím a odebral se do zahrady. Právě když otevřel dvířka a chtěl tam vejít, přiběhla proti němu bílá postava, aniž by ho ve svém spěchu zpozorovala.

„Ale seňorito!“ pravil Verdoja.

Nyní ho teprve spatřila a zůstala stát. Ihned ji objal, a chtěl ji přitisknout k sobě. V tom ale ona napřáhla pěst a udeřila ho pod bradu, jako dříve poručíka, že ji hned pustil a upadl nazad.

„U všech ďáblů!“ zvolal. „Co je to za kočku?“

V tom samém okamžiku přiběhl poručík, a chtěl běžet kolem něho, aniž by ho byl zpozoroval.

„Poručíku Pardero!“ pravil setník. „Jste to vy? Kam tak rychle?“

Pardero se zastavil a pravil: „Ach, kapitáne, jste to vy? Potkala vás ta malá čarodějnice?“

„Ovšem. Neviděl jsem ji pouze, ale také jsem ji ucítil.“

„Aha! To jste ji chtěl políbit, zrovna jako já.“

„Možná! Zrovna jako vy! A jak vám chutnala ta hubička?“

„Proklatě slaná, měl jsem políček mnohem dříve, nežli hubičku.“

„Ale hubičku přece také?“

„Ne. Čert aby líbal, když člověku vlítne hlava do týla.“

„Zrovna jako mně,“ smál se setník.

„To mne těší!“ smál se zase poručík.

„Ale, Pardero, vy chodíte po špatných cestách. Splácí se snad takto pohostinnost?“

„Řeči. Copak vás hnalo do zahrady?“

„Jedině krásný večer.“

„Nedělejte ze mne bulíka. Sázím se, že to bylo s vámi právě tak, jako se mnou.“

„Tak to váš chvalně známý ostrovtip uhodnul.“

„Tedy jsme měli docela stejný úmysl a dobyli jsme také stejný výsledek,“ smál se poručík.

Setník byl sice jeho představeným, ale v Mexiku jsou jiné služební poměry než u nás. Proto takto bez ostychu spolu mluvili a jeden druhému se vysmívali.

„Kdo byla ta malá?“ tázal se setník.

„Jmenuje se Karja a je Indiánka.“

„A tak upejpavá! Zdá se být hezká.“

„Neobyčejně. Pro tu dívku bych byl stavu, někoho třeba zaubít. Byl jsem celý v ohni.“

„A ona celá z ledu.“

„Bohužel. Doufám ale, že tento led roztaje.“

„Co dělá zde v haciendě?“

„Zdá se být společnicí dcery domácího.“

„Dcery? Tedy seňority Emmy?“

„Ano. Znáte Emmu?“

„Znám.“

„Caramba! Jaké štěstí! Je hezká?“

„Hezčí než tato Karja, mnohem hezčí.“

„To znamená mnoho. Snad také přívětivější?“

„To jsem neřekl. Tento dům se zdá být zařízen jako klášter. Učiním vám návrh, Pardero!“

„Poslouchám.“

„Vy chcete tuto maličkou Indiánku?“

„Za každou cenu! A vy tu malou seňoritu Emmu?“

„Také za každou cenu. Pomůžeme si?“

„To se rozumí. Zde je má ruka!“

„Platí! Předně musíme vyzvědět, zda srdce těchto děvčat jsou již zadána. Vypadá to tak podle chladnosti, kterou jsme zakusili.“

„Snad nás předešel ten Sternau. Je to velmi hezký muž, který by stu dívek mohl pomást hlavy.“

„To bych nevěřil, spíše je mně ten Mariano podezřelý. Nepozoroval jste, že jej haciendero vyznamenává všemožným způsobem? Skoro to vypadá, jako by on byl tím nejvyšším z těch tří.“

„Neměl jsem důvod, abych pozoroval tak ostře. Dovolte, abych šel spát. To děvče má pěst jako Herkules, ani by to nikdo neočekával v těch malounkých měkkounkých ručkách. Můj vaz mne bolí a tak mně ztuhl, jako by byl ze dřeva. Čert seber lásku, která svou sílu a něžnost dokazuje pěstí!“

„Vyspěte se tedy, poručíku. Zítra obnovíme útok a myslím, že se nám to podaří.“

„Dobrou noc, seňore Verdojo!“

Pardero odešel; ale setník se ještě po delší dobu zdržel v zahradě, až jeho hodinky ukazovaly blízko půlnoci.

Potom dělal, jakoby obcházel stráže, přičemž se hleděl dostat nepozorován k jižnímu rohu ohrady. To bylo to místo, kde byl smluven s banditou.

Ten se již dostavil; přikrčil se v nejhustším stínu, tak že ho ani setník neviděl.

„Seňore!“ zašeptal, když Verdoja kráčel vedle něho.

„Aha, tady jsi!“ pravil setník a zastavil se.

„Vidíte, že jsem přesný.“

„To jsem očekával. Kde máš své společníky?“

„Nablízku.“

„Snad se nedají vidět?“

„Nemějte starosti! Nuže, jaké rozkazy nám dáte?“

„Znáš toho Sternaua osobně?“

„Neznám.“

„A žádný z vás ho nezná?“

„Žádný.“

„To je mrzuté. On se mnou pojede do jaguářího úvalu.“

„A tam ho máme očekávat?“

„Očekávat a zastřelit.“

„To učiníme, u Boha Všemohoucího. On pobil naše kamarády; musí také zemřít, on a ti druzí!“

„Ale vy ho neznáte. Nevím ještě, kdo nás bude doprovázet. Nemohu s ním jet sám, a vezmu proto několik svých lidí. Snad i jiní půjdou s námi. Jaké znamení ti mám dát, abys ho poznal?“

„Popište mně ho!“

„On je ještě vyšší a silnější, nežli já, a má plavý plnovous, jak bude oblečen, a na jakém koni pojede, to dnes ovšem ještě nevím.“

„Dobře tedy, smluvíme si znamení, podle čeho bych ho poznal. Držte se všemožně po jeho pravém boku.“

„Postačí to?“

„Úplně. Ale jak to bude s těmi dvěma ostatními?“

„Ty vám vydám při jiné příležitosti. Hlavní věcí je, aby ses nacházel vždy o půlnoci zde. Můžeme se domluvit. Prozatím se ale rozejděme. Mohl by nás někdo zpozorovat.“

Odešel a ulehl si k spaní. Spal velmi klidně; umluvená vražda jeho svědomí vůbec netísnila.

Druhého jitra přivedl hned při první společné snídani řeč na zamýšlený výlet do jaguářího úvalu. Měl za vhodné použít k tomu jitro a Sternau s tím byl srozuměn. Oba poručíci prosili, aby se mohli zúčastnit jízdy, což jim bylo ochotně povoleno. Z ostatních se nepřihlásil nikdo, protože jim důstojníci nebyli podle chuti. To si setník přál. Sternau byl jediný z nich v občanském oděvu, a takto se nemohl stát omyl, koule ho musela trefit. Opouštěje haciendu neměl Sternau ani nejmenší tušení, že propadl smrti. Klusali tou samou cestou, kudy šel Sternau s Bizoním Čelem. On samozřejmě dělal vůdce. V lese slezli z koní, které museli místy vést za uzdu. Když došli téměř k samému úvalu, Sternau se zastavil.

„Nechme koně zde,“ pravil, „ať se pasou, než se vrátíme.“

Ostatní učinili to samé, a takto se kráčelo pěšky dál. Sternau s sebou neměl jinou zbraň kromě své pušky; pouze nůž mu vězel v opasku. Došel ke vchodu úvalu, zastavil se náhle a díval se po trávě.

„Copak to hledáte?“ tázal se setník.

„Hm, pojďme dál!“

Více neřekl, jen jeho oči zíraly k zemi.

Když došli do úvalu, držel se setník po jeho boku. Ohledával bedlivě obě boční stráně a okraj úvalu; každou chvíli mohla padnout smrtící rána; byly to minuty trapného očekávání. Na dně úvalu ležely mrtvoly, jak byly zanechány po přestřelce, a z nich se šířil umrlčí zápach.

„Zde to tedy bylo, seňore?“ tázal se setník.

„Ano,“ odvětil Sternau.

„A tyto mrtvoly, vyjímajíc dvě, jsou všechny vaším dílem?“

„V těchto věcech se to tak přesně nepočítá. Pozorujete, že jsou všichni střeleni do hlavy?“

„Skutečně!“

Prohlédli mrtvoly a spatřili, že každá byla zasažena přesně na tom samém místě čela. Při tomto ohledávání si nepovšimli, že se Sternau více a častěji ohýbal, nežli to bylo zapotřebí, a že se skrýval za jejich těly. Ani to neviděli, že pokradmu střílel očima po stráních vpravo a vlevo.

„To je mnoho,“ pravil setník. „Vy jste opravdu výborný střelec. Je to neslýchaná věc, aby jediný muž ve dvou minutách postřílel skoro třicet nepřátel.“

Sternau pokrčil pohrdavě rameny.

„Ano, taková Henryho puška je strašlivá zbraň,“ pravil. „Ale patří přece něco k tomu, aby se jí použilo ve vhodném okamžiku. Třicet viditelných nepřátel je lehčeji pobito, než jeden neviditelný.“

„Takového snad nelze ani skolit,“ mínil poručík Pardero.

„Dobrý střelec i toho skolí,“ usmíval se Sternau, skrývaje se stále za těly těch ostatních.

„To není možné!“ pravil setník.

„Mám vám dokázat takovou možnost?“

„Učiňte tak!“ mínil poručík zvědavě.

„Ptám se vás tedy, zda myslíte, že se zde nalézá jediný nepřítel?“

„Kdo by to mohl být, a kde by vězel?“

Sternau se vědomě usmál a pravil: „A přece zde na mne číhají, aby mne zastřelili.“

Již předtím sundal pušku z ramene a držel ji pod paží. Setník se ulekl. Odkud Sternau věděl, že se mu ukládá o život?

„Libujete si v žertech, seňore Sternaue,“ pravil důstojník.

„Dokážu vám, že to míním vážně.“

Při těchto slovech vzal pušku k paži, namířil a dvakrát za sebou spustil. Mnohonásobný výkřik se rozlehl z okraje úvalu. Sternau ale rychle skočil na stranu tohoto okraje a hnal se mohutnými skoky k východu úvalu, za nímž zmizel. Od jeho prvního výstřelu až dosud neuplynula ani celá minuta.

„Copak to bylo?“ zvolal Pardero.

„Zastřelil člověka,“ odvětil druhý poručík.

„Hrozné chlapisko!“ vyhrkl setník.

„Jsme v nebezpečí a musíme se ukrýt,“ pravil Pardero.

Couvli až ke vchodu a čekali. Po chvíli zahřměly nahoře ještě dvě rány; pak bylo po delší dobu ticho. Tak minula asi čtvrthodina, když to těsně u nich zašustělo v křoví, že se ulekaně obrátili a sáhli po zbraních.

„Nebojte se, seňores,“ znělo jim naproti. „To jsem já.“

Byl to Sternau, který vystoupil.

„Ale seňore, co to bylo, copak jste to udělal?“ tázal se poručík.

„Střílel jsem,“ smál se otázaný.

„To víme. Ale proč?“

„Bránil jsem se, neboť já jsem to byl, kdo měl být zastřelen.“

„Není možné! Kdo to byl! Odkud to víte?“

„Moje oči mně to pověděly.“

„Ale my jsme nic nepozorovali.“

„To vám nemohu mít za zlé, neboť vy nejste lovci z prérie. Pan setník pozoroval, jak jsem předtím ohledával trávu. Spatřil jsem stopy lidí, kteří zde byli před čtvrthodinou; vedly tady vzhůru. Pohleďte sem, ještě je lze vidět!“

Ukazoval k zemi. Důstojníci se všemožně vynasnažovali, ale nemohli poznat ani to nejmenší.

„Ano, patří k tomu zkušené oko,“ smál se Sternau. „Tedy dál! Poněvadž vedla stopa vpravo vzhůru, ohledal jsem při našem sestupování do úvalu jeho okraje, a tu jsem zahlédl několik mužských hlav, pozorujících nás z křovin. Nemohli vidět, že je pozoruji, protože jsem měl oči zastíněné kloboukem.“

„Jak jste ale mohl vědět, že to jsou nepřátelé?“ tázal se setník.

„Protože vystrčili hlavně svých ručnic skrz keře. Viděl jsem patrně dvě hlavně namířené proti nám.“

„Caramba!“ zaklel poručík Pardero, neznaje souvislost toho všeho. „To mohlo tak dobře platit nám jako vám!“

„Nikoliv, platilo to mně. Vím, že mám důvod, mít se na pozoru; proto jsem se ustavičně skrýval za tělem pana setníka. Kdo chtěl střelit na mne, musel nejdříve zasáhnout jeho.“

Setník otevřel ústa.

„Hrome,“ mínil konečně, „tak jsem to byl vlastně já, kdo se nacházel v nebezpečí života?“

„Ovšem,“ smál se Sternau. „Je mně jenom na tom velmi nápadné, proč tito vrahové ten štít, za nímž jsem se skrýval, tak bedlivě šetřili.“

Tato poznámka setníkem hnula. Tušil snad Sternau něco? Ten pokračoval: „Ostatně mně nebylo nijak zatěžko, se krýt; ručnice hrozily z pravé strany, a pan setník byl tak laskav a držel se jaksi schválně ustavičně po mém pravém boku.“

Setník lehce zbledl. Nyní již nebylo pochybností, že byl prohlédnut. Sternau věděl, kdo byl toho původcem. On pokračoval: „Vy jste neviděli ručnice. Já ale vím zcela přesně, kde mám podle směru hlavně hledat hlavu mířícího. Když jsem vypálil rány, trefil jsem oba chlapy přímo do hlavy. V tom samém okamžiku se vedle nich objevily ještě jiné dvě i ručnice, proto jsem skočil vpravo, kde jsem našel úkryt a spěchal jsem k východu.“

„A kam jste potom šel?“ tázal se setník.

„Šoural jsem se co možná nejspěšněji vzhůru, abych se jim dostal na záda. Ale když jsem se dostal k tomu místu, vzali již oni nohy na ramena. Slyšel jsem ještě v dáli šustot v kravinách a poslal jsem nazdařbůh za nimi dvě rány.“

„A jsou mrtví?“

„Leží nahoře. Chcete je vidět?“

„Ano.“

„Pojďte tedy. Jejich kamarádi jim odebrali pouze zbraně a peníze; ostatní tam ještě nalezneme.“

Následovali smělého muže vzhůru po okraji úvalu, a našli lam skutečně ležet dva muže, kteří byli oba střeleni do hlavy. Setník s potěšením poznal, že mezi nimi nebyl náčelník, s nímž o půlnoci mluvil.

„Seňore, vy jste se odvážil mnoho, když jste viděl na sebe namířené ručnice, přece jste šel s námi,“ pravil druhý poručík.

„Já jsem se zase tak mnoho neodvážil. Ale tady tito mrtví byli odvážlivci, že mně umožnili spatřit svoje ručnice dříve, než přišli k ráně. Zkušený lovec na Západě to nikdy neudělá.“

„Co uděláme s mrtvolami?“

„Nic, ať leží s ostatními, k nimž patří. Určitě se nemýlím; tito dva lidé byli včera s jistým Cortejem v El Oro. Vy jste snad také odtud přišli?“

Pověděl to zdánlivě lhostejným hlasem; ale setník z toho přece vyčetl něco jako obvinění.

„Ano, jistý Cortejo přišel k Juarezovi, když jsme právě seděli u tabule,“ pravil druhý poručík bezstarostně.

Setník na něho vrhl zuřivý pohled, čehož si ale nikdo nepovšimnul.

„Měl s sebou nějaké lidi?“ tázal se Sternau.

„Ano, pět nebo šest.“

„Byli tito dva mezi nimi?“

„Nevšiml jsem si jich tolik, ale zdá se mi, jako bych je byl viděl. Pan setník to snad bude vědět lépe.“

„Proč pan setník?“

„Protože Cortejo u něho nocoval.“

Druhý zuřivý pohled zasáhl mluvčího, byl ale tak málo pozorován, jako ten první. Jenom Sternau jej zachytil, nedal ale na sobě nic znát, a pravil: „Nemyslím, že bych dostal od pana Verdoji bližší zprávy. Ostatně je věc odbyta. Oba chlapi mají svou odměnu, ať shnijí se svými kumpány.“

Shodil obě mrtvoly přes okraj rokle, tak že se po příkrém svahu dolů zřítily a pak rozdrcené dopadly na dno. Teď se všichni vrátili ke svým koním, nasedli a jeli domů. Cestou nepromluvil Sternau ani slovo; i setník mlčel, a jenom oba důstojníci spolu polohlasitě rozprávěli o Sternauovi, jeho duchapřítomnosti a obratnosti, a ještě nebyli doma ani celou hodinu, a již celý tábor věděl o tom dobrodružství, které zažili jejich důstojníci s odvážným Němcem.

Sternau, který dobře cítil, že ho setník pozoruje, se držel více stranou, a také při obědě projevil o dnešní události jen několik všeobecných poznámek. Když ale odpoledne Verdoja vyjel na procházku, povolal k sobě haciendera a své přátele, a sdělil jim svoje podezření, načež si všichni umínili, že budou setníka bedlivě pozorovat, a že se před ním budou mít na pozoru.

Večer minul jako předešlý, jenom že Indiánka se chránila jít do zahrady. Když setník dával dobrou noc, odebral se i Sternau zdánlivě na odpočinek, obrátil se ale na schodech a vklouzl do pokojíku v přízemí vedle hlavních dveří.

Stál-li setník s vražednickou sebrankou ve spojení, bylo zřejmé, že s nimi mohl obcovat jenom v noci; proto se Sternau odhodlal, počíhat si na něho. Zadní dveře byly uzamčeny, a poněvadž následkem toho se mohlo vyjít z domu pouze předními, musel Sternau setníka, jakmile nastoupil svou tajemnou cestu, ihned spatřit. Pootevřel jedno křídlo svého okna, aby lépe slyšel a posadil se na židli. Takto seděl dlouho s napnutými smysly, až se přibližovala půlnoc.

Pojednou zaslechl v síni slabý šramot, jako by někdo tiše otvíral přední dveře, které se nacházely vedle jeho okna. Vyhlédl z okna a spatřil setníka, jak opatrně opouští dům a kráčí k bráně. Ta nebyla uzamčena, jelikož přítomnost vojáků poskytovala dostatečnou bezpečnost. Musela zůstat otevřena, aby vojáci a důstojníci mohli i v noci mít mezi sebou styk. Setník vyšel ven.

Sternau vyskočil z okna, jehož křídlo zase přivřel, a sledoval ho, ale nikoliv ven, nýbrž jen až po palisády obkličující dvůr. Přes tyto viděl ven a spatřil tak setníka, jak chodí od jednoho ohně k druhému, aby zkoumal stráže. Tak jak pocházel venku, sledoval ho Sternau uvnitř.

Při nahodilém obratu uviděl Sternau na ploché střeše domu postavu, procházející se zvolna sem a tam. Nemohl rozeznat její tvář, věděl ale, že je to Emma, které dnes přísně přikázal, aby se prošla na čerstvém vzduchu, protože se při posteli nemocného příliš unavuje. Za dne nechtěla přijít do styku s vojáky, proto k tomu volila raději noční dobu.

Setník již prošel celý tábor, a byl by se vlastně již měl vrátit; ale on se kradl dál k jižnímu rohu dvora. Co tam chtěl? Proč nešel přímo, jako počestný člověk na procházce? Sternau ho sledoval uvnitř dvora tichými kroky a dostal se takto až na místo, kde zaslechl následující rozhovor:

„Vy sám jste nám stál v cestě. Vždyť bychom zasáhli vás!“

„Pročpak jste se ale nepostavili na levou stranu?“

„To by bylo úplně jedno. Kdopak by si pomyslel, že ten člověk je tak chytrý!“

„Skoro to vypadá, jako by byl vševědoucí. Pro ten okamžik nemohu zosnovat nový plán, musím nejdřív čekat a pozorovat. Mimo to je také možné, že mne Sternau špehuje, proto se zde nesmíme více scházet.“

„Tedy kde?“

„Máš papír a olůvko?“

„Nemám.“

„Umíš ale číst a psát?“

„Ano.“

„Tu máš několik archů a olůvko, které jsem ti přinesl sebou. Když se jde odtud k jaguářímu úvalu a přichází se k lesu, leží mezi prvními stromy nevelký kámen. Tam vám vždy dopoledne, nebo jak se to dá dělat, zastrčím vaši instrukci; bude ležet pod kamenem. A budete-li mít pro mne odpověď, najdu ji na tom samém místě. Rozuměls?“

„Ano. Není k tomu zapotřebí velké inteligence. Ale podívejte, seňore, co je to za postavu, co se tam nahoře prochází?“

„Kde?“

„Na střeše.“

„Ani jsem ji ještě nespatřil. Aha, to je Emma, hacienderova dcera. Budu jí trochu dělat společníka. Máš ještě něco, co bys rád věděl?“

„Nemám.“

„Tedy jdi. Ale to si pamatuj: zachováte-li se opět tak neobratně, jako dnes ráno, bude konec našeho spojení. Nemohu potřebovat hlupáky. Dobrou noc.“

Když Sternau zaslechl poslední slova, sklouzl rychle nazpět, vlezl zase oknem a uzavřel ho. Dozvěděl se dost. Tušení jej nezklamalo; tento setník byl jeho úhlavním nepřítelem a všemožně se přičiňoval, aby svůj úkol provedl. Štěstím bylo, že se Sternau dozvěděl úkryt korespondence, neboť takto mohl lehce zmařit úklady svých nepřátel. Ale co chtěl setník nyní na střeše? Byla to jen lehkomyslná poznámka, nebo to mínil opravdově, že vyhledá Emmu? Na to si musel počkat. Sternau viděl brzy svého protivníka přicházet bránou; slyšel, jak vešel domovními dveřmi a tichounce se vydal po schodech nahoru. Za malou chvíli otevřel i on dveře svého pokoje bez šramotu a sledoval důstojníka. Tiše vylezl po prvních a druhých schodech vzhůru, z nichž se přišlo po jakémsi žebříku na plochou střechu padacími dvířky.

Sternau je našel otevřeny. Vystrčil opatrně hlavu a spatřil zcela nablízku Emmu a setníka.

„Prcháte skutečně přede mnou, slečno?“ tázal se právě Verdoja.

„Musím pryč,“ odvětila Emma tlačíc se ke dvířkám. Sternau viděl, že ji setník uchopil za ruku a pevně za ni držel.

„Nikoliv, zůstanete, seňorito,“ pravil důstojník. „Zůstanete a vyslechnete, co vám musím vyslovit o svém plném srdci, o své neskonalé lásce, o své vroucí tužbě, přitlačit vás na svá prsa. Pojďte, Emmo, nebraňte se tomu, bylo by to marné!“

„Prosím vás úpěnlivě, nechte mne odejít, seňore,“ prosila hlasem, z něhož vyznívala úzkost jejího srdce.

„Nikoliv, nepustím vás. Musím zlíbat vaše rty, musím ucítit vaše srdce tlouct na mém, chci být spojen s vámi paže v paži a ret na rtu!“

Pokoušel se o to přivinout ji k sobě; ona se marně bránila, a konečně zoufale zvolala: „Bože můj, copak mám volat o pomoc?“

Náhlým obratem stál pojednou Sternau vedle nich.

„Nikoliv, seňorito, to vám není zapotřebí; pomoc je již zde. Nepustili seňor Verdoja ihned vaši ruku, zřítí se ze střechy dolů do dvora!“

„Ach, seňore Sternaue!“ pravila s odlehčením. „Pomozte mne!

„Sternau!“ zasyčel setník.

„Ano, jsem to já. Pusťte tu dámu!“

Verdoja ji teprv hodně k sobě přitlačil, a tázal se: „Co vy tu chcete? Co vy mně máte co poroučet? Kliďte se odtud, vy nestydatý chlape!“

Sotva tato slova vyřkl, mihla se Sternauova pěst vzduchem, hrozná rána zasáhla setníkovu hlavu a on se převalil. Na to se obrátil Němec k dívce, kterou důstojník málem strhnul sebou, a pravil: „Pojďte, seňorito; doprovodím vás dolů.“

„Ó, můj Bože,“ naříkala Emma, třesouc se na celém těle; „přece jsem nic neučinila, co by mu mohlo dát právo k takovému přepadnutí!“

„Vím to,“ odvětil. „Tento druh lidí má odvahu ke všemu zlému, ale nikoliv k dobrému.“

„Tito vojáci mně ponechali pouze tuto střechu k procházení, nyní se i toho budu muset zříci.“

„Nikoliv, seňorito. Vy potřebujete osvěžení na čerstvém vzduchu, a nesmí se vám zmařit tato večerní procházka. Postarám se o to, abyste nadále zůstala nevyrušována.“

„Ale vy si tím získáte zuřivé nepřátele, seňore!“

„Nebojím se tohoto druhu nepřátel,“ pravil pohrdavým tónem.

„Vy jste toho člověka porazil. Nedojde pak mezi vámi k souboji?“

„Snad. Ale nestarejte se o mne. Veřejné vyzvání znamená mnohem méně, než ukrytá úlisnost, proti níž člověk zůstává bezbranný. Nechrne teď chlapa ležet, a pokuste se o to, abyste ve spaní zapomněla na tuto nestoudnou urážku. Nestojí mi za to, aby se o něm plýtvalo slovy.“

Doprovodil ji dolů až ke dveřím pokoje nemocného, kde se s ní rozloučil. Vrátil se do svého vlastního pokoje, podél něhož Verdoja musel jít, ponechal dveře pootevřené a čekal. Teprve za hodnou chvíli slyšel, jak se Verdoja tichým krokem plazí ze střechy a chodbou. Nyní se teprve Sternau odebral na odpočinek.

Emma byla zneuctěním, jehož se jí dostalo, tak rozčilena a ustrašena, že nebyla stavu usnout. Trapné myšlenky jí vířily hlavou. Mohla se jim tím více oddat, protože nemocný nerušil ticho panující ve světnici. Ležel v tvrdém spánku, že se ani jednou nepohnul. Ještě spal, když Karja vklouzla do pokoje, aby, jak obyčejně, Emmu vystřídala pro ten čas, co tato byla zaměstnána nutným domácím řízením.

„Měl pokojnou noc?“ tázala se.

„Ano,“ odvětila Emma. „Spal bez přestávky, a nyní, Bohu díky, můžeme očekávat, že jeho uzdravení bude pokračovat jistě a nepřerušené. Seňor Sternau říká, že trepanace sama o sobě není nikterak nebezpečná, ale že se při ní lze obávat horečky a jejích následků. My jsme mu přiložili naše koření; následkem toho je u něho horečka sotva znát. Dá-li Bůh, bude brzy úplně zdravý.“

„To je mé nejvroucnější přání,“ pravila Karja. „Tedy o seňora Helmerse se nemusíme více obávat, ale ty mně děláš starosti.“

„Proč?“

„Vypadáš tak bledá a utrmácená. Tyto noční hlídky tě příliš vysilují.“

„Tím to není. Cítím-li se unavená, je toho příčinou něco jiného než ošetřování nemocného.“

Vypravovala teď tichým hlasem, aby spícího neprobudila, svoje dobrodružství na střeše. Karja ji soustrastně vyslechla, naproti tomu se zase zmínila o svém setkání s poručíkem Parderem v zahradě. Obě ještě o tom mluvily, když tichounce vešel Sternau, tak že zaslechl ještě poslední slova jejich rozmluvy, aniž by ho byly zpozorovaly. Když jej spatřily, bylo již pozdě k mlčení. On se omlouval a tázal se Indiánky:

„Cože, i vy jste musela trpět podobným způsobem jako slečna Emma?“

„Bohužel, ano.“

„Od koho?“

„Poručík Pardero mne přepadl v zahradě, a když jsem uprchla, vběhla jsem setníkovi do rukou, který mne chtěl popadnout.“

„Darebáci!“

Sternau pronesl toto jediné slovo a obrátil se pak ke spícímu. Když jej pozorně ohledal a spočítal jeho klidné oddechy, uspokojen pokývnul. Když pak uslyšel, že nemocný nepřetržitě po celou noc spal, vyjasnila se jeho tvář ještě více, a pravil: „Nechme ho pokojně spát. Spánek a klid jsou nejlepšími a nejbezpečnějšími prostředky k jeho zotavení.“

Po té vyšel na procházku k pastvinám, chytil si koně, a vyjel si tryskem po planině, pak se vrátil. Uvolnil koně a kráčel pěšky k haciendě. U vrat jej potkal poručík Pardero.

„Aha, seňor Sternau!“ oslovil jej tento nevalně přívětivým tónem. „Hledal jsem vás!“

„Z jaké příčiny?“ tázal se Sternau zkrátka.

„Musím s vámi promluvit!“

„Že musíte? Chcete tím snad naznačit, že budu přinucen vás poslouchat?“

„Ovšem,“ zněla uštěpačná odpověď.

„Nuže ano, vzdělaný muž neodepře druhému, aby jej vyslechl, předpokládaje, že při tom nebyla zanedbána obyčejná zdvořilost. U vrat však neuděluji audience. Máte-li mně co říci, přijďte do mého pokoje.“

Poručík se zarděl, ustoupil o krok a pravil:

„Mluvíte tak zvysoka o audiencích. Cožpak se považujete za korunovanou hlavu?“

„Eh což! Rozumím audienci v širším smyslu, když se jedná o rozmluvu mezi výše a níže postavenou osobou. Připustíte snad, že naše postavení v občanském rozumovém a mravním ohledu se značně liší. Jsem ale přesto přece ochoten vás vyslechnout.“

Obrátil se k odchodu; avšak poručík jej náhle uchopil za rámě a tázal se s hrozivým výrazem v tváři: „Chcete tím snad říci, že stojím morálně pod vámi?“

„Neřeknu nikdy něco, o čem nejsem úplně přesvědčen. Ostatně račte pustit moje rámě, nemiluji takovéto dotýkání!“

Vytrhl svoje rámě z poručíkovy ruky a odešel. Poručík byl zastrašen tónem a pohledem Němce; nechal ho jít, pronásledoval jej ale planoucími zraky a bručel: „Lotře, za to budeš pykat! Tito Němci jsou jako mezci; nosí trpělivě a bez odvahy a smyslu pro čest nejtěžší břemena; vleze-li jim ale někdy něco do hlavy, stanou se vzdornými a nezdvořilými; pak je lze zkrotit pouze klackem. A takový pokus zde použiji. Budeme vidět, zda tento Sternau zůstane tak hrdý, až se dozví, oč se jedná.“

Počkal ještě malou chvíli a odebral se pak do Sternauova bytu. Ten ho již očekával; tušil, co asi bude předmětem jejich jednání a přijal vstupujícího s chladnou, ale zdvořilou poklonou.

„Vidíte, seňore, že přicházím,“ pravil důstojník s potupným úsměvem. Sternau se uklonil.

„K audienci,“ pokračoval poručík Pardero.

Sternau se opět uklonil, aniž by slovo promluvil.

„Proto doufám, že nyní naleznu slyšení!“ přidal Pardero hrozebně.

„Zajisté, budete-li se slušně chovat,“ odvětil Němec.

Tu překypěla Parderovi žluč: „Pane, již jste někdy spatřil, že bych se snad choval neslušně?“

„Přistupme k věci, seňore Pardero!“ pravil Sternau chladně jako led.

„Dobře, odložíme prozatím tuto záležitost. Ale já nejsem zvyklý, abych se bavil vestoje!“

Ohlížel se po některé židli. Sternau dělal, jako by to ani nepozoroval, a odvětil úsměšně:

„Zde se nejedná o žádnou zábavu, nýbrž o audienci. Připuštěný má přednést svou žádost vestoje. Je-li vám to proti chuti, musím tuto naši rozmluvu prohlásit za ukončenou.“

Bylo-li při těchto slovech jeho úmyslem, aby důstojníka co nejvíce urazil, podařilo se mu to úplně. Parderova tvář vzplanula zlostí, oči mu hořely a hlas se chvěl, když odvětil: „Seňore, nemohu vás déle považovat za caballera!“

„Váš úsudek je mně docela lhostejný,“ usmál se Sternau. „Prosím ale, abyste přešel k věci. Nechci být považován za marného tlučhubu.“

Pardero již chtěl zase překypět, když ale viděl, že Sternau sahá po klobouku, aby se vzdálil, přemohl se a pravil s všemožným klidem: „Přicházím v záležitosti svého představeného, kapitána Verdoji.“

Když se Sternau nechystal k nějaké odpovědi, pokračoval Pardero tak ledabyle: „Přiznáte se, že jste jej urazil?“

Sternau pokrčil rameny a pravil s úsměvem: „Nezdáte se být navyklý, abyste volil případné výrazy. Přiznat se může jenom zločinec svému soudci, a já jsem tak málo tím prvním, jako vy tím druhým. O nějakém přiznání z mé strany nemůže být proto řeči. Ostatně jsem toho pána neurazil, nýbrž porazil. Snad je to podle vašeho náhledu urážka vyššího stupně.“

„Ano,“ zvolal poručík, „tím ovšem je. Kapitán žádá zadostiučinění!“

„Ah!“ zvolal Sternau, dobře líčeným překvapením. „Zadostiučinění? A toto požaduje skrze vás?“

„Jak jste slyšel.“

„Jsou vám známa pravidla souboje, seňore Pardero?“

„Pochybujete snad o tom?“

„Ano.“

„Tisíc hromů!“

„Prosím, nejsem zvyklý slýchat ve svém pokoji podobné výrazy. Pochybuji o vaší znalosti pravidel souboje, protože jste se propůjčil za donašeče vyzvání v záležitosti, jenž nemůže být pro vás nikterak čestná. Je vám známa příčina té rány, kterou dostal kapitán Verdoja ode mne?“

„Dokonale,“ odvětil poručík hlasem, chvějícím se vztekem.

„Nuže, pak vám vyslovuji své opovržení! Já jsem porazil kapitána, protože urážel slušnou dámu, která je k tomu dcerou jeho hostitele. Kdo se propůjčuje k urovnání takového případu, ten je v mých očích mravní nula.“

Tu sáhl Pardero po své šavli, povytáhl čepel z poloviny a zvolal: „Co to povídáte? Čeho se to odvažujete? Já vás – –!“

„Nic mne nebudete!“ pravil Sternau klidně, ale tento klid byl jako ten před bouří. V jeho očích to blýskalo, tak že to i chrabřejšímu muži, než byl poručík, mohlo nahnat strach. On pokračoval: „Pryč s rukou ze šavle, nebo vám ji zlámu před vašima očima. Neměl bych se vlastně ani divit, že jste převzal kapitánovo poselství, neboť jste sám takový lotr, jako on. Vy jste – –“

„Dost!“ křičel poručík, kterého již přemáhal vztek. „Řeknete-li ještě jedno takové slovo, tak vás probodnu. Odprosíte ihned toho lotra!“

Vytáhl šavli a napřáhl ji k bodnutí. Sternau se mu postavil lhostejně vstříc, složil své ruce na mohutných prsou, a pravil:

„Dobře, když si to přejete, odprosím vám toho lotra. Je pravda, nejste lotr, nýbrž dvojnásobný lotr, bídník!“

Účinek těchto slov nebyl okamžitý. Pardero zůstal celý strnulý, v prvním okamžení se nemohl ani vzpamatovat; pak ale vydal chraptivý výkřik vzteku a máchnul šavlí. Ale v tom samém okamžiku byla ostrá zbraň v rukou Němce, aniž Pardero věděl, jak mu byla vyražena. Sternau dvakrát zlomil čepel a hodil pak kusy do poručíkova obličeje.

„Tu máte svou hračku!“ pravil se smíchem. „Vy jste urazil seňoritu Karju zrovna tak, jako váš kapitán urazil seňoritu Emmu. Jste lotři jeden jako druhý. Neopustíte-li ihned můj pokoj, vyhodím vás oknem!“

Napřáhl hrozivě ruku po svém protivníkovi. Ten proklouzl hbitě pod ní a skočil ke dveřím. Tam se ale ještě jednou obrátil, a zvolal, hrozíc Němci zaťatou pěstí: „Toto mně splatíte, a sice brzy, brzy! Budete se potýkat s dvěma místo s jedním, a aspoň jeden z nás vás zabije, nemáte-li čerta v těle!“

Vyběhl dveřmi ven. Sternau si klidně zapálil cigaretu a čekal teď lhostejně na věci, které se měly dostavit. Jeho trpělivost neměla podstoupit dlouhou zkoušku, neboť již za malou čtvrthodinu se klepalo na dveře, a na jeho hlasité „dále“ vešel druhý poručík. Ten se velmi zdvořile poklonil, a pravil rovněž zdvořilým tónem: „Odpusťte, seňore Sternaue, že vás vyrušuji! Mohl byste mně věnovat pět minut?“

„S radostí, seňore. Prosím, posaďte se, a poslužte si cigaretou.“

Důstojník byl celý překvapený takovou laskavostí. Poručík Pardero mu přece určitě vypravoval o Sternauově chování a namísto aby byl potkal zuřivce, byl přijat s takovou zdvořilostí. Co by evropský důstojník nebyl udělal, učinil poručík, vzal si cigaretu a dal si ji Sternauem zapálit. Když takto oba naproti sobě seděli, začal důstojník:

„Abych to upřímně řekl, nepřicházím k vám rád, seňore; neboť záležitost, která mne k vám vede, je nepřátelská.“

Umlkl, a díval se pozorně na Sternaua. Ten chtěje mu ulevit v jeho obtížném postavení, přívětivě pravil: „Mluvte směle, seňore! Jsem každým pádem dostatečně připraven na to, co mně donášíte.“

„Nuže, přicházím v zájmu pánů Verdoji a Pardera, kteří se cítí být vámi uraženi.“

Sternau zlehka přikývnul.

„Užíváte patřičného výrazu,“ pravil. „Pánové myslí, že byli mnou uraženi, ale naopak jsou to oni dva, jenž urazili dvě dámy, nalézající se bez ochrany, které ale ve mně nalezly mstitele. Seňore, přinášíte mně vyzvání k souboji?“

„Ano, seňore Sternaue.“

„A s kým se mám bít?“

„S oběma.“

„Hm, to je mi líto kvůli vám, neboť nejste vyslancem mužů, které bych mohl ctít. Ostatně bych nepotřeboval přijímat vyzvání, jelikož se bijeme pouze s počestnými lidmi. Nechci ale vás, jenž jste se mnou zdvořile mluvil, za to činit zodpovědným, a také chci brát ohled na to, že se nacházím v zemi, kde se to s pojmem cti nebere tak přísně, a proto přijímám toto vyzvání. Projevili již oba páni svá přání ohledně bližších ustanovení?“

„Ovšem.“

„Nuže?“

„Kapitán si přeje souboj na kordy a poručík na pistole.“

„To věřím!“ smál se Sternau vesele. „Zlámal jsem poručíkovi šavli; ví tedy, že s touto zbraní umím zacházet, a volí proto pistole. Chci vyhovět přání obou pánů, ale jen pod dvěma podmínkami.“

„Račte je říci, seňore.“

„Budu se potýkat s kapitánem na kordy, až jeden z nás bude poraněním přinucen upustit kord.“

„K tomu se, tuším přivolí.“

„A s poručíkem budeme střílet dvěma nabitými hlavněmi. Vzdálenost je tři kroky, a každý má dvě rány.“

„Ale seňore, tímto způsobem jdete vstříc jisté smrti!“ napomínal důstojník. „Kdybyste unikl kapitánovi, tak neujdete poručíkovi, který je nejlepším střelcem z pistole, jakého znám.“

„Snad by se našel ještě lepší, než je on,“ smál se Sternau. „Slyšel jste již někdy o výtečných střelcích, lovcích na prériích, seňore?“

„Ó, velmi často!“ *

„Můžete mně některého jmenovat?“

„Zapamatoval jsem si tyto: Sans-eara, Old Shatterhanda, Old Firehanda, Vinnetoua a pak věhlasného Knížete skal.“

„Dost, seňore; myslíte, že tento Kníže skal umí zacházet s pistolí?“

„Lépe než kdo jiný!“ odvětil poručík rychle.

„Nuže, tento Kníže skal jsem já. Nemějte proto starosti, že se snad bojím před vaším poručíkem. Mohu vám spíše říci, že již znám výsledek tohoto dvojnásobného souboje.“

Poručík na něho překvapeně pohlédl.

„Že jste Knížetem skal, to již vím, a jak umíte střílet, vím také,“ pravil. „Ale přece jste jenom člověk. Malá náhoda vám může přinést zkázu. Jak byste mohl znát již předem výsledek souboje?“

„Pověděl bych vám tento výsledek již nyní, kdybyste nebyl svědkem mých protivníků; ale ještě před začátkem souboje vám dokážu, že mluvím pravdu. Ostatní domluvte laskavě s panem Marianem, který bude tak laskav, a bude mi sekundovat!“

„A nestranné svědky?“

„Nepotřebujeme.“

„Lékaře?“

„Také ne. Lékařem jsem ostatně já sám, nebudu ale mým protivníkům poskytovat tu nejmenší pomoc.“

„Nezapomeňte, seňore, že i vy můžete být poraněn!“ pra-il poručík.

„Žvásty, z těchto dvou není žádný s to, mne poranit.“

S těmito slovy se Sternau hrdě obrátil, a důstojník odešel. Na to šel Sternau za Marianem, aby jej informoval o celém případu. Mladý muž byl ihned ochoten, být sekundantem, a odešel, aby vyhledal sekundanta protivníků. Zakrátko se vrátil a ohlásil, že Sternauovy podmínky byly přijaty.

Od tohoto okamžiku neopustil Sternau okno svého pokoje. Věděl, co se teď bude dít, a podržel bránu haciendy v pozornosti. Ale teprve k polednímu se setník vyšvihl na svého koně a odjel. Sternau tušil, že má v úmyslu zastrčit psaní pod kámen, a dal si předvést také svého koně. Sotva zmizel setník nu severním obzoru, pádil Sternau k jihu. Oba měli úmysl, svádět jiné k bludu, neboť to místo, na němž se nacházel kámen, leželo proti západu.

Jakmile Sternau nemohl být viděn, zatočil k západu a popohnal koně k největší rychlosti. Záleželo mu na tom, aby tam dorazil dříve než kapitán. Poněvadž ale jeho spojenci se mohli nacházet nablízku, bylo zapotřebí největší opatrnosti. Čím blíže přijížděl, tím byl opatrnější; vyhýbal se otevřeným polohám, a ubíral se k úkrytu. Konečně slezl z koně, zavedl jej do houštiny a uvázal ho tam. Pak kráčel dále pěšky. Když přišel blíž ke kameni, položil se na zem, a lezl tiše a obezřetně dál. Spatřil ho konečně, obešel jej v širokém kruhu. Přesvědčil se tak, že není nikdo nablízku, a vyhledal úkryt.

Sotva deset kroků od kamene stál nevysoký cedrový strom, na jehož hustě obrostlé větve se bylo snadné dostat. Vylezl vzhůru a ukryl se tam tak dobře, že nemohl být viděn zdola. Sotva se tak stalo, dostavil se na místo kapitán, přikročil rychle ke kameni, nadzvedl jej a položil pod něj složený papír. Položil pak kámen do původní polohy a odešel.

Mžikem byl Sternau se stromu dole a vyndal list. Rozvinul jej a četl: Dnes právě o půlnoci u Ladrillů. Ale určitě; je to velmi důležité. Zítra budeme u cíle.

Podpis nebyl. Verdoja jej považoval za zbytečný, a k tomu za nebezpečný. Sternau složil list zase tak jak byl dřív, a zastrčil jej pod kámen. Vyhladil svoji stopu, vrátil se k svému koni a odjel tryskem k haciendě. Když tam přijel, kapitán tu ještě nebyl; vrátil se až po delším čase a neměl ani tušení, že jeho tajemství je již prozrazeno. Snad ani nevěděl, že Sternau vyšel z haciendy.

Ladrillos je španělské slovo a znamená cihly. Praobyvatelé Střední Ameriky totiž stavěli svoje pyramidy a města z větší části z cihel sušených na slunci, které nazývali Adobes, Špa-nělé pak Ladrillos. Sem a tam se najde uprostřed pralesa, uprostřed pláně anebo skalní pustiny, osamocené, napolo anebo i docela rozpadlé zdivo, skládající se z těchto Ladrillů a svědčící o tom, že tyto pustiny kdysi bývaly obydleny. I v sousedství haciendy del Erina se nacházela podobná zřícenina. Byla nanejvýš půl hodiny cesty vzdálena od domu ve skalní rokli, a byla trním a bylinami tak zarostlá, že byla zcela nepřístupná. Ale před samou pobořenou čelní zdí bývalého stavení se nacházela okrouhlá díra, která byla přístupná a obrostlá na svém okraji hustým křovím, a Sternau soudil, že se schůzka bude odbývat zajisté na tomto místě. Nepověděl nikomu ani slovo o tom, co věděl, seděl po celé odpoledne u nemocného, který se cítil zcela dobře, a jeho paměť se již tak dalece vrátila, že mu mohl vypravovat svoje dobrodružství v jeskyni královského pokladu.

Emma přinesla ty skvosty, a Sternau mohl obdivovat bohatství, díky jemuž se stal chudý lovec milionářem.

Emma byla opojena slastí, že vidí milence tak prospívat. Doufala v brzké štěstí a pravila k nemocnému, ukazujíc na kormidelníka Helmerse: „Vlastně bys ani nepotřeboval toto bohatství, neboť nám bude patřit celá hacienda del Erina. Neměl by ses tedy rozdělit s tvým bratrem?“

Nemocný s úsměvem přisvědčil a pravil: „Bratře, co mám já, patří zároveň i tobě. Nemluvil jsi včera o synovi, kterého máš?“

„Ano, mám doma ženu a chlapce,“ odvětil kormidelník.

Vypravoval teď o svých milých, přičemž mu poctivě pomáhal Sternau. Nemocný pozorně naslouchal, a pak pravil: „Tento chlapec je zázračné dítě, a musí dostat přiměřené vzdělání. Má sice ve tvém zeměpánovi a nadlesním dva mocné příznivce, ale zůstane to vždy přece jen odvislostí. Musíš přijmout ode mne potřebné prostředky; vždyť jsem tvůj bratr, strýc tvého hocha, a mohu ti nabídnout dar, aniž bych tě tím urazil.“

Kormidelník sice odmítal, ale přítomní byli všichni proti tomu, i samý haciendero, Pedro Arbellez, jej v tom směru přemlouval. A tak napůl žertem, napůl vážně se rozhodlo, že polovice pokladu má patřit malému Kurtovi.

K večeru se pacient cítil unaven a usnul. Zatímco Emma u něho zůstala, odešli ostatní k večeři. Důstojníci se nedostavili. Po tom, co se přihodilo, měli za lepší, večeřet ve svých pokojích.

Po jídle pravil Sternau, že pro nutné práce musí zůstat nevyrušován ve svém vlastním pokoji. Nechtěl, aby se o jeho noční vycházce vědělo. Vyčkal na příhodný okamžik, vzal si svoje zbraně, šátky a řemeny a vkradl se do neobydlené světničky, otočené do zadního dvora. Ve svém pokoji nechal hořet světlo, aby se myslelo, že je doma, ale zvenčí uzamkl dveře, aby se o tom nikdo nemohl přesvědčit. Otevřel okno, vylezl, přivřel za sebou okno, přeběhl přes dvůr a přelezl přes palisády.

Takto se dostal šťastně ven, aniž byl zpozorován, obešel haciendu a pustil se směrem k Ladrillům.

Bylo sice tma, ale jeho vycvičený zrak poznal okolí tak dobře, že se nemusel obávat zabloudění. Když již soudil, že je nablízku k Ladrillům, zdvojnásobil svou ostražitost, a plazil se konečně po zemi dál.

Pojednou se zarazil a nasával do sebe vzduch citlivým nosem.“

„Copak je to?“ pomyslel si. „To je vůně jako z pečeného masa. Snad ten chlap není tak hloupý, a rozdělal oheň. Na rovné zemi to ale nemůže být, jinak bych ho zpozoroval. Blízko odtud je to. Uvidíme!“

Plazil se dál za tou vůní a dostal se brzy k naznačené díře. Měla sotva dvacet stop v průměru a deset stop hloubky. Sternau se ukryl v hustém křoví na okraji.

Spatřil teď muže, sedícího dole u malého ohně a pekoucího divokého králíka. Půlnoc již nebyla daleko. Muž začal pojídat svou pečeni, a sice s takovou chutí, že brzy nic nezbylo. Dvouhlavňová ručnice ležela vedle něho a v opasku mu trčel nůž. Postavy byl silné a zavalité, ale Sternau viděl, že mu nebude zatěžko, přemoci jej bez velkého šramotu.

Takto čekal, až zaslechl tiché kroky. Byl tak chytrý, že se ukryl na protější straně od haciendy; proto se nemusel obávat, že bude od příchozího spatřen.

Kroky se stávaly zřetelnějšími. I Mexikán dole naslouchal a pak se zvedl. Na protější straně okraje se rozevřelo křoví a objevila se setníkova postava, ozářená matným svitem ohně.

„Cože, třeštíš, člověče?“ tázal se.

„Proč?“ řekl na to Mexikán.

„Že jsi rozdělal oheň!“

„Ó, to nikdo nespatří. Měl jsem hlad a upekl jsem si králíka.“

„Čert vezmi tvého králíka. Tvůj oheň je cítit na sto kroků!“

„Ano, ale na sto kroků se přiblíží jenom ten, co tu má co dělat. Jsme zde docela v bezpečí. Sejděte dolů, seňore!“

Kapitán slezl dolů, ale neusadil se.

„Nemohu se dlouho zdržet,“ pravil, „proto to odbudeme zkrátka. Kde máš své lidi?“

„Tam za kopcem v lese.“

„Vědí, kam jsi šel?“

„Nevědí.“

„To je mně milé. Přeji si mít co nejméně důvěrníků. Nemůžeš se jich zbavit?“

„Snad. Jak to ale bude s platem?“

„Dostaneš to samé, co bych vám byl dal všem vespolek. Aspoň to, co nyní žádám, budeš moci vykonat sám.“

„Co to má být?“

„Hm, vidím, že máš dvouhlavňovou ručnici. Jsi si jistý svou ranou?“

„Nechybím nikdy.“

„Máš pro mne vystřelit dvě dobré rány.“

„Aha, již chápu! Koho mám trefit?“

„Sternaua a toho Španěla.“

„Dobrá, budou mít své koule; ale jedná se o to, kdy a kde?“

„To ihned uslyšíš. Znáš starý, vápencový lom, tam za tím vrchem?“

„Velmi dobře, neboť právě tam jsou moji lidé.“

„Ti musí pryč. Zítra ráno o páté hodině tam budu mít souboj.“

„Caramba! Chcete se dát zabít?“

„Bez tvé pomoci by se to mohlo lehce stát. Já a Pardero jsme vyzvali Němce, a Mariano je jeho sekundantem. Má se sice postavit dvěma, ale ten Sternau má ďábla v těle; musím se před ním mít na pozoru. Musí se již před započetím souboje stát neškodným, a to máš provést ty.“

„Dobře, seňore. A toho Mariana také?“

„Ano.“

„Jsem vám k službám. Tento Sternau pobil moje kamarády; ať za to jde do pekla. Jak si ale přejete, aby ta věc byla vykonána?“

„Odvedeš své lidi, aby místo zůstalo volné, vrátíš se ale ještě před pátou hodinou a uschováš se na příhodném místě. Je tam dostatek stromů a křovin.“

„Dobře, chápu! Vy nebudete příliš pospíchat; proto přijde Němec se Španělem dříve nežli vy, a když vy se s poručíkem dostavíte, budou tam už oba ležet s roztříštěnými lebkami.“

„Ne, tak ne. Musí se to stát jako na divadle. Já jsem ho vyzval na kordy; poručík přijde za mnou. Já jsem tedy první, a když Sternau bude stát proti mně, zastřelíš ho. Druhá koule pak musí ihned skolit Španěla.“

„Tento plán by nebyl tak špatný. Ale odměna, seňore?“

„Tu obdržíš zítra.“

„Kde?“

„Zde, zase o půlnoci.“

„Dobrá; jsem s tím srozuměn; tuto mzdu si nechám pro sebe samého, a vy se mnou můžete i příště počítat.“

„Kdy jsi byl u kamene?“

„Teprve k večeru!“

„To místo je bezpečné, můžeme ho upotřebit i nadále bez všeho strachu. Teď víš všechno. Doufám, že se mohu na tebe spolehnout. Dobrou noc!“

„Dobrou noc, seňore! Buďte ubezpečen, že tentokrát moje koule dobře trefí.“

Setník odešel. Mexikán okusoval ještě chvíli své králičí kosti, pak povstal, přehodil pušku přes rameno a vylézal vzhůru. Sternau rychle spěchal ze svého úkrytu a plazil se tam, kde chlap musel vystoupit z křoví. Bez nejmenšího tušení tak blízkého nebezpečí rozdělal Mexikán větve; ale sotva se za ním zase spojily, vyskytnul se před ním Sternau a popadl jej za hrdlo. Ani hlásku nebyl s to vydat. Hrdlo se mu tak sevřelo, že pozbyl napřed dech a potom paměť, a klesl na zem. Za několik okamžiků měl ucpaná ústa, byl svázán a takto ovinut šátky, že utvořil tuhý balík. Sternau si ho naložil i s puškou na rameno a vrátil se do haciendy. Všechno se zdálo být pohrouženo ve spánku, ale Sternau ještě nedůvěřoval setníkovi. Ten se teprve před malou chvílí vrátil a mohl tedy lehce ještě přebývat mimo dům. Proto čekal asi dobrou hodinu, než se přiblížil se svým zajatcem k zadnímu plotu. Tam přehodil napřed svůj živý balík, a přeskočil pak sám. Potom opatrně hodil zajatého oknem, vlezl za ním a uzavřel okno. Nejdříve se přesvědčil, že je na chodbě bezpečno, zanesl Mexikána do svého bytu, který pak za sebou zamknul. Světlo ještě hořelo. Když vyprostil zajatého ze šátků, jimiž byl obalen, viděl, jak ten na něho hledí s výrazem zděšení.

„Aha, lotře, poznáváš mne!“ pravil polohlasitě. „Ano, kapitán povídal, že mám ďábla v těle, a tomu tak musí být, neboť bych tě jinak nebyl dostal do svých rukou. Zde můžeš lépe spát nežli venku. Nejdřív ti ale prohledám kapsy. Kdo je tak neopatrný, že si v blízkosti svých nepřátel peče králíka, ten snad bude také tak pitomý, že uschová list, který našel pod jistým kamenem.“

Prohledal kapsy zajatého, a nalezl skutečně zmačkaný list. Zastrčil jej tam nazpět a pravil: „Můžeš si jej ještě ponechat do rána, dříve jej nebudu potřebovat. Teď se ale na to vyspi, chceš-li při výslechu zapírat, anebo se přiznat.“

Svázal ho ještě bedlivěji provazy a přivázal pro větší jistotu ke dvěma nohám postele, načež pak do ní ulehl, aby se trochu prospal. V patřičný čas byl probuzen Marianem, který zaklepal na dveře. Žádal ho, aby počkal dole a vstal. Ani mu nenapadlo, písemně nebo ústně učinit závěť. Cítil se již napřed jako vítěz, přesvědčil se nejprve o bezpečnosti svého zajatého, uzamknul dveře svého bytu a kráčel se svými pistolemi tak klidně dolů po schodech jako by šel k snídani.

Dole čekal Mariano. Šli do stáje, osedlali si koně a odjeli. Přitom mrštil Mariano pohledem na Verdojovo okno, a viděl, že u něho stojí.

„Kapitán nás vidí odjíždět,“ pravil.

Sternau se tam ani nepodíval, nýbrž se pouze otázal:

„Uhodneš, co si asi nyní myslí?“

„Myslí si snad, že jim neujdeš. Když tě jeden neskolí, podaří se to druhému. Poručík prý je výborným střelcem. Včera jednali o té věci tak zlehka a bezstarostně, že jsem přesvědčen, že jim není ani dost málo úzko.“

„I já jsem přesvědčen, že se nestrachují, ale z jiné příčiny.“

„Jaká by to byla?“

„Velmi jednoduchá. Jsou totiž pevně přesvědčeni, že ani nedojde k souboji.“

„Ah! A proč?“

„Protože, my oba, ty a já, budeme již předtím dvě mrtvoly.“

„Nechápu.“

„Pochopíš mne ihned, poslyš!“

Vypravoval teď příteli způsob, jakým špehoval kapitána a jak dospěl na jeho spády. Mariano se takřka zalekl nad tím, co uslyšel. Taková ďábelská ničemnost a podlost se mu zdála být nepochopitelná. Byl nakloněn považovat to za pouhý, nemístný žert.

„A je to pravda, skutečná pravda?“ tázal se.

„Ovšem!“ odvětil Sternau.

„A vraha máš uzamčeného ve svém bytě?“

„Jak jsem ti povídal, ano.“

„Kdyby se nějak vyprostil!“

„Je dobře spoután.“

„Nebo kdyby ho domácí zaslechli a vedrali se do světnice. On je oklame, a oni ho propustí!“

„Ani to se nestane. Má ústa ucpána, že sotva dýchá. Volat nemůže. A kdyby i mohl zasténat, že by to někdo uslyšel, přece by ho nepropustili, neboť by si snadno domysleli, že musím mít vážné důvody, spoutat a zavřít člověka ve svém pokoji.“

„Jeho přátelé nejsou u vápencového lomu?“

Teď naslouchal Sternau.

„U všech čertů, to je pravda, na to jsem ani nepomyslel!“ pravil. „Jaká je to neprozřetelnost! Tak lehkomyslný jsem ještě nikdy nebyl. Seberu chlapa a nevzpomenu si, že nemůže odstranit své druhy z lomu. No, tato chyba bude snad ještě k napravení. Neznám sice tento lom a dal jsem si ho pouze popsat od jednoho vaquera, ale nesoudím, že bychom se vydávali do nebezpečí. Musíme ty chlapy přepadnout. Tamhle je ten kopec, kolem něho vlevo přijdeme k lomu. Vezmeme jej útokem!“

Pobodli své koně a uháněli tryskem dál. Za několik minut se před nimi objevil běloskvoucí vápencový lom, tvořící široký a nepříliš hluboký otvor do hory. Výšiny vpravo a vlevo byly obrostlé stromovím, lom samotný ale pouze křovím. Bral se z něho před léty vápenec k výrobě vápna ke stavbě haciendy. Když vjížděli tryskem do vchodu lomu, zahlédli dva chlapy, kteří seděli na zemi a teď vstávali. Tři koně se pásli mezi křovím. Sternau ihned jednoho z chlapů povalil koněm, a Mariano učinil totéž s druhým.

„Hej, co zde děláte?“ zvolal Sternau, seskočil z koně a uchopil chlapa. „Kdo jste, lotři?“

„Ohol“ odvětil neznámý a třel si koleno pohmožděné pádem. „Kdo jste, že se opovažujete porážet poctivé lidi?“

„Kdo jsme, to víš velmi dobře, ničemo. Vždyť máte na-poručeno, nás zastřelit. Učiním tě trochu neškodným, holomku!“

Udeřil jej pěstí do spánku, že chlap upadl do bezvědomí. Teď se teprve obrátil k Marianovi, který klečel na druhém banditovi, jehož měl zcela přemoženého pod sebou.

„Počkej, pomohu ti!“

Při těchto slovech přiběhl a zasadil chlapovi podobnou ránu, jež měla ten samý účinek.

„Teď je rychle svážeme a odstraníme, aby nebyli k nalezení!“

Oba muži byli svými vlastními řemeny spoutáni a ústa jim byla ucpána vlastními šátky. Pak byli přivázáni pomocí las na své koně. Třetí kůň patřil zajisté náčelníkovi, jehož Sternau o půlnoci přemohl. Na to zavedli tyto tři koně dostatečně daleko, aby je nebylo ani vidět ani slyšet, a přivázali je tam ke stromům. Pak se vrátili k lomu, aby setřeli stopy přítomnosti těchto lidí. Sotva s tím byli hotovi, již se objevili tři důstojníci.

Pozdravili se s formální zdvořilostí. Oba přátelé pozorovali kapitána, jak zkoumavě prohlíží okolí. Byl by rád svýma očima vnikl do temnot křovin a stromoví, aby spatřil svého spojence, což se mu ovšem nepodařilo. Oba sekundanti sestoupili, aby se ještě jednou domluvili. Sekundant druhé strany přinesl i pro Sternaua jezdeckou šavli, protože takovou právě neměl. Učinil se ještě pokus ke smíření, ale kapitán to odepřel s hrdou tváří.

„Už ani slovo!“ pravil. „Chci vidět krev. Můj protivník postavil podmínku, že bude teprve učiněno zadost, když jeden z bojujících svým poraněním bude přinucen upustit šavli. Přijal jsem tuto podmínku, a nemám ani nejmenší chuť od ní upustit.“

„A vy, pane Sternaue?“ tázal se sekundant.

„I já stojím pevně na této podmínce,“ odvětil. „Ostatně bych učinil poznámku, jestli to dovolíte.“

„Prosím!“ pravil důstojník.

„Podotkl jsem vám již včera, že je mně povědomý výsledek tohoto boje, ale vy jste mně nevěřil. Podám vám nyní o tom důkaz. Kdo upustí šavli je přemožen. Nuže, já utnu svému protivníkovi čtyři prsty na pravé ruce. Bylo by pro mne hračkou ho zabít, ale ničema musí být poznamenán, ne zabit.“

„Pane!“ zařval kapitán.

„Žvásty!“ odvětil Sternau tónem nejhlubšího opovržení.

„Seňore,“ upozorňoval sekundant, „vy sám jste mne včera odkazoval na pravidla souboje. Je to správné, zneuctívat svého protivníka ještě na místě boje takovým způsobem?“

„Není. Vždyť to nebývá časté bít se s ničemou, stane-li se to ale přece, děje se to jenom s podmínkou, zacházet s ním jako s takovým. Ostatně vám ještě podotknu, že svého druhého protivníka podobně poznamenám. Naše oba první výstřely padnou naráz, ale netrefí, i druhá jeho rána půjde vedle, moje ale mu roztříští pravou ruku. Začněme!“

„Ano, začněme!“ volal také kapitán. „Půjde do pekla dříve, nežli se toho nadá!“

Sternau mu neodpověděl, teprve až obdržel svou šavli a oba soupeři stáli proti sobě, tázal se svědka: „Bude mně dříve ještě dovoleno jedno slovo?“

„Nebude-li to zase nějaká urážka, ano.“

„Nebude to urážka, nýbrž pouhá jednoduchá poznámka, jejíž pravdu později dokážu.“

„Mluvte tedy, pane!“

„Nuže, tento muž, jemuž stojím nyní naproti, očekává s plnou jistotou, že teď padnou dvě střelné rány, snad tam z té výšiny anebo z těchto křovin. Jedna rána má zasáhnout mne a druhá mého sekundanta, vrah je objednán a má dnes o půlnoci u Ladrillů za tuto dvojnásobnou úkladnou vraždu obdržet svou mzdu.“

Důstojník ustoupil o krok a rozhněvaně zvolal: „Seňore, to je nehodné, to je nová, smrtelná urážka.“

„Je to čirá pravda,“ odvětil Sternau chladně. „Pohleďte na svého kamaráda, na tohoto kapitána, tohoto caballera! Nevypadá jako mrtvola bledý leknutím? Nevidíte, jak se mu šavle v ruce třese? Hleďte, jak se mu chvějí rty! Všimněte si jeho pohledu, strnulého strachem a leknutím. Vypadají takto nevinní lidé?“

Sekundant pozoroval svého představeného a pravil teď sám a zbledl: „Bože, je to pravda? Vy se třesete, kapitáne!“

„On lže,“ koktal Verdoja.

„A slyšíte, jak i sám jeho hlas se chvěje?“ tázal se Sternau. „Samou úzkostí. On ví, že Kníže skal není k přemožení, on ví, že dostojím svému slovu, on ví, že jeho pravá ruka je ztracena. Pojďme, zahajme komedii!“

Tu se kapitán sebral dohromady.

„Ano, začněme!“ zvolal a dotíral ihned na Sternaua.

„Počkat!“ zvolal doktor, vyrazil mu bleskurychlým mocným sekem šavli z ruky. „Ještě se nepostavili sekundanti k naší levici, a ještě nebylo dáno znamení. Dodržujte pravidla, nebo zahodím šavli a vezmu na vás hůl!“

Šavle byla přinesena nazpět a oba soupeři vyrazili proti sobě. Mariano byl výtečný šermíř, ještě žádný ho nepřemohl, ale jakým způsobem chtěl Sternau svému soupeři utnout čtyři prsty pravé ruky, které vězely v ochranném koši šavle, tomu nerozuměl, považoval to za nemožné.

Nyní se dalo znamení a boj začal. Kapitán se vrhl s divokou smělostí, anebo raději s divokou úzkostí na Sternaua, ale ten tu stál hrdý, klidný a usmívající se, odrážeje každý útok graciézní ale pádnou lehkostí, až se jeho oči pojednou zableskly, mohutný rozmach odrazil protivníkovu ruku stranou, čepel se mžikem obrátila, její hrot vjel do koše – kapitánův výkřik, a jeho šavle padla k zemi.

„Ó, já nešťastník, moje ruka!“ zařval.

Šavle ležela na zemi, v ochranném koši zbraně vězely dva uťaté prsty, druhé dva ležely vedle, zatímco raněný svůj krvavý pahýl zamotával do šosů kabátu.

Sternau klidně vytáhl svůj kapesní šátek a utřel krev z hrotu šavle. Pak se obrátil k sekundantovi: „Vidíte, že držím slovo, seňore. Tento muž se nikdy více svou pravicí nedotkne dámy proti její vůli.“

Tu pozvedl kapitán svůj krvácející pahýl a zvolal: „Člověče, ty jsi ďábel, ale já tě přece ještě zkrotím!“

Jeho sekundant s Parderem k němu přistoupili. Těšili ho, a snažili se zastavit krvácení prozatímním obvazem, zatímco on nepřestával chrlit divoké hrozby proti Sternauovi. Tento si jich nevšímal. Mariano přistoupil k němu a pravil: „Toto byl mistrovský kousek, jaký jsem považoval za nemožný. Dodržíš také druhý slib?“

„Zajisté,“ odvětil Sternau ve smíchu.

„Ale tři kroky od sebe, a oba vystřelíte zaráz!“

„Řeči! Dej pozor, jak to udělám! Ale nestav se stranou ode mne, nýbrž zrovna za mnou.“

„Pak by mne ale mohla trefit protivníkova koule.“

„Nikoliv. Musela by přece dřív proletět skrze mne.“

„Má tedy odletět stranou?“

„Ano, moje i jeho.“

„ Caramba, ty chceš mířit na ústí jeho pistole?“

„Ano.“

„Na pravou hlaveň?“

„To se rozumí!“

„Ale kdyby tak napřed vystřelil levou?“

„To ho ani nenapadne. Buď bez starosti, nestane se mně ani to nejmenší.“

Tento hovor se vedl potichu, tak že jej důstojníci nezaslechli. Kapitán teď byl z nouze obvázán. Pošeptal Parderovi:

„Zastřelíte-li toho psa, daruji vám celý váš dluh ze hry.“

Pardero kývl hlavou. Vypadal teď zrovna tak bledý, jako předtím kapitán, a jeho zrak lpěl plný úzkosti na sekundantech naznačujících stanoviska.

Obě dvouhlavňové pistole se bedlivě prohlédly a nabily, pak si je soupeři zvolili losem. Postavili se proti sobě ve vzdálenosti tří kroků. Poručík se postavil stranou, Mariano ale za Sternauem.

„Seňore, jaká je to neprozřetelnost!“ zvolal na něho soupeřův sekundant. „Vždyť vás musí zasáhnout koule!“

„Ó, můj přítel a já, my jsme nezranitelní!“ odvětil Mariano s úsměvem.

Navzdory tomu si byl vědom toho, že pouze důvěra v Sternauovu neobyčejnou chladnokrevnost a dovednost jej přiměla, aby zaujal tak nebezpečné postavení. Kapitán stál nablízku ve křoví, držel svou ruku v obvazu a metal pohledy plné vzteku a nenávisti na Sternaua. Byl by dal teď půl svého života za to, kdyby mohl řídit Parderovu kouli do srdce svého protivníka.

Poručík teď pozvedl ruku a počítal: „Jedna!“

Pravé ruce soupeřů se zdvihly s pistolemi, hlavně mířily přímo na prsa svého protivníka.

„Dvě!“

Parderova ruka se chvěla, zaťal zuby a přemohl toto chvění. Upřel oko přímo na místo, kde tlouklo Sternauovo srdce. Tam, právě tam musela vrazit koule. Na tři kroky vzdálenosti se přece nemohl netrefit, ani o coul, ani o čárku. A toto přesvědčení mu vrátilo klid a celou sebedůvěru. Ústí jeho hlavní hleděly pevně a nepohnutě proti soupeřovu srdci. Ten ale stál hrdě před ním s úsměvem osobní převahy na rtech.

„Tři!“

To bylo smrtelné slovo. Sternau nespustil svůj pevný zrak z Parderova oka, přece ale při posledním povelu se obrátila jeho zbraň rychlostí myšlenky proti ústí pistole protivníka. Obě rány zahřměly. Parderova ruka i se zbraní byla sražena nazad, Sternauova druhá rána vyšla, a jen o jediný okamžik i protivníkova, ten ale vykřikl a nechal padnout pistoli. Zároveň s ním zařval i kapitán u keře.

„Má ruka!“ volal poručík.

„Jsem postřelen!“ řval kapitán.

„Není možné!“ zvolal sekundant a pospíchal k němu.

„Je tomu tak,“ pravil Sternau klidně. „Seňor Pardero nemá pevnou ruku. Moje první koule šla k jeho hlavni, srazila tuto nazpět a obrátila jeho kouli stranou. Moje druhá koule zasáhla jeho ruku, a tak šla jeho stranou, a jak vidím do jednou již poraněného ramene mého protivníka. Kdo chce zápasit, musí se to nejdříve naučit, a kdo má odvahu urážet dámy, musí také mít odvahu snášet následky. Mám ve zvyku, vzít takovým lidem pravou ruku. Sbohem, pánové!“

Zastrčil obě vystřelené pistole k sobě a ubíral se ke svému koni. Tu mu vstoupil do cesty sekundant a pravil: „Pane, vy jste lékař?“

„Měl jsem již včera čest, vám to říci.“

„Nuže, zde jsou dva ranění!“

„Nejsem zvyklý hojit rány, které jsem způsobil, protože byly zasloužené, a podobně jsem se vyslovil již včera. Ostatně je druhé poranění vašeho přítele nepatrné. Snad bude příště opatrnější. Sbohem!“

Skočil na koně a odjel, Mariano s ním. Tři důstojníci zůstali na místě. Pardero tu stál s roztříštěnou rukou, a Verdoja si dal rozříznout rukáv, aby zavázal svou střelnou ránu. Jejich kletby lítaly za odjíždějícími. Tito na to nedbali, ale vyhledali místo, kde měli uschované svoje zajatce.

„Jak se mně ulevilo u srdce!“ pravil Mariano. „Měl jsem dost starostí, když jsme sem jeli.“

„Ještě jsi mne neznal,“ pravil Sternau vesele. „Teď ale pospěšme, abychom dojeli na haciendu před nimi, jinak přijdeme o překvapení, na které se náramně těším.“

Nalezli koně ještě u stromů, odvázali je, a uháněli s nimi pryč. Oba zajatí byli tak pevně přivázáni, že se sotva mohli hnout. Mezi jízdou jim vyndal Sternau roubíky z úst.

„Nepromluvíte ani slovo,“ přikázal jim, „nebo vám proženu hlavu koulí. Chci vám uvolnit i ruce, ale s podmínkou, že se budete držet těsně před námi. Jedeme do haciendy del Erina.“

Rozvázal jim teď i ruce, takže mohli držet otěže. Byli pouze svázáni provazy na nohou pod břichem koně. Toto nebyla pouze milost od Sternaua, nýbrž i věc opatrnosti. Zajatci jim nemohli utéct, vždyť byli ke koním přivázáni a neměli zbraně, které jim Sternau odebral. Mimo to Sternau nechtěl, aby vojáci tábořící u haciendy poznali, že přivádějí zajatce, aby se o tom kapitán předčasně nedozvěděl. Takto měli oba bandité vzezření volných průvodců, a mohli být lehce považováni za lidi patřící k haciendě.

Brána jako obyčejně byla otevřena, a takto vjeli tryskem do dvora, aniž si jich vojáci povšimli. Haciendero stál u dveří a divil se, když je viděl přijíždět se dvěma společníky a prázdným koněm.

„Aha, konečně jste zde,“ pravil. „Sháněli jsme se po vás. Přivádíte mně hosty, seňores?“

„Vlastně ne hosty, seňore,“ odvětil Sternau. „Jsou to zajatci.“

„Zajatci? Jak to? Bože můj, copak se vám to zase přihodilo?“

„To se brzy dozvíte. Ale prosím vás, otevřete nám nějakou komoru, kde bychom všechny tyto chlapy bezpečně umístili, protože důstojníci se o nich prozatím ještě nemají nic dozvědět!“

Nyní se oběma mužům ruce opět spoutaly, pak byli odvázáni z koní, a strčeni do sklepení bez oken, jehož dveře se tak uzamkly, že nebylo pomyšlení na útěk. Vojáci z toho nezpozorovali nic. Potom se oba přátelé odebrali do jídelny ke snídani. Tam potkali Helmerse, Karju a Emmu a vyložili jim zažité dobrodružství. Pedro Arbellez, jenž o tom dosud nic nevěděl, že jeho dcera byla na střeše uražena, se polekal, když to uslyšel. Když pak přišla řeč na souboj, zbledla Emma. Mariano vypravoval celý jeho průběh, a Sternauovi se dostalo zaslouženého obdivu od posluchačů. Ten byl ale spojen s obavou, že vojáci se teď za to snad pomstí na haciendě a jejích obyvatelích. Sternau se snažil zapudit tyto obavy.

„Vojáci jsou přece podřízeni Juarezovi, který to dříve nebo později dotáhne na prezidenta,“ pravil. „Juarez je vám nakloněn, seňore Arbellezi, to vám dokázal, svěřil vám správu haciendy Vandaqua. Na to budou muset mít tito důstojníci ohled. Ostatně máme proti nim velmi nebezpečnou zbraň po ruce, totiž naše zajatce, které nyní vyslechneme. Chlap, kterého jsem včera zajal, leží ještě dobře opatřen v mém pokoji, nemohl jsem se dnes ještě za ním podívat, a přivedu jej sem.“

Zašel do svého bytu a nalezl banditu ještě v té samé poloze, v jaké ho zanechal. Mohlo se domýšlet, že se všemožně pokoušel, aby se vyprostil, ale jeho pouta byla příliš pevná. Jeho tvář byla namodralá, tiché chraptivé sténání se ozývalo zpod roubíku v ústech, který mu překážel ve volném dýchání. Sternau seznal, že by se spoutaný v krátké době zadusil, a vyndal mu roubík. Pak jej odvázal od postele a rozpoutal ho na nohou, tak že zůstal spoután pouze na rukou.

„Vstaň!“ velel mu. „Chci s tebou promluvit.“

Zajatý pomalu vstával, za tu dlouhou dobu, co ležel těsně spoután, mu strnuly končetiny. Ale teď mohl volně dýchat, dostavila se přirozenější barva ve tváři a oči pozbyly svého strnulého výrazu, ale pohled, který upřel na Sternaua, nejevil ani známku o poddajnosti.

„Jak jste se mohl opovážit, takto se mnou nakládat!“ pravil. „Jsem volný Mexičan.“

„Zanech hloupých žertů!“ odvětil Sternau. „Vidíš přece, že jsi nyní přestal být volným Mexičanem!“

„Ale bez mé viny. Žádám svobodu a zadostiučinění.“

„Co ty žádáš, je nám lhostejné, co obdržíš, to se brzy ukáže. Jenom neočekávej, že s tebou budu hrát divadlo. Půjdeš teď se mnou!“

Uchopil a vystrčil jej před sebou ze dveří. Mexičan se snažil kráčet hodně vzdorovitě, dařilo se mu to ale špatně, protože strnulost jeho končetin ještě zcela nepominula. Toto bylo také příčinou, že nečinil ani nejmenší pokus, aby se osvobodil náhlým skokem, ačkoliv Sternau ho svou rukou nedržel. Když vstoupili do jídelny a on tam spatřil přítomné, pravil:

„Proč jsem zde?“

„Abys odpovídal na moje otázky, dále pro nic,“ odvětil Sternau, postrčiv jej kupředu. „Sem se postavíš! Vidíš tento revolver, při nejmenším hnutí, které snad učiníš, abys uprchl, tě zastřelím!“

„Protestuji proti takovému nakládání se mnou!“ pravil bandita vzdorovitě.

Sternau pokrčil opovržlivě rameny a neodpověděl, nýbrž se obrátil k oknu. Zvenčí bylo slyšet dupot koně, když vyhlédl, spatřil vojáka, který na upoceném koni přijel do tábora. Byl to zajisté posel přinášející rozkaz. Teď se obrátil Sternau znovu k zajatému a pravil k němu:

„Stojíš zde před výslechem, který rozhodne o tvém osudu. Doufám, že budeš dbát na vlastní prospěch a upřímně mně odpovíš.“

„Nikdo nemá právo mne vyslýchat, pouze soudci, ale tím není žádný z vás.“

„Jsi na omylu. My všichni, jak jsme zde, jsme tvými soudci, uvidíš to hned. Říkám ti, že s tebou nebudeme dělat dlouhé cavyky. Ty jsi byl najat, abys některé z nás zabil. Špehoval jsem tvou rozmluvu o půlnoci dole u palisád a u zřícenin, zaslechl jsem každé slovo, byl jsem také u kamene, a četl jsem tam lístek, který tam kapitán pro tebe uschoval, a který máš ještě v kapse. Vy jste na mne stříleli v jaguářím úvalu – vím to všechno. Ty jsi vrah, a dám tě bez okolků v deseti minutách pověsit, nepřiznáš-li se, abys svůj život vykoupil upřímným přiznáním.“

Tato slova byla pronesena s takovou vážností, že se bandita zalekl. Slyšel, že je všechno prozrazeno, a vzdor zmizel z jeho tváře. Odpovídal pouze mlčením.

„Ptám se tě předně, chceš-li odpovídat upřímně,“ pokračoval Sternau. „Nechceš-li, je ovšem výslech u konce, a budeš oběšen.“

„Učiníte-li to, budu pomstěn, na to se můžete spolehnout.“

„A kdopak by byl tím mstitelem?“

„Mám ještě přátele.“

„Žvásty! Zbývali ti již jenom dva. Ti čekali ve vápencovém lomu na tebe, jak jsi včera večer pověděl kapitánovi. My jsme tam dnes byli a zajali jsme je. Uvidíš je brzy.“

Mexičan zbledl, přece ale odvětil: „Tomu nevěřím, vy mne obelháváte, abyste mne zastrašil.“

„Ty nejsi muž, kvůli kterému bych pověděl nepravdu. Přistup k oknu a pohlédni na dvůr. Jejich koně tam ještě stojí a tvůj s nimi.“

Chlap učinil, jak mu bylo přikázáno. Spatřil koně svých druhů, poznal i svého vlastního, a zjistil teď, že Sternau mluvil pravdu. Přece ale ještě učinil jeden pokus, aby nahnal přítomným strach.

„Kapitán mne pomstí.“

Sternau sledoval pohledy zajatce z okna a přitom spatřil tři jezdce přicházející od západu k táboru. Poznal je ihned a odvětil chlapovi: „Podívej se támhle! Vidíš ty tři jezdce? Je to kapitán a jeho dva poručíci. Až přijdou blíž, poznáš, že Verdoja a Pardero mají obvázány ruce. Bil jsem se s nimi dnes ráno u lomu, a zmrzačil jsem jim přitom ruce. Od nich nemůžeš čekat pomoc.“’

Zajatý se znovu lekl a hleděl dychtivě z okna ven. I ostatní přistoupili, aby si prohlédli příchozí. Ti vjeli na dvůr, aniž by v táboře zastavili a slezli z koní. Za chvíli bylo slyšet jejich kroky, když se ubírali do svých pokojů. Všichni pozorovali výraz odhodlané pomstychtivosti na tvářích těchto tří, podle něhož se nedalo soudit na mírné ukončení těchto záležitostí.

„Nuže, věříš ještě na pomoc od kapitána?“ tázal se Sternau.

Chlap mlčel. Nechtěl se přiznat slovy, že je připraven upustit od svého dosavadního odporu.

„Odpověz mně teď,“ pokračoval Sternau. „Přiznáváš se, že jste byli od jistého Corteja najati, abyste číhali na mne a moje druhy?“

„Ano, k tomu se přiznávám,“ pravil bandita.

„Když se to nepodařilo a já jsem vaše lidi v jaguářím úvalu pobil, najal vás kapitán Verdoja, abyste nás postříleli?“

„Ano.“

„Následkem toho jste také skutečně na mne stříleli?“

„Já ne, jenom ti dva, které jste tam v úvalu zabil.“

„Nevymlouvej se, tys byl jejich vůdcem. Měls potom s Verdojou schůzky, a při poslední z nich, včera, tě žádal abys dnes mne a seňora Mariana zastřelil, a sice v tom okamžiku, když budu stát proti němu s šavlí v ruce?“

„Ano,“ odvětil Mexičan malomyslně. Zjistil, že všechno zapírání je marné, ale přidal: „Můžete mně ale uvěřit, že bych to nebyl udělal, nebyl bych vás v žádném případě zastřelil.“

„Tak! Copak bys byl učinil?“

„Byl bych předstoupil a řekl bych vám, co kapitán s vámi zamýšlel.“

„To pověs na nos jinému. Ostatně spatříš teď své kamarády. – Mariano, nedovedl bys ty chlapy?“

Mariano šel a za malou chvíli je přivedl. Patrně se zalekli, když spatřili svého druha. Sternau jen potřeboval pustit na ně něco hrůzy, aby se ke všemu přiznali. Slyšeli, že jejich spoluviník již všechno vypověděl, a neviděli další důvody, aby si zbytečným zapíráním zhoršili své postavení.

„Vy jste vrahové, a snad ještě víc než to,“ pravil Sternau, „patří vám provaz beze všeho milosrdenství, chci být ale shovívavý, jakmile slíbíte, že vyplníte jednu podmínku.“

„Jakou?“ tázal se jeden z nich.

„Žádám po vás, abyste své přiznání v kapitánově přítomnosti opakovali. Chcete tak učinit?“

Pohlíželi jeden na druhého a neodpovídali. Konečně se tázal jejich náčelník: „Je to nevyhnutelně zapotřebí?“

„Ano. Neučiníte-li to, stane se s vámi, co jsem vám již řekl: dám vás neprodleně pověsit. Nemyslete si, že snad jenom vyhrožuji!“

„Pověsit se kvůli kapitánovi nedáme. Nedá-li se tomu nijak vyhnout, povíme i v jeho přítomnosti celou pravdu.“

„Dobrá! Život je vám tedy darován, a ostatní se pozná. Teď budete spolu zavřeni. Nepokoušejte se ale o útěk, neboť každý takový pokus by měl za následek vaši smrt.“

Na to byli všichni tři zavřeni do toho samého sklepení, kde před tím již byli ti dva. Sternau a ostatní tušili, že je k očekávání co nejdříve nějaký nepřátelský výjev ze strany důstojníků, proto raději volili zůstat doma, aby jeden druhému každým okamžikem mohli být nápomocni.

Důstojníci byli po odchodu Sternaua a Mariana ještě po delší dobu na místě boje, byli k tomu přinuceni svým poraněním. Parderova ruka byla sice úplně roztříštěna, rána ale příliš nekrvácela. Kapesní šátek a kousek koňské pokrývky postačovaly k prozatímnímu obvazu. Jinak to bylo u kapitána.

Čtyřnásobná rána na prstech silně krvácela, a koule v rameně snad přetrhla větší tepnu. Tam bylo zastavení krvácení obtížné. Při této práci jen málo mluvili, a to, co řekli, bylo výrazem zlosti a vzteku. ‘

„Kdo by si to byl pomyslel!“ mínil Pardero.

„Že budete takový nešika a střelíte po mně!“ přerušil jej kapitán.

„Já? Vždyť jste přece slyšel, jak se to přihodilo. Ten Sternau je šermíř a střelec jaký druhý není.“

„A vy jste také střelec, jaký druhý není, tak mizerný.“

„Prosím, pánové, neračte se hádat!“ pravil sekundant, který musel sám obstarávat obvazy, protože druhým překáželo poranění. „Tento souboj byl něco zcela neobyčejného. Sternau by se právem mohl nazývat ďáblem, ačkoliv všechno se stalo velice přirozeně. Jeho dovednost ve zbrani je nápadná, ale ještě nápadnější jsou pro mne slova, která zde pronesl.“

„Ovšemže nápadná na nejvyšším stupni,“ přisvědčil Pardero. „On vás, pane kapitáne, přímo obviňoval, že jste měl najaté vrahy, kteří měli jej a jeho sekundanta zastřelit.“

„Podlost!“ odvětil Verdoja.

Ale navzdory tomuto tvrzení nebyl s to ukrýt hlubokou červeň, která pokryla jeho dříve tak bledou tvář. Kdo při ztrátě tolika krve se mohl takto rozčílit, se musel cítit vinným.

Sekundant to dobře zpozoroval. Byl to počestný muž, který navzdory tomu, že byl Mexičan, se nechtěl stát spoluviníkem tak nečestného skutku. Neměl ani tušení o vlastních úmyslech svého představeného, jemuž jen velmi nerad posloužil jako sekundant, protože se jednalo o urážku dámy, ale právě příčina, že to byl jeho představený, jej přinutila, aby jeho žádosti vyhověl. Cítil, byl přesvědčen, že Sternauovo obvinění je odůvodněno, a proto se tázal: „Co by Němce mohlo mít k tomu, aby vyřkl takové obvinění?“

„Právě jeho podlost,“ odvětil kapitán.

„To se tuším mýlíte, seňore!“ pravil sekundant klidně. „Jak dalece Sternaua znám, nemám ho za schopného takové podlosti.“

Tu Verdoja zlostně dupnul nohou.

„Mlčte! Chcete mně snad říci, že tomu věříte, co tento člověk povídal?“

„On vás veřejně obviňoval, co jste vy nevyvracel,“ odvětil poručík odměřeně. „Já se ovšem zdržím úsudku, pokud nebude dokázáno, že se žalobce mýlil.“

„To bych vám také radil!“

Mladý muž vzhlédl od obvazu, kterým se právě zaměstnával, svraštil obočí a pravil: „Má to být vyhrůžka, kapitáne?“

„Ovšem!“ zněla zlostná odpověď.

Ihned pustil poručík šátek z ruky a odstoupil.

„Tohle si vyprošuji!“ pravil. „Vy jste ve službě mým představeným, ale v čestné záležitosti jsme sobě rovni. Vašemu dnešnímu chování nerozumím, a pravím vám, že hned po našem návratu budu mluvit s panem Sternauem. On vás obvinil z úkladné vraždy, stalo-li se to křivdou, musí to odvolat a dát zadostiučinění, stalo-li se to ale právem, vystoupím ze služby.“

„Zakazuji vám mluvit s tímto člověkem!“ sápal se na něho kapitán.

„Vy mně můžete poroučet jen ve služebních věcech, jinak ne. Znáte teď můj názor. Mám-li dokončit obvázání vaší ruky, žádám vás, abyste o tom dál nemluvil.“

Kapitán zmlkl. Zlost, která ho ovládala, nebyla způsobilá, aby působila k zastavení krvácení, a tím se obvazování protáhlo. Mezi tímto zaměstnáním vyměnil poručík s Parderem pohledy, z nichž usoudil, že v tomto bude mít spojence.

Konečně usedli na koně, aby se vrátili k haciendě. Jeli se zachmuřenými tvářemi, ale přece byl u poručíka počestnější důvod nežli u obou ostatních.

Mezi vojáky byl jeden, který studoval lékařství, avšak pro pustý život byl vyhnán z ústavu. Dělal u setniny ranhojiče, a byl by měl vlastně být přítomen při souboji. Ale Sternau odepřel přítomnost lékaře, a kapitán byl o zdaření svého úkladu tak přesvědčen, že jeho přítomnost považoval za zbytečnou. Sotva se ale vrátil domů, dali ho zavolat, aby jim dal pravidelný obvaz. Při té příležitosti se dozvěděli, že přišel posel od Juareze s rozkazem, aby se ihned vtrhlo do Mondovy, kde vypuklo povstání proti vládě. Tím poslem byl ten samý jezdec, kterého Sternau viděl přijíždět. Kapitán ho k sobě předvolal, a obdržel písemný rozkaz, aby přispěl Mondovanům proti vládnímu vojsku.

„Budu moci vsednout na koně?“ tázal se ranhojiče.

„Ano,“ odvětil voják. „Jízda nenamáhá rameno. Je třeba se obávat jen horečky, ale proti té jsem použil dobré koření.“

„A poručík Pardero?“

„Jeho poranění je bolestnější, nežli vaše, nikoliv ale nebezpečnější. I on může jet na koni. Šavlí ovšem nebudete moci oba použít.“

„Vezmu ji do levé ruky. Zítra ráno vyrazíme.“

Mezitím co se ranhojič zabýval raněnými, zašel poručík k Sternauovi. Ten věděl, že má co dělat s počestným mužem, ale přece mu prozatím odepřel každou informaci.

„A přece na to musím naléhat,“ pravil poručík. „Přišel posel, abychom co nejrychleji odešli do Mondovy. Máte-li skutečně právo k obvinění kapitána z úkladné vraždy nebo z navádění k něčemu takovému, vystoupím z vojska nebo ho přinutím, aby vystoupil. To samé bude s Parderem, neboť tuším, že oba budou držet dohromady. Vlastně by postačil již jejich nečestný útok na dámy, abych se jich zřekl.“

„A přece jste jim posloužil jako sekundant!“

„Kdo jiný by to měl udělat? Ostatně jsem se o tom zevrubně dozvěděl teprve na cestě k dostaveníčku. Teď snad pochopíte, že musím žádat o bezodkladnou informaci.“

„Máte ji mít v nejkratším čase. Kapitánovi se jeho nástraha nepodařila, a proto, jak tuším, zakrátko vyjede, aby tomu, jenž měl vykonat vraždu, něco vzkázal. Mám v úmyslu jej při tom pozorovat, vy mne při tom budete doprovázet, neboť je to cesta, na níž nabudete přesvědčení o pravdivosti mého tvrzení. Připravte se na brzkou vyjížďku, ale tak, aby to nikdo nezpozoroval.“

Poručík se tím musel uspokojit a prozatím odešel. Sternau se nezklamal ve svém tušení, neboť sotva ranhojič opustil kapitána, odejel kapitán s poručíkem Parderem z haciendy.

Pardero byl pravý Mexičan, lehké mysli, náruživý, podřizující všechno svým chtíčům. Byl chudý, nechtěl ale takovým zůstat. Neštítil se žádného prostředku, aby zbohatl, ale bohužel až dosud marně. Nepřivedl to k ničemu, leda k dluhům, a jeho hlavním věřitelem byl kapitán, u něhož v náruživé hře prohrál značné sumy. Toho chtěl Verdoja využít. Potřeboval od sebe odvislého spojence, a k tomu se nehodil nikdo lépe nežli Pardero. Proto jej teď vzal s sebou, aby jej získal pro svůj úmysl. Verdoja nevěděl o tom, že jeho pomocníci jsou zajati, nemohl to pochopit, jak se Sternau mohl dozvědět o jeho záměru, a chtěl teď druhý lístek zastrčit pod kámen pro vraha a objednat ho opět o půlnoci. Nejeli ale přímo k místu, kde se nalézal kámen. Věděl, že ho Sternau pozoruje, proto učinil dnes ještě delší okliku nežli včerejší den.

„Proč vyrazíme do Mondovy teprve zítra?“ tázal se cestou Pardero. „Podle rozkazu bychom měli odejet ihned.“

„Máme zde ještě nějaké úkoly, já a vy,“ odvětil Verdoja.

„Já?“ tázal se Pardero udiveně.

„Ano. Anebo chcete snad nechat toho Sternaua, který vám roztříštil ruku, bez trestu?“

„Ach, kdybych ho tak nějak mohl popadnout!“ zasyčel poručík.

„To se stane. Ostatně také soudím, že vám ta hezká Indiánka pobouřila krev. Ona je vinna na vašem souboji se Sternauem. Chtěl byste odejít, aniž byste jí splatil tento dluh nejlaskavějším způsobem?“

Z Parderových očí zasvitl plamen chlípnosti.

„Čerta chci,“ pravil. „Přiznávám se upřímně, že sálám chtivostí, abych ji zkrotil. Je to nejkrásnější holka, kterou znám, a dal bych nevím co za to, kdybych se s ní mohl jen jednou potěšit!“

„Jak, jen jednou?“ tázal se Verdoja úsměšně.

„Čím déle, tím líp!“

„Dobře! Vy jste upřímný, a proto vám také upřímně povím, že je to u mne to samé se slečnou Emmou. Spolčíme se, poručíku?“

Podával Parderovi ruku.

„S radostí!“ zvolal a uchopil ihned jeho ruku.

„Ale jak?“

„Jen starost o to přenechejte na mně! Mám ostatně ještě jiné plány, které jsou ku prospěchu nejen mně, ale i vám.“

„Doufám, že mně je sdělíte!“

„Hm, to je poněkud choulostivá věc a nevím, mohl-li bych vám úplně důvěřovat a spolehnout se pro všechny případy na vaši mlčenlivost.“

„Jistě! Přísahám!“

„Nuže dobrá, odvážím se toho a uvěřím vám. Co soudíte o tom obvinění, které mně Sternau vrhl do tváře?“

„Hm!“ odvětil Pardero, pohlížeje zamyšleně na hlavu svého koně.

„Nuže? Mluvte upřímně!“

„Když takto poroučíte, musím se vám upřímně přiznat, že vaše chování v této záležitosti nebylo takové, abych mohl věřit opak toho.“

„Dobře. Přiznávám se vám, že Němec mluvil pravdu.“

Toto bezohledné přiznání Pardera přece jen poněkud zarazilo.

„Tedy skutečně!“ zvolal udiveně.

„Ano, a kdyby se byla moje prozřetelná nástraha podařila, měli bychom my oba dosud naše ruce, a Němce i s jeho sekundantem by byl sebral čert. Musím vám totiž říct, že jsem z vysoké strany dostal rozkaz, abych Sternaua a jeho průvodce zneškodnil.“

„To mne překvapuje. Směl bych se otázat od koho?“

„Teď ještě ne. Ten Sternau má větší význam než jak to vypadá. Od jeho zmizení závisí zdar dalekosáhlých plánů, a ten, kdo jej odklidí anebo při tom napomůže, může počítat se skvělou odměnou. Můžete si myslet, že bych se nebyl vydal do nebezpečí, kdybych nevěděl, že si tím zajistím budoucnost, na níž bych jinak nesměl ani pomyslet.“

To vše nebyla pravda, byla to hrubá lež, ale kapitán ji vyslovil s dobrou rozvahou. Tím, že udal, jakoby jednal z vyššího rozkazu, učinil ze sebe zplnomocněnce, jehož činy nesmí být posuzovány. A ukazuje na skvělou odměnu, pojistil si Parderovu pomoc, který ani netušil, že je klamán svým představeným.

„Myslíte tedy, že budu také odměněn, pomohu-li vám?“ tázal se dále Pardero.

„Zajisté. Především máme k očekávání buďto rychlý postup, anebo značnou peněžní odměnu, a pak je to pro nás oba již zadostiučiněním, dokázat těm chlapům, že se dovedeme pomstít. Mohu tedy s vámi počítat?“

„Úplně, kapitáne! Stojím vám k službám s největší ochotou, a prosím vás, abyste mně pověděl, co mám dělat.“

„Do této chvíle ještě ani sám nevím. Především se musím dozvědět, proč se můj prostředník dnes nedostavil.“

„Budeme s ním teď mluvit?“

„Ne. Dáme mu teď pouze znamení, že s ním chci dnes večer mluvit. Pak se dozvím, co jej zdrželo, a podle toho zařídím svoje další jednání. To je také příčinou, že dnes nemohu vyrazit do Mondovy.“

„Ale jak se to Sternau dozvěděl, co jste zosnoval proti němu?“

„To je mně samému hádankou!“

„Snad vás ten chlap nevyzradil?“

„Nikoliv, ten je jistý. Spíše připouštím, že nás Sternau vyšpehoval. Proto dnes přeložím schůzku na jiné místo!“

Pardero se musel prozatím uspokojit s touto zprávou, a oba popohnali své koně. Neměli ani tušení, že jejich výprava byla ne marná, ale že jim bude i na škodu. Sotva totiž odjeli z haciendy, skočili i Sternau s poručíkem na koně a jeli tou samou cestou, kterou se včera Sternau ubíral ke kamenu. Ukryli své koně a odebrali se na pozorovací stanici. Poručík vylezl na strom a Sternau se ukryl v křoví. Museli čekat delší chvíli, nežli uslyšeli dupot blížících se koní. Dva jezdci zastavili na pokraji lesa, slezli a přišli až ke kamenu. Byli to Verdoja a Pardero. První pozvedl kámen a podstrčil pod něj lístek. Chvilku naslouchali, nehne-li se něco v okolí, pak se vrátili ke svým koním a odjeli. Nyní opustili i oba slídiči své úkryty a Sternau vytáhl pod kamenem lístek.

„Pardero přijel s ním,“ pravil poručík, „je tedy do toho zasvěcen. Směl bych si přečíst lístek, seňore?“

Sternau již přelítl slova očima, a podal mu papír. Na tomto stálo:

Zůstaň nablízku tohoto místa. O půlnoci se shledáme zde u kamene. Máš se ospravedlnit!

I tentokrát chyběl podpis. Poručík se tázal Sternaua: „Myslíte si, že je to určeno pro toho, jenž měl zastřelit vás a seňora Mariana?“

„Ano.“

„Najde tu lístek?“

„Nikoliv.“

„Nehodláte jej tedy podložit zase pod kámen? Já bych tak učinil, a špehoval bych o půlnoci jejich rozmluvu.“

„To není možné, protože dotyčný muž nepřijde. Nachází se již v mé moci, je zajatcem na haciendě. Nyní, co jste oba vrahy pozoroval vlastníma očima, vyložím vám na zpáteční jízdě celý průběh věcí.“

Co teď poručík uslyšel, nevzbudilo pouze jeho udivení, ale také jeho nejhlubší rozhořčení, umínil si, že bude jednat zcela podle svého citu, jemuž nemohl déle odolat.

„Co teď učiníte?“ tázal se Sternaua.

„Strhnu kapitánovi a jeho pomocníkovi škrabošky.“

„Dobře, budu smět být při tom?“

„Zajisté. Dokonce vás prosím, abyste byl mým svědkem.“

„A co zamýšlíte učinit s těmi zajatci?“

„Přislíbil jsem jim, že ušetřím jejich životy, jestli učiní upřímné doznání, oni tak učinili, a nyní je mou povinností stát na slově.“

„To bylo velmi neprozřetelné. Tito chlapi zaslouží provaz. Budou-li propuštěni bez trestu, váš život bude v trvalém nebezpečí.“

„To vím, ale nezrušil jsem ještě nikdy své slovo a neučiním to ani tentokrát. Snad bude moje shovívavost mít u nich polepšující účinek.“

„Tomu nevěřím, na tento druh lidí dobrota nedělá dojem, protože ji považují za slabost. Ale když jste jednou dal své slovo, nedá se v tom nic změnit.“

Vrátili se o hodnou chvíli později k haciendě, nežli kapitán a Pardero. První byl v táboře vojáků a viděl je přijíždět. Svraštil čelo, že se poručík nacházel ve Sternauově společnosti, bylo mu to v nejvyšší míře nepříjemné, ano povážlivé, proto mu vyšel vstříc se zamračenou tváří a tázal se:

„Poručíku, kde jste byl?“

„Na procházce,“ odvětil.

„Měl jste ode mne povolení?“ znělo to hrozivě.

„Copak je potřebuji?“ tázal se důstojník zostra.

„To si myslím. Nejsme ubytováni, nýbrž na pochodu.“

„Já myslím, že nejsme na pochodu, nýbrž v táboře, kapitáne.“

„Taková řeč je zde zbytečná, poručíku. Vy si máte vyžádat dovolenou, chcete-li se vzdálit.“

Mladý důstojník se zarděl, nikoliv studem, ale nevolí. Vojáci stáli kolem, a slyšeli každé slovo.

„To bych jen tehdy musel učinit,“ odvětil, „kdybych měl v úmyslu odcestovat, anebo se vzdálit v čase služby. Tentokrát jsem vyjel jen na procházku, jako vy a poručík Pardero. Co lze jednomu, musí být dovoleno také druhému. O tom mě snad přesvědčíte?“

Kapitán se vztyčil v celé své výši.

„Seňore, je vám známo, co znamená odpor?“ zvolal hrozebně.

„To vím tak dobře jako vy, seňore, ale zde není řeči o nějakém odporu. Jedná se o jednoduchou různost mínění, již lze vyrovnat klidným a slušným způsobem. To se rozumí samosebou, že se důstojník nemůže bez příčiny nechat ponižovat před mužstvem.“

Z kapitánových očí sršely jiskry hněvu. Přistoupil o krok blíž, vztáhl ruku a pravil: „Odevzdejte svou šavli, poručíku! Ihned!“

Poručík byl sice ještě mladý, ale přece srdnatý muž. Dovedl tak odporovat, že mohl s úsměvem říci: „Mou šavli? Nepřísluší vám ji ode mne požadovat.“

„Já jsem váš představený!“

„Byl jste jím! Vy jste darebák, velký, vybroušený zločinec. Bylo by pro mne největší hanbou, kdybyste se mé poctivé šavle jenom dotkl.“

Tato slova byla pronesena zvýšeným hlasem, tak že je všichni vojáci mohli slyšet. Mexická kázeň je zcela jiná nežli u nás. Když vojáci zaslechli toto hrozné obvinění, seskupili se ihned kolem důstojníků. Pardero stál také u toho a Sternau se postavil po straně srdnatého mladého poručíka, tak že se nalézal s důstojníky ve středu kruhu. Potupa vězící v těch slovech byla tak veliká, že kapitán v prvním okamžiku nenašel ani slovo k odvetě, pak ale vytrhl z opasku revolver, namířil na poručíka a zvolal hromovým, vztekem se třesoucím hlasem:

„Odvolejte to ihned, nebo vás zastřelím!“

„Odvolat? Nikoliv. Opakuji, co jsem pravil,“ odvětil neohrožený poručík.

Tu chtěl kapitán skutečně spustit, ale vtom Sternau bodl svého koně ostruhami, skočil náhle k němu a zasadil mu takovou ránu pěstí, že se ihned převalil.

„Co to má znamenat? Co se to opovažujete?“ zvolal Pardero.

„Nic!“ odvětil Sternau. „Nanejvýš jsem se odvážil pošpinit si ruku.“

„Ano,“ zvolal mladý poručík na svého kamaráda, „i vás prohlašuji za ničemu, jehož dotknutím se lze pošpinit!“

Pardero zbledl, buďto hněvem, nebo strachem, nebo snad z obou důvodů.

„Zbláznil jste se!“ zvolal.

„Nikoliv, mám zdravou paměť a k tomu úplné mravní vědomí, které vy nemáte.“

„Nezapomínejte ale, že jsem vaším představeným. Vy jste nejmladší důstojník!“

„Vy nejste už mým představeným. Nesloužím s vámi ani okamžik déle.“

„Ach, vy vystupujete?“

„To se ukáže. Buďto vystoupím já, nebo vy oba.“

„Zapomínáte, že nelze tak lehce a rychle vystoupit,“ usmíval se Pardero potupně. „Prozatím vás zatýkám pro neposlušnost, a seňora Sternaua pro tělesný útok.“

„Myslíte?“ pravil Sternau. „Vy, červe, byste měl odvahu, mne zatknout? Pojďte sem!“

Pardero stál v jeho bezprostřední blízkosti, byla to od něj veliká neopatrnost, protože Sternau je uchopil za hrdlo, zdvihl jej vzhůru k sobě a mrštil jím pak takovou silou k zemi, že zůstal ležet. To bylo pro vojáky přece již přespříliš. Starý strážmistr setniny předstoupil, vzdal poručíkovi čest a tázal se: „Pane poručíku, mohli bychom se dozvědět, co to všechno znamená?“

Poručík mu přátelsky pokynul a pravil: „Bartolo, který z důstojníků je vám nejmilejší? Řekni to upřímně?“

„Vy, pane poručíku, vždyť to víte. Jinak bychom tak klidně nepřihlíželi, že seňor Verdoja a Pardero byli takovým způsobem pohaněni!“

„Nuže, Bartolo, povím ti tedy, že tito dva páni jednali zcela nečestně. Spolčili se s lupiči a vrahy, aby vraždili poctivé lidi a uráželi počestné dámy.“

„Je to pravda, seňore?“

„Ano, můžeš mně to věřit. Měli jsme dnes ráno souboj, při němž byli značně poraněni, byl to boží soud. A právě teď jsem byl s tímto pánem v lese je špehovat. Nejsou hodni, aby veleli chrabrým mexickým vojákům. Já pod nimi nebudu déle sloužit.“

„Caramba, seňore, to já také vystoupím!“ mínil starý.

„Toho nebude zapotřebí, Bartolo. Ty stará vojna, a víš přesně, co se sluší. Já bych myslel, abychom tento případ vyšetřili a pak ustanovili, kdo má vystoupit, oni dva nebo já.“

„To je pravda, pane poručíku,“ mínil strážmistr a hladil si mohutný knír. „Budete-li muset vystoupit, vystoupím s vámi, a myslím, že se rozpadne celá setnina. Budou-li ale tito dva, jichž máme všichni až po krk, zahnáni ke všem čertům, budete vy kapitánem.“

„A ty budeš nadporučíkem. Ostatní pokročí podle pořadí.“

„Vy tedy míníte, abychom zavedli vojenský soud?“

„Nikoliv. Jejich zločiny nejsou vojenské. Já míním čestný soud.“

„Dobře. Odebereme jim zbraně?“

„To se rozumí.“

„Spoutáme je?“

„Ne. Ale budou prozatím uvězněni a střeženi v některém pokoji haciendy. Soud se bude odbývat na dvoře, aby to mohli slyšet všichni vojáci. Teď jsou omráčeni.“

Bylo to štěstí, že se mladý poručík těšil ze sympatií svých podřízených v takové míře, protože jinak by tento nebezpečný výjev měl zajisté jiný konec. Jako dva hrdinové se drželi on a Sternau ve středu polodivokých vojáků; na jeho pokyn byly oběma omráčeným odejmuty zbraně, a tito byli dopraveni do malé světničky, k níž byly postaveny stráže. Zatímco dole vojáci v jednotlivých skupinách rozmlouvali o neobyčejném případu, byl starý strážmistr zaveden s poručíkem k těm třem zajatým Mexičanům, kteří museli opakovat svoje výpovědi. Učinili tak, a protože tím byly dovršeny veškeré přípravné kroky, mohlo se na dvoře začít se soudem.

U jednoho stolu seděl poručík a po jeho boku strážmistr, vpravo a vlevo od nich poddůstojníci. Oni tvořili soudní dvůr. Na jedné straně se umístili Sternau, Mariano a obě dámy, oni byli žalobci. Těmto naproti seděli Helmers a haciendero jako případní svědkové a čtvrtou stranu zaujímali poněkud vzdáleně, vojáci s několika vaquery a cibolery jako posluchači.

Nyní byli předvedeni Verdoja a Pardero. Nelze ani popsat, v jakém stavu se tito nalézali. Takové ponížení by ani nebyli považovali za možné. Syčeli vztekem, a kdyby byli mohli používat svých pravých rukou, byli by je čtyři vaquerové, jimiž byli předvedeni, sotva dovedli zkrotit.

„Co to má znamenat?“ zvolal Verdoja, když spatřil shromáždění. „Co tu stojíte?“ zařval na vojáky. „Kliďte se odtud, vy psi!“

„Pomalu, seňore Verdojo, pomalu!“ pravil poručík jako předsedající. „Stojíte zde před námi jako obžalovaný, a bude to záviset jen na vašem chování, jak s vámi bude naloženo z naší strany.“

„Jako obžalovaný?“ zvolal Verdoja. „Kdo na mne žaluje?“

„To se ihned dozvíte.“

„A kdo má být mým soudcem?“

„My, kteří zde sedíme.“

Verdoja vypukl v hlasitý, pohrdlivý smích. „Copak se nalézám v blázinci?“ tázal se. „Moji vojáci mne chtějí soudit! Ničemové, běžte na svá místa, nebo vás dám postřílet!“

Napřáhl levou pěst a hnal se po strážmistrovi, ale byl zadržen od vaquerů.

„Navrhuji, aby oba obžalovaní byli spoutáni, pokud se okamžitě neuklidní!“ pravil Sternau.

„Návrh se přijímá!“ odvětil poručík.

„Opovažte se!“ zvolal kapitán. „Dám pobořit celou haciendu!“

„Máte po ruce řemeny nebo provazy?“ tázal se velitel vaquerů. Tito se s nimi vytasili.

„Vidíte, pánové, že nežertujeme,“ pravil velitel vaquerů. „Vpravte se do neodvratného, nebo vás k tomu přinutíme.“

„Poddat se máme!“ zvolal Verdoja. „Čím jsme se provinili? Kdo se může opovážit, držet vojenský soud nad svým vlastním představeným? Já! Já jsem to, kdo má co žalovat!“

„Mýlíte se. Nejedná se zde o vojenský soud, nýbrž čestný, a má se rozhodnout, zda počestní muži mohou pod vámi nadále sloužit.“

Kapitán se chystal k nové hrubé odpovědi, když mu Pardero položil ruku na rameno a chlácholivě zašeptal: „Proboha, mírněte se! S hrubostí zde nic neprosadíme!“

Proto se přemohl a pravil: „Dobře tedy, započněte vaši frašku, ale já si ponechávám to ostatní!“

Když takto nastal klid, pravil předsedající: „Seňore Sternaue, mluvte!“

Sternau povstal a začal mluvit: „Žaluji ve jménu obou zde přítomných slečen na tyto dva muže kvůli nečestnému útoku. Dále na ně žaluji kvůli vražedným nástrahám proti mně, seňoru Marianovi a seňoru Helmersovi.“

„Můžete dokázat tyto žaloby?“

„Mohu.“

Poručík se obrátil k oběma obžalovaným a tázal se: „Co odpovídáte na tyto obžaloby?“

„Jsou tak nesmyslné, že na ně nemám ani odpověď!“ Takto odvětil Verdoja a Pardero s tím souhlasil.

„Děkuji vám,“ pravil poručík úsměšně. „Neřeknete-li k tomu nic, usnadníte tím značně naši úlohu. Přes první obžalobu můžeme přejít: žalovaní nic nenamítají, a proto připouští její pravdivost. Co se té druhé týče, musíme ovšem jednat poněkud zevrubněji. Poněvadž oba obžalovaní nám odepřeli odpovědi, žádám vás, seňore Sternaue, abyste dopodrobna vylíčil celou záležitost.“

Sternau na to přednesl svou obžalobu obšírným způsobem, aniž by však podotkl, že má ony tři najaté vrahy jako svědky. Vypravoval všechno, co se přihodilo od té chvíle, kdy je Bizoní Čelo varoval a končil tím, že poslední výlet, který kapitán s Parderem podnikl, měl zajisté podobný nepřátelský úmysl.

Když skončil, chopil se kapitán slova, ačkoliv napřed pravil, že nebude odpovídat.

„Vypadá to, že mám skutečně co dělat s šílenci,“ pravil. „Tento muž nepronesl nic, leda prázdné dohady, a kvůli nim se opovažujete postavit dva caballery a důstojníky naší slavné republiky před čestný soud, to je nejen směšné, nýbrž přímo hanebné a bude mou věcí, tuto hanebnost potrestat, až bude komedie ukončena.“

„Toho se ani dost málo neobávám,“ odvětil Sternau, „neboť podám ihned důkazy těchto dohadů. Když tito pánové dnes vyjížděli, tušil jsem ihned účel této výpravy, a odebral jsem se s panem poručíkem za nimi. Verdoja totiž zařídil v lese poštovní stanici, kámen, pod nějž strkává své písemné rozkazy. Ten dnešní zní: ‚Zůstaň nablízku tohoto místa. O půlnoci se sejdeme zde u kamene. Máš se ospravedlnit.‘ Myslím, že nám to Verdoja nezapře.“

Když se Sternau zmínil o kameni a vytáhl lístek, aby přečetl jeho obsah, zbledl Verdoja i Pardero. Oba mlčeli, když viděli všechny oči obráceny na sebe. Sternau pokračoval: „Musím totiž podotknout, že jsem špehoval tajná kapitánova dostaveníčka. Vyslechl jsem, co se mluvilo, a jednal jsem podle toho. Mám po ruce svědky, jejichž výpovědi nám podají o všem nejlepší vysvětlení.“

Na jeho pokynutí byli předvedeni oni tři zajatí Mexičané. Při jejich spatření se Verdoja zalekl tak, že se patrně zarazil. Toho se nebyl nadál. Teď muselo vyjít všechno najevo!

A vyšlo to najevo. Zajatci vypovídali sice poněkud rozpačitě, ale přece tak pravdivě a obšírně, že každá pochybnost byla vyloučena. Oba listy byly uznány za Verdojovy rukopisy a tak nemohl on více zapírat. Oba obžalovaní vzdorovitě odepřeli každé další přiznání.

„Vina obžalovaných je jasně dokázána,“ řekl se předsedající. „Podle zemských zákonů zaslouží Verdoja smrt. Jak dalece je Pardero spoluviníkem, nechceme vyšetřovat. My jsme se sešli jen jako čestný soud, není tedy naším úkolem trestat, ale jen rozhodnout, můžeme-li pod těmito dvěma muži dále sloužit. Co se mne týče, říkám zde se vší odhodlaností, že vystupuji ze služby a to od tohoto okamžiku.“

„Nedovoluji vám vystoupit!“ zvolal Verdoja, jemuž vztek dodal novou odvahu.

„Na to se vás nikdo neptá,“ odvětil poručík. „Vy jste se prokázal jako muž beze cti, a žádný počestný muž se vaším odpíráním nedá přinutit, aby vás nadále uznával za představeného. Ostatně, a na to kladu hlavní důraz, jste se sám dopustil neposlušnosti, nedbalosti a samovolnosti. Dostal jste rozkaz, abyste ihned vyrazil do Mondovy. Vy jste tak ale neučinil, a dal jste se zdržet zde svými vražednými záměry. Cítím se povinen sepsat o té záležitosti protokol a zaslat jej rychlým poslem Benitu Juarezovi. Pak snad připustíte, že budu v stavu zodpovídat všechno, co zde podnikám. Od toho okamžiku, co jste neuposlechl Juarezův rozkaz, jste buřič a vaši podřízení nemají pouze právo, nýbrž i povinnost, odepřít vám poslušnost.“

„Dobře, vystupte tedy; nezdržuji vás!“ syčel kapitán.

„Nezdržíte ani mne ani jiné, neboť jsem přesvědčen, že můj příklad nezůstane bez následovníků.“

„Ať se jen opováží!“

„Nesmysl! Pohleďte!“

Starý strážmistr povstal. „I já se vyjadřuji, že nebudu déle sloužit pod ničemou,“ pravil, „a doufám, že všichni kamarádi učiní to samé!“

Verdoja chtěl protestovat; byl ale umlčen mnohohlasným pokřikem poddůstojníků a mužstva, že nechtějí déle sloužit pod Verdojou a Parderem, že si přejí mít za kapitána poručíka. Chtěl se vrhnout mezi mužstvo, byl ale zadržen vaquery.

Když byl opět zajištěn klid, pravil poručík: „Přejímám velení setniny a doplním ji důstojníky podle pořadí. Benito Juarez ode mne obdrží zprávu a ustanoví, má-li toto prozatímní opatření zůstat v platnosti. Tímto náš čestný soud vykonal svou úlohu. Osnovatele vraždy i jejich spoluviníky odevzdáme k potrestání těm, proti nimž byly jejich úklady namířeny. Zůstanou s jejich osobním majetkem zde, my ale ve čtvrthodině vyjedeme do Mondovy.“

Tento rozkaz byl přijat s všeobecným jásotem. Zajatí byli odvedeni nazpět do svých pokojů a poručík se odebral do svého pokoje, aby sestavil a rychle odeslal svou zprávu Juarezovi. Po srdečném rozloučení s obyvateli haciendy odjel se svou setninou.

Když se Verdoja s Parderem zase octnul uzamčen ve světnici, byl jeho duševní stav k nepopsání. Krev mu vřela v žilách, cítil se takovým způsobem pokořen, že soptil pomstychtivostí; přece se ale všemožně přemáhal, aby to nedal před Parderem znát. Ten stál u okna a hleděl ven.

„Dva vaquerové stojí venku ozbrojeni až po zuby,“ pravil. „Bojí se, abychom neutekli. Ale, Verdojo, vysvětlete mi vaše dnešní chování!“

„Jak to myslíte?“ tázal se Verdoja zdánlivě klidně.

„Byli jsme neslýchaným způsobem zhanobeni, a vy jste se tomu podvolil. Začínám pochybovat o pravdivosti toho, co jste mi řekl. Mluvil jste o vysoké protekci, o značné odměně – –?“

„Pardero, mám vás nazvat hlupákem? Copak nevidíte, že celá tato věc byla jenom, i když mrzutou, mezihrou, nad kterou se nemusíme příliš pozastavovat? Tento novopečený kapitán měl ovšem právo tak jednat, ale co dnes ztrácíme, zase stonásobně získáme. Mám poručeno, abych jisté osoby za jakýchkoliv okolností zneškodnil, a to se stane, ačkoliv musím snášet nynější nepříjemnosti. Odměna za to bude tím skvělejší.“

„Jste si tím jistý?“

„Úplně.“

„Jak ale chcete zneškodnit osoby, v jejichž moci se nacházíme? Vždyť nás mohou zabít!“

Verdoja se toho sice také obával, ale nesměl to dát na sobě znát. Snažil se Pardera uklidnit, což se mu konečně podařilo. Věděl dobře, že si to s Juarezem pokazil, a také že i na druhé straně by nalezl pouze nedůvěru a skryté pozorování, proto si umínil vzdát se úplně vojenské služby a věnovat se výhradně dvěma úlohám. Jedna z nich byla dosáhnout majetku, který mu přislíbil Cortejo, a druhá se týkala Emmy, na které se chtěl pomstít za dnešní potupu. K tomu potřeboval pomoc, musel mít společníka, na jehož věrnost a spolehlivost se mohl spolehnout, a tím měl být Pardero. Proto mu lhal a proto jemu nyní řekl:

„Vlastně jsem docela spokojen s tím, co se přihodilo. Služba mi překážela při vykonávání mé těžké úlohy; teď je tato překážka odstraněna, a já mohu volně jednat. Víte, kolik jste mně dlužen, Pardero?“

„Hm, bude to tak několik tisíc piastrů.“

„Které mně nikdy nebudete moci splatit, dokud zůstanete tím, čím jste. Pomozte mně vykonat můj úkol, pak roztrhám vaše úpisy a můžete mimo to počítat s povýšením a odměnou. Kromě toho vám kyne ještě sladší a příjemnější výhra: Karja, krásná Indiánka!“

„Tisíc hromů! Dodržíte-li tyto sliby, jsem váš tělem i duší!“

„Na to se můžete spolehnout. Co se týče obavy, že nás usmrtí, buďte klidný. Propustí nás a my budeme jednat.“

„Zamýšlíte zavraždit ty tři pány, Sternaua, Mariana a Helmerse?“

„Mám je zneškodnit, tedy usmrtit, neboť pouze mrtvý je neškodný. Dosud jsem také usiloval jenom o jejich smrt, ale po tom, co se nám dnes stalo, by byla pro ně smrt příliš malým trestem.“

„To máte pravdu. Zasluhují zrovna vybrané potrestání. Co uděláte?“

„To samé, co oni udělali s námi; zajmu je a odvedu je na místo, kde mohu užít všech rozkoší toho zajetí až do omrzení. Nedaleko mé haciendy se nachází staré, mexické pohřebiště; je to pyramida, v jejímž nitru se křižuje množství chodeb a jeskyní, které znám jenom já; je to tajemství mé rodiny. V těchto jeskyních budou zajatci přebývat a tam zahynou. Tam také dopravíme obě seňority Emmu a Karju, a tam je budeme moci přinutit, aby nám v nejhojnější míře poskytly to, co nám zde odepřely.“

Vášnivému Parderovi byla tato poslední vyhlídka nejmilejší.

„Vy jste ďábel, Verdojo,“ smál se chlípně, „ale velmi příjemný ďábel!“

„Ano, my dva budeme těmi ďábly, kteří přemohou dva anděly. Přece se ale přitom nedávám vést výhradně pocitem pomsty a lásky; ale je v tom ještě jiný úmysl. Slíbilo se mi mnoho, odklidím-li tyto tři muže. Zdali se slib dodrží? Jsem sice o tom přesvědčen; ale v nynějších nepokojných časech je třeba být opatrný. Zabiju-li ty tři a přesto mi bude odepřena odměna, nemohu udělat nic, jsem jednoduše ošizen; ale když zůstanou naživu a budu je mít ve své moci, pak mohu rázně vystoupit a žádat svou odměnu. Vidíte, jak obezřetně jednám ve svém i ve vašem zájmu!“

„Ano, vy jste důvtipný, opatrný a úlisný; to mně k vám dodává důvěru a přesvědčení, že se podaří naše záměry. Můžete se mnou plně počítat. Ale my dva přece nestačíme na to, abychom unesli tři silné muže a dvě dívky.“

„To mi nedělá starosti. V našem požehnaném Mexiku je dost lidí, kteří za hrst dolarů nám budou ochotni sloužit v čemkoliv.“

„A pronásledování? Neboť nás budou zajisté pronásledovat.“

„Toho se ani trochu nebojím. Pojedeme pouští Mapimi, tam nás nebude nikdo sledovat; na to se můžete spolehnout.“

„Pouští Mapimi!“ řekl Pardero s hrůzou. „Vždyť bychom tam zahynuli!“

„Nemějte starosti. Znám tu poušť jako svou kapsu. Netvoří ji jenom písčiny a skaliska, ale jsou tam i velké lesy, v nichž se nalézá dost vody a plodů, abychom nezahynuli.“

Zatímco se tito dva domlouvali, byli také předmětem porady odbývané v jídelně. Jednalo se o to, co se s nimi má stát. Mariano radil, aby byli ihned zastřeleni, ostatní ale byli proti tomu. Oba zajatci sice pomýšleli na vraždu, ale nevykonali ji. Ostatně se nevědělo, co k tomu řekne Benito Juarez. Bylo by lépe propustit je bez krveprolití, jelikož ztrátou svých rukou byli dostatečně potrestáni, a proto se ustanovilo, že se jim odeberou zbraně, oni sami ale budou za dva dny propuštěni na svobodu. Co se týče jejich spoluviníků, splnil jim Sternau svůj slib. Dostali své koně, nože a lasa; pušky a pistole jim ale byly odebrány. Pak je propustili pod přísnou hrozbou, že každý z nich, který by se ukázal poblíž haciendy, bude ihned zastřelen. Třetího dne byli předvedeni Verdoja a Pardero před shromážděné obyvatele haciendy. Sternau jim oznámil, co o nich bylo usneseno, a na to byli propuštěni. Odjeli, aniž by řekli jediné slovo, do městečka Nombre de Dios. Tam vyměnili svůj stejnokroj za občanský oděv a pak zmizeli.

Po této pohnuté době následovalo v haciendě del Erina několik týdnů klidného života. Sternau nechtěl dříve odejít, dokud nebude pacient úplně zotaven. Po čtrnácti dnech mohl nemocný již opustit postel; po dalších osmi dnech se směl již procházet po zahradě a než uběhl další týden, pokoušel se o vzdálenější procházky. Duševně byl úplně vyléčen, ale od toho okamžiku, co se mu znovu vrátila paměť, v něm žila myšlenka, aby se pomstil Alfonzovi de Rodriganda. Proto zdržoval přátele; on se chtěl připojit k nim při jejich výpravě za pomstou, a poněvadž nemohl dříve, než si opět zvykl jezdit na koni, museli na něho počkat. Dosud nemohl snést otřesy hlavy způsobené jízdou na koni. Takto uběhlo ještě několik týdnů, ve kterých si Mariano se svou milenkou častěji dopisovali. Sternau psal z Veracruzu, dříve než nastoupil cestu do Mexika, své mladé ženě, a požádal ji, aby své nejbližší psaní zaslala do Mexika na svou přítelkyni Amy Lindsayovou, jejímž prostřednictvím ho v každém případě obdrží, ať by se nacházel kdekoliv. Dnes tedy obdržel Mariano opět dopis od své milé; obálka se zdála poněkud objemná, a když ji otevřel, nacházel se v ní také list pro Sternaua. List byl z domova, z Rheinswaldenu, a Sternau jej rozbalil rukama, třesoucíma se radostí. Psaní obsahovalo několik hustě popsaných archů plných lásky a štěstí, a byl do něho vložen také lístek pro kapitána Helmerse, jehož jedna strana byla popsána od jeho ženy a druhá od malého Kurta.

Rosita vypravovala všechno, co se událo za nepřítomnosti Sternaua, a zmínila se, že státní návladní v její záležitosti vydává všemožně síly, ale dosud bez patrného výsledku. Největší blaženost ale způsobil Sternauovi závěr dopisu, při němž zajásal a který stokrát zulíbal. Byla to totiž zpráva, že se cítí být v jiném stavu.

Anton Helmers, pacient, konal každý den opatrné výlety na koni se Sternauem, a zesílil při tom tolik, že se již mohl odvážit na větší vzdálenosti, předpokládaje, že k tomu bude mít dobrého koně s klidným krokem. Sternau ustanovil den k odcestování, do něhož chyběl pouze jeden týden.

Pedro Arbellez byl od Benita Juareze jmenován správcem haciendy Vandaqua a musel tam proto častěji pobývat. Jednoho dne tam musel opět odjet; on si ale chtěl co nejvíce užít svého zetě před odjezdem, požádal ho tedy, aby jej doprovodil. Poněvadž se již chýlilo k večeru, řekl, že se navrátí teprve druhý den.

Brzy po tom, co tito dva opustili haciendu, spatřil Sternau ze svého okna na obzoru jezdce, který se velmi rychle blížil k haciendě. Když se přiblížil, Němec poznal, že je to voják, a sice důstojník. Sternau zašel rychle k ostatním, kteří už byli shromážděni v jídelně, a oznámil jim příchod cizince. Ten také zakrátko vjel do dvora, kde ho Emma jako paní domu přivítala.

„Je toto hacienda del Erina?“ ptal se po prvním pozdravu.

„Ano.“

„Jejíž majitel se nazývá Pedro Arbellez?“

„Ano, je; já jsem jeho dcera.“

„Pak dovolte, abych vám sdělil, že jsem kurýr jedoucí s depešemi od Benita Juareze do Mondovy. Juarez mne ujistil, že mně seňor Arbellez rád poskytne pohostinství, kdybych před začátkem noci nemohl dojet do Mondovy.“

„To se rozumí samosebou, seňore. Otec sice není doma, protože se vrátí teprve zítra, ale přesto zde najdete všechno, co je vám zapotřebí k vašemu pohodlí. Prosím, přenechte svého koně vaquerovi, a pojďte se mnou do jídelny.“

On šel za ní nahoru způsobem caballera, kde jej představila přítomným pánům. Musel se posadit a zúčastnit se večeře. Do hovoru se zapojil jen občas, a když se Sternau zeptal, kde Juarez nyní pobývá, odpověděl vyhýbavě:

„Diplomatické a vojenské příčiny někdy nedovolují zodpovídat podobnou otázku. Juarez nechce, aby se vědělo, kde se nachází.“

To znělo podivně. Sternau vrhl na hosta zkoumavý pohled, a více s ním nepromluvil.

Jelikož po nějakém čase cizinec vyslovil přání, že by se rád odebral k odpočinku, protože se musí brzy ráno vydat na cestu, byl zaveden starou Mariou Hermoyesovou do svého pokoje. Když tam přišel, tak se nesvlékl, aby šel spát; natáhl se jenom do houpacího křesla a zapálil si cigaretu. Takto kouřil a naslouchal, co se děje na chodbě, až do půlnoci. Pak vzal světlo, přistoupil k oknu a zatočil tam světlem v kruhu. To zopakoval ještě dvakrát, načež světlo zhasl. Za několik minut po tom bylo vhozeno několik zrnek písku do okna, a on je otevřel.

Teprve po odchodu důstojníka z jídelny se rozproudil hovor. Jeho přítomnost tomu byla poněkud na závadu. Jeho zrak měl v sobě něco pichlavého, hlas něco ostrého, odporného. Nejvíce se to dotklo Sternaua. Něco se v něm ozývalo proti tomuto cizímu důstojníkovi, nedovedl si to ale vysvětlit, co to vlastně bylo. Jeho stejnokroj vypadal, jako by byl ušit pro někoho jiného; ale nic dalšího nebylo nápadné.

Když se po rozloučení odebral do svého pokoje, chodil Sternau zamyšleně sem a tam. Cítil v sobě nepokoj, který nemohl pochopit; věděl jen tolik, že souvisel s důstojníkovou přítomností. Byl ten člověk skutečně důstojník? Verdoja a Pardero odešli s myšlenkami na pomstu, a od té doby, co Arbellez vedl správu haciendy Vandaqua, scházela velká část vaquerů na haciendě del Erina. Sternau si umínil, že bude ostražitý. Vykradl se na chodbu a poslouchal u cizincových dveří. Nezaslechl ani nejmenší pohyb, musel tedy spát. Plížil se tedy nazpět a odebral se dolů na dvůr, aby všechno obešel, a přesvědčil se, jestli je vše v pořádku. Netušil, co jej čekalo.

Od městečka Nombre de Dios totiž za západu slunce přicházela tlupa ozbrojených jezdců. Bylo jich patnáct a v jejich čele jeli Verdoja a Pardero. Tlupa jela směrem k haciendě del Erina, a zastavila se, když se již dávno setmělo, u lesa, na jehož nejzazším rohu se nalézal kámen, který sloužíval kapitánovi za poštovní schránku. Tam slezli a uvázali koně. Tři muži zůstali na stráži, a ostatních deset následovalo své vůdce pěšky k haciendě.

Verdoja a Pardero spolu šeptali.

„Bylo přece jen dobře, že naše vojenské stejnokroje ještě byly ve městě,“ pravil Verdoja; „takto se mohl Enrico vloudit jako špeh, a budeme vědět o všem, než začneme.“

„Jenom jestli se neprozradí!“ pravil Pardero.

„Nemám žádné starosti. Je to obratný holomek, který se neprozradí žádným pohledem ani posunkem. Mám pocit, že se nám všechno šťastně podaří.“

Bylo novoluní, a proto tma. Muži obešli haciendu a došli na její severní stranu, když se přiblížila půlnoc.

„Tamhle nahoře jsou pokoje pro hosty; tam bydlí,“ řekl Pardero tiše. „Dá nám brzy znamení. Přelezeme?“

„Ano, ukryjeme se v tmavém koutě.“

Tlupa musela zůstat venku a přikrčit se za palisády; ti dva ale přes ně přelezli a schovali se do blízkého kouta. Sotva se tam ukryli, zaslechli na dvoře lehký skřípot písku. Byl to Sternau na své obchůzce.

„Přikrčme se, někdo přichází!“ šeptal Verdoja.

Sternau přicházel zvolna a tiše, zastavil se na rohu domu, chvíli naslouchal a potom šel dál.

„Byl to on!“ pravil Pardero tiše. „Co uděláme?“

„Na něho! Já ho porazím pažbou. Nahoře by nám dal větší práci než tady dole, kde ho překvapíme.“

„Ale co když ho budou postrádat?“

„To se nestane. Všichni jsou v postelích, a jen on z vlastního popudu hlídá. Pozor!“

Verdoja uchopil svou dvouhlavňovou ručnici za hlavně a kradl se podél palisád za Sternauem. Tam vyrůstalo z písku tolik trávy, že nebylo slyšet jeho kroky. Přišel až těsně ke Sternauovi, sehnul se, aby si jeho postavu proti světlu hvězd přesně odměřil, a pak skočil kupředu.

Sternau měl ostrý sluch; zaslechl za sebou lehký šramot a obrátil se; ale právě v tom okamžiku dostal hroznou ránu pažbou do hlavy; ihned klesl k zemi, ani nehlesl.

„Pardero!“ volal bývalý kapitán polohlasně.

„Tady jsem.“

„Pojďte!“

„Máte ho?“

„Mám. Už ho svazuji. Ať nám hodí roubík!“

Za malou chvíli Pardero přinesl roubík.

„Tady je,“ řekl. „To se povedlo. Ten chlap byl ten jediný, kterého jsme se museli bát; když ho máme, budeme s ostatními brzy hotovi. Aha, tam dává Enrico znamení!“

„Kam zatím uklidíme Sternaua?“ ptal se Pardero.

„Položíme ho do kouta, ve kterém jsme se schovávali, tam je neškodný. Je pevně svázaný; snad jsem ho zabil; upláchnout nám nijak nemůže.“

Tak to vykonali; a na to hodil Verdoja několik zrnek písku do okna, za nímž se předtím objevilo znamení světlem.

„Enrico!“

„Ano,“ ozvalo se shora tiše.

„Všechno v pořádku?“

„Všechno!“

„Spusť provaz!“

Když Enrico spouštěl provaz z okna, vzal Pardero od jednoho z banditů provazový žebřík přinesený pro tento účel. Ten byl přivázán k provazu, vytažen nahoru a tam připevněn. Verdoja vylezl nahoru, stoupl si k oknu, a pravil:

„Byli jsme úspěšní. Sternaua už máme.“

„To je dobře. On je silný muž a bylo mi před ním úzko. Musel zajisté vyjít ven předními dveřmi, a ty budou otevřeny. To už nepotřebujeme žebřík.“

„Ó, přece. Když tady u tebe vlezeme, jsme bezpečně nahoře, ale na chodbě a na schodech bychom mohli dělat hluk. Přece jen ale pošlu dva muže ke dveřím, aby nám žádný neunikl.“

Verdoja slezl opět dolů, poručil svým lidem, aby tiše přelezli palisády, a jeden za druhým vylezli do Enricova pokoje. Sám pak postavil dva muže k otevřeným hlavním dveřím s rozkazem, aby nikoho nepustili ven; když se vrátil, vylezl za ostatními do okna. Až dosud šlo všechno jako na drátkách. Vešli do haciendy, aniž to vaquerové ležící v okolí zpozorovali; nejsilnější z protivníků byl spoután a teď se jednalo o to vykonat bez hluku to ostatní.

„Haciendero není doma,“ šeptal Enrico.

„Kde je?“ tázal se Verdoja.

„Na haciendě Vandaqua.“

„Sám?“

„Jeho zeť je s ním.“

„Tisíc ďáblů! Copak má zetě?“ zeptal se Verdoja kvapně.

„Chtěl jsem říci snoubenec jeho dcery.“

„Je zasnoubena? S kým?“

„Ona mu říkala seňor Antonio; jak jsem slyšel, musel být těžce nemocný.“

„Ach ten? Nesmysl! A ten je na haciendě Vandaqua?“

„Ano.“

„Ať! Toho nepotřebujeme. Ale Mariano je zde?“

„Je.“

„A seňor Helmers?“

„Také.“

„I slečna Emma a Indiánka?“

„Viděl jsem obě.“

„Dobře, vím kde jsou pokoje, ve kterých spí. Máš lucernu?“

„Mám. Mám ji rozsvítit?“

„Jistě. Pojďte se mnou!“

Otevřeli potichu dveře a vyšli na chodbu. Verdoja zavedl své lidi napřed ke dveřím Mariana. Několikrát zvolna zaklepal, až se ozval zevnitř hlas:

„Kdo je to?“

„Já, Sternau!“ odpověděl šeptem.

„Ach, ty! Co se stalo?“

„Jen honem otevři! Musím ti sdělit něco velmi důležitého.“

„Hned.“

„Nemusíš svítit!“ šeptal opatrný Verdoja.

Mariano si vzal na sebe nezbytný oděv a otevřel. Chtěl se dozvědět, co Sternau u něho chce; zaslechl, že vešel člověk, ale nikoliv, že za ním jich následovalo více.

„Musí to být něco náramně důležitého,“ řekl. „Nechceš za sebou zamknout?“

V tom okamžiku byl popaden za hrdlo, dvě ruce mu sevřely krk, až se mu zastavil dech. Nemohl ani zasípět. Chtěl se bránit, ale teď ho uchopilo několik rukou, pevné řemeny se mu ovinuly kolem těla, ramen a nohou, a roubík mu ucpal ústa; pak teprve mu ruce pustily hrdlo. Byl zajat.

„Toho máme. Teď k Helmersovi!“ pravil Verdoja.

U Helmerse to šlo tím samým způsobem a s tím samým výsledkem, aniž by se kdokoliv v domě probudil.

„Nyní k seňoritě,“ rozkázal Verdoja.

I na Emminy dveře se tiše zaklepalo.

„Bože můj, kdo je to venku?“ ptala se.

Verdoja zašeptal ženským hlasem: „To jsem já, Karja.“

„Co si přeješ?“

„Musím s tebou mluvit. Otevři, Emmo!“

„Proč?“

„Ne tak nahlas. Je to kvůli tomu cizímu důstojníkovi. Nevím, jestli mám vzbudit seňora Sternaua.“

Emma se dala oklamat.

„Ach, snad hrozí nějaké nebezpečí!“ pravila. „Počkej, hned otevřu!“

Bylo slyšet, jak vstává z postele; přišla ke dveřím, odstrčila závoru, a pravila tichým, chvějícím se hlasem: „Vejdi. Copak se stalo?“

Verdoja vklouzl a už ji držel za hrdlo. Klesla bez jakékoliv obrany; hrozné leknutí ji omráčilo; ležela na podlaze bez hnutí. Verdoja ji sám spoutal a zacpal jí ústa; pak se šlo ke dveřím Indiánky.

I tady měla ta samá nástraha ten samý účinek.

Nyní byly všechny osoby, které chtěli mít, v rukou lupičů. Celé první poschodí bylo v jejich moci. Verdoja a Pardero věděli, že v přízemí spává několik vaquerů. Nechtěli, aby snad museli podstoupit boj o svou kořist, a proto zakázali veškeré rabování. Po čtyřech z mužstva bylo posláno k Marianovi a Helmersovi, aby jim oblékli jejich šaty; Verdoja se ale odebral k Emmě, zatímco Pardero navštívil Indiánku.

Když Verdoja vstoupil do pokoje seňority, byla tam ještě tma. Rozžal svíci. Emma dosud ležela v mdlobách na podlaze. Měla oblečenou pouze lehkou, jemnou košili, a oči chlípníka hltaly odhalené vnady chtivými pohledy. Ale teď nebyl čas k ukojení jeho chtíčů. Zbavil ji pout a oblékl jí šaty, které měla na sobě předešlý den; pak vyhledal ve skříni ještě některé věci, které mohly být potřebné na daleké cestě, a usedl k ní, aby očekával její probuzení.

Pardero nenašel Karju ležet v mdlobách na zemi. Válela se sem a tam a snažila se zbavit pout. On za sebou zavřel dveře a rozžal svíci. Tu se mu naskytl pohled, který rozbouřil jeho veškeré smysly. Karja spávala bez prádla. Nyní ležela spoutána na podlaze a poskytovala k obdivu krásu tak kyprou a bujnou, tak omamující, jakou Pardero při všech prostopášnostech, kterých se kdy zúčastnil, ještě nespatřil. Vrhl se na ni. Objímal a líbal ji na tvář, paže a ňadra; chtěl ohmatat a prozkoumat přerozkošné vnady, ale dívka se převalovala sem a tam, takže se mu jeho předsevzetí nezdařilo. Proto vyskočil a sáhl po její košili.

„Dobře, teď tě nechám na pokoji,“ řekl, „ale mojí budeš, i kdybych pro tebe měl nasadit život. Vstaň, já tě obléknu!“

Nadzvedl a postavil ji. Teď viděl ještě lépe než dříve, jakou krásu má před sebou. Oči se mu rozevřely, rty se mu chvěly, a pravil sotva se přemáhaje: „Ty jsi víc nežli Venuše, ty jsi Kleopatra!“

Ale čas ubíhal. Oblékl jí košili a povoloval při tom opatrně její pouta podle potřeby. Takto ji oblékl úplně. Ona to klidně strpěla. Nejdříve na něj hleděla s neskonalou divokostí, teď ale měla oči zavřené, vypadalo, že je jí lhostejné, co se s ní děje, a když se dotknul její ruky, cítil, že byla celá studená.

V tom se otevřely dveře a Verdoja nahlédl do pokoje.

„Jste hotov?“ zeptal se.

„Ano.“

„Vezměte s sebou ještě nějaké šátky a pokrývky. Odjedeme ihned.“

Také oba mužští zajatci obdrželi svoje šaty. Byli tak spoutáni a svázáni, že se nemohli ani pohnout, a museli být sneseni dolů do dvora. Verdoja a Pardero snesli dívky. To se dělo tak tiše a opatrně, že to nikdo neuslyšel. Pak vzali dva a dva po jednom zajatci na ramena a odnášeli je s sebou. Verdoja uzamkl vrata, přeskočil palisády a následoval je. Byli v haciendě asi hodinu; za půl hodiny došli ke svým koním v lese. Pro těch pět zajatců bylo připraveno pět koní, pro dívky s ženskými sedly. Přivázali je ke koním a přitom se Sternauovi zase vrátilo vědomí. Nyní se těchto patnáct mužů rozdělilo na pět skupinek, každá z nich měla s sebou jednoho zajatce nebo zajatou. Oddělili se a odjeli v rozličných směrech. Toto byla vymyšlená lest, která komplikovala každé pronásledování. Verdoja to tak vymyslel. Teprve po prvním dni cesty se měli sejít do dvou skupin, a ty dvě se pak ke konci druhého dne měly opět spojit. Místa, kde se to mělo stát, byla napřed stanovena, a každý z lupičů si den před tím dobře prohlédl cestu, kterou měli nyní projet. Tak nemuseli pochybovat o zdaru. Dvě okolnosti ovšem mluvily proti tomu. Verdojovi přitom hrozilo nebezpečí, že mohl být oklamán od svých vlastních pomocníků, a mimo to při nahodilém přepadení nebyli tři muži schopni takové obrany jako patnáct. To ho napadlo teprve až z rána, kdy se svou skupinou udělal první zastávku. On měl s sebou Emmu; ostatní zajatci byli svěřeni Parderovi a Mexičanům. První den cesty jej dovedl na hřeben pohoří, táhnoucího se jako část středoamerických Kordiller od severu k jihu celou zemí. Druhého rána sjel po západním svahu pohoří dolů a dorazil odpoledne až k okraji pouště Mapimi, nejpověstnější krajiny v celém Mexiku. Tady bylo místo, kde se ostatní tlupy k němu měly připojit, a nyní čekal s úzkostlivým napětím na výsledek svého chytráckého plánu. Již za hodinu po svém příchodu viděl přijíždět skupinu jezdců od jihu. Poznal, že to byly spojené oddíly, které doprovázely Sternaua a Mariana. Oba zajatci byli spoutáni přímo nelidským způsobem. Pouze roubíky z úst jim byly odstraněny, takže mohli aspoň volně dýchat.

K večeru se dostavili k nemalé Verdojově radosti také ostatní s Karjou a Helmersem. Žádný z pěti oddílů nebyl pronásledován ani obtěžován, a z toho Verdoja usoudil, že další cestu vykonají v bezpečí. Postavili si tábor. Rozdělali oheň a jedlo se; pak se nakrmili zajatci, kteří nemohli použít své ruce, určili stráže a ulehli k odpočinku. Verdoja převzal první stráž, ačkoli jako náčelník to neměl zapotřebí. Ale on si předsevzal, že bude zajatce, z nichž dosud žádný nepromluvil ani slovo, trochu mučit. Přistoupil napřed k Helmersovi.

„Nuže, chlapíku, jakpak se ti líbí tato procházka?“ ptal se ho. „Mám pro vás pozdrav od někoho, který se o vás velmi zajímá.“

„Od koho?“ tázal se Helmers.

„Od jistého Corteja.“

„V Mexiku?“

„Ano. Zdá se, že je vaším velmi dobrým přítelem.“

Úmyslně takto odhalil svoje tajemství. Záleželo mu na tom, aby se dozvěděl, proč si Cortejo přeje smrt těchto mužů; aby měl popřípadě proti němu v rukou zbraň. Proto převedl řeč na něho a myslel, že mu to prozradí některé nestřežené slovo zajatců.

„Ať ho vezme čert!“ pravil Helmers.

„To on neudělá, ale tebe sebere!“

„Bez tebe určitě ne!“

„Mlč, ničemo! Sice ti ukážu, koho máš před sebou.“

Kopnul Helmerse nohou a šel dál k Marianovi.

„Teď vidíš, co z toho plyne, slouží-li se darebákům za sekundanta? Spolu chyceni, spolu věšeni. Znáš vašeho přítele Corteja?“

Mariano neodpovídal.

„Znáš ho?“ opakoval Verdoja.

Mariano stále mlčel.

„Aha, vidím, že vás dříve budu muset zkrotit. Však vy se naučíte mluvit!“

Kopl ho také a šel nyní ke Sternauovi. Ten byl tak svázán, že nemohl hnout ani rukama ani nohama, pouze kolena mohl ohýbat. Sternau si ho ani nevšiml.

„Cože, ani ty nebudeš odpovídat? Počkej, já ti ihned otevřu hubu!“

Zdvihl nohu, aby také Sternaua kopnul; ten ale bleskurychle přitáhl nohy k tělu, mrštil jimi proti Verdojovi a udeřil ho takovou silou do břicha, že se převrátil na záda a hlavou upadl rovnou do planoucího ohně. Sice se ihned vzchopil, ale jeho bolestné řvaní prozradilo, že si musel nějakým způsobem ublížit.

„Moje oko, moje oko!“ řval.

Spáči ihned vstali, odtáhli mu ruku z oka a prohlíželi jej. Objevili, že se mu zapíchla hořící tříska do oka, a tam se zlomila, takže hrot tam zůstal trčet.

„Oko je ztraceno, neboť tu není po ruce lékař,“ pravil Pardero.

Verdoja neustále kvílel; musel mít hrozné bolesti. Běhal dokola a prosil, aby mu třísku vytáhli, ale žádný to nedovedl.

„Tady by pouze jeden mohl pomoci,“ pravil Pardero.

„Kdo?“ ptal se Verdoja.

„Sternau.“

„Sternau, ten pes, kterému mohu poděkovat za toto neštěstí! Umlátím ho k smrti!“ zuřivě zvolal raněný.

„Napadlo mě, že je lékař.“

„Aha, skutečně; to je pravda. Vždyť v haciendě del Erina léčil toho nemocného.“

„On vám tu třísku vytáhne!“

„Musí, ano, to musí. A pak ho svážu do kozelce na koni. Musí myslet na mne a mou pomstu!“

Pardero přistoupil ke Sternauovi a řekl: „Jste očním lékařem?“

Sternau, kterého oslovil zdvořilým tónem, odpověděl:

„Jsem.“

Nebyl by ale odpověděl, kdyby ho nenapadla myšlenka, že snad bude moci utéct.

„Budete schopen odstranit třísku?“

„To nevím. Musel bych nejdříve prohlédnout oko.“

„Pojďte tedy!“

„Vždyť se nemohu postavit!“

„Aha, tak! Sejmu vám tedy pouta natolik, abyste mohl povstat. Počkejte!“

Rozvázal mu řemeny na nohou a přišoupl jej k ohni, u něhož Verdoja seděl a stále naříkal.

„Prohlédněte ho!“ velel Pardero.

Verdoja sundal ruku z raněného oka, pohlédl druhým zuřivě na Sternaua a pravil: „Chlape, neuzdravíš-li mi hned to oko, dám tě štípat žhavými kleštěmi. Podívej se sem!“

Otevřel na několik vteřin oko, a Pardero k tomu svítil oharkem. Mluvilo se samozřejmě mexickým nářečím. Sternau věděl, že mezi všemi přítomnými pouze Helmers rozumí německy, proto řekl, pozorujíc s velkou bedlivostí oko, německy:

„Buďte dobré mysli! Vysvobodím vás!“

„Co to povídáš?“ zařval na něj Verdoja.

„My lékaři nazýváme každou nemoc a ránu jejím latinským jménem, a toto jsem řekl,“ odpověděl Sternau.

„Dá se tříska odstranit?“

„Ano.“

„Bude to moc bolet?“

„Ne, skoro ne.“

„Udělej to tedy okamžitě!“

„Vždyť mám svázané ruce.“

„Rozvažte ho!“ velel Verdoja.

„Ale, co když uteče!“ namítal Enrico.

„Máš rozum?“ pravil Pardero. „Nás je tu patnáct. Jak by nám mohl utéct. Utvořte kruh a vezměte ho do středu.“

To se stalo. Když Sternau pronesl těch několik německých slov, odkašlal si Helmers na znamení, že mu porozuměl. Teď mohl Sternau jednat.

„Prstem nedovedu třísku vyjmout!“ pravil. „Podejte mi nůž.“

Dostal nůž. Nyní byl volný a bez všech pout a držel v ruce nůž. Jednalo se teď jenom o to, jak by dostal do rukou ručnici a střelivo. Kolem tábora se pásli koně. Pušky byly postaveny v pyramidách a Verdoja měl kolem beder připnutý široký opasek s ukrytými penězi. Na tom byl zavěšen roh na prach a váček s koulemi. Sternau se ihned odhodlal. Podíval se na nůž, který byl ostrý a s tenkým hrotem. Teď přistoupil k Verdojovi a položil mu ruku na hlavu. Oči všech byly upřeny na ty dva, s největším napětím na ně však hleděly oči zajatců.

„Otevřte zraněné oko a zavřete zdravé,“ žádal Sternau.

Chtěl, aby Verdoja nic neviděl. Ten tak učinil, a Sternau teď přiblížil nůž k jeho oku. Náhle s ním ale sjel dolů. Rychlým řezem oddělil opasek od Verdojova těla a vzal jej, protože chtěl mít volné ruce, do zubů. V tom samém okamžiku popadl Verdoju obrovskou silou a mrštil jím proti Mexičanům stojícím nablízku. Tři nebo čtyři z nich byli poraženi a takto vznikla mezera, kterou Sternau prolítl dlouhým skokem. V nejbližším okamžiku měl v ruce jednu z ručnic a o vteřinu později seděl na hřbetě jednoho z koní a uháněl tryskem pryč. To vše se stalo rychleji, než si lze pomyslet. Když se ozval výkřik z patnácti hrdel, bylo již pozdě. Každý sáhl po pušce nebo pistoli; padlo několik výstřelů, ale žádný netrefil.

„Vzhůru! Za ním! Musíme ho zase chytit!“ řval Verdoja.

Několik jich ihned skočilo na koně a uháněli tryskem v tom směru, kudy Sternau upláchl. Ten ovšem tušil, že se tak stane. Uháněl přímým směrem a prohlédl si svou ručnici. Byla to nabitá dvojka. To mu stačilo, to muselo stát život několik pronásledovatelů. Zadržel svého koně a obrátil ho proti svým pronásledovatelům. Ti nejeli houfem, ale byli rozděleni do široké řady. Neměli takové zkušenosti, duchapřítomnost a obratnost, jakou vynikal Sternau. Předpokládali za jisté, že bude prchat vždy rovným směrem, takže ho vždy budou mít před sebou a uslyší dupot jeho koně. Že by se mohl zastavit a čekat na ně, to je ani nenapadlo. Bylo tak tma, že jeden druhého sice slyšel, ale neviděl. Sternauův kůň stál tiše a on držel pušku na líci. Pronásledovatelé se blížili; tu ale dostal novou myšlenku. Vždyť nepotřeboval ani střílet. Seskočil kvapně z koně a strhl ho k zemi. V tom již byli Mexičani zde a uháněli kolem vpravo a vlevo po jednom. Rychle byl zase vzhůru i s koněm. Vyskočil na něho a uháněl za nimi. Během chvilky byl mezi dvěma pronásledovateli. Neobávali se ničeho, neboť každý z nich ho považoval za svého druha. On spustil kohoutky své ručnice, uchopil ji za hlaveň a pobídl koně několika skoky až k Mexičanovi na pravé straně. Ten se ozval: „Drž se více vlevo!“

Vtom ale již dopadla Sternauova pažba na jeho hlavu a roztříštila ji. Zároveň uchopil smělý Němec uzdu a zadržel jeho koně. V malé minutě ho obral a uháněl dál. Držel se teď u souseda na levici. Když toho dostihl, ten zavolal: „Řekls mně, abych se držel více vlevo, a teď sám se nedržíš směru. Drž se víc vpravo!“

„Ihned!“ zvolal Sternau.

Již byl u něho. Chlap netušil, co ho očekává. Rána pažbou roztříštila jeho lebku. Pak zase zadržel Sternau cizího koně a odebral jezdci všechno, co mohl sám potřebovat. Teď poslouchal. Slyšel Mexičany uhánět pouze na pravé straně. Držel se k této straně, a prohlédl ukořistěné pušky. Byly jednohlavňové a nabité. Měl tedy čtyři výstřely. To bylo víc než dostatek, neboť nemohl rozeznávat více než dva pronásledovatele. S těmi si troufal být brzy hotov.

„Hej!“ zvolal. „Sem! Mám ho!“

Zastavil svého koně a pozoroval, že oba učinili to samé.

„Kde?“ ptal se jeden hlas.

„Zde! Zde! Upadl s koněm!“

To už přijeli jeden za druhým. Sternau vzal dvojku k líci. Přijeli a zastavili se před ním.

„Tak, tu vás mám, ničemové!“ zahřímal proti nim.

Dvě rány houkly; koule trefily dobře; jezdci spadli z koní. Ti zůstali tiše stát.

Teď naslouchal Sternau znovu opatrně do noci; nezaslechl však nic; byli to tedy jenom ti čtyři, kteří byli tak neprozřetelní, že se za ním pustili. Slezl a ohledal mrtvoly. Nebylo v nich více života. Také jim odebral všechno, co měli u sebe. Nyní měl pět ručnic, více nožů a pistolí, dvě lasa a dostatečnou zásobu střeliva. Mimo to nahmatal ve Verdojově opasku množství zlaťáků a bankovek. Byl tedy opatřen vším, ale ne potravou. To mu ale dělalo nejméně starostí. Připevnil svou kořist na sedla obou ukořistěných koní, svázal je k sobě, vzal je za otěže a jel do neznámé pouště. Jeho hlavní starostí bylo, aby unikl pronásledování. Věděl, že ráno budou nalezeny čtyři mrtvoly. Očekával také, že ho budou sledovat po stopě, jednalo se tedy o to, jak je zmást. Soudil, že lupiči budou pronásledováni z haciendy; proto bylo záhodno zdržet se co možná nejdéle na tom samém místě. Umínil si proto, že bude jezdit do kruhu. Když takto po několik hodin jel stále směrem k západu, obrátil se k jihu a po uplynutí dvou hodin se vracel zpět k východu. Takto dorazil za úsvitu k patě pohoří asi dvě hodiny cesty jižněji od místa, kde se té noci nalézal tábor. Tam dopřál koním něco odpočinku, nechal je pást a napojit a vykouřil několik cigaret, které odebral mrtvým. Na to opět nasedl, a jel přímo k severu. To ale musel s velkou opatrností, protože mohl každou chvíli uvidět Mexičany, kteří své pronásledování museli začít od severu na jih, tedy proti němu. Bylo již skoro poledne, když dojel na místo, kde zastřelil poslední dva Mexičany. Namísto nich nalezl hranici z kamení. Už je tedy nalezli a pochovali. Prohlédl si okolní zem a dospěl k přesvědčení, že celá tlupa i se zajatci vyjela, aby sledovala jeho stopu. Smál se tomu, protože on jel kruhem, nalézal se tedy za nimi, kdežto oni ho hledali před sebou. Následoval je bez meškání, pustil ale dříve jednoho ze svých koní na svobodu. Vybral toho nejšpatnějšího, odebral mu všechno, i sedlo a uzdu, a zahnal ho do hor. S jediným vedlejším koněm to šlo nyní lépe kupředu. Dojel na místo, kde se dříve otočil k jihu. Poznal podle stop, že se tam zastavili a radili, že se pak přece jen za ním pustili. Když za dvě hodiny dospěl na místo, z něhož se obrátil k východu, stopy ukazovaly, že tam byla opět vykonána porada; ale výsledek této porady byl jiný. Mexičani opustili jeho stopy a jeli odtud k západu přímo do pouště Mapimi. Následoval je. Oni nebyli zkušení v podobné jízdě. Indiáni a lovci jezdí vždy za sebou, aby se z jejich stopy nemohl rozeznat jejich počet; tito Mexičani ale tvořili širokou stopu. Sternau napočítal patnáct různých koňských stop; byli tedy kromě těch čtyř zabitých všichni pohromadě. Verdoja, Pardero, čtyři zajatci a devět Mexičanů. Měl dobrou naději, že dnes navečer se přikrade k jejich ležení, a zas několik z nich odklidí. S takovou útěchou spěchal kupředu, tím víc, když poznal, že i oni ujížděli tryskem.

Když za včerejšího večera oni čtyři Mexičani uháněli za uprchlíkem, naslouchali ostatní tiše a mlčky za nimi. Dokonce i Verdoja zapomněl na bolesti v oku. Všichni byli přesvědčeni, že Sternaua dostihnou. Po delší dobu panovalo ticho, pak ale padly v dáli dvě střelné rány.

„Už ho mají!“ zvolal Pardero.

„Ano, ale ne živého!“ hněval se Verdoja. „Zastřelili ho, ti psi. Jak se teď mohu na něm pomstít? Kdo mně vyléčí moje oko?“

„Snad je jenom poraněn,“ mínil jeden z Mexičanů. „Zdá se, že ten chlap má tuhý život.“

„Pak ho přivedou. Za půl hodiny mohou být tady.“

Minula půl a ještě celá hodina, aniž se dal někdo vidět. Verdoju bolelo oko tak, že nemohl spát. Proto se procházel celou noc, zlostně klel a před samým svítáním vyslal dva Mexičany, aby hledali své čtyři kamarády. Skočili na koně a odjeli. Po nějaké době našli ležet na zemi mrtvého. Lebku měl roztříštěnou, a bylo mu všechno, co měl při sobě, odebráno.

„Co je to? Kdo to udělal?“ ptal se s hrůzou jeden z nich.

„Sternau.“

„Nikoliv, to není možné! Vždyť by ho přece ti ostatní tři při potyčce a plundrování napadli a zabili. Nemůžeme tady nic dělat, než jet dál.“

Sotva popojeli dál, narazili na druhou mrtvolu, která měla zrovna tak roztříštěnou lebku. I ta byla okradená. Oba na sebe pohlédli a jeli dál, aniž by promluvili; bylo jim nějak příšerně na mysli. Za pět minut narazili na dvě mrtvoly. Byly zastřeleny; koule jim proletěly lebkou.

„Svatá panno! Všichni čtyři jsou mrtví!“ zvolal jeden z Mexičanů.

„Copak je ten Sternau kouzelník?“ ptal se druhý. „Nemůžeme udělat nic moudřejšího, než se rychle vrátit.“

Udělali to. Když je z tábora uviděli a pozorovali, že se vrací sami, všichni přítomní vyskočili plni očekávání.

„Nuže?“ ptal se Verdoja. „Jste slepí? Nic jste nenašli?“

„Více než stačí, seňore,“ odpověděl jeden z nich.

„Nuže, kde je Sternau?“

„To ví on sám a ďábel! My jsme našli pouze naše kamarády. Dva mají roztříštěné hlavy a dva jsou zastřeleni, všichni čtyři jsou ale vyplundrovaní a okradení.“

Při těchto slovech všem zajatým mužům zasvítily oči novou nadějí; Emma ale vykřikla radostí.

„Tiše!“ okřikl ji Verdoja. „Jásáte předčasně. Ještě ho nemáme. Ale až ho chytíme, tak mu z těla vytrháme kost po kosti.“

„Nikdo ho nechytne!“ odpověděla Emma odhodlaně. „On je hrdina. On vás bude pronásledovat; on vás pobije, dnes večer, nebo zítra večer, tak jak zabil ty čtyři, a pak nás osvobodí.“

Mariano a Helmers na ni mrkali, aby utichla, a Karja, která ležela vedle ní, jí úzkostlivě pošeptala:

„Mlč přece! Tím ho jenom děláš chytřejším a obezřetnějším.“

„Ticho!“ velel také Verdoja, který tento šepot nezaslechl. „Kdo ještě promluví, bude potrestaný. Tento satanáš nám více neuškodí, o tom vás mohu ujistit. Vzhůru, kupředu, musím zjistit, jakým směrem se dal!“

Zajatci byli přivázáni na koně; ostatní naskočili a jelo se k místu, kde ležely mrtvoly. Našli první dvě, nemohli ale ze zbylých stop zjistit, jak se to mohlo stát. Dva jezdci vzali mrtvoly na koně před sebe a jelo se dál. Když došli k zastřeleným, ohledali bedlivě místo a okolí, ale nemohli přijít na to, jak se Sternauovi podařilo je skolit.

„On má v sobě skutečně čerta!“ řekl jeden z tlupy, a pokřižoval se. „Uprchlík bez pomoci ďábla by nemohl zabít čtyři pronásledovatele. ”

„Mlč, hlupáku!“ odpověděl Verdoja. „Ten Sternau je chytrý chlap a nic jiného. Vzal sebou koně obou zabitých; tady je stopa. Musíme se po ní dát.“

To se stalo. Když se stopa obrátila k jihu, odbývala se porada.

„Vrací se nazpět k haciendě,“ mínil Pardero.

„Nikoliv,“ odpověděl Verdoja. „Hacienda leží východně a ne k jihu. Má v úmyslu něco jiného. Kdyby se byl chtěl vrátit k haciendě, byl by to udělal hned z místa potyčky. On ale místo toho napřed zajel několik hodin do pouště, to nás musí přinutit k opatrnosti. Jeďme dále po jeho stopě!“

Sternauovu stopu opět sledovali několik hodin, a dostali se pak na místo, z něhož zabočil k východu.

„Vidíte, že jsem uhodl!“ mínil Pardero. „Vrátil se na haciendu, aby přivedl pomoc.“

„Hlouposti!“ odpověděl Verdoja. „Je nás už jenom jedenáct mužů. Chlap, který zabije čtyři pronásledovatele za pět minut, nepotřebuje zajíždět dva dny cesty pro pomoc, aby postřílel jedenáct mužů jednoho po druhém. Ten Sternau není hlupák. Potřeboval by dva dny tam a dva nazpět, to jsou čtyři dny, v nejlepším případě tři dny, než přijde zase sem. Do té doby budou naše stopy snad již zaváté, ale na každý pád jsme tři dny cesty před ním, a už nás nikdy nedostihne.“

„Copak tedy zamýšlí?“

„Vy jste důstojník, ale v těchto věcech nemáte zkušenosti! Sternau vzal k sobě čtyři pušky. Proč? Snad aby je vlekl sebou jako kořist? Nikoliv; on z nich může vystřelit pětkrát po sobě. To je jisté znamení, že má namířeno na nás. Má koně obou zabitých s sebou. K čemu? Snad aby dělal poháněče? Nikoliv; on tím získá větší rychlost, protože když se jeho kůň unaví, sedne na druhého, odpočatého.“

„Ale proč teď obrátil k východu?“

„Domnívám se, že jezdí v kruhu. Tam vzadu u pohoří se zase obrátí k severu, aby se nám dostal do zad. Snad také chce získat čas, protože když za ním budeme jezdit dokola, zdržíme se tady na místě, až přijdou lidé z haciendy. Víte přece, že Sternau je tím pověstným Knížetem skal. Věřte mně, on se nebojí sám se do nás pustit; on to dokázal. Teď ale, když jsem uhodl, co zamýšlí, nedám se od něho přelstít! Jsem přesvědčený, že při každém noclehu si několik z nás sebere; oproti takovému lovci z prérie nepomůže žádná opatrnost. Nesmíme proto spát. Pojedeme do zítřejšího rána, pak si teprve několik hodin odpočineme, a potom zase pojedeme do pozítřka z rána; tak dosáhneme západního okraje pouště, a do večera jsme u cíle. On ale, aby neztratil naši stopu z očí, bude přinucen dvakrát nocovat; a takto se mu ztratíme z očí.“

„Jestli ale naše koně tuto náročnou jízdu vydrží?“

„Zajisté! Zítra ráno budeme u Lastuřího jezera, kde se mohou napojit a napást. Pozítří ať si třeba klesnou, protože pak najdeme na každé pastvině čerstvá zvířata.“

„Ale obě ženské?“

„Eh, co ty musí vydržet. Rozvážeme zajatcům ruce, aby se tak neunavili. Na okraji pouště necháme několik mužů v záloze, aby čekali na Sternaua. Jakmile ho zahlédnou, bude zajat, anebo dostane kouli. Teď kupředu!“

Verdoja tím dokázal, že prokoukl Sternaua, a že je chytřejší, než ten o něm myslel. Zajatcům se uvolnily ruce, aby mohli své koně řídit sami, stalo se to však s takovou opatrností, že se nemohli osvobodit. Pak to šlo tryskem do pouště, ustavičně k západu přes kamenité pláně, přes holá skaliska a pusté písčiny, až k večeru dorazili k malému lesíku. Tady nechali odpočinout unavené koně, a za půl hodiny to šlo zase kupředu. I když v těchto končinách jsou dny velice parné, v noci bývá citelná zima. Tento chlad byl ostatně prchajícím k prospěchu, protože se koně méně unavili. Vytrvalost mexických koní je ale také obdivuhodná.

Druhý den ráno skutečně dorazili k Lastuřímu jezeru, kde nalezli vytoužený odpočinek. Koně byli odsedláni, a mohli se volně pást a napájet. Za několik hodin se pokračovalo v jízdě dosavadním způsobem a směrem. Dnes se už častěji objevila porostlá místa s pastvinami nebo lesíky; k večeru se projelo větším lesem a druhý den ráno měli poušť Mapimi za sebou. Vnikli do úvalu, který se dál rozšířil na údolíčko. Tady zastavili a uvolnili koně. Dalo se předpokládat, že pak už vydrží jet až do večera.

Do údolíčka ústila poboční, hustě zarostlá rokle. Do té postavil Verdoja dva ze svých Mexičanů. Ti měli číhat na Sternaua, který se bezpochyby na tomto místě zdrží déle, aby zkoumal stopy tábořiště. Nemohl sem přijít před zítřejším večerem, a do té doby chtěl Verdoja ještě tři ze svých průvodců poslat sem nazpět. Bylo jich potom pět a mohli pak lehce přemoci jednotlivce. Když nastoupili další pochod, vyšli z úvalu na širou pláň, skládající se z tučných pastvin. Jeli cestami, na nichž nikoho nepotkali; den minul, aniž by byli spatřili nějakou haciendu, ačkoli se často objevily známky, že musí být nějaká nablízku, a když se setmělo, zastavili před vysokou, mohutnou, jehlancovou hmotou, jejíž úpatí bylo vroubeno haldami kamení a křovím. Verdoja strčil prst do úst a zahvízdal. V křoví to hned zašustělo a vystoupil z něho muž.

„Byl u tebe můj posel?“ ptal se Verdoja.

„Ano, seňore,“ odpověděl muž. „Donesl mně váš dopis, a všechno je připraveno. Světlo také mám.“

„Doprovoď mne tedy! Ostatní počkají zde, až se vrátím.“

Přistoupil k Emmě, a svázal jí ruce dozadu; pak ji odvázal z koně, sesadil ji a šoupl ji do křoví. Dala si to líbit, protože zjistila, že odpor by byl marný.

Teď jí byly zavázány oči a Verdoja ji vzal na své paže a nesl ji. Slyšela temnou ozvěnu jeho kroků a z toho pochopila, že se nalézají v klenuté chodbě. Cítila, jako by šli chvíli vzhůru, chvíli dolů, vzduch se stával pořád zatuchlejším a vlhčím.

Konečně vrzly dveře, a hned na to ji Verdoja postavil na nohy. Když jí sejmul pásku z očí, spatřila, že se nachází ve skalní komoře, která mohla být osm stop dlouhá, šest stop široká a sedm stop vysoká. Nebylo v ní nic, kromě lože ze slámy, džbánu na vodu, kusu suchého chleba a dvou řetězů upevněných po jednom na každé z obdélných stran. Verdoja měl v ruce lucernu. Vůdce odešel železnými dveřmi.

„Nyní jsme na místě,“ řekl Verdoja vítězoslavně. „Utéct nemůžeš, a proto tě zbavím pout.“

Udělal to a díval se chtivýma očima po její krásné postavě.

„Ale, seňore, copak jsem vám udělala,“ ptala se nešťastná dívka, plná úzkostí, „že jste mne unesl a zavedl na takové místo?“

„Uloupila jsi mně moje srdce,“ odpověděl. „A toto srdce nyní žádá odškodnění. Tohle je komora lásky, v níž byl už zlomen odpor mnoha krasavic. I ty se naučíš, opětovat lásku.“

Napřáhl paži, aby ji k sobě přivinul. Polekaná couvla.

„Nikdy, ty zlosyne!“ zvolala, a tlačila se do kouta.

„A přece! To ti hned ukážu!“

Opět přistoupil blíž. Vtom rukou sáhla do jeho opasku a vytrhla mu nůž. Ten napřáhla proti němu a odhodlaně velela: „Nazpět, nebo se budu bránit!“

Skutečně se zalekl a couvl; pak se ale pohrdlivě zasmál a řekl: „Nůž v takové ruce není nebezpečnější než jehla. – Dej ho sem!“

Chtěl jí nůž vyrvat, a poněvadž měl jenom jednu ruku akceschopnou, postavil lucernu na zem. Ona pozvedla ruku k ráně a zvolala:

„Jsem slabá dívka, ale vy máte zdravou jen jednu ruku. Neopovažujte se, mne dotknout!“

On se tedy přece jen zdráhal. Vtom ale vstoupil průvodce z chodby mezi dveře. Zaslechl celou rozmluvu.

„Mám vám pomoci, seňore?“ ptal se.

„Ano,“ odpověděl Verdoja. „Pojď sem a vezmi jí nůž!“

Emma poznala, že by se dvěma neubránila; přece se ale nevzdala naděje, že odrazí tento surový útok. Nasadila nůž sama sobě na prsa a hrozila: „Opovažte se mne dotknout, jinak zabiju sama sebe!“

Výraz její tváře byl při těchto slovech tak odhodlaný, že Verdoja zjistil, že to s hrozbou míní doopravdy. To ale nebylo jeho úmyslem. On ji chtěl mít živou, nikoliv mrtvou. Proto zadržel společníka, který už po ní sahal, a řekl:

„Nechej ji. Ona mně neuteče. Hlad je krutý společník, ten brzy zlomí její tvrdošíjnost. Odedneška neobdrží nic k jídlu, pokud mne sama nevyzve, abych jí prokázal svou lásku. Odejděme!“

Vzal lucernu a opustil žalář. Sluha ho následoval, dveře se za nimi zavřely, a Emma slyšela, jak zvenčí zavrzaly mocné závory, které bránily pokusu o útěk.

Ocitla se v úzké, tmavé, skalní komůrce, ta, která byla zvyklá na nejjemnější požitky. Sláma jí sloužila za lůžko, a smrdutá voda jako nápoj. Čerstvý vzduch do tohoto bídného prostoru nemohl vniknout a byla odsouzena k hladu. Ten kousek kukuřičného chleba, co ležel vedle džbánku, mohl stačit jen na krátkou dobu. Mezi jízdou se jí několikrát naskytla příležitost, že mohla nepozorovaně s Karjou vyměnit několik slov, a při tom ji navedla Indiánka, aby si všemožně hleděla opatřit nějakou zbraň, aby mohly odolat útokům, které jim oběma hrozily. Emma tu dobrou radu uposlechla; měla teď nůž, a přesvědčila se už také, k jakému užitku jí byl.

Verdoja se svým sluhou se vrátil k těm, kteří na něho čekali před pyramidou. Tato pyramida, pozůstatek starého mexikánského stavitelského umění, byla zbudována z cihel na skalnatém základě. V tomto základě bylo vylámáno ještě před započetím stavby množství úzkých komůrek, a ty byly spojeny mezi sebou chodbami. I sama pyramida byla provrtána takovými chodbami, v nichž knížata a kněží zaniklé říše slavívali svá tajemství. Cihly se působením času rozpadávaly, a do puklin a mezírek zapustily své kořeny rostliny. To mohutnou stavbu ještě více zničilo. Její povrch se nyní podobal příkrému chlumu, porostlému křovím. Ale dovnitř nemohly bouře a deště vniknout, tam byly komory a chodby dobře zachovalé a pevné jako před stovkami let. Tato starobylá stavba ležela uprostřed pozemků, patřících Verdojovým předkům. Jeden z nich náhodou nalezl vchod do pyramidy mezi troskami kamení a cihel. Neřekl to nikomu, a tak to zůstalo dědičným tajemstvím v rodině. Od té doby se uvnitř pyramidy přihodilo tolik věcí, a ukrylo, co se muselo ukrývat před denním světlem a okem zákona, a sluha, který Verdoju a Emmu vedl, byl hlídačem staré budovy a důvěrníkem svého pána.

Po příchodu Verdoji z pyramidy byla Karja, Indiánka odvázána z koně. Zavázali jí oči, a to samé se stalo Parderovi.

Ten se tomu sice protivil, musel se ale podvolit, když mu Verdoja řekl, že vchod do pyramidy neukáže nikomu na světě. Když přišli dovnitř, mohl si Pardero sundat obvaz, a volně se pohybovat, jenom vchod musel zůstat ukrytý před ním, jako před každým jiným. Hlídač vzal dívku a Verdoja vedl Pardera. Dostali se zase ke komůrce, v níž pobývala Emma. Vedle té byla jiná zcela podobná, do níž umístili Indiánku.

„Já prozatím půjdu,“ řekl Verdoja Parderovi, „abych ty ostatní zajatce ubytoval. Ukažte zatím, co s ní pořídíte. Až budete hotov, potřebujete pouze na konci chodby zavolat anebo počkat.“

Odešel s hlídačem a Pardero teď dívce sundal obvaz a rozpoutal jí ruce, tak že se mohla volně pohybovat. Podržel u sebe lucernu a prohlížel dívku chlípným pohledem.

„Nyní jsi má, a nikdo mi tě nevyrve,“ řekl. „Rozhodni se, chceš-li mou lásku opětovat dobrovolně, nebo vynuceně.“

I její oči svítily, ale nikoliv v sladké touze po jeho něžnostech, ale hrdostí a zlostí. Ona, dcera věhlasného náčelníka, sestra neméně pověstného krále cibolerů, se ani dost málo nebála jednorukého poručíka.

„Zbabělče!“ odpověděla tónem nejhlubšího opovržení.

„Co, zbabělec?“ pravil se smíchem. „Nepřemohli jsme vás? Nezajali a nedopravili jsme vás až sem?“

„Zajali jste nás lstí ve spánku. Muž nebojuje se ženami. Neunikl vám Sternau? On byl muž, a proto jste ho nemohli zadržet. Vy jste jako prérijní vlci, kteří vychází na kořist jenom v noci a v přesile, ale když zaslechnou střelnou ránu, vyjí strachem. Jsem dívka, ale bojím se tě méně než zajíce nebo brouka, který mne dotěrně oblétá, jehož ale mohu rozmáčknout mezi svými prsty.“

Tato slova pronesla tak pohrdlivým tónem, že i tak bezectný člověk, jako byl Pardero, se díky jim rozzuřil.

„Mlč!“ zvolal. „Nalézáš se v mých rukách, a bude záležet na tvém chování, jestli tě rozdrtím, anebo jestli zlepším tvé nynější postavení.“

„Ty mne rozdrtíš!“ odpověděla. „Jdi, ty nejsi muž, který by rozdrtil sestru Bizoního Čela. Byl bys ztracený, jakmile by ses mne dotknul!“

Stála před ním s hrozivě napřaženou paží, a byla v tom velitelském postavení tak krásná, že se mu vzňaly veškeré jeho smysly. Popošel k ní a napřáhl obě své paže, neporušenou levici a obvázaný pahýl pravice, po ní, jako by ji chtěl přivinout k sobě. Ona věděla, jakou radu dala Emmě; jednalo se jí o to, dostat do ruky nějakou zbraň.

Skočila dopředu, bleskurychle sáhla k Parderovu opasku, a vytrhla mu z něho nůž a revolver, dříve, než tomu mohl zabránit. Zároveň do něho vrazila, až odletěl ke dveřím a namířila na něho revolverem, ostrý nůž zatím držela v levé ruce.

„Ty bestie!“ zvolal Pardero. „Počkej, já tě dostanu!“

„Ani o krok dál!“ volala.

„Žvásty, dívka hned tak nevystřelí!“ smál se, a chystal se vrhnout na Karju. Vtom už ale zahřměla rána a s bolestným řevem si ničema sáhl k ústům. Její koule mu roztříštila tvář a poranila jazyk. Stál a řval po několik minut, pak ale na ni znovu dotíral.

„Svině, tohle mně splatíš!“ volal blábolivým hlasem, nemohl mluvit víc zřetelně. Dotíral na ni, přidržoval si levou ruku k ráně, ale pravicí nebyl schopen dívku svým pahýlem zachytit. Tu se nůž zableskl v její ruce, a strašlivou rychlostí se vnořil dvakrát, třikrát do jeho prsou.

„Mio Diós!“ zvolal a potácel se.

„Odejdi do pekla!“ odpověděla.

Počtvrté mu zajel nůž mezi žebra, tak že Pardero klesl na kolena a převalil se nazad na slámu. V mžiku klečela dívka vedle něho. Odebrala mu druhý revolver, zásobník se střelivem, hodinky, torbu na potraviny, kterou měl zavěšenou na řemeni přes rameno, a vůbec všechno co měl u sebe. Tu zaslechla vedle sebe temný tlukot.

„Kdo to tluče, kdo je tam?“ ptala se.

„Já, Emma!“ odpovědělo to temně.

Karja zajásala, vzala lucernu a stála v nejbližším okamžiku přede dveřmi vedlejší komůrky. Musela napnout veškeré své síly, aby odstrčila staré zrezavělé závory, a když se to stalo, přiběhla jí Emma v ústrety.

„Ty máš zbraně a světlo, ty jsi volná!“ zvolala.

„Jsem ozbrojena, ale nikoliv ještě volná,“ odpověděla Indiánka. „Ty jsi volala. Věděla jsi, že se nacházím nablízku?“

„Zaslechla jsem dva hlasy, mužský a ženský, a soudila jsem, že tento je tvůj. Pak padla rána. Kdo to vystřelil?“

„Já. Roztříštila jsem Parderovi napřed tvář, a pak jsem ho probodla nožem.“

Ukázala jí krví potřísněnou čepel. Emma se zachvěla.

„Bože můj, to je hrozné!“ vzdechla.

„Hrozné?“ pravila Karja. „Ó, nikoliv; byla to sebeobrana, a on má, co si zasloužil. My ale musíme využít času. Už se zamknout nenecháme. Umíš zacházet s revolverem?“

„Ano. Otec mne tomu naučil.“

„Máš nějakou zbraň?“

„Tento nůž. Vytrhla jsem ho Verdojovi.“

„Dobrá, vidím, že jsi odhodlaná. Tady máš revolver. Kdo se nás dotkne, toho zastřelíme. Teď pojď, prohlédneme chodbu!“

Vkročily do chodby, směrem odkud přišly. Chodba byla úzká a nízká, a vzduch v ní byl těžký a smrdutý. Karja kráčela napřed. Najednou se zastavila a radostí vykřikla.

„Co je?“ ptala se Emma.

„Šťastný nález!“ odpověděla Indiánka. „Nezůstaneme ve tmě, a nebudeme trpět hladem. Podívej se sem!“

Při vyzdívání chodby zde byla nechána velká, čtverhranná díra, a v té ležely zásoby tortilly, jak Mexikáni nazývají svoje ploché, kukuřičné koláče, a u toho stála láhev s olejem.

„To je štěstí!“ pravila Emma. „Měla jsem zemřít hladem!“

„To se teď nestane. Máme tyto placky, a já mám mimo to Parderovu torbu. Pojď dál!“

„Není to ale nebezpečné, vnikat do těchto chodeb?“

„Proč?“

„Zabloudíme možná v těchto chodbách.“

„Nikoliv. Vím zcela jistě, že se sem přišlo z této strany. Měla jsem sice oči zavázané, ale cítila jsem, že se dveře otvíraly na tu stranu, z které jsme přicházeli.“

Kráčely zvolna dál, až se dostaly ke dveřím, při nichž se nacházela velmi těžká, železná závora, na níž bylo patrné, že před nedávnem byla zčerstva namaštěna. Dveře byly jenom přivřené, a když se otevřely, vešly do druhé chodby, táhnoucí se pravoúhle od první. Karja byla obezřetná a ohledala napřed dveře. Ty měly také zvenčí závoru, mohly tedy být zamčené z obou stran.

„To je dobře promyšlené,“ řekla. „Tato venkovní závora slouží k zamčení chodby, v které se nalézají naše komůrky, a ta vnitřní má účel, vyloučit všechno znepokojování, kdyby nás naši únosci poctili svou návštěvou.“

„Já se třesu!“ přiznala se Emma. „Jaký jen osud nás očekával!“

„Ten je šťastně odvrácen.“

„Ale jak bude dál?“

„Mám novou naději. Sternau nás bude sledovat a snad najde náš žalář. Máme zbraně, střelivo, olej a potravu. Budeme se bránit a nevzdáme se. Kdybych jen věděla, kam se teď vydat? Jestli vpravo nebo vlevo!?“

„Poslouchej!“

Po tomto tichém zavolání Emmy naslouchaly obě do chodby. Zaslechly šramot kroků, které se blížily z dálky.

„Nazpět! Zamkneme dveře!“ velela Karja.

Vklouzly rychle zpět, zavřely za sebou dveře a přistrčily závoru. Kroky se blížily a – šly venku kolem; aniž by se někdo pokusil je otevřít, nastal pouze lehký náraz, jakoby se někdo chtěl přesvědčit, jestli jsou otevřené, nebo ne.

„To jich bylo víc než jeden,“ šeptala Emma.

„Ano, zdálo se, že to byly asi čtyři osoby,“ odpověděla Karja. „Myslím, že to byli Verdoja a hlídač, kteří přiváděli seňora Mariana a Helmerse. Zastavují se. Poslechni si, co říkají?“

Ti čtyři kolemjdoucí se ještě daleko nevzdálili, když se ozval Verdojův hlas:

„Stůjte, tady jsme! Sem toho jednoho a vedle toho druhého. Jen rychle!“

Minulo několik minut, aniž by bylo slyšet nějaký šramot, pak zarachotily závory. Na to zazněly kroky dvou mužů, kteří se vraceli. Přede dveřmi chodby se zastavili a pokoušeli se je otevřít.

„Aha, on zamkl,“ smál se Verdoja.

„To neměl zapotřebí!“ bručel hlídač. „Teď budeme muset čekat.“

„I co, on nechce být vyrušován. Skoro bych mu záviděl. Indiánka je rovněž krásná, jak její paní, a tuším, že se nebrání jako ta. Ale já tuto seňoritu Emmu ještě naučím poslouchat. Ostatně ani mně nenapadá, abych čekal na Pardera. On je unavený. Snad tam u své milenky usnul, a pak by to byla hloupost, čekat zde až se probudí.“

„Ale bude-li se chtít vrátit?“

„Pak ať čeká.“

„Zaběhne snad do chodby a zabloudí anebo něco spatří, co by neměl vidět.“

„Zamkneme nejbližší dveře, pak se může dostat jenom do této chodby, a musí čekat, až pro něho přijdeme.“

„Kdyby šel ale ze své komůrky dozadu?“

KAPITOLA ČTVRTÁ

Krátké štěstí

Na severní straně pouště Mapimi, tam kde od jihozápadu více větších bystřin protéká vysokou plání, aby se pak vrhaly do Rio Grande del Norte, vyvolávají tyto vody dost bujnou vegetaci. Jsou tam rozsáhlé pastviny, obklíčené hustými lesy, rozprostírajícími se až do Sonory, nejseverozápadnějšího kraje Mexika, kde se pak ztrácejí v pustých žhavých rovinách teritorií Apačů.

Jeden z těchto lesů byl onen zmíněný les, podél něhož jeli Apačové pod vedením Sternaua, Bizoního Čela a Medvědího Srdce. Po celý čas jízdy nespatřili ani živou duši, a měli tudíž za to, že jsou úplně v bezpečí a nepozorováni. Kdyby ten les měl menší objem, byli by jej zajisté obklíčili a prohledali, toto ale pro jeho rozsáhlost bylo zcela nemožné, a proto se spokojili s prohlédnutím pouhého okraje.

V ten samý čas by byl bedlivý pozorovatel v hloubi lesa zaslechl tichý, ale stejnoměrně pokračující šramot. Bylo to jako prasknutí zlomené suché větvičky, jindy zase jako šustot listí, po němž někdo chodí. Tento šramot se pohyboval stále k okraji lesa. Konečně se ozvala i slova, pronesená pološeptem: „Nenaučil se můj bratr pohybovat se tak, aby nebyl slyšen?“

Na to se ozvala podobně šeptaná odpověď:

„Pod stromy je tma. Má snad můj bratr kočičí oči, že dovede rozeznat všechny větve a listy?“

Pak bylo zase všude ticho, zůstal pouze tajemný šustot. Pojednou i ten přestal, a někdo šeptal: „Proč se zastavil můj bratr? Zaslechl něco?“

„Ano, zaslechl vzdálené frkání koně.“

V tom se ozvalo znova to samé frkání, a sice značně blíž.

„Přicházejí jezdci. Zde je veliká borovice, kdo sedí v jejich větvích, nemůže být viděn, a má před sebou prérii.“

Byli to dva Indiáni, kteří spolu takto rozmlouvali. Ten z nich, který pronesl poslední slova, objal kmen a vyšplhal se nahoru, druhý jej okamžitě následoval. Měli svoje zbraně viset na sobě, ty jim ale v nejmenším nepřekážely. Sotva se pevně usadili, zaslechli blížící se kroky. Byli to Apačové, kteří slezli z koní, aby prohledali okraj lesa. Shora je nebylo vidět. Ale když, jak se podle šramotu zdálo, přešli, ozval se mimo les hlučný koňský dupot, a tlupa jela okolo dál.

„Uff!“ šeptal jeden z Indiánů. „Apačové!“

„Ve válečných barvách!“ připojil druhý.

„Jsou s nimi bledé tváře.“

„Čtyři! Uff! Uff!“

Tyto poslední dva výkřiky jevily tak velké překvapení, že se druhý tiše tázal: „Čemu se můj bratr tak velmi diví?“

„Zná můj bratr tu velikou, mohutnou bledou tvář, co jede v čele?“

„Neznám.“

„To je Kníže skal. Viděl jsem ho nedávno, když jsem byl ve městě, které bledé tváře nazývají Santa Fe.“

„Uff! To je nejudatnější bledá tvář, co jich je! Ale zná můj bratr ty dva náčelníky, co mu jedou po boku?“

„Jeden z nich je Medvědí Srdce, ten apačský pes!“

„A druhý je Bizoní Čelo, Miztek. Budeme vidět, kolik Apačů pojede kolem.“

Seděli tak vysoko, že viděli přes vršky stromů, a mohli přehlédnout celou tlupu. Počítali přesně, a když je Apačové minuli, pravil jeden z nich:

„Dvacetkrát deset a ještě šest Apačů a čtyři bledé tváře.“

„Můj bratr počítal správně, ale Kníže skal platí za sto Apačů. Kam asi jedou?“

„Jejich směr ukazuje k haciendě Verdoja. Prezident Mexika povolal bojovníky Komančů, a pak tuším povolal zrádce Juarez Apače. Jdou k haciendě, kam my také máme namířeno, a budou chtít povraždit jezdce, kteří se tam nacházejí. Zítra přijde množství bojovníků Komančů, Apačové jsou ztraceni, a musí nám dát své skalpy. Musíme našim přátelům na haciendě dát výstrahu, musíme ale také sledovat tyto psy Apačů, abychom se dozvěděli, co zamýšlejí.“

„Rozejděme se tedy. Já je budu sledovat, a můj bratr nechť ať pospíchá k haciendě.“

Slezli ze stromu a prodrali se až k okraji lesa. Nejdříve se přesvědčili, že nemají vzadu nepřátele a vystoupili na prérii. Teď byli oba k poznání. Byli to dva Komančové v úplné válečné zbroji. Neměli odznaky náčelníků, ale zajisté nebyli obyčejnými bojovníky, jinak by jim nebyla svěřena úloha, prozkoumat krajinu a oznámit na haciendě příchod spojených Komančů. Slunce zapadalo, a v dáli mizela dlouhá hadovitá řada Apačů.

„Můj bratr ať spěchá za nimi. Musí je mít ustavičně na očích, neboť nastává tma a nelze se spoléhat na stopu.“

Aniž by odpověděl, spěchal druhý kupředu. Válečný zvěd nemívá sebou koně, protože by mu často mohl být na obtíž. Tak to bylo i v tomto případě, a protože chodec v široké prostoře prérie tvořil jen nepatrný bod, a mohl využít každého úkrytu, bylo pro něho i teď při denním světle snadné přiblížit se nepozorovaně k Apačům. Jeho druh se za ním chvíli díval, a pustil se pak odtud pravým směrem k západu. Apačové, aby nebyli zpozorováni, dělali okliku, Komanč se ale mohl dát přímo k pastvinám haciendy, a došel tam dříve nežli oni, třebaže měli koně. Spěchal kupředu dlouhými, pružnými a vydatnými kroky, kterých Indián užívá, má-li naspěch. Setmělo se brzy, ale on spěchal dál, jako by znal každou píď této krajiny. Konečně spatřil rozličné ohně, které udržovali vaquerové, aby se ohřáli a zapudili divokou zvěř. Vyhýbal se jim, třebaže přicházel jako přítel a nemusel se nikoho obávat. Protáhl se nepozorovaně mezi stády a dorazil na haciendu. Tam se pásli koně dragounů, spoutáni na předních nohou, a před ohradou, kterou má každá hacienda, leželi vojáci okolo mnoha ohňů. Komanč se schýlil k zemi, přiblížil se až k nim, a stál rázem mezi nimi, jako by byl vyrostl ze země. To dělává Indián rád i tehdy, když přichází k přátelům, neboť když se dovede připlížit nepozorován, bývá považován za dobrého bojovníka. Dragouni se ulekli při spatření temné postavy, vyskočili a sáhli po zbraních, a ihned ho obklíčili. Při těchto znameních nepřátelství máchl pohrdlivě rukou, ohlédl se klidně kolem a tázal se: „Bojí se snad bledé tváře jediného rudého bojovníka?“

Jeden z dragounů, který měl odznaky poddůstojníka, odvětil: „Žvásty, nebojíme se ani sta Indiánů! Kdo jsi?“

„Copak nedovedou bledé tváře rozeznat válečné barvy rudých mužů?“

„Je vás kolik set plemen, a čert aby si pamatoval všechno to malování, ale jak se mně zdá, jsi Komanč?“

„Jsem. Kde je vůdce bělochů?“

„Míníš rotmistra? Co u něho chceš?“

„Chci s ním mluvit.“

„To můžeš, ale zbývá otázka, zda on bude chtít mluvit s tebou.“

„On musí být rád, že rudý bojovník k němu přichází,“ odvětil Komanč hrdě. „Přicházím jako vyslanec Komančů, a mám mu vyřídit důležité poselství.“

„To je něco jiného. Pojď, zavedu tě k němu.“

Kráčel napřed a Indián šel za ním. Prošli bránou palisád, a odebrali se dovnitř stavení, tam musel Indián čekat, až byl ohlášen. Když směl vejít, spatřil rotmistra se svými poddůstojníky, kteří seděli u stolu, kde kouřili a hráli karty. Zůstal klidně a mlčky stát mezi dveřmi. Rotmistr na něho opovržlivě pohlédl, dohrál nejdříve hru, načež pak odhodil karty a tázal se nevrle: „Co chceš, rudá kůže?“

Indián neodpovídal.

„Ptám se tě, co chceš!“ opakoval rotmistr.

„S kým mluví bledá tvář?“ tázal se teď Komanč.

„S tebou!“ zvolal rotmistr.

„Já myslel, že bílý velitel mluví s liškou.“

„S liškou? Copak blázníš?“

„Bílý velitel mluvil s rudou kůží, a liška má rudou kůži.“

„Aha,“ smál se rotmistr. „Ty se cítíš uražený! Dobře tedy, budu zdvořilejší. Co chceš, Komanči?“

„Přináším ti pozdrav našich velikých velitelů. Prezident nás žádal, abychom mu propůjčili svou pomoc, a náčelníci se usnesli, že to učiní.“

„To je od vás hezké! Vaši bojovníci tedy přijdou?“

„Ano, přijdou. Již zítra ráno bude jeden celý kmen v lese, co leží přímo odtud k východu.“

„Ach, to jde rychle! A druzí?“

„Přijdou za nimi, každý den jeden proslulý náčelník se svými muži.“

„Zdá se, že máte samé proslulé náčelníky, zdali nám ale přinesou potřebný užitek, to se teprve ukáže. Prozatím se budou muset podřídit mému velení. Ještě tohoto večera odešlu posla do Chihuahuy, abych si vyžádal rozkazy, jak se mám zachovat.“

Komanč se usmál zvláštním způsobem a odvětil: „Můj bílý bratr mluví slova, která nemohu pochopit.“

„Proč ne?“

„Chce odeslat posla pro rozkazy, nemůže tedy být velitelem, a přece žádá, aby se mu podřídili proslulí náčelníci Komančů. Komančové přijdou, jejich náčelníci budou mít poradu s vůdci bělochů, a pak se uvidí, na čem se usnesli. Komanč se nepodřídí velení žádného cizího vojáka.“

Rotmistr pochopil, že zde nesmí přepínat struny a odvětil: „Nebudeme se přít. Až přijdou tvoji náčelníci, budu s nimi mluvit. Co se mne týče, nepotřebuji ovšem žádného rudocha.“

Indiánovy oči se zajiskřily, načež pravil: „Kdybys neměl rudochy, byl bys zítra mrtvola a tvůj skalp by visel na opasku Apače.“

„Tisíc hromů! Co to pravíš?“ tázal se rotmistr polekaně. „Co jsi slyšel? Mluvils o Apačích?“

„Ano.“

„Jsou snad nablízku?“

„Ano.“

„Kde?“

„Vytáhli ze svých osad, aby povraždili bělochy.“

„To je možné, ale mají dalekou cestu.“

„Mají dobré koně.“

„Vaši Komančové zde budou dříve nežli oni.“

„Apačové jsou zde dříve, nežli my.“

„Tisíc hromů! Vy přijdete zítra, tedy by museli být zde již dnes!“

„Jsou zde!“

„Kde?“

„V tomto okamžiku již mohou být tam venku u vašich koní.“

„Svatá panno, je to možné?“

Vyskočil a ostatní s ním. Komanč se usmál nad dojmem, který učinila jeho zpráva. Indián by určitě zůstal chladnokrevně sedět. Věděl dobře, že rudoši svoje útoky nejraději podnikají až k ránu. Kdyby byl viděl Apače, byl by přece přesvědčen, že je teď ještě hacienda před nimi v bezpečí. Proto pravil hrdým tónem: „Bledé tváře se bojí!“

„Nikoliv!“ zvolal rotmistr. „Nedáme se ale nepředvídaně a bez obrany povraždit. Viděls Apače?“

„Viděl.“

„Kde!“

„Jeli podél lesa, kam zítra přijdou Komančové.“

„Kolik jich bylo?“

„Desetkrát dvacet a šest.“

„Kýho ďasa, dvě stě a šest! Dvakrát tolik co nás!“

„Byly u nich čtyři bledé tváře.“

„Aha! Na každý pád stoupenci Benita Juareze. Teď je jisté, že mají namířeno na haciendu. Musíme se připravit k obraně!“

„Padne přece jen mnoho bledých tváří.“

„Toho se neobávám. Ukryjeme se za ohradu, a jsme pak v bezpečí před jejich koulemi.“

„Je u nich nejvýtečnější bojovník bledých tváří, ten má pušku, kterou zabije sto nepřátel, nežli oni opět nabijí.“

„Kdo by to byl?“

„Kníže skal.“

Toto jméno bylo všude známé a proslulé, i důstojníci o něm slyšeli.

„Kníže skal?“ tázal se rotmistr. „Hrome, to by byla tedy nejlepší příležitost tohoto věhlasného chlapa jednou spatřit. Je skutečně s nimi?“

„Ano, znám ho.“

„Ale co jsme mu udělali, že k nám přichází jako nepřítel?“

„Kníže skal je přítelem Apačů a Komančů, on je přítelem všech rudých a bílých mužů,“ pravil Indián. „Přichází-li jako nepřítel do haciendy Verdoja, musí zde být někdo, kdo je jeho nepřítelem.“

„Hm, snad Verdoja sám? Ale ten zde již není, ten je pryč. Kdepak vězí Apačové?“

„To nevím, ale se mnou byl jeden z mých rudých bratrů, ten se plížil za nimi. On přijde a poví, kde jsou.“

„To stačí. Zůstaneš u nás, až přijdou vaši bojovníci?“

„Zůstanu zde přes noc, pak ale půjdu naproti mým bratrům, abych je dovedl na haciendu.“

Tímto byla rozmluva ukončena a rotmistr činil svoje přípravy k přivítání Apačů. Koně byli ponecháni na pastvě, aby se myslelo, že nikdo nic neví o přítomnosti nepřítele, dragouni zde uhasili svoje ohně a odtáhli za palisády a do stavení. Protože každý byl ozbrojen šavlí, karabinou a pistolemi, dalo se předpokládat, že Apačové budou odraženi s ohromnými ztrátami.

Když Komanč došel k haciendě, dorazili také Apačové k pyramidě. Zastavili nablízku temné budovy, a náčelníci na ni pohlíželi s nepříjemnými pocity. V nitru tohoto zdiva byli přece ti, jimž patřila jejich láska.

„Kdyby se tak dala rozbourat!“ zahřměl Hromový Šíp.

„Jen trpělivost!“ odvětil Sternau. „Zajisté vysvobodíme naše lidi!“

„O tom jsem přesvědčen. Ale co budou muset vytrpět, nežli je najdeme!“

„Snad se nám podaří, že brzy ukončíme jejich trápení.“

„Každé vzdechnutí Karji, dcery Mizteků, zaplatí jeden nepřítel svým životem,“ pravil Medvědí Srdce. „Ale kde je vchod?“

Sternau se obrátil na jejich průvodce, Mexičana: „Na kterém místě jste zastavili?“

„Pojďte!“

Zajel kousek stranou a pak zastavil.

„Tady to bylo,“ pravil.

„A kde zmizel Verdoja se zajatci?“

„Zde je ten keř, vedle něhož se dral do houštiny, a tamhle roh, u něhož jsem viděl zasvítit lucernu.“

„Dobře. Je-li tomu skutečně tak, darujeme ti život.“

„Seňore, mluvím pravdu!“

„To je pro tebe dobře.“

Přivolal oba velitele a Hromového Šípa a ukázal jim polohu.

„Teď nikdo nesmí vstoupit do houštiny a k úpatí pyramidy,“ pravil Bizoní Čelo. „Verdoja šel víckrát sem a tam, musí se tady nacházet stopy navzdory času, který zatím minul, a tyto stopy nemůžeme hledat, pokud se nerozední.“

„Proč máme čekat; až se rozední?“ tázal se Medvědí Srdce.

„Ano!“ souhlasil Hromový Šíp. „Moje nevěsta nesmí trpět ani o minutu déle v tomto vězení, nežli je nevyhnutelně zapotřebí.“

„Vy míníte, že nám Verdoja má sám ukázat cestu?“ tázal se Sternau.

„Ano.“

„Přepadneme tedy haciendu?“

„Ovšem! A běda mu, jestli neposlechne!“

„Dobře, zjistíme tedy, jak to vypadá v haciendě.“

„Nebudeme nic zjišťovat,“ pravil Hromový Šíp. „Zajedeme tam, chytíme lotra a přivlečeme ho sem. Nic jiného není zapotřebí!“

Dobrý Anton Helmers, jehož nazývali Hromový Šíp, by byl nejraději hned strhnul nebe, aby co nejdříve vysvobodil svou milenku. Právě chtěl Sternau odpovědět, když zazněl hlasitý výkřik: „Uff! No-ki peniyil. – Uff, pojďte sem!“

Byla to slova v nářečí Apačů, byl to tedy Apač, který volal. Hlas přicházel zblízka, a sice ze strany, odkud přišli.

„Kdo to byl?“ tázal se Sternau.

„Lovec Medvědů,“ odvětil jeden Apač.

„Odešel?“

„Ano, chtěl prozkoumat okolí, jsme-li v bezpečí.“

„Našel tedy něco důležitého. Rychle k němu!“

On sám seskočil rychle z koně a spěchal k místu, odkud se ozval výkřik. Tam uviděl mladého Apače klečet na zemi, a pod ním ležel člověk, kterého pevně tlačil k zemi.

„Komanč!“ pravil.

V mžiku bylo laso na místě a Komanč byl svázán. Byl to posel, jenž se odloučil v lese od svého druha, aby se plížil za Apači.

„Jak můj bratr Lovec Medvědů dostal toho psa?“ tázal se Medvědí Srdce.

„Jel jsem na zadním konci řady, a zaslechl jsem nějaké plížení za námi,“ vysvětloval mladý bojovník. „Sledoval nás muž. Proto jsem slezl z koně, když jsme zde zastavili, a hledal jsem ho. Našel jsem ho zde, chtěl vyslechnout náš hovor. Vrhl jsem se na něj a chytil jsem ho.“

Tu k nim přistoupil Sternau a prohlédl si zajatého. „Ano,“ pravil, „je to Komanč, sledoval nás.“

„Zabte toho psa!“ pravil jeden z Apačů.

Sternau se obrátil k němu a pravil přísným hlasem: „Od které doby mluví u Apačů muži dříve, nežli promluvili náčelníci? Kdo nedovede držet svůj jazyk na uzdě, je buďto chlapec nebo stařena.“

Muž takto zahanben ihned odstoupil dozadu.

Medvědí Srdce stál také u toho a tázal se zajatého: „Kde máš své druhy?“

Zajatý neodpovídal. Tu jej udeřil Lovec Medvědů do tváře. „Budeš odpovídat, když se tě ptá náčelník Apačů?“

Ale zajatý mlčel. Pokoušelo se jich několik, aby ho přivedli k řeči, ale marně. Tu se do toho vložil Sternau, tázaje se:

„Ty jsi bojovník Komančů a odpovíš jen tomu, kdo s tebou zachází, jako s chrabrým bojovníkem. Utekl bys, kdybych ti rozvázal pouta?“

„Ne,“ odvětil muž.

„Budeš mi odpovídat?“

„Knížeti skal odpovím, on je spravedlivý a dobrý, on nebije zajatce, který se nemůže bránit.“

Tím narážel na Lovce Medvědů, který si svou ránou z Komanče udělal úhlavního nepřítele.

„Jakže, ty mne znáš?“ tázal se Sternau.

„Znám tě, a jsem tvým zajatcem.“

„Patříš tomu, kdo tě přemohl. Povstaň!“

Rozvázal laso, zajatý povstal, a neprojevil ani nejmenším náznakem, že by chtěl utéci.

„Jsi zde sám?“ tázal se nyní Sternau.

„Nejsem.“

„Kolik je jich s tebou?“

„Jenom jeden.“

„Přišli jste tedy jako zvědové?“

„Ano.“

„A přijde za vámi mnoho bojovníků?“

„Dál nesmím nic říci.“

„Dobře, nebudu se tě dál vyptávat. Neutečeš tedy?“

„Uteču.“

„Mluví synové Komančů dvěma jazyky? Slíbils mi přece, že zůstaneš.“

„Zůstanu-li tvým zajatcem. Zajatcem chlapce, který mne bije, nezůstanu.“

„Musíme tě tedy zase svázat.“

„Pokuste se o to!“

Napřáhl ruku a byl by Lovce Medvědů jednou ránou svojí pěstí porazil, kdyby Sternau nebyl rychlejší. Zachytil Komančovu ruku svou levicí a udeřil ho pravou pěstí do spánku, že ihned klesl, v tom samém okamžiku ale napřáhl Lovec Medvědů svůj nůž a vrazil jej klesajícímu do srdce.

„Jeho skalp patří mně!“ zvolal.

„Je to špatný skalp!“ pravil Sternau, odvraceje se mrzutě.

Lovec Medvědů na něho udiveně pohlédl a tázal se: „Proč by Apač neměl zabít Komanče?“

„Protože jsi ho neskolil v poctivém boji,“ pravil Medvědí Srdce. „Komanč byl omráčen. Proč jsi ho bil? Chrabrý bojovník nenosívá skalp toho, jehož dříve zneuctil.“

Bylo to přísné, ale zasloužené pokárání. Mladý Apač se odvrátil, a více na mrtvolu nepohlédl. Netroufal si ani blíž přistoupit k náčelníkům, kteří se teď začali polohlasně radit.

„Když jsou zde dnes dva vyzvědači, je pak jisté, že přijdou Komančové brzy za nimi,“ pravil Sternau. „Musíme být opatrní. Ti dva nás viděli, načež se oddělili. Jeden sledoval nás a druhý spěchal k haciendě, aby její obyvatele varoval. Chceme-li je přepadnout, je nutné, abychom nejdříve vyzvídali. A to učiním já sám. Ostatní ať slezou z koní, a nechají je pást. Ať se utvoří tábor bez ohňů a postaví stráže. Dále se postarejte o to, aby Verdojovy stopy nebyly zničeny.“

Po tomto nařízení, a když se poptal u mexického vůdce o poloze haciendy, se odebral pryč. Svou těžkou pušku, která mu překážela, zanechal u koně, ale Henryovu opakovačku hodil přes ramena. Zatím se setmělo. Za nějakých pět minut chůze spatřil pět vousatých vaquerů sedět v polokruhu kolem ohně. Sternauův bystrý zrak odhadl příznivou příležitost, aby něco vyzvěděl. Připlížil se blíž a mohl takto zaslechnout každé slovo, které vaquerové mezi sebou promluvili.

„Je to pro nás proklatě nebezpečné,“ pravil teď jeden z vaquerů.

„Ani v nejmenším,“ odvětil jiný.

„Tak? Když přijdou Apačové, koho napřed přepadnou? Nás!“

„Vsázím svůj život, že přijdou teprve až k ránu, a to už zde dávno nebudeme. Máme přece o půlnoci ustoupit k haciendě.“

„Kde asi vězí?“

„To se dozvíme, až přijde druhý Komanč, co šel za nimi. Tento rotmistr od dragounů se zdá být pořádný chlapík, zatarasil haciendu tak, že se zajisté žádný Apač nedostane přes palisády. A když bude střílet přes sto dragounských karabin, mnoho z těch rudochů nezůstane naživu.“

Ach, tak tomu bylo? Sternau slyšel, že zde táboří rotmistr se setninou dragounů. To dalo věci neočekávaný obrat. Vystoupil odhodlaně vpřed a pozdravil. Vaquerové zděšeně vyskočili a sahali po svých puškách, když však zjistili, že mají před sebou bělocha, upokojili se.

„Táboří dragouni v haciendě?“ tázal se Sternau.

„Ano,“ odvětil jeden z vaquerů.

„Kolik?“

„Přes sto.“

„Mohl bych mluvit s rotmistrem?“

„Zajisté.“

„Dobrou noc!“

Obrátil se a kráčel směrem k haciendě.

„Svatá panno,“ pravil vaquero, „myslel jsem zprvu, že je to ďábel!“

„Ano,“ mínil druhý, „pak jsem myslel, že je to duch obra Goliáše. Ne, takové chlapisko jsem jaktěživ neviděl!“

„Jak se díval! Člověk byl celý omámený. Měli jsme ho přece trochu vyslechnout! Kdo to ale je?“

„Nebyla to rudá kůže, a dost. Vyhlížel, jako lovec od severu, však ho poznáme, vždyť přenocuje na haciendě.“

Zatím kráčel Sternau k domu. Viděl před ním pasoucí se koně, a usmál se. Tím by se nedal ani jediný Apač oklamat, že by obyvatelé haciendy nedostali výstrahu. Kráčel podél palisád a zaslechl za nimi šepot. Tito dragouni nedovedli oklamat lovce. U brány zaklepal.

„Kdo je venku?“ tázal se hlas.

„Cizinec,“ odpověděl Sternau.

„Co chcete?“

„Promluvit s rotmistrem.“

„Je to rudoch nebo běloch?“

„Běloch.“

„Sám?“

„Docela sám.“

„Hm, kdo tomu může věřit. Bránu neotevřu. Umíte lézt?“

„Umím.“

„Přelezte tedy přes palisády, dovolíme to, bude-li to pouze jeden. Bude-li vás víc, postřílíme vás.“

„Odstupte tedy stranou!“

Odešel malý kousek nazpět a rozběhl se, v příštím okamžiku přeletěl přes palisády a zrovna mezi dragouny. Povalil jich několik k zemi, kdežto ostatní se srazili dohromady, až jim hlavy praštěly.

„Tisíc hromů!“ zvolal ten samý hlas, co již dříve mluvil. „Copak to je? Vy letíte jako z oblaků! Já myslel, že přelezete přes palisády.“

„Vždyť jsem tak učinil, ale po svém způsobu,“ smál se Sternau.

„Ale to je zatracený způsob! Kdopak jste?“

„Jsem lovec.“

„Lovec? Hm, myslel jsem, že jste provazolezec! A s rotmistrem si přejete promluvit?“

„Ano.“

„Copak?“

„Po tom vám nic není. Kdybych vám to chtěl říci, nepotřeboval bych mluvit s rotmistrem. Rozumíte?“

„Svatá madono, vy jste hrubián! Odkudpak to víte, že je zde rotmistr?“

„Zdálo se mi o tom. Kupředu, nemám času nazbyt!“

„No, no! Když se mexický poddůstojník od dragounů něco ptá, má dostat odpověď.“

„Tu jste dostal. Nebo jsem pro vás snad příliš málo hovorný?“

„Ale kdepak! Napovídáte toho až moc. Jste ozbrojen?“

„Ano.“

„Tak odevzdejte zbraně!“

„K čemu to?“

„Jsou válečné časy, a pak musí být člověk opatrný. Copak, kdybyste přišel zavraždit rotmistra?“

„Myslíte, že máte před sebou pomatence? Vždyť bych byl ihned synem smrti. Nebo jsou snad mexičtí dragouni báby, kterých se není třeba bát, protože se sami lekají před jediným mužem, protože má u sebe pušku?“

„Slyšíte, člověče, vyřídilku máte, jako málokdo! Ale jednou upustím od pravidla a pustím vás ozbrojeného k rotmistrovi. Pojďte!“

Zavedl Sternaua do té samé místnosti, v níž před malou chvílí byl Komanč. Ten se tam ovšem více nenacházel, ale poddůstojníci pořád ještě seděli u hry. Všichni povstali, když Sternau vstoupil. Vliv jeho zevnějšku se ihned objevil.

„Kdo jste, seňore?“ tázal se rotmistr, když opětoval zdvořilý pozdrav vstupujícího.

Sternau hodil očima po světnici a pak po poddůstojnících. Ti měli pouze své šavle. On odvětil: „Moje jméno je Sternau, jsem lékař, a cestuji částečně za rodinnými záležitostmi, částečně abych rozmnožil své zkušenosti. Přicházím na haciendu, abych promluvil se seňorem Verdojou několik slov ve vaší přítomnosti.“

„To je nemožné, protože Verdoja zde není.“

„Ach! Kde se tedy nachází?“

„To nevím, ale domnívám se, že před námi upláchl.“

„To je mně velmi nepříjemné. Jak dlouho zde pobýváte?“

„Od dnešního rána.“

„A to byl Verdoja již pryč?“

„Nikoliv. Mluvil jsem s ním. Povídal, že půjde kontrolovat vaquery a odjel. Nevrátil se nazpět a dozvěděl jsem se od vaquerů, že ho žádný z nich neviděl. Byl Juarezovým společníkem, a proto uprchl. A jeho nejdůvěrnější sluha zmizel s ním.“

„Tak je zde aspoň seňor Pardero?“

„Pardero? Aha, Verdojův poručík? Ne, ten tu není.“

To bylo pro Sternaua na pováženou. Uprchli snad tito dva muži se svými zajatci? Možné to bylo, anebo se ukryli před vládním vojskem v pyramidě?

Jaký osud očekával obě dívky? Bylo zřejmé, že žádný z poddůstojníků neměl o zločinném řádění Verdoji ani tušení. Měl jim to Sternau říct? Snad by to bylo dobré, snad také ne.

„Jste přítelem Verdoji a Pardera?“ tázal se rotmistr.

„Nejsem,“ odvětil Sternau. „Ti dva jsou největší darebáci, jaké jsem kdy poznal. Přišel jsem, abych je přinutil k zodpovědnosti.“

„Ach, já jsem zcela stejného názoru, tím více je mně líto, že jste je nezastihl.“

„Nemáte opravdu tušení, kde bych je mohl najít?“

„Ani to nejmenší.“

„Tak jsem vás marně vyrušoval, a prosím, abyste mně omluvili.“

Mezi touto krátkou rozmluvou nikoho ani nenapadlo, nabídnout mu židli, teď když se s poklonou poroučel, pravil rotmistr: „Vezměte přece místo, seňore! Zůstanete tady u nás přes noc?“

„Bohužel.“

„Ne? Chcete jet dál? Hledat ty dva?“

„Ovšem.“

„Poslyšte, to je nebezpečné! Vy jste cizinec, a v zemi je takřka revoluce. Právě v tomto okolí se potloukají divocí Indiáni, a chci vám upřímně říci, že zde očekáváme ještě této noci od nich útok. Padnete-li do rukou těchto ničemů, jste ztracen!“

„Ó, já se jich nebojím, seňore!“

„Že ne? Jste přece nováček v této zemi!“

„Ne tak docela. Ostatně vím, že tyto Indiány lze považovat za lepší lidi, nežli se všeobecně soudí.“

„Mýlíte se, velice se mýlíte. Vedle tohoto statku leží veliký pozemek hraběte Rodrigandy. Vzal několik Pueblos-Indiánů do služby, a předešlého dne zabili správce a všechny bělochy.“

„To je mně líto, nemá to ale zajisté svou příčinu v lidumilném zacházení seňora Corteja.“

„Ach, vy znáte tohoto Corteja, který řídí hraběcí statky?“

„Ano, on bydlí v Mexiku.“

„Je to tak. Tento hrabě Rodriganda je jedním z nejbohatších statkářů této země. Přál bych si, být jeho synem nebo dědicem.“

Sternau se usmál, a úslužně se uklonil: „To bychom pak byli příbuzní.“

„Jak to?“ tázal se důstojník.

„Moje paní je hraběnkou Rodriganda-Sevilla, příští dědičkou statků, o nichž mluvíte.“

S rotmistrem to trhlo.

„To není možné!“ zvolal. „Hraběnka de Rodriganda manželkou lékaře!“

„Je tomu tak!“

„Pak jste šlechtic?“

„Nejsem.“

„Ale prosím vás! Vždyť by to nebylo ani k pochopení!“

Sternau sáhl do kapsy a vytáhl poslední psaní, které obdržel od Rosity. Ukázal rotmistrovi nadpis i podpis, emblém na archu a pečeť obálky.

„Prosím, račte se přesvědčit,“ pravil.

„Opravdu, je to pečeť Rodrigandů, znám ji dobře. Musím vám totiž říci, že jsem byl s Alfonzem de Rodriganda, který se teď nachází ve Španělsku, úzce spřátelen. Dozvěděl jsem se od něho, že má sestru Rositu, a proto vidím, že mluvíte čirou pravdu. Ale teď se s námi musíte posadit, to se rozumí samosebou, že vás odtud nepustím pryč!“

Sternau se opět usmál a pravil: „Vaše laskavost mne zavazuje k nejupřímnějším díkům, ale nemohu zůstat.“

„Proč?“

„Očekávají mne.“

„U ďábla, kdo by to mohl být? K nejbližšímu statku je skoro celý den jízdy. A nemohu předpokládat, že vaše společnost táboří pod širým nebem.“

„A přece je tomu tak. Očekávají mne Apačové.“

Sternau řekl tato slova s neskonalou lhostejností, a přece byl účinek stejný, jako by zde vybuchl šrapnel. Páni poddůstojníci vyskočili ze svých sedadel a rozlétli se od sebe.

„Apačové?“ tázal se rotmistr s otevřenými ústy.

„Ano.“

„U všech hromů, to bude žert! Vysvětlíte mně to!“

„Vysvětlení je velmi jednoduché, jsem náčelníkem Apačů.“

Polekání mužů se zdvojnásobilo, byli, jak se říká, celí ustrnutí.

„Jejich náčelníkem? Ale vždyť je to zhola nemožné!“

„Je to naopak nejen možné, ale skutečné. Mám vám to dokázat?“

„Ano, prosím vás o to!“

„Nuže, vy zde máte jednoho Komanče?“

„To je pravda. Ale, jak to souvisí s vaším důkazem?“

„A toho druhého máme my,“ pokračoval Sternau.

„Vy jej máte?“ rozhorlil se rotmistr.

„Ano. Tito dva Komančové nás pozorovali a pak se oddělili. Jeden šel na haciendu, a druhý sledoval naše stopy. Byl při tom neopatrný, chycen, a od jednoho z Apačů probodnut.“

Tu sáhl rotmistr po šavli a hřímal: „Seňore, je to pravda?“

„Je.“

„A to vypravujete těm, kteří jsou spolčeni s Komanči! Vy se odvažujete přijít do tohoto domu?“

„Ach, není to žádná odvaha. Přišel jsem do tohoto domu, abych se vypořádal s Verdojou, a teď, když jsem ho nenatrefil, mám za svou povinnost říci vašim lidem, aby šli spát. Apačové nepodniknou útok na haciendu.“

„Ale u čerta, copak sním?“ pravil rotmistr a popadal se za hlavu.

„Nikoliv, bdíte. To že jsem se zde objevil, se vám může zdát poněkud neobyčejné, je to ale lehce k vysvětlení. Apačové nepřišli, aby vedli válku s bělochy, oni nezamýšlejí nic jiného, než aby vzali Komančům několik skalpů, oni jsou mými přáteli, proto ale ještě já nejsem nikterak vaším nepřítelem, seňore. Dávám vám mé slovo, že Apačové ani vám ani haciendě žádné škody nezpůsobí, a proto očekávám, že i vy nebudete obtěžovat mé přátele.“

„Čerta můžete očekávat!“ zvolal rotmistr. „Apačové jsou nepřáteli našich spojenců, tedy také našimi, já je zlikviduji, kdekoliv je najdu!“

„Nebudu vás přemlouvat, ale považujte mne alespoň za vyslance, který vás žádá o třídenní klid zbraní!“

„Ani mně nenapadá! Rudoši mohou dnešní noci přijít a utržit krvavé hlavy. A nepřijdou-li, vyhledám je já zítra, na to se můžete spolehnout!“

„Míníte to doopravdy?“

„Úplně!“

„Pak zde nemám více co pohledávat. Dobrou noc!“

Tu mu zastoupil rotmistr cestu.

„Stůjte, kam chcete jít?“ tázal se.

„Pryč, k mým Apačům,“ odvětil Sternau lhostejně.

„Vy? Pryč? Copak jsem blázen! Zde zůstanete, jste mým zajatcem!“

„Rád žertujete!“ smál se Sternau.

„Tisíc hromů, v takovýchto věcech neznám žerty. Míním to doopravdy!“

„Vy chcete zajmout vyslance, parlamentáře?“

„Od rudochů neuznávám žádného parlamentáře. Ostatně jste přišel bez mého dovolení, nemám oproti vám žádné povinnosti. Přišel jste si prohlédnout naše přípravy k obraně, uznávám vás za špeha!“

„Zadržte, seňore! Manžel hraběnky Rodrigandy špehem?“

„Žvásty, nevěřím tomu více, co jsem dříve považoval za pravdivé.“

„Čiňte, co je vám libo! Já vás ale upozorňuji na to, že by se jako špeh asi sotva odvážil takovým způsobem přijít do haciendy, jako se zalíbilo mně.“

„Nuže dobře, špeh nejste, ale jste v haciendě, viděl jste naše přípravy, a proto nesmíte pryč!“

„Kdo mne chce zadržet?“

„Já, seňore!“ pravil rotmistr hrozivě.

„To je směšné, vy se všemi svými dragouny mne nezadržíte. Půjdu, jak mně bude libo, tak jak jsem přišel podle libosti.“

Tu tasil rotmistr šavli.

„Zůstanete!“ velel. „Jinak jde o život!“

„Nemějte o mne starosti,“ usmál se Sternau. „V takové společnosti se Kníže skal neodvažuje nic podnikat.“

Tu zbledl rotmistr a s ním ostatní poddůstojníci. Ustoupil a pravil: „Kníže skal? Mio Diós, ano, ten měl být u nich.“

„Ovšem, byl s Apači. Jsem to já. A teď se pokuste o to, abyste mne zadrželi!“

Rotmistr měl ale přece dost odvahy, aby k němu zase přistoupil. Velel: „I kdybyste jím desetkrát byl, zůstanete mým zajatcem! Odložte zbraně!“

„To by mně sotva mohlo napadnout. Ostatně vy, seňore, máte pouze své šavle, potřeboval bych jenom vytáhnout svůj revolver, a byli byste ztraceni, ale já to udělám jinak. Řekl jsem, že nejsem vaším nepřítelem a prosím, abyste mne propustili.“

„Vy zůstanete!“ velel rotmistr.

„Nuže tedy, když jinak nechcete!“

Bleskurychle napřáhl pěst a vtom okamžiku se válel rotmistr bez vědomí na zemi. Dříve nežli se oba poddůstojníci vzpamatovali, stál již před nimi – dvě rány pěstí, a i oni leželi na zemi, on ale měl cestu volnou.

Odešel. Přišel do dvora, přijal ho ten samý poddůstojník.

„Hotovo?“ tázal se.

„Ano, pusťte mne ven.“

„Bránou?“

„To se rozumí, snad již teď věříte, že jsem sám!“

„No, tak pojďte!“

Přistoupil k bráně, aby ji otevřel. V tom se připlížila temná postava, byl to Komanč, konající obchůzku. Sternauova vysoká postava mu byla nápadná, přistoupil blíž a podíval se zkoumavě na něj.

„Kníže skal!“ zvolal.

„Kníže skal!“ ozvalo se od úst k ústům.

„Držte ho!“ volal Komanč, popadaje zároveň Sternaua, aby ho zadržel.

„Nebuď hloupý, Komanči!“ velel Sternau. „Jak můžeš zadržet Knížete skal! Vím, že nechceš moji smrt, já tvoji také nechci. Hybaj!“

Odhodil rudocha, že zaletěl daleko. V tom se ale otevřelo okno, a objevila se v něm rotmistrova hlava.

„Je ještě zde?“ volal dolů do dvora. „Zajměte ho!“

„Zde je! Držte ho, držte ho pevně!“ volalo to z tuctu hrdel.

Dvakrát tolik paží se po něm napřáhlo. On strhnul pušku z ramene, ohnal se jí kolem, vyšlo dvanáct ran, cesta se mu uvolnila, rozběhl se a přelétl kvapem přes palisády, jak přes ně přišel. Všichni teď sáhli po ručnicích, vylezli na plot a stříleli za ním. On to předvídal a zabočil v největším trysku kolem nejbližšího rohu, proto lítaly koule nepravým směrem.

„K vaquerům, k vaquerům!“ volal rotmistr. „Ti ať ho chytí!“

Brána se otevřela a několik nejhbitějších dragounů běželo k ohňům u stád, aby poučili vaquery, tu ale Sternau vyšel za rohem a plížil se ke koním. Čtyři z nich se pásli na odděleném místě, byli to dobří koně, nejlepší ze všech. On k nim přiskočil, rozvázal jednomu pouta, vyšvihl se na něho a uháněl pryč, dříve než se některý z vaquerů dozvěděl, oč se jedná. Páni dragouni dnes poznali Knížete skal.

Sternau nejel přímo k pyramidě. Věděl, že se bude poslouchat dupot jeho koně, obrátil se proto do opačného směru, udělal pak široký kruh a přišel proto teprve pozdě k pyramidě. Uslyšeli tam koňský dupot a mžikem ho obklíčily stráže Apačů.

„Kde jsou vaši náčelníci?“ tázal se jich.

Bojovníci ho zavedli k nim. U samého západního úpatí pyramidy prýštil pramen, který nalezli a teď se tam napájeli koně. Kolem pramene se uložili velitelé. Byl to ten samý zdroj, který naplňoval za minulých časů studni uvnitř pyramidy. Tam se voda vytratila a vyhledala z neznámé příčiny jinou cestu ven. Sternau sdělil, co viděl a slyšel. Bylo jisté, že této noci je nikdo nebude rušit, ale bylo jisté, že zítra obdrží návštěvu, a proto se jednalo o to, co udělat pro takový případ. Couvnout nechtěl nikdo, všichni chtěli obhájit toto místo, jedni proto, že nechtěli odejít, aniž by své milé byli vysvobodili, a druzí následkem živého pocitu pro čest, který vyznamenává Apače. Dragounů se nemuseli anebo nechtěli obávat. A Komančové, jejichž příchod se očekával, se museli na každý pád setkat brzy s Apači, které chtěl Letící Kůň poslat za nimi.

„Zůstaneme zde!“ rozhodl Sternau. „Nemůžeme odejít, aniž bychom se přesvědčili, zdali můžeme naše lidi vysvobodit nebo ne. Tento starý chrám nám poskytuje stanoviště, jaké si ani nelze pomyslet – pohodlnější, pevnější a bezpečnější. Máme vodu pro nás a naše koně, křoviny nám poskytují úkryt, scházely by nám pouze potraviny. A ty můžeme snadno získat, potřebujeme si jenom přihnat nějaký hovězí dobytek. Od půlnoci nebudou vaquerové více na pastvinách, nebudou nám tedy překážet.“

Tak se stalo. Za malou chvíli měli dostatečný počet dobytka, aby byli zásobeni masem na čtrnáct dní, a pozemek, na němž stála pyramida, byl dost objemný, aby poskytl píce dobytku a veškerým koním. Teď se každý, kdo neměl právě hlídku, uložil na zem, zabalen do své houně, aby se posilnil pro námahu příštího dne. Hromový Šíp, Medvědí Srdce a Bizoní Čelo nespali. Oni mysleli na zajaté, kteří byli v nitru pyramidy, a tato starost jim nedala spát. Ihned při svítání probudili Sternaua, bez něhož nic nechtěli podniknout. Ten jim byl také ihned nápomocen. Všichni čtyři muži se postavili na místo, které jim včera ukázal Mexičan, a pátrajíce po zemi nalezli stopy, vedoucí patrně k jihovýchodnímu rohu pyramidy. Sledovali tyto stopy houštinou, pak se ale půda změnila díky travnatému koberci, na němž úplně zmizely. Uběhlo příliš mnoho času, a tak se tráva zase narovnala. To bylo zlé. Čtyři muži s bystrýma očima, jimž se tak lehce nikdo nevyrovnal, zde stáli v rozpacích; zkusili všechno, ale marně. Teď zavolali Apače na pomoc. Veškeré křoviny, obruba pyramidy, čtyři stráně a její kusý hrot, všechno se prohledalo co nejbedlivěji a dopodrobna, a nenašlo se nic. Byl to již téměř pocit zoufalství, který se zmocňoval těchto čtyř mužů, ale ujednalo se, že začnou znovu s pátráním. Byli již zase v plné práci, když pojednou z výše pyramidy zaznělo hlasité volání. Vzhlédli nahoru. Tam stál Lovec Medvědů, kýval, aby se ukryli, a sám slézal s největší rychlostí.

„Co je?“ tázal se Sternau.

„Jezdci,“ zněla odpověď.

„Kde?“

„Od haciendy. Je jich mnoho a přijíždějí tryskem.“

Ano, táhli na ně dragouni. Komanč se ještě včera večer dozvěděl od rotmistra, že jeho druh byl zabit od Apačů, a to jej pohánělo k pomstě. Ještě za noci zašel do lesa, v němž seděl na borovici, a s ranním úsvitem započal svoje dílo, sledoval stopy Apačů. Když přišel do blízkosti pyramidy, kázala mu opatrnost, aby se zastavil. Tušil, že se nalézají tam u pyramidy. Obešel ji ve velkém kruhu a zjistil, že stopa vede jen k budově, ale nikoliv dál. Teď se vrátil na haciendu a ohlásil vše rotmistrovi. Ten byl ještě plný vzteku nad včerejší porážkou, a odhodlal se k okamžité pomstě. Dal osedlat a jel se všemi svými lidmi k pyramidě, i větší část vaquerů se připojila, aby se všichni stali svědky boje.

Když Sternau spatřil přijíždět tlupu jezdců, vesele se usmál.

„To jich je přes sto mužů,“ pravil. „Kolik je zapotřebí Apačů, aby je zadrželi?“

„Padesát,“ pravil Medvědí Srdce.

„Řekněme sto,“ mínil Sternau. „Těch ostatních sto vezmu s sebou já.“

„Kam?“

„To je ještě mým tajemstvím. Lovec Medvědů ať přikáže stovce bojovníků skočit na koně a jede se mnou.“

Sotva prošla minuta, a již sedělo mužstvo v sedle, a čekalo na Sternaua, aby je vedl.

„Co vlastně zamýšlíte?“ tázal se Hromový Šíp.

„To uvidíte později.“

„Ale přece se zase vrátíte?“

„To se rozumí. Jen se dobře držte proti těm dragounům.“

Postavil se do čela svých jezdců a opustil pyramidu. Právě od jihu přicházeli dragouni, a zrovna k severu odjížděli Apačové. Nemohli je vidět, protože mohutná stavba ležela mezi nimi. Sternau uháněl v největším trysku. Když mínil, že může být více viděn od pyramidy, zabočil k západu, pak k jihu a za chvíli k východu. Takto učinili půlkruh a ze západní strany přišli na haciendu. Zde zjistili, že se ani jediný vaquero nenalézá na pastvinách, a proto vešli nepozorováni do domu. Byla tam jenom hospodyně s ženskou čeledí. Ty spustily hrozný křik, když spatřily Apače, byly ale brzy upokojeny. Nyní byl prohledán celý dům. Našla se velká zásoba potravin, zbraní a střeliva. Všechno, co se dalo upotřebit při táboření u pyramidy, se naložilo na koně, ženy se pozavíraly, a Apači se vším připraveni očekávali návrat dragounů.

Když tito před tím dorazili k pyramidě, zastavili se, aby napřed prozkoumali postavení. Poddůstojník musel se svým oddílem slézt z koní a postoupit pěšky dopředu. Přibližovali se vždy blíže ke křoví, aniž by tam zpozorovali známky života. Již se rotmistr domníval, že se Komanč snad zmýlil, a že tu ani žádní Apačové nejsou, když pojednou zahřměl hromadný výstřel, a poddůstojník s celým svým oddílem klesl k zemi. Ani jediný z nich nezůstal naživu.

„Svatá panno, jsou opravdu zde!“ zvolal rotmistr.

„Podrobný, rozptýlený boj je marný. Tyto prokleté rudé kůže se lekají pouze hromadného útoku, pak ihned prchnou. Hrrr na ně!“

V hřímavém cvalu uháněla setnina proti křovinám. Velitel byl udatný muž, ale málo zkušený. Když Bizoní Čelo a ostatní náčelníci poznali, že útok se povede jenom z této strany, svolali své veškeré mužstvo dohromady a ukryli je za okrajem křoví, a když jezdci přišli na dostřel, hřměly jejich pušky a hvízdaly jejich šípy. Mezi dragouny nastal ohromný zmatek. Mrtví a ranění lidé a koně se váleli jeden přes druhého, a ostatní jezdci byli přinuceni zastavit. I rotmistr byl raněn šípem.

„Toto je Kníže skal!“ zlobil se. „Bez tohoto člověka by rudoši nebyli odolali. Seberte raněné a pak se pokusíme, abychom vylákali myši z jejich děr.“

Zkoušeli to, ale marně. Apači byli příliš chytří, než aby opustili svůj krásný, bezpečný úkryt. Rotmistr si nevěděl rady.

„Co si počneme!“ tázal se zlostně.

„Měl bych návrh,“ mínil jeden poddůstojník.

„Nuže?“

„Toto postavení nelze dobýt jinak, jenom útokem.“

„Ano,“ posmíval se rotmistr potupně, „viděli a zkusili jsme to!“

„Jedná se pouze o to, jak se ten plán provede.“

„Vynalezl jste nový způsob?“

„Ne. Je to jisté, že nepřítel shromáždil všechny své muže zde oproti nám. Ostatní strany jsou tedy zbaveny obhájců. Dělejme tedy, jako bychom chtěli útočit na tuto stranu, ale krátce před čarou odbočíme vpravo, vrazíme na ně ze strany, shrneme a vyženeme je do širého pole, kde nemají své koně, a tam je zničíme.“

„To je dobrý nápad. Provedeme jej ihned!“

Dragouni se opět seřadili a hnali se útokem, ale přepočítali se, neboť v tom, co se radili, odbývala se také porada u pyramidy. „Co asi teď podniknou?“ tázal se Bizoní Čelo.

„Druhý velitel prvnímu něco navrhuje,“ mínil Medvědí Srdce, který nepřítele bystře pozoroval.

„Tento návrh nebude za mnoho stát,“ smál se Hromový Šíp, „tuším, že bych jej uhodl.“

„Ať nám poví náš bratr své myšlenky,“ prosil Medvědí Srdce.

„Dragouni museli zpozorovat, že bojovníci Apačů se vesměs nacházejí na této straně a proto budou útočit z jiné strany.“

„Ze které?“

„To uvidíme.“

„Pak nám již nezbude čas,“ mínil Bizoní Čelo.

„Více nežli zapotřebí!“ ujišťoval Hromový Šíp. „Budou se muset stavět, jako by jejich útok byl namířen proti této straně, když pak odbočí, nastane u nich po nějakou dobu zmatek, a té chvíle musíme využít. My se postavíme zde do středu této strany, tak že se podle libosti můžeme obrátit čelem vpravo nebo vlevo. Budeme-li je pak mít mezi křovinami, nemohou se oni na koních hnout, a my pěší nad nimi budeme ve velké výhodě.“

Všichni uznali pravdivost těchto slov a rozestavili své lidi podle toho. Viděli, jak se setnina hnala proti nim, pak se otočila a obrátila se k východní straně. Tu se i Apačové seřadili proti východu, a když dragouni přišli, skoro se divili, že nepadla ani jediná rána, jakmile ale vnikli nadobro do houští, hřmělo to na ně ze všech stran. Nastalo hrozitánské vraždění. Dragouni na koních se ani nemohli bránit, protože jim vadilo křoví, Apači naproti tomu se mohli volně pohybovat. Boj trval sotva deset minut, byl ale vražedný. Když rotmistr své lidi shromáždil, měl jich ze stovky a několika mužů něco přes dvacet. Vyvedl hloupost, kterou mu jeho představení zajisté neprominou. Dlouho ještě pobýval nerozhodně na pláni; vypadalo to, jako by chtěl podniknout ještě jeden útok, aby si vyhledal smrt, pak ale přece odjel nazpět na haciendu. Své mrtvé i raněné nechal ležet, byl přesvědčen, že by je nedostal, Indián se skalpu nijak nevzdá. Oba poddůstojníci také padli. On byl jediným velitelem, a když uviděl haciendu, kterou opouštěl s takovou hrdou odvahou, byl by se raději lítostí a zlostí sám zastřelil.

Vjeli do předního dvora, rotmistr se odebral ihned do svého pokoje. Sternau byl tak opatrný, že postavil své Apače s koňmi do zadního dvora. Když rotmistr vstoupil do světnice, vytasil šavli z pochvy, mrštil s ní o zem a zuřivě zvolal:

„Prokleté hrdinství! Tito rudoši zajisté neztratili ani pět mužů, a já přes osmdesát!“

„To je ovšem smutné!“

Rotmistr se zalekl, když zaslechl tato slova. Myslel, že je sám, obrátil se a – zde seděl Sternau na židli.

„Tisíc ďáblů, vy jste zde!“ zvolal rotmistr.

„Jak vidíte,“ mínil Sternau, a zůstal klidně sedět. „Dovolil jsem si zapálit jednu z vašich cigaret.“

„Já myslel, že jste se mnou bojoval u pyramidy?“

„Ani pomyšlení! Vždyť jsem vám přece pověděl, že nejsem vaším nepřítelem. Ano, prokázal jsem vám značnou službu.“

„Jakou?“

„Copak jste to ještě nezpozoroval?“

„Co jsem měl zpozorovat,“ pravil rotmistr, který nevěděl na čem je.

„Snad přece víte, jak silní jsou Apači?“

„Dvě stě a šest mužů.“

„A proti kolika jste dnes bojoval?“

„Na každý pád proti těmto všem.“

„Jste na omylu, stála proti vám jen polovina z nich.“

„Jenom sto?“

„Sto a šest.“

„To není možné. To bychom si byli počtem rovni, a byli bychom museli zvítězit!“

„To nikoliv, jak je dokázáno. Já jsem vám způsobil výhodu, že jsem velitelům odvedl sto jejich bojovníků.“

„Ach, je to možné?“

„Zajisté.“

„A proč jste tak učinil?“

„Abych vám usnadnil vítězství,“ odvětil Sternau s potupným úsměvem.

„Chcete si mne snad dobírat?“ rozčertil se rotmistr.

„Ani v nejmenším, mluvím vážně. Kdybych nebyl odvedl těchto sto mužů, nebyl by žádný z vás unikl. Když jste vy přicházeli od jihu, odtáhl jsem já k severu. Nemohl jste to vidět, protože byla mezi námi pyramida.“

„A jak se stalo, že vás nalézám zde?“

„Zrovna tak bych se mohl tázat já. Jak se to stalo, že jsem vás viděl u pyramidy? Vy jste přišel útočit na nás a já přicházím útočit na vás. Vy jste mne tu chtěl včera zadržet, dnes se věc obrátila. Jste mým zajatcem!“

Při těchto slovech povstal a přistoupil k rotmistrovi.

„Máte rozum?“ zvolal, a sáhl po revolveru, který měl dosud v opasku.

Sternau mu pohrozil: „Pryč s rukou od zbraně! Nebo chcete utržit podobnou ránu, jako včera?“

Rotmistr sice oddělal ruku, ale pravil: „Nemohu vás pochopit! Zavolám své lidi!“

„A já své.“

Přistoupil ke stolu a uchopil tam stojící šálek na čokoládu. Vyhodil jej oknem na zadní dvůr. Ujednal to se svými Indiány, aby, jakmile on vyrazí okno, šli do předního dvora a zajali tam všechny dragouny. Že se zachovali podle toho, dokázal teď odtud zaznívající zmatený křik.

„Pojďte a podívejte se!“ velel Sternau.

Rotmistr přiskočil k oknu a spatřil právě, jak byl poslední z jeho lidí stržen a spoután.

„Apači zde?“ zvolal polekaně.

„Ovšem!“ odvětil Sternau. „A sice zase jenom z lásky k vám. Nechtěli jsme vám dovolit odjet do Chihuahuy, kde vás očekávají velké nepříjemnosti za ten kousek, který jste dnes vyvedl. Vy jste mým zajatcem, a zůstanete se svými lidmi u mne.“

„Co mám dělat u Apačů?“ tázal se rotmistr celý zděšený.

„Nestane se vám ani to nejmenší. Vy jste rukojmí, jste mým zajatcem, nikdo se vás nedotkne.“

„Rukojmí? K čemu?“

„To se dozvíte později. Složte si to nejpotřebnější. Slyšíte, že moji Apači jsou zde již přede dveřmi.“

Tu konečně rotmistr zjistil, že je to doopravdy.

„Seňore, vy jste zrádce!“ zvolal. „Vy běloch mne odevzdáte rudým kůžím!“

„Jsem-li zrádce, musí vědět moji přátelé. Pravil jsem vám včera, že Apači nechtějí proti vám bojovat, žádal jsem vás o třídenní příměří, vy jste nechtěl. Vy jste vyvolal boj, a musíte teď nést následky.“

Otevřel dveře a vpustil několik Apačů, kteří rotmistra bez okolků svázali a odvedli. Na to se odebral do místností, kde byly zavřeny ženy. Když vstoupil mezi dveře, spustily hrozný nářek.

„Ticho!“ velel Sternau.

Ale takovým ženštinám je těžké poručit. Stará hospodyně klekla před ním, sepjala ruce a prosila:

„Seňore, mějte slitování. Vždyť jsme vám nic neudělali! Anebo byl můj bratranec vaším nepřítelem?“

Při těchto slovech se namanula Sternauovi myšlenka.

„Verdoja je vaším bratrancem?“ tázal se.

„Ano, seňore. Já jsem hospodyní tohoto domu.“

„Míval k vám důvěru?“

„Copak by mně jinak svěřil vedení hospodářství?“

„Míním to jinak. Sdělil vám někdy věci, které by nebyl pověděl jinému?“

„Sem a tam.“

„Víte, kde se teď nachází?“

„Nevím.“

„Spal Verdoja této noci na haciendě?“

„Ano.“

„Znáte pyramidu zde nablízku?“

„Znám ji.“

„Nevíte, je-li v nitru dutá?“

„Je dutá, neboť seňor Verdoja v ní často býval.“

„Aha,“ pravil Sternau radostně, „jak tam vcházíval?“

„To nevím, bylo to tajemství již za časů jeho otce, ale na hoře v psacím stolku leží výkres, na němž je naznačeno, jak to vypadá v nitru pyramidy.“

„Zaveďte mne k tomu psacímu stolu.“

Stařena jej zavedla do Verdojova pokoje. Tam stál velmi starý psací stůl, který Sternau otevřel dost namáhavě nožem. V něm skutečně našel plán, který se musel vztahovat na vnitřek pyramidy.

„Ale co řekne Verdoja, až uvidí, že je stolek vypáčen!“ pravila stařena úzkostlivě.

„Nedělejte si starosti, on to neuvidí, protože se už nevrátí, Apačové ho zabijí. A ostatně teď zapálím haciendu.“

„Zapálit? – Ó, svatá panno! Co jsem vám udělala, že mne nebohou chcete učinit nešťastnou?“

„Může za to Verdoja.“

„Ale já ne! Je-li skutečně mrtev, potom jsem přece já jeho dědičkou!“

To Sternaua obměkčilo. Stařena prosila a kvílela, její nářek přivolal ostatní ženy, a ty, když slyšely, oč se jedná, padly mu k nohám a prosily s pláčem, aby byl milosrdný. Konečně přivolil. Zastrčil plán jako vzácný poklad do kapsy, a velel pak Apačům odejít. Tito zatím nebyli nečinní a naložili ještě všelicos na koně dragounů, tak že tito pod nákladem téměř klesali. Dali se na pochod. Všichni muži šli pěšky a každý vedl svého koně s nákladem. Dragouni byli tak spoutáni, že mohli sice vést své koně, ale nemohli utéct. Z vaquerů se nedal vidět ani jediný. Napřed byli svědky nešťastného boje, pak se navrátili ke svým stádům, a teď když spatřili Apače, ukryli se, jak jen mohli.

Když dlouhá karavana došla k pyramidě, bylo to nemalé překvapení. Sternau všechny zbylé dragouny zajal a přinášel s sebou kořist, která jim usnadnila táboření a obohatila je střelivem a potravinami tak, že by mohli vydržet i delší obležení. Ale to nejlepší co s sebou přinesl, byly sekery a páky, o kterých se domníval, že je budou potřebovat. Zásoby byly uloženy, zajatí postaveni pod bezpečnou stráž, a pak byli vysláni zvědové, aby ihned ohlásili, zda se blíží nepřítel. Teprve nyní začal Sternau studovat plán. Byl velmi zřetelně nakreslen. Vnitřek pyramidy se skládal ze tří pater, v jejichž středu se nacházela hluboká, čtverhranná studna. K této studni se sbíhaly chodby, spojené příčnými chodbami a na jejich koncích byly umístěny komory. Pyramida mívala na svém úpatí čtyři vchody, po jednom na prostředku každé strany. Teď se jednalo o to, nalézt některý z těchto vchodů, které teď pravděpodobně byly zazděny. Sternau sdělil ostatním plán té budovy a pak se dali do pátrání. Nenašli nic, až Sternau přišel na myšlenku, aby vyměřili přesný střed jedné strany. Když tak učinili, přišli na zvláště rozpukanou skálu. Sternau ji prozkoumal, a zoufal již nad výsledkem, když pak ještě jednou poklekl a zkoušel pohnout s velikým kamenem – tento se pohnul. Tu vyskočil, radostí zbledlý na smrt.

„Mám to!“ zvolal.

„Je to možné?“ tázal se Hromový Šíp.

„Ano. Zde je vchod, ucítil jsem to!“

„Kde? Kde? Rychle! Rychle!“

„Musíme tento prostřední kámen zašoupnout dovnitř.“

Hromový Šíp ihned klekl a tlačil vší silou. Kámen couval dovnitř, a objevily se kamenné válce, na nichž se pohyboval.

„Ó, Bože můj, díky tobě!“ zvolal Hromový Šíp a zůstal klečet na kolenou.

Sternau nahlédl do otvoru.

„Zde stojí lucerna, muselo jich zde pobývat víc,“ pravil. „Také láhev plná oleje je zde!“

„Udělejme světlo a rychle dovnitř!“

S těmito slovy vyskočil Hromový Šíp a rozžal lucernu. Pak pospíchal kupředu, aniž by ve své horlivosti dbal, zdali ho někdo následuje. Ale šli za ním všichni tři, Sternau, Bizoní Čelo a Medvědí Srdce a konečně ještě přišel vaquero Francisco.

Prošli dlouhou chodbou, kde ale byly dveře. Sternau přidržel plán k lucerně a nahlédl do něho.

„Dveře zde nejsou naznačeny,“ pravil. „Je u nich zámek?“

„Není,“ odvětil Hromový Šíp. „Ale jsou pevně uzavřeny.“

„Tak je buďto závora na vnitřní straně anebo nějaký tajný přístroj. Nemůžeme se tím zdržovat, abychom jej vyhledávali. Máme dost prachu, vytrhneme dveře. Udělejte několik trhacích děr. Zeď je z cihel a měkká. Já půjdu a přinesu střelný prach.“

Ostatní se dali ihned do práce, a nežli se Sternau vrátil, byli hotovi. Díry se naplnily prachem, opatřily knotem a dobře ucpaly. Na to se zapálil knot, a všichni spěchali nazpět ke vchodu. Za malou chvíli vybuchly rychle za sebou čtyři rány. Už se chtěli zase odebrat dovnitř, když tu přišel Lovec Medvědů. Bylo na něm poznat, že přináší důležitou zprávu.

„Co přináší můj bratr?“ tázal se Medvědí Srdce.

„Psi Komančové přicházejí lesem, podél něhož jsme včera jeli.“

„Kdo přinesl tuto zprávu?“

„Červený Jelen.“

„Vyslechneme nejprve jeho. Přiveďte ho!“

Apač, který se nazýval „Červený Jelen“, přišel. Byl to jeden z těch, kteří byli vysláni na zvědy.

„Můj bratr ať nám poví, co viděl!“ velel Medvědí Srdce.

„Šel jsem zpátky tou cestou, kudy jsme včera přišli,“ pravil zvěd. „Oba Komančové, z nichž jsme jednoho zabili, nás uviděli a to se mohlo stát jenom v lese. Šel jsem tedy podél jeho okraje, a našel jsem zcela čerstvou stopu vedoucí dovnitř, prozkoumal jsem ji a poznal stopu Indiána, který přišel od haciendy.“

„To byl jistě Komanč, který přenocoval na haciendě, šel naproti svým druhům, a zajisté jim pověděl, že jsme zde,“ pravil Sternau. „Červený Jelen nechť pokračuje!“

„Sledoval jsem stopu,“ pokračoval. „Vedla zrovna do lesa. Mohl jsem jen zvolna kupředu, protože jsem musel vyhlazovat svou vlastní stopu. Tu jsem slyšel krákání krkavců. Někdo je v lese vyplašil, proto jsem se rychle ukryl v houštině a čekal. Netrvalo to dlouho, a podél mne táhli psi Komančové. Byl to velký kmen, protože jsem napočetl přes čtyřikrát desetkrát deset bojovníků, a byli mezi nimi tři náčelníci.

„Znal jsi je?“ tázal se Medvědí Srdce.

„Neznal.“

„Kam šli?“

„Když poslední z nich přešel, sledoval jsem je. Táhli až k okraji lesa. Tam jim vypravoval zvěd, že jsme zde, a o všem, co se přihodilo. Potom měli krátkou poradu, a táhli pak k haciendě.“

„To je brzy spatříme.“

„Snad teprve dnes v noci,“ pravil Hromový Šíp.

„Nikoliv. Oni nás obklíčí, aby nám přerušili veškeré spojení,“ mínil Sternau. „Pak nás ale napadnou v noci. Buďte na stráži, a kdyby se přihodilo něco důležitého, přijďte za námi do této jeskyně a povězte nám to.“

Tím byla záležitost odbyta, a ostatní vnikli do chodby. Když došli na místo, kde bývaly dveře, ležely na zemi. Byly i s veřejemi vytrženy ze zdiva. Vytáhli je z trosek a prohlédli je. Nespatřili nic jiného, nežli nahoře a dole čtverhrannou díru. Pak ohledali půdu na místě, kde stávaly a podobně klenutí, když našli nahoře a dole železný zub, který zapadal do té díry, ale tento zub byl tak pevný a nehybný, že se nedalo zjistit, jakým ústrojím s ním bylo pohybováno vpřed a vzad.

„Nezbývá nám nic jiného, než abychom vytrhali veškeré dveře,“ pravil Sternau. „Teď se ale podíváme dál.“

Prošli značný kus, nežli se dostali k druhým dveřím. Tyto byly ve zdi na pravé straně, ale chodba vedla dál. Tu vzal Sternau zase svůj plán a hledal v něm.

„Co hledá můj bratr?“ tázal se Medvědí Srdce.

„Hledám místo, kde se nachází zajatci. Zajisté jsou uprostřed pyramidy nablízku studně, protože tam jsou v bezpečí. Až ke studni máme ještě patero dveří, které musíme vytrhnout, protože po této chodbě nepůjdeme dál.“

Opět se ostatní dali do vrtání děr, a když se Sternau vrátil s prachem, opět byly výbuchem roztříštěny. Výsledek byl ten samý, jako předtím. Podle Sternauova návodu šli dál. Ten mimo prach s sebou přinesl sekeru a železnou páku. Při nejbližších dveřích zkoušeli oba tyto nástroje, ale zjistili, že nestačí. Museli zase sáhnout k prachu. Tyto dveře měly z obou stran po dvou těžkých závorách, muselo se použít více prachu nežli dosud. Z toho nastal tak hrozný výbuch, že se celá stavba otřásla. Když došli k vytrženým dveřím, zjistili, že bylo vytrženo tolik zdiva, že kvůli troskám nemohli projít. Nejdříve je museli odklidit, k čemu potřebovali více hodin práce.

Mezi tím, co byli takto zaměstnáni, přišel posel a volal náčelníka ven. Když vyšli, spatřili, že Komančové utvořili kolem ní široký kruh. Byli obklíčeni. Když sečetli nepřátele, nebylo jich mnoho přes sto, ale všichni měli koně.

„Sebrali koně, patřící k haciendě Verdoja,“ pravil Sternau. „Ti ostatní ještě pátrají v okolí po koních. Nepustí se dříve do boje, pokud nebudou všichni opatřeni koňmi. Jsme proto ještě v bezpečí a můžeme se vrátit k naší práci.“ –

Nebezpečí boje se ustavičně přibližovalo k pyramidě, v jejím nitru seděli naši čtyři zajatci a rozvažovali o možnosti svého vysvobození. Počítali se Sternauem, ale minuly již dvě noci, a to je za takových okolností věčnost. Voda byla spotřebovaná, potraviny stačily již jen nakrátko, mrtvoly Pardera a hlídače rozšiřovaly nesnesitelný zápach, a ze studny se ozýval v pravidelných intervalech šílený řev bolesti nebo Verdojovo srdcerozrývající kvílení. Vypadalo to, jako by se byla divoká zvěř pekla zaživa na rožni.

Karja, Indiánka, mnoho nemluvila, ale Emma nebyla s to utlumit svou bolest. Nevěřila více v možnost zachránění. Zkoušeli to s nožem u dveří, ale bez výsledku. Pomoc mohla přijít jenom zvenčí, a kdo měl být tím osvoboditelem? Vnitřek pyramidy byl tajemstvím, které znali jen mrtví nebo ranění v kobce a v hloubi studně. Emma složila ruce a modlila se: „Ó, svatá matičko boží, oroduj za nás v této naší hrozné situaci! Nedej nám zahynout v této tmě! Dej nám opět spatřit denní světlo a já budu velebit tvoji dobrotu, pokud budu živa!“

Kormidelník umlkl, ale Mariano se chopil ruky seňority a prosil s nadějí plným hlasem: „Nezoufejte ještě! Znám Boha, jenž je všemohoucí, a znám Sternaua, který by se skoro takto mohl nazývat. On dokáže, co žádný jiný nedovede. On ví, jaký osud nás očekává u Verdoji a Pardera, a odváží se všeho, aby nás nalezl a zachránil.“

„Ale kdo mu poví, že se nalézáme zde?“

„To ponechejte Pánu Bohu a jemu. On nás sleduje, o tom jsem přesvědčen!“

„Ale jestli jeho samotného potká nějaká nehoda?“

„Jemu se nic zlého nestane. On ví, co pro nás závisí na tom, aby neuváznul v nebezpečí, a bude opatrný. Snad právě tato opatrnost je příčinou, že musíme tak dlouho čekat. Vždyť teprve minuly dva dny, a je dost možné, že teprve teď přichází do zdejší krajiny. Pak se bude ohlížet po stopách a najde také prostředek, aby se k nám dostal. Zdá se mně, jako by – poslouchejte!“

Naslouchali, ale nezaslechli nic.

„Co to bylo?“ tázala se Emma.

„Měl jsem pocit, jako bych slyšel tiché hučení jako od vzdálené bouřky.“

„Byl to klam, seňore. Do této hloubky nevnikne žádný živý hlas!“

Nastalo opět ticho, až se kormidelník vytrhl ze svého zadumání. „Čert to vem, nemohu nic nalézt!“

„Copak hledáte?“ pravil Mariano.

„Nějaký prostředek, jak bychom tuto pekelnou pyramidu vyhodili do povětří, ale ovšem tak, abychom vyvázli bez pohromy.“

„Nenamáhejte se zbytečně, je to marné. Můžeme očekávat pomoc jenom zvenčí.“

„Nuže, tak ať přijde co nejdříve, ne kvůli mně, protože já již něco vydržím, ale kvůli těmto slečnám, které si něco takového nezasloužily. Byla by to ošklivá smrt, zde dole tak pomalu – Poslouchejte!“

Teď zaslechli všichni nějaké zahřmění.

„To bylo zcela stejné jako předtím, ale silnější,“ pravil Mariano. „Vždyť v této době nebývají bouřky! A jak bychom zde mohli slyšet hřmění?“

„To nebylo hřmění,“ pravil kormidelník, „to byla střelná rána.“

„Kdo by zde střílel?“

„To nevím! Já vím jen tolik, že jako námořník umím přesně rozeznávat hřmění od střelné rány. Byl to výstřel. Musela by to ale být rána z děla, a pochybuji, zda by taková sem pronikla. My jsme ji ale slyšeli, musela být tedy vypálena zde dole.“

„Ale pistole nebo puška nemá takový zvuk. A k čemu by se zde dole střílelo? Snad, aby se nám dávalo znamení? Sternau přece ví, že nemůžeme odpovědět.“

Na tato slova Emmy potřásl kormidelník hlavou.

„Ano, puška nemá takový zvuk,“ pravil, „ale víte, co by právě tak bouchlo?“

„Copak?“

„Trhací rána.“

„Všemohoucí! Vy myslíte –?“

„Ano, myslím, že je zde Sternau, byla to trhací rána. Znám svého pana Sternaua dobře. Pro něho není nic příliš obtížné. Snad ho napadlo, vytrhat dveře střelným prachem, když je nemohl otevřít.“

Tato slova byla pronesena s takovou důvěrou, že Emma s obnovenou nadějí zvolala: „Vy mně dáváte útěchu, seňore Helmersi. Cítím, jako bych teď směla doufat v zachránění. Ó můj otče, můj ubohý, dobrý otče! Budu tě snad moci opět spatřit?“

Plakala, ale dosud více úzkostí než nadějí. Pojednou do jejího vzlykotu zaduněl ohromný výbuch. Cítili, jak se půda a zdi chodby otřásly. A když po výbuchu nastal temný rachot, vyskočil kormidelník vzhůru.

„Hurá! Hurá! Sternau je zde, je skutečně zde!“ zvolal. „To byla trhací rána a za ní se řítila zeď. Pomoc je blízko!“

„Myslím, že má seňor Helmers pravdu,“ pravil Mariano. „Co vy o tom soudíte, seňorito Karjo?“

Indiánka zvolna otevřela oči, které držela dosud zavřeny a pravila: „Je to Sternau, věděla jsem jistě, že přijde.“

Tu vzala Emma Karju okolo krku a líbala ji.

„Pane Bože, díky tobě! Nikdy nezapomenu na tvoji lásku, tak jak ty jsi na nás nezapomenul!“ jásala.

Minula delší doba, aniž by cokoliv slyšeli. Seděli v chodbě, v jejich kobkách byli uvězněni Helmers a Mariano.

„Neměli bychom jít k předním dveřím?“ tázal se kormidelník.

„Ano, snad tam uslyšíme lépe, co se děje,“ řekl Mariano.

Emma se opřela o Mariana, a takto se odebrali ke dveřím, na nichž marně zkoušeli své nože. Tam usedli na vlhkou půdu a naslouchali. Slyšeli temné tlučení a šoupání, které nebralo konce.

„Víte, co to je, seňorito?“ tázal se Helmers. „Nevím.“

„Teď odklízejí trosky. Poslední náboj byl velmi silný a poškodil tuším značně chodbu.“

„Ach, kdyby tomu tak bylo.“

„Je tomu tak. Tam vzadu v chodbě jsem tiše seděl, neboť jsem myslel na ženu a dítě, které mně Bůh ráčil zachovat, ale odvahu jsem přece ještě nepozbyl.“

„Ale poslechněte, již není nic více slyšet.“

„Snad odpočívají,“ těšil bodrý kormidelník. – –

Bylo to právě v ten čas, kdy byli náčelníci vyvoláni ven, aby pozorovali obkličování Komančů.

Teď panovalo ticho plné očekávání mezi uzavřenými, až se dalo znovu slyšet tlučení a šoupání. Pak se ozývaly hlasité rány jako sekerou o dřevo, a při tom to vypadalo, jako by zaznívaly lidské hlasy. Tu – tu se blížily kroky, které bylo zřetelně rozeznat.

„Teď tyto dveře,“ pravil zvučný hlas. „Ty nás zajisté povedou k studni. Máme ještě dost prachu.“

Uvěznění měli pocit, jako po elektrické ráně, nemohli samou rozkoší ani promluvit, a tiskli si jenom ruce.

„Sternau!“ šeptal konečně kormidelník. „Věděl jsem to! A on již ví, že tyto dveře vedou ke studni.“

Naslouchali. Bylo slyšet, že někdo ohmatává dveře, pak pravil jiný hlas: „To bude zase stát mnoho prachu; jsou to dveře s dvojnásobnými závorami.“

Tu vyskočila Emma s blaženým výkřikem: „Bože, můj Bože! Antonio, Antonio!“

Na okamžik to tam naproti utichlo: radostné leknutí ochromilo jazyky; pak ale volal Hromový Šíp: „Emmo, moje Emmo, jsi to ty?“

„Ano, jsem to já, miláčku můj!“

„Tisíceré díky Bohu! Jsi sama?“

„Ne, jsme tu všichni čtyři.“

Tu zavolal hlas, který dosud nebylo slyšet: „Všichni čtyři, Karjo, ty také?“

Tento hlas vyvolal blažené zardění na bledých tvářích Indiánky.

„Ano,“ zvolala; „Karja, tvoje sestra je zde!“

„Uff! Uff!“ pravil tam zase jiný hlas.

Karjiny líce opět zbledly. Bylo to leknutím, nebo radostí?

„Kdo to mluvil,“ tázal se tiše kormidelník.

„Tento hlas znám,“ odvětila Emma. „Je to Medvědí Srdce, náčelník Apačů. Hrdinové jsou všichni pohromadě: Medvědí Srdce, Bizoní Čelo, Hromový Šíp, ale kde je Sternau? Toho neslyším. Zmýlila jsem se snad dříve v hlase?“

Nyní se tázal Hromový Šíp: „Jak se máte, Emmo?“

„Dobře! Ó, teď je všechno zapomenuto!“

Konečně se ozval podruhé Sternauův hlas: „Jak se daří mému chrabrému kormidelníkovi? Pro ty ostatní na něho všichni zapomínají, dokonce i jeho bratr!“

„Děkuji mnohokrát, pane doktore!“ zvolal Helmers.

„Stojím ještě pevně na palubě! Uvolněte jenom vodní dráhu, abychom mohli brzy zdvihnout kotvy a vyplout.“

„Stane se tak! Tázat a odpovídat si můžeme později, teď ale jen to jedno: je tam u vás Verdoja? A Pardero?“

„Ano.“

„Copak dělají? Vždyť se přece zdá, že nejsou s vámi.“

„Jsou nablízku, mají dost. Pardero je mrtev a také hlídač. Verdoja spadl do studně a má zlámanou páteř; ještě ale žije.“

„Ach, to je řízení boží! Vypadá to, že jste se udatně bránili. Nyní rychle, abychom se k nim dostali!“ Pak se ještě tázal: „Máte tam tmu?“

„Nikoliv, máme dvě lucerny,“ odvětil Helmers.

„To je dobře. Couvněte co možná nejdále nazpět. Vyrazíme dveře prachem. Nebo snad nemůžete?“

„Ale můžeme, jak daleko chceme!“

„Jděte tedy! Pak ihned přijdeme.“

Vrátili se až do nejbližší chodby, kde spolu hovořili o svém štěstí a naslouchali skřípavému vrtání nožů.

„Nepovídal jsem to, že Sternau přijde,“ mínil Helmers. „To je muž, jemuž není rovno.“

„I já jsem to jistotně věděl,“ dosvědčil Mariano, tónem úplného přesvědčení. „Kdybych byl pohan, řekl bych, že je to polobůh, nebo miláček bohů. Nemůžeme mu být dost vděční!“

Za nějakou chvíli se rozlehl nový výbuch, který pro blízkost bylo tak dobře cítit, jak slyšet. Stěny se drobily, a z klenutí padaly celé kusy, pak ale volal z místa výbuchu hlas, v němž byl poznán Hromový Šíp: „Emmo, kde jsi?“

„Zde jsem!“ zajásala a běžela chodbou kupředu.

Tam stál, sice ve tmě, ale protější lucernou dostatečně osvětlen. Vrhla se na jeho prsa, a on ji sevřel do svého náručí tak pevně a něžně, že cítila jeho tichý slib, že ji nikdy, nikdy neopustí.

„Můj Antonio!“ šeptala. „Málem bych byla zemřela.“

„Bohu díky, že se tak nestalo,“ odvětil s nejhlubší něžností. „Moje nemocná hlava by to nebyla vydržela, a já bych se byl znovu zbláznil.“

Tu se vedle nich objevila postava Bizoního Čela.

„Kde je Karja, dcera Mizteků?“ volal.

Ta přiběhla, a shledali se v šťastném objetí. Teď přišel Sternau a podal všem ruku. Mariano jej objal a pravil s největší vděčností: „Již zase jsi mne zachránil! Karle, ty jsi vždy mým andělem strážným!“

A kormidelník pohnutě pravil: „Pane doktore, spatřím-li své milé, mám jenom vám co děkovat. Bůh vám to oplať, já nemohu!“

Nyní v krátkých, přerušovaných větách si všechno v krátkosti pověděli.

„Jakže, tys tomu Verdojovi vytrhla nůž a hrozila mu?“ tázal se Hromový Šíp své nevěsty.

„Ano. Nesměl se mne dotknout, byla bych zabila ho nebo sebe.“

„Moje hrdinko!“

S tímto výkřikem ji pevně k sobě přivinul.

A v tom samém okamžiku se někdo za Karjou polohlasitě tázal: „Dcera Mizteků zabila toho Pardera vlastní rukou?“

Byl to Medvědí Srdce, Apač, jehož teď milovala s celou sílou svého srdce, ačkoliv ji kdysi pobláznil hrabě Alfonzo.

„Ano,“ odvětila tiše.

„Dcera Mizteků je hrdinkou, ona zasluhuje stát se squaw (ženou) velkého náčelníka!“

Přejel jí něžně rukou po vlasech, a odvrátil se pak; ona ale věděla, že tato slova a toto pohlazení u něho znamená víc, než u jiného řeč tisíce slov.

Tu ale přišel ještě jeden a pravil ostýchavě: „Seňorito, jak se těším, že vás zase vidím!“

Emma se ohlédla a spatřila vaquera.

„Francisco, ty jsi zde také?“ pravila radostně. „Jsi pro mne jako pozdrav z domova. To ti nezapomenu!“

Podala mu ruku, a pak pravil Sternau: „Odložme to všechno na pozdější dobu, a mysleme především na přítomnost. Podívejme se na kobky, v nichž jste vězeli, a na mrtvoly.“

Mariano vzal lucernu a vedl je. Osvoboditelé se zachvěli, když vstoupili do úzkých smrdutých kobek. Když přišli k oběma mrtvolám, nepromluvil žádný ani slovo. Cítili, že zde vládl Boží soud.

V tom se ozval pronikavý, táhlý výkřik.

„Co je to?“ tázal se Hromový Šíp.

„To je Verdoja,“ odvětil Mariano.

„To je hrozné!“ mínil Sternau. „Musím ho vidět!“

Kráčeli dopředu, a jenom obě dívky zůstaly nesměle zpět a prosily kormidelníka, aby u nich zůstal. Právě když přistoupili ke studni, ozval se nový výkřik. Není zvíře, které by podobně zařvalo. Proniklo to muži, stojícími na okraji studně, tak že se zatřásli.

„A on vám nechtěl povědět, jak se otvírají dveře?“ tázal se Sternau.

„Ne. Měli jsme zahynout.“

„Je to tedy opravdový ďábel. Půjdu dolů k němu!“

Rozmotal své laso, a nechal svázat ještě lasa Bizoního Čela a Medvědího Srdce. Uvázal se pevně, vzal lucernu a spustil se. Když se dostal dolů, posvítil si na pochroumaného. Ten otevřel krví zalité oči, upřel je na Sternaua jak na strašidlo a zvolal: „Pse, jsi to ty!“

„Ano, jsem to já,“ pravil Sternau. „Ty ďáble v lidské podobě, přišel jsem ti říct, že tvoje úklady jsou zmařeny. My jsme přišli, abychom vysvobodili tvé zajatce; dveře jsou otevřeny, oni jsou zachráněni.“

„Tak vás sežer –“

Chtěl se ve vzteku nadzvednout, ale toto hnutí mu způsobilo tolik bolesti, že svou kletbu nedokončil a hrozně vykřikl.

„Stojíš na prahu smrti, stojíš před věčným soudem,“ pravil Sternau, „pros Boha o slitování, místo abys nadával!“

Verdoja chtěl zatnout pěsti, ale nešlo to. Skřípal zuby, cenil je jako divoká šelma a křičel: „Pryč! Já nechci milost!“

Tato bezbožnost uhasila poslední jiskru soucitu v Sternauových prsou.

„Dobře tedy, nemáš mít milost,“ pravil, „aspoň ne u mne. Bůh tě ztrestal, a tento trest máš vypít až do poslední krůpěje. Patříš do pekla, a máš mít peklo, peklo nevyslovitelných muk a bolestí již zde na zemi. Prohlédnu tě a učiním všemožné, abych Tě i s tvými bolestmi udržel naživu.“

Sehnul se a začal své ohledávání. Neměl důvod být jemným a opatrným, a tak vyjel z úst zlosyna téměř nelidský řev. Konečně byl Sternau hotov.

„Toto je Boží soud,“ pravil. „Jsi rozdrcen na celém těle. Končetiny jsou zlámány a nemohou být nikdy více spojeny. Ale přece to vše není smrtelné. Tvoje vnitřnosti jsou zdravé a silné. Budeš žít, ale bolesti, která tě nyní rozežírá, se nikdy nezbavíš. Takový trest mohl vymyslet jenom Pán Bůh nebo ďábel, a ty, ty jej přetrpíš, o to se já postarám.“

Odvázal ze sebe laso a upevnil k němu roztříštěného, aniž by byl bral nějaký ohled na jeho stav. Pak dal znamení. Muži nahoře, v domnění, že je to Sternau, začali tahat; brzy jim ale prozradil blížící se řev, koho vytahovali nahoru. Když ho vytáhli, položili ho na chodbu, odvázali laso a spustili je opět do studně. Sternau se pak sám vyšplhal nahoru.

„Ale co se má stát s tímto člověkem?“ tázal se Hromový Šíp.

„On nemá zemřít, neboť smrt by byla pro něho odměnou. Má žít, přitom ale ani na okamžik nemá být zbaven bolestí.“

„To je dobře!“ přisvědčil Medvědí Srdce. „Velký Duch je spravedlivý!“

„On si to zasloužil!“ pravil Bizoní Čelo jednoduše; potom se odvrátil.

„Pošlu několik Apačů,“ pravil Sternau, „kteří ho dopraví do nejpřednější chodby, tam bude ležet, pokud budu chtít. Teď se ale vraťme na světlo! ‘

Zašli pro obě dívky a vedli je prolámanými dveřmi k východu. Když se tam Emma octnula, zůstala stát jak oslněna. Pak se jí zalily oči slzami, a ona rozevřela paže, aby objala Sternaua.

„Zapomenu-li vám toto někdy, ať se přede mnou uzavře věčnost!“

I Bizoní Čelo mu podal ruku, říkaje: „Ať Kníže skal žádá můj život, a bude jeho!“

Všichni se pak tlačili k němu a on se sotva ubránil jejich důkazům lásky a vděčnosti.

Teď vylezli kousek po úbočí pyramidy, aby získali širší rozhled. Komančové se stali mnohem početnějšími. Mohlo se jich napočítat kolem tří set. Byli všichni opatřeni dobrými koňmi, a jak se zdálo i střelnými zbraněmi. Emmě začalo být úzko při pohledu na tolik nepřátel, mužům se ale podařilo ji upokojit. Karja naproti tomu opovrhovala Komanči a žádala pušku, aby se mohla zúčastnit boje.

„Dopustili jsme se velké chyby,“ pravil později Sternau.

„Jaké?“ tázal se Bizoní Čelo.

„Zpočátku jich bylo jenom sto, nás ale dvě stě. Kdybychom je byli napadli, byli bychom je porazili, a mohli jsme toto místo opustit, anebo ostatní jednotlivě pobít.“

„Kníže skal má pravdu,“ pravil Medvědí Srdce, „ale naše srdce znala pouze mluvu soustrasti s našimi zajatými přáteli. Přece nám ale tito Komančové nic neudělají. Jsme zde v bezpečí a Letící Kůň nám pošle více bojovníků, kteří se s námi spojí.“

„Ať si tito Komančové přijdou,“ pravil Bizoní Čelo. „Jsou jako kobylky, které se zašlápnou!“

To bylo řečeno odhodlaně, ale krátce před západem slunce bylo vidět, že nepřátelé byli úplně pohromadě; celkem přes čtyři sta mužů, kteří uzavřeli těsný kruh kolem pyramidy. Když se setmělo, hořely jejich strážné ohně kolem, a také Apačové mohli zapálit více ohňů, aby si upekli maso z poraženého dobytčete. Tyto ohně se později nechaly vyhasnout a i ohně Komančů dohořívaly k půlnoci. Teď ale bylo zapotřebí obezřetnosti. Pokud nepřátelské ohně hořely, nebylo se třeba obávat útoku, poněvadž se mohlo vidět každé nepřátelské hnutí. Teď to ale bylo jinak. Náčelníci rozhodli, aby muži za dne spali, a v noci ale vesměs bděli. Kolem na pokraji houštin leželi připraveni střelci, majíce bdělé, bystré oči upřeny do temnoty. A Sternau nařídil, aby se posunul řetěz předních stráží mezi přátelské a nepřátelské postavení. Tito lidé se plížili dopředu proti nepříteli, pokud to jen bylo možné. Neměli sebou těžké zbraně, nýbrž pouze svoje nože. Měli poručeno nepouštět se do boje, ale stáhnout se ihned nazpět, jakmile by zpozorovali útočný pohyb nepřítele. Medvědí Srdce velel na severní, Bizoní Čelo na jižní, Hromový Šíp na východní a Sternau na západní straně pyramidy. Ten převzal zároveň vrchní velení, a ustanovil čtyři dobré běžce, aby mu sloužili jako spojky.

Tak minuly dvě hodiny po půlnoci, když Hromový Šíp vyslal muže, aby Sternauovi ohlásil, že nepřítel se táhne potají k severu a jihu. Krátce potom dali Medvědí Srdce a Bizoní Čelo hlášení, že všichni Komančové táhnou k západu. Z toho se dalo soudit, že se všechny čtyři stovky nepřátel shromažďují na západní straně, aby tito muži napadli Apače z této strany s převahou. Ihned vydal Sternau povel, že všichni Apačové se mají stáhnout k jeho straně. Sotva se tak stalo, přilezli přední strážci a hlásili, že se nepřítel přibližuje od západu.

Tu se Sternau obrátil k Medvědímu Srdci: „Můj bratr vezme svých padesát bojovníků, aby obešel Komanče a vpadl jim do týla. Nalezne lehce jejich koně, na tyto se posadí se svými lidmi a povalí nepřítele.“

„Uff,“ odvětil Apač, jemuž se tento úkol náramně líbil. „Kníže skal je výtečný vůdce. Dobudeme skvělého vítězství.“

V krátké době pak neslyšitelně zmizel se svými lidmi. Teď udělil Sternau ostatním stopadesáti rozkaz, aby nestříleli na jezdce, jelikož tito jsou jejich bratry, a pak se v tichosti očekávalo započetí boje, jehož výsledek byl ještě velmi pochybný.

Minulo přece ještě dost času, ale jakmile se začalo na východě šeřit a nastalo aspoň tolik světla, že se mohl rozeznat zblízka přítel nebo nepřítel, zahřměl pojednou hrozný, čtyřistahlasý válečný řev a Komančové se hnali vpřed rychlými kroky. Indián bojuje nejraději na koni, ale zde, kde se jednalo o dobytí pyramidy, nebyli koně k žádnému užitku, proto byli všichni nepřátelé pěší. Ovšem rudoch není dobrým pěším bojovníkem; Apačové mohli pohodlně mířit, a když se přiblížil nepřítel na dobrý dostřel, vystřelilo se na Sternauův hlasitý povel do jejich řad stopadesát koulí a šípů.

Účinek byl hrozný; Komančové se zarazili, byli ale od svých náčelníků poháněni dopředu. Ale za této krátké přestávky měli Apačové čas znovu nabít, a jejich druhý hromadný výstřel měl ten samý účinek jako první.

Ukrutný řev podával svědectví o zuřivosti Komančů. Seskupili se opět dohromady a hnali se potřetí dopředu. Apačové teď neměli čas, aby nabili svoje jednohlavňové pušky, a chystali se k boji muže proti muži, proto teď nastal rozhodující okamžik. Kdo měl ještě kouli v hlavni, vystřelil a chopil se tomahawku. Tu ale pojednou tryskem na koních se doslova přihnala bouře – byl to Medvědí Srdce s jeho padesáti bojovníky. Tiše bez válečného ryku se vedrali do hustě míšeného houfu Komančů a povalili všechno, co jim přišlo do cesty.

Zatím již nastal skoro den, a Sternau mohl přehlédnout celé bojiště. Rozhodnul se ihned a zvolal: „Vzhůru na koně a do nich!“

Koně Apačů náhodou stáli zde na západní straně. Za méně než minutu se vyřítili se svými jezdci na Komanče. Ti takovému útoku nebyli stavu odolat. Obrátili se, protloukli se přítelem a nepřítelem a prchali na širou pláň. Bojiště opanovali Apačové, kteří získali hroznou žeň skalpů.

Sternau ani nevystřelil. Chtěl svou Henryovu opakovačku ponechat až pro největší nebezpečí; k tomu ale nedošlo. Apačové ukořistili okolo dvou set skalpů, sami ale ztratili asi třicet bojovníků. Toto vítězství vybojovali díky obezřetnosti Sternaua.

Mezi tím, co Apačové odpočívali, shromažďovali se Komančové opět na západě; pak podnikli ten samý obrat jako včera, opět obklíčili pyramidu.

Sternau odbýval poradu s náčelníky.

„Teď bychom mohli prorazit,“ pravil, „Komančové nás nemohou zadržet; porážka porušila jejich odvahu.“

„Nač bychom odcházeli?“ tázal se Medvědí Srdce. „Zde nás Komančové nemohou porazit a brzy k nám dorazí naši bratři.“

I ostatní byli toho samého mínění, a tak musel Sternau povolit.

První i druhý den minul, aniž by se byli dostavili očekávaní Apačové. Zato se zdálo, že Komančů ustavičně přibývá. Tu v následující noci viděla jedna z předních hlídek připlížit se muže po břiše. Oba se spatřili stejnou dobou; leželi sotva osm stop od sebe. Již sahala stráž po svém noži, když tu tiché heslo mu prozradilo, že ten druhý je též Apač, ale z jiného kmene. Ten se přiblížil a šeptal:

„Můj bratr je na stráži?“

„Ano.“

„Který náčelník mu velí?“

„Kníže skal.“

„Je Kníže skal zde s mými bratry!?“

„Je.“

„Dokážou tedy mnoho hrdinských skutků. Kde ho najdu?“

„Jen jdi dál. Uvidí a zavedou tě k němu.“ Cizinec uposlechl a dostal se ke křoví, kde byl zadržen. Zavedli ho ihned ke Sternauovi, který právě odbýval poradu. „Kdo jsi?“ ptal se ho.

„Já jsem Letící Sup, náčelník Taracone-Apačů,“ odvětil. Tu rychle povstal Medvědí Srdce a přistoupil k němu. „Letící Sup? Uff, ano, jsi to ty, můj bratře. Jsi nám vítán. Kdy přijdeš se svými Apači?“

„Přicházím jako posel.“

„Ne jako náčelník?“

„Ne. Letící Kůň shromáždil všechny náčelníky Apačů, aby jim pověděl, že je válka v Mexiku, a že je Benito Juarez přítelem Apačů. Byli tam shromážděni všichni velcí bojovníci, nechtěli ale začít válku s pravým velitelem Mexika. Proto zakopali válečnou sekeru do země, a já jsem byl vyslán, abych ti to vyřídil.“

„Nepřijdou tedy za námi žádní bojovníci?“

„Nepřijdou. Letící Kůň ti vzkazuje, aby ses vrátil se svými bojovníky na lovecké pole k dělání masa.“

Medvědí Srdce sklonil hlavu, aniž by něco pověděl. V tom se ale Bizoní Čelo chopil slova a pravil:

„Od které doby mají Apačové dva jazyky? Napřed nám Letící Kůň nařídí, abychom vykopali válečnou sekeru, a na to zase říká, abychom ji zakopali. Dobyli jsme velkého vítězství, ukořistili jsme dvě stě skalpů, a teď máme zase jít dělat maso?“

„Ty jsi velitel Mizteků, ty nepotřebuješ poslouchat,“ pravil posel.

„Tak tedy mlčím!“ mínil Bizoní Čelo vzdorovitě.

„Co říká Kníže skal k tomuto poselství?“ tázal se konečně Medvědí Srdce.

„Miluji mír, ačkoliv pomáhám příteli. Můj bratr Medvědí Srdce nechť činí, co se mu líbí.“

Tu také pravil posel: „Pověděl jsem, co jsem měl říci; moji bratři ať se uradí. Já ale musím ještě v této hodině nazpět, je to vůle náčelníků. Ale já jim povím, že jsem viděl Knížete skal, velkého vůdce bledých tváří.“

Rozloučil se a zmizel tak jak přišel. Jeho cesta byla nebezpečná, protože se musel proplížit mezi Komanči. Kdyby jej chytili, bylo by po něm veta.

Mezi pozůstalými se zatím o této záležitosti více nemluvilo.

K ránu bylo slyšet z tábora Komančů neobyčejný jásot, muselo se tam přihodit něco nanejvýš radostného. Co to bylo, viděli, až se rozednilo. Spatřili totiž v okolí množství bojovníků, kteří dorazili v noci. Teď bylo pohromadě více než tisíc Komančů. Byl to hlavní sbor pomocného vojska, který náčelníci poslali prezidentovi.

Sternau se ulekl, ačkoliv byl udatný muž. Zde nebylo ani pomyšlení na uniknutí, zde nezbývalo, nežli zemřít.

To ale ještě nebylo všechno. Před polednem přiklusala od jihu setnina dragounů a slezla uprostřed pole z koní. Mezi jejími důstojníky a náčelníky Komančů nastalo živé obcování, co mělo za následek, že se přiblížil poručík jako parlamentář. Ten měl na holé šavli přivázaný bílý šátek na znamení, že přichází s mírumilovným úmyslem. Sternau sám mu šel naproti.

„Kdo je náčelníkem těchto Apačů?“ tázal se důstojník po zdvořilém pozdravení, přičemž si prohlížel Sternaua obdivujícími pohledy.

„Medvědí Srdce, jejich náčelník.“

„Je zde nějaký muž, kterého nazývají Knížetem skal?“

„Je.“

„Kde je?“

„Stojí před vámi.“

Poručík se hluboce poklonil a pravil nejpřívětivějším hlasem: „Přicházím jako vyslanec mého rytmistra a náčelníka Komančů. Chcete mne vyslechnout?“

„Zajisté, pojďte!“

Zavedl ho tam, kde seděli ostatní náčelníci a vyzval ho, aby mluvil. Ten začal:

„Dovolte, abych vám především vyslovil svou nejhlubší úctu, seňore. Jsem –“

„Prosím,“ přerušil ho Sternau. „Co nám máte povědět?“

„To je ovšem poněkud nepříjemné, seňore. Tito Apačové se potýkali se setninou dragounů, která tábořila v haciendě Verdoja?“

„Ano.“

„Vy jste se zúčastnil tohoto boje?“

„Nikoliv.“

„Ale zajal jste jistý počet dragounů?“

„Ano.“

„Nuže dobře. Můj rytmistr žádá vaše vydání, tak i všech náčelníků. Ostatní mužstvo má mít volný odchod.“

„Dále váš rytmistr nežádá nic?“

„Ne.“

„Vy jste říkal, že přicházíte také z nařízení náčelníků. Co nám vzkazují?“

„Žádají své mrtvé i s ukořistěnými skalpy, a mimo to deset Apačů, kteří mají být umučeni k smrti, pak mohou ostatní odtáhnout.“

„Slyšeli to moji bratři?“ tázal se Sternau svých přátel.

Přikývli hlavou.

„Na čem se usnesou?“

„Budou bojovat,“ pravil Bizoní Čelo.

Medvědí Srdce a Hromový Šíp s ním souhlasili.

„Slyšel jste, jakou odpověď jste dostal,“ pravil Sternau k důstojníkovi.

„A jakápak je vaše odpověď, seňore?“ tázal se poručík.

„Hm, já bych se nevzdal, i kdybych seděl sám zde na pyramidě!“

„Ctím toto slovo jako výrok hrdiny, považuji však nicméně za svou povinnost, abych vás upozornil na to, že bojujete proti desetinásobné přesile.“

„Zcela správně; zato ale je naše postavení stokrát silnější, nehledě k tomu, že jsou mezi námi muži, kteří se potýkali s dvaceti nepřáteli.“

„Je to váš pevný úmysl?“

„Je. Něco ale musím připomenout. Mám zde velitele oné setniny dragounů s jeho dvaceti lidmi v zajetí. Až do té chvíle jsou mými osobními zajatci. Setrvá-li váš velitel na tom, abych se mu já s ostatními náčelníky vydal, stanou se tito lidé zajatci Apačů, a jaký potom bude jejich osud, to si můžete domyslet.“

„Aha, vy se chcete krýt rukojmími?“

„Přiznávám se, že je to můj úmysl.“

„Nepomůže vám to. Na jihu stojí vládní vojsko; od severu a východu se blíží nové zástupy Komančů. Ostatně vám dáváme čas na rozmyšlenou až do zítřka v tu samou hodinu. To děláme, poněvadž stoprocentně víme, že váš stav je zoufalý. Není vám pomoci; my bychom se ale rádi vyhnuli krveprolití.“

„A mezi tímto časem na rozmyšlenou nebudeme napadeni?“

„Ne.“

„Ani od Komančů ne?“

„Ne, dávám vám své čestné slovo!“

„Dobrá, přijděte si tedy zítra pro naši odpověď, seňore!“

Důstojník odešel. Sternau vylezl na pyramidu. Chtěl být sám, aby přemýšlel o svém postavení. Věděl, že náčelníci učiní to samé; takto se pak později mohli dříve sjednotit.

Jeho postavení bylo kritické. Jednalo se zde o svobodu, snad i o život. Shledá-li se pak někdy se svými drahými?

Sáhl do kapsy, aby si přečetl ještě jednou Rositin poslední list; vytáhl ale místo něho plán pyramidy. Rozdělal jej a přejel jej zrakem více náhodou než úmyslně.

Chodby byly vystavěny náramně přesně, jenom jedna kratičká se nehodila do pořádku. Nezdála se být chodbou, spíše dlouhou úzkou komorou. Na výkresu stálo slovo peta-pove; takové slovo Sternau doposud ještě neslyšel.

Co tak nad tím přemýšlel, přišel k němu nahoru Bizoní Čelo. Více z roztržitosti než s rozvahou se ho otázal: „Zaslechl můj bratr někdy slovo peta-pove?“

„Ano.“

„Co znamená?“

„Užívají ho Yemes-Indiáni. Znamená jít do údolí. Proč se ptá můj bratr?“

Nedostal odpověď, neboť Sternau povstal a vyhlížel ostře proti západu, kde se zvedaly sonorské Kordillery. Jako blesk to prolétlo jeho mozkem a pak se kvapně obrátil.

„Můj bratr ať mne následuje!“

S těmito slovy spěchal po jedné straně pyramidy dolů k místu, kde obě dívky měly svoje lože. I těmto bylo nápadné množství Komančů, přítomnost dragounů a poručíkovo poslání. Dotíraly na oba otázkami, ale Sternau se nepustil do řeči. Vzal malý soudek prachu z bývalých zásob dragounů, zavolal několik silných Apačů, jimž dal kladiva, motyky a páky, žádal Medvědí Srdce, aby dával dobrý pozor a zmizel s Bizoním Čelem a Apači ve vchodu do pyramidy.

Verdoja při jejich spatření vykřikl, zůstal ale nepovšimnut. Rozžalo se několik luceren a šlo se dále dovnitř.

Tam, kde ponejprv zabočili vpravo, šel nyní Sternau tak, až narazil na dveře. Nedaly se otevřít sekerou a pákou, byly proto roztrženy prachem. S druhými dveřmi se dělo zrovna tak. Pak se došlo ke schodům vedoucím dolů. Tam byly dveře, uzamykající prostoru, kterou Sternau podle výkresu považoval za dlouhou úzkou kobku. Když byly i tyto poslední dveře roztrženy, muselo se sejít několik schodků a teď zavítali do úzkého vysokého sklepení, které nemělo konce.

Byla to – – podzemní chodba vystavěná z cihel, vedoucí přímým směrem k západu.

To bylo to, co Sternau myslel, když uslyšel smysl cizího slova. Ulevilo se mu na srdci. Spěchal napřed tmavou chodbou, kterou jeho lucerna jen nedostatečně osvětlovala. Jak dlouho to trvalo nevěděl, až pojednou zase stál před schody. Po těch kráčel vzhůru, až našel sklepení naplněné kamením. Zde se užilo motyky a páky. Kamení se odházelo stranou anebo dolů, a pojednou tam zablesklo denní světlo. Rozšířili otvor, vylezli ven, a stáli v malém údolíčku, naplněném spadlým kamením bez jediné stopy rostlinstva. Vylezli opatrně na jednu stráň údolíčka a spatřili ve vzdálenosti dvou mil proti východu pyramidu, a mezi ní a údolíčkem zástupy Komančů. Jejich koně se pásli sotva pět set kroků vzdáleni od údolí.

„Co říká můj bratr mému vynálezu?“ tázal se Sternau Mizteka.

„Má cenu mnoha lidských životů,“ odvětil klidným hlasem, ale bylo na něm vidět, že se mu ulehčilo.

„Psi Komančů budou myslet, že jsme čaroději.“

„Budou nás hledat a nenajdou nás, neboť unikneme s jejich koňmi. Karja, dcera Mizteků, již nepotřebuje zemřít rukou svého bratra, který ji chtěl zachránit před hanbou, stát se ženou Komanče.“

„Nyní se musíme vrátit,“ varoval Sternau. „Nesmějí nás zde zahlédnout.“

Vlezli zase do chodby a ucpali otvor co nejlépe kamením. Pak se podzemní cestou vrátili k pyramidě.

Na to se odbývala velká porada, napřed mezi náčelníky a pak ve spolku s bojovníky.

Všichni se již považovali za ztracené, a teď, když se jim naskytla taková vyhlídka k zachránění, nebyl ani jediný, jenž by odmlouval. Nejšťastnější byly obě dívky, které byly tentokrát přítomny u porady.

Usnesli se, že dohromady půjdou až na Kordillery, aby se pak rozešli. Ale Medvědí Srdce připojil:

„Medvědí Srdce miluje své přátele, doprovodí je tedy až do Guayamas.“

Karjiny tváře se zarděly. Ona dobře věděla, komu vlastně platila tato pozornost.

V horách bylo k nalezení málo potravin, proto bylo dobře, že jimi byli hojně zásobeni. Poněvadž se koně nemohli provést podzemními chodbami, museli je zanechat na místě, a za to museli hledět dostat koně Komančů. Každý byl zaměstnán přípravami na cestu. Všechno co se dalo unést, mělo být vzato sebou, a proto si Apačové přichystali i svá sedla, protože na ně byli zvyklí.

Když se slunce snížilo a užuž se dotýkalo obzoru, vylezla Karja nahoru. Stála tam vysoká a štíhlá jak mexikánská věštkyně. Její oděv plápolal ve větru, a její temné tváře oživly polibkem loučícího se slunce. Nač asi myslela? Její zrak hleděl k severu. Tam neleželo Guayamas, nejbližší cíl jejich cesty, tam neležela ani hacienda del Erina, její domov, do něhož se měla navrátit; ale tam leželo území Apačů, a Medvědí Srdce, jejich náčelník, získal její srdce.

Neslyšela, že na druhém svahu pyramidy také někdo vystupoval; nebyl to nikdo jiný, nežli ten, na něhož myslela. Nepřivedla je sem oba nahoru ani rozvaha ani úmysl, nýbrž nepovědomý pud srdce. Medvědí Srdce ji spatřil a zůstal stát. Viděl odlesk slunce na jejím temeni a na jejích tvářích, viděl, jak se její oči obracejí snivou touhou k severu, viděl krásné oblé obrysy její štíhlé postavy, a nyní pochopil, jak se mohl Pardero odvážit tolik, aby získal tuto dívku. Srdce se mu svíralo. Co kdyby tato spanilá dívka, tato nejšlechetnější dcera svého národa, byla podlehla! Kdyby Pardero hladem, žízní nebo násilím přemohl její odpor! To bylo teď hroznou myšlenkou pro Apače, a on bezděky položil ruku na tomahawk. Přistoupil blíže k ní; tu ona zaslechla jeho kroky a obrátila se. Když jej spatřila, zarděla se navzdory své temné pleti až do týla. Vždyť to byl on, na kterého právě myslela; vždyť to na ní musel ihned poznat.

Spatřil její rozpaky, ustoupil o krok a pravil: „Dcera Mizteků se leká, když se objevuje Medvědí Srdce. On zase odejde, ale neví, čím ji urazil.“

Ona mlčela, a teprve když se skutečně od ní odvracel, potichu pravila: „Náčelník Apačů mne nikterak neurazil.“

On se k ní opět obrátil, pohlížel na ni zkoumavě, a tázal se: „Ale ona jej nenávidí, a byla by raději pryč, když on přichází?“

Teď si dodala odvahy, aby odvětila, i když jen malé slovíčko: „Nikoliv.“

„Může Medvědí Srdce za to, že přichází vždy na její stopu? Může si muž vyrvat myšlenku z prsou? Může zakázat snům, co nemají představovat? Proč vidí oči v proudech řeky a v oblacích na nebi vždy jen tu jedinou hlavu a tu jedinou postavu? Jsem já Mannitou, abych mohl zabít život, který bydlí v mé duši?“

Ona mlčela, ale on viděl, jak se tiše chvěla. Stáhl hrozivě řasy a nevěděl, hrdina, náčelník, že stojí na prahu života štěstí, blaha a sladkého tušení.

„Proč mně Karja neodpovídá!“ tázal se. „Jak dlouho Medvědí Srdce bude vidět tu, kterou miluje? Několik dní, několik hodin. Potom bude ženou jiného, a on půjde, pomstít se za to na svých nepřátelích.“

„Ona nikdy nebude ženou jiného!“ zašeptala.

„Nikdy, říkáš nikdy!“ tázal se a přistoupil blíž.

„Nikdy!“ odvětila Karja.

„Víš to jistě, víš to skutečně?“

„Kdo miluje Medvědí Srdce, nemůže milovat jiného!“

„A znáš tu jednu, která ho miluje?“

Ona mlčela.

„Nechceš to říci; nechceš mne vidět šťastného!“

„Ó,“ odvětila ona, „viděla bych tě ráda šťastného, ale vždyť ty nechceš být šťastný!“

„Z čeho tak soudíš?“

„Kdo chce být šťastným, musí cítit lásku, lásku jenom pro jedinou.“

„Ano, máš pravdu. Ale copak jsem ti neřekl již tam dole ve sklepení, že jsi hodna, stát se jedinou ženou hrdiny? Kdybych byl hrdinou, neváhal bych a požádal bych tě, aby jsi se stala mou ženou.“

„Ty jsi hrdina!“ pravila, hledíc na něho hrdým rozechvěným zrakem.

„Jsem-li jím skutečně, tedy pověz, máš-li mne ráda, Kar-jo!“

„Mám tě ráda,“ šeptala s uzarděním.

„A já tebe také. Máš být ženou Apače, jeho jedinou ženou, nejhezčí, nejhrdější a nejšťastnější ženou mezi Indiány. Nebudeš pracovat, jako ostatní ženy, ale máš mít život, jako bílá seňora, jejíž přání je rozkazem!“

Medvědí Srdce ji obejmul, přitiskl ji k sobě a políbil ji, nedbaje na to, že stáli na vršku pyramidy, a mohli být viděni od všech Komančů. Tam dole na ně číhala smrt, a zde nahoře se srdce tiskla těsně k sobě. Tam dole jim již zvěstovali ortel smrti, a zde nahoře oni uzavírali společenství pro celý život. Láska nezná smrt, neboť je sama životem.

Takto stáli v těsném objetí; zapomínali na sebe a na všechno ostatní, ozářeni večerními červánky, plápolajícími pozvolna na západě. Pojednou se ulekaně obrátili, neboť známý hlas se jich tázal: „Kdo z vás je nemocen, že jej druhý podpírá?“

Byl to Bizoní Čelo. Byl již skoro čas k odchodu, proto hledal sestru; ovšem netušil, že ji nalezne v náruči Apače. Ten se na okamžik octnul v rozpacích, brzy se však vzpamatoval, a tázal se pevným hlasem:

„Je Bizoní Čelo dosud mým přítelem, mým bratrem?“

„Je,“ odvětil tázaný vážně.

„Hněvá se na mne, že jsem mu uloupil srdce jeho sestry?“

„Nehněvá se, neboť sestřino srdce mu nemůže nikdo vzít. V srdci dobré ženy nalézají oba místo, manžel i bratr.“

„Dovolíš mně, abych přišel do haciendy del Erina a donesl svatební dary?“

„Dovoluji.“

„Z čeho se mají skládat?“

„Vyber je sám! Bizoní Čelo neprodává svou sestru.“

„Mám ti přinést sto skalpů tvých nepřátel?“

„Ne; skalpy si dobudu sám.“

„Nebo deset kůží šedého medvěda?“

„Ne; mám těch kůží dostatek.“

„Pověz tedy, co ode mne požaduješ?“

Tu se zrak krále cibolerů zarosil; položil Apačovi ruku na rameno a pravil: „Nežádám po tobě ani skalpy ani kůže, ani zlato, ani stříbro, žádám ale od tebe, aby Karja, dcera Mizteků, byla šťastná v tvém příbytku. Ty jsi můj přítel a bratr, ale kdyby moje sestra nebyla u tebe šťastná, rozpoltil bych ti hlavu tímto mým tomahawkem a dal bych tvůj mozek mravencům za pokrm. Odejdi do tvých lovišť a domluv se s tvými Apači; pak přijdi do haciendy del Erina, a máš ji mít.“

Obrátil se, a ubíral se dolů. Medvědí Srdce si vyžádal od milenky ještě jedno políbení, pak šel za ním vzpřímeně a hrdě, jako muž, který nikdy nepromluvil něžné slovo se ženou.

Pokud ještě bylo světlo, nemohli opustit tábořiště, jakmile se ale setmělo, měl začít odchod.

Především se jednalo o to, aby se Verdoja nic nedozvěděl. Byl dopraven z jeskyně na místo, odkud nemohl nic pozorovat. Jeho řvaní se rozléhalo jako volání mučených zlých duchů tichou nocí, a Komančové potřásali hlavami nad hroznými zvuky, které museli poslouchat.

Teď byla cesta volná a Apačové vnikli do chodeb, každý opatřen zbraněmi, a tím, o čem myslel, že nemůže postrádat. Když poslední vešel, zastrčili kámen na své bývalé místo a pak se dlouhá řada dala na pochod, vpředu Bizoní Čelo a vzadu Sternau.

Ten vzal sebou dostatek střelného prachu. Až všichni sešli po schodech dolů, založil v chodbě podkop a zapálil knot; pak spěchal za ostatními. Prošli podzemní chodbou beze všeho světla a dostali se šťastně k východu, který ihned zasypali. Právě když s tím byli hotovi, zaslechli temné zadunění jak od vzdáleného zemětřesení, – podkop vybuchl a rozmetal chodbu. Teď nemohl nikdo uhodnout, jakým způsobem unikli.

Nyní se jednalo především o zaopatření asi sto a sedmdesáti koní, což nebylo tak příliš obtížné, jelikož se jich mnoho set páslo nablízku. Byli vysláni zvědové, aby se přesvědčili, jsou-li koně bedlivě střeženi. Vrátili se se zprávou, že zpozorovali jenom tři hlídače, které zneškodnili. Na to se tam vypravili všichni, každý se svým majetkem. Byli to indiánští koně, připustili tedy Indiány k sobě, aniž by frkali anebo se stali jinak nepokojnými. Na Sternauův povel se jednalo velmi obezřetně. Nesměli všichni najednou nasedat a odjíždět v tlupě; tím by mohli vzbudit pozornost Komančů. Každý si jednotlivě chytil a odvedl koně a teprve v dostatečné vzdálenosti na něho skočil. Půda byla měkká a tak zůstala krádež koní nepovšimnuta, a když se ráno našly mrtvoly tří probodnutých hlídačů, byli Apačové již na půl dne cesty vzdáleni.

Nestarali se ani dost málo o rozčilení a zklamání Komančů, když zjistili, že jim jejich nepřátelé zmizeli. Snažili, si to všelijak vyložit, až konečně byl přijat všeobecný názor, že Kníže skal vládne mocí, létat vzduchem a odnášet sebou svoje přátele. Jeho věhlasnosti tím náramně stoupla pověst. – –

– – – Pod městem Colima v západním Mexiku tvoří stejnojmenná řeka při svém ústí do tichého moře výborný přístav, nazvaný Puerto de Colima, jinak také Manzanilla. Colima je město s 35 000 obyvateli, leží v úrodné krajině a vede dost značný obchod, tak že při ústí řeky kotví i větší lodě.

Právě tam teď ležela taková loď na kotvě. Zdála se být nová, vypadala jakoby ji někdo vymaloval, a poskytovala znalci utěšený pohled. To si mysleli dva muži stojící spolu na pobřeží a dívající se na loď.

„Goddam, hezká lodička!“ pravil jeden z nich. Nebyl již mladý, byl vysoký a vychrtlý a byl oděn do zajímavého módního obleku. „Ta je stavěna v americké loděnici.“

„To je vidět na první pohled,“ mínil druhý, postava kostnatá, hranatá, který by mohl být považován za kormidelníka, kdyby neměl na nohou roztrhané lakýrky a na rukou rozpukané hladké rukavičky.

„Jestlipak by se na ní dala zařídit tajná paluba pro děla, co?“ mínil první.

„Jen se neptejte, kapitáne; vy tomu rozumíte lépe nežli já!“

„Myslíš? Hahaha! Ale nenazývej mne kapitánem, sice se někdy prořekneš. Já jsem ctihodný, divadelní ředitel Guzmán, a ty jsi můj – – no – – – jak se tomu přece říká –“

„Režisér!“

„Ano, režisér, Hermilio Martinez. Rozumíš?“

„K službám, pane řediteli,“ odvětil druhý s nemotornou poklonou.

Ředitel se tázal dále: „Kam je asi určena tato loď?“

„Kdo to ví! Ale vždyť se to můžeme dozvědět. Ten plavčík tamhle ve člunu snad patří k posádce.“

Přiblížili se k pobřeží, kde stál uvázán kapitánský člun. V něm seděl hoch asi šestnáctiletý, který lišácky pohlížel na obě podivné postavy. Když přišli k lodi, tázal se ředitel: „Seňore, patříte k tamté lodi?“

Taková čest se chlapci ještě nikdy nestala, aby jej někdo nazval pánem; ale právě proto dostal pojednou nehorázný respekt před těmito muži, kteří s ním jednali tak zdvořile.

„Ano,“ odvětil.

„Jak se jmenuje ta loď?“

„Lady. Vždyť to tam stojí zlatým písmem.“

„Ach, opravdu, nevšiml jsem si toho hned, seňore. Má tato krásná loď snad také kapitána?“

„To se rozumí,“ smál se chlapec. „Copak by měla mít?“

„Myslel jsem, že snad nějakého poručíka.“

„Takoví jsou jen na válečných lodích.“

„A jak se jmenuje ten kapitán?“

„Master Wilkers.“

„Aha, on je Američan?“

„Ano, pravý Yankee. Já také!“

„To věřím. Co máte naloženo?“

„Rozličné věci, mimo jiné také náklad do Guayamas.“

„Do Guayamas? Hm! Snad bychom se mohli s vámi svézt. Chceme právě do Guayamas. Kde je kapitán?“

„Je na suchu, přijde ale brzy. Aha, tamhle přichází!“

„Který? Ten malý?“

„Ano, ten co má ruce v kapsách.“

Ti oba se postavili na břehu a hleděli příchozímu vstříc. Byl to malý, suchý mužík a z jeho zarudlých tváří, nejisté chůze a uslzených očí se dalo lehce soudit, že dnes již přebral nějakou tu skleničku.

„Hej, hochu, odvaž! Přicházím!“ volal již zdaleka na chlapce.

„Ne tak kvapně, sir!“ odvětil mladík.

„Ne? A proč ne kvapně? Když já přicházím, musí to jít nakvap; třicet uzlů na čtvrt hodiny. To si pamatuj!“

„Ale ne teď, neboť tito pánové, tito gentlemani, chtějí s vámi mluvit.“

„Se mnou? Hm! Se mnou? Kdopak je to?“

Prohlížel si oba s dobráckou zvědavostí, trochu se zasmál, luskl si prsty a pravil:

„Suchozemské krysy! Ne?“

Oba muži smekli klobouky a stáli pokorně před ním, jakoby jim uděloval audienci. Ten dlouhý na to pravil: „S dovolením, kapitáne! Já jsem divadelní ředitel Guzmán, a toto je můj režisér, Martinez.“

„Herci? Hm, dobráčtí lidé, veselé kopy! A co ode mne chcete?“

„Slyšíme, že poplujete do Guayamas; a já tam také chci jít s mou celou společností.“

„Hrome! Kolik je to osob?“

„Šest pánů a pět dam, všechny mladé, hezké a veselé, seňore!“

„Tisíc hromů! To by byla legrace!“ smál se kapitán. „Můžete ale také zaplatit, co?“

„Nebude to příliš mnoho?“

„Pět dolarů za osobu, ale pouze za převoz. Všechno ostatní je vaše starost.“

„To by dělalo pětapadesát dolarů? Nespravilo by to padesát, seňore?“

„Hm, vlastně ne. Ale poněvadž jste umělci a máte sebou dámy, dobře. Platit ale musíte, jakmile vstoupíte na palubu, jinak vás hodím do vody.“

„Kdy se odpluje?“

„Ještě tento večer. Odliv nastane o devíti: o jedenácté vytáhneme kotvy.“

„Děkujeme, seňore, za vaši laskavou úslužnost! O půl desáté budeme na palubě.“

Poklonili se hluboce a vzdálili se. On hleděl usmívaje se za nimi, a vstoupil pak do člunu.

Oba umělci se nejprve trochu loudali po městě, potom vyšli pomalu za město ven a přišli k nízkému polozbořenému stavení. Byla to nálevna, do níž vešli. Zdálo se, že zde jsou dost známí, neboť byli ihned s radostí přivítáni několika chlapy, sedícími u rozviklaného stolu při šťávě agáve, takzvaném pulque.

„Nuže, řediteli, ještě nic?“ tázal se jeden z nich.

„Přece konečně!“ odvětil ředitel.

„Však už bylo načase! Ale jak?“

„Divadelní herci – šest pánů a pět dam.“

„Krásně! Hahaha! To bude jednou legrace!“

Ředitel vypil jedinou sklenici a opustil pak zase hospodu s poznámkou, že přijde pro společnost. Den minul: nastal večer a „Lady“ se chystala k vyplutí. Bylo již devět pryč a námořníci očekávali cestující. Konečně přišli, jedenáct osob, vždy jedna za druhou. Jelikož neměli všichni místo v malém člunu, musel je převážet nadvakrát; napřed pány a podruhé dámy.

Kapitán Wilkers stál u lodních schodů a napřáhl ruku; ředitel zaplatil a kapitán se odebral na zadní palubu; to bylo celé přivítání. Po nějakém pasu nebo po průkazu se neptal nikdo; místo pro ně a pro jejich věci se jim nevykázalo; ale kupodivu se směstnali na tak malém místě, že nestáli nikomu v cestě, a proto již po hodině námořníci řekli, že tito pánové a dámy jsou přece jenom slušní lidé.

„Ale jestli to jenom paničky vydrží!“ mínil jeden. „Moře se zvedá, a to se dostaví mořská nemoc.“

Staral se zbytečně, ani jeden z pánů, ani žádná z dam jí nebyla postižena. To bylo vlastně zvláštní, ale žádnému z námořníků to nebylo divné. Oni seděli pospolu na palubě a povídali si. Kormidelník se vzadu koukal po hvězdách a kapitán ležel v kajutě a vyspával svou opici.

Společnost umělců seděla stísněna na plachtě, a vypadalo to, jako by všichni spali. Pojednou, mohlo to být tak o druhé hodině po půlnoci, sebou ředitel pohnul.

„Již bude načase,“ šeptal, „minuli jsme již Guadalaxaru.“

„Všechny naráz?“ tázala se jedna z dam.

Avšak ačkoliv mluvila jen šeptem, neznělo to jako ženský hlas.

„Ano,“ odvětil ředitel. „Vidíte támhle to mračno, co sem táhne. Jakmile bude stát nad lodí, popadněte každý svého muže. Nůž přímo do srdce, a nechat jej tam trčet; to nedá ani krůpěj krve.“

Minulo ještě několik minut, když dosáhlo mračno na úroveň lodi a tím se ještě trochu více setmělo.

„Vzhůru, do toho!“ šeptal ředitel.

Lidé pojednou ze sebe shodili všechno bílé, tak že zůstali celí černí, a plížili se dále jako stíny. Bylo slyšet zde vzlyknutí, tam hlasité vydechnutí; pak nastalo ticho jako předtím. Ředitel se připlížil na zadní palubu. Tam stál kormidelník obrácen dozadu, dívaje se za táhnoucím mračnem. V tom ucítil na srdci tlak, něco studeného, tvrdého do něho vniklo, chtěl volat, nebyl toho ale více schopen. Klesl na palubu, a v tom samém okamžiku se ředitel chopil kormidla. Zahvízdal docela potichu, a ihned stál režisér vedle něho.

„Jak to vypadá?“ tázal se ho.

„Všechno v pořádku, seňore!“

„Převezměte kormidlo. Já půjdu za kapitánem.“

„Co se stane s chlapcem? On spí dál.“

„Nemůžeme ho potřebovat!“

„Škoda. Byla to taková hezká žába.“

Tím bylo rozhodnuto o dvou lidských životech. Ředitel šel do kajuty. Ta nebyla uzamčena. Otevřel a vešel. Kapitán spal. Vrah klidně odhrnul pokrývku, nasadil hrot nože hroznou přesností na srdce a zabodnul jej. Nechal nůž trčet a zanesl kapitána na palubu. Za několik minut donesl také mrtvolu hocha. Na to se vybralo z přítěže několik velikých kamenů; ty se přivázaly mrtvolám k nohám, a ponořily se do moře.

„Před mysem Lukas obrátíme,“ pravil ředitel k režisérovi a odebral se do kajuty.

Tam studoval s největší pozorností lodní knihy a ostatní veškeré spisy, které našel. To trvalo, až se rozednilo; pak se vrátil na palubu.

Zahvízdnutí malou stříbrnou píšťalou svolalo všechny muže na palubu.

„Žert se nám podařil, hoši,“ pravil ředitel. „Teď nastane živobytí, jaké by vám záviděl král. Prozatím však musíme být opatrní. Máme náklad do Guayamasu. Tam je loď ještě neznámá a rovněž její mužstvo. Ponecháme si tedy jména, která jsou zanesena v knize. Já jsem kapitán Wilkers.“

Dal pak každému jeho jméno a pověděl mu jeho úlohu. Na to velel, aby se přestalo křižovat po moři a vjelo se do úzkého Kalifornského zálivu.

„Lady“ byla výtečným plavidlem, a druhého dne vplula do přístavu Guayamas.

Toto místo je hezké, přívětivé přístavní městečko, náležící k mexickému státu Sonora. Jeho krásné okolí bývá od námořníků používáno k častým výletům.

Kapitán Wilkers obstaral své záležitosti u přístavních úřadů s takovou sebedůvěrou, jako by byl oprávněným vlastníkem lodi. Pak si dopřál několik dní povyražení. Musel tak učinit již kvůli svému mužstvu, ačkoliv místo pro svou blízkost k dějišti zločinu nemohlo být považováno za bezpečné.

Jednoho dne učinil se svým kormidelníkem výlet do vnitrozemí. Najali si dva mezky a zajeli do hor. Toulali se celý den a vrátili se až k večeru. Strávili ještě několik hodin v krčmě a ubírali se pak na loď. Cestou potkali mužskou postavu. Přitom padlo otevřeným oknem světlo lampy na cizince, že mohli rozeznat jeho tvář.

Oba se zarazili.

„Kýho ďábla!“ pravil kapitán. „Byl to duch?“

„Neuvěřitelná podobnost!“ doložil kormidelník.

„Ať mne čert vezme, nebyl-li to on. Pojďte, kormidelníku, musíme za ním.“

Obrátili a spěchali za cizincem. Ten právě zatáčel k domu, ležícímu uprostřed zahrady. Tam zazvonil. Hned na to se otevřelo a velmi krásná, mladá dáma se objevila s lampou v ruce. Ta osvítila příchozího, a zřetelně bylo slyšet přivítání paní: „Ach, seňore Mariano! Vítám vás! Seňor Sternau vás již očekává.“

„U všech čertů, je to on!“ pravil kapitán.

„Ano, je to on,“ přisvědčil kormidelník.

„A víte, kdo zde bydlí?“

„Kdo?“

„Ten samý Sternau, který nás na pobřeží Jamajky napadl svou prokletou jachtou a potom postřílel veškeré moje důstojníky, mne ale jenom zranil. Vy jste se tehdy zachránil, a proto jste se stal mým kormidelníkem.“

„Tisíc hromů, nemohli bychom tu zahrát trochu na sbor pomsty? Měl bych k tomu dostatečnou chuť.“

„Já nemám jenom chuť, ale pro mne je to životní otázka, dostanu-li tyto dva ničemy zase do své moci nebo ne. Poslyšte, přicházejí na verandu! Tam je můžeme vyslechnout. Honem přes plot!“

Přehoupli se přes plot a ukryli se za několik bujných, okrasných křovin.

Obyvatelé domu ovšem vyšli na verandu. Sestavili k sobě dva stoly a pokryli jej bílým ubrusem. Postavila se na ně lampa a rozličné ovoce, a teď nastala živá zábava. Okolo stolů seděli Sternau, Bizoní Čelo, Medvědí Srdce, Hromový Šíp, Helmers, Emma a Karja. Dorazili teprve včera do tohoto místa, a poněvadž zde nebyla loď, kterou by mohli hned použít, ubytovali se zatím v rozličných soukromých bytech, a měli své schůzky zde u Sternaua. Hovor se vztahoval na všelijaké soukromé záležitosti, které byly naslouchajícím lhostejné; konečně ale nastal přece nanejvýš napínavý obrat, neboť Emma se tázala: „A až přijdete do Mexika, pane Sternaue, co pak hodláte učinit?“

„Zajedu si tak trochu do Afriky.“

„Ach, vy smělý muži! Copak tam budete dělat?“

„Chci vyhledat starého hraběte Fernanda de Rodrigandů.“

„Věříte tedy opravdu, že ještě žije?“

„Věřím tomu, že nezemřel v Mexiku. Slyšela jste snad o ničemném Sanchezi Landolovi?“

„O tom námořním lupiči, kterého jste potopil u Jamajky?“

„Ano. Ten starého hraběte zavlekl do Afriky na východní stranu tohoto světadílu. Vím zcela dobře, kde ho mám hledat. Jestli dosud nezemřel nebo nezahynul, najdu ho v Heráru.“

„A myslíte, že potom bude hotová smyčka, kterou stáhnete kolem těchto Cortejů?“

„Nikoliv. Dříve ještě musí být nalezen hrabě Emanuel de Rodriganda, můj tchán. Jsem přesvědčen, že je ještě naživu. Ale pryč s těmito smutnými věcmi! Dnes jsem psal své ženě, a nerad bych si zastínil její milý obraz.“

Po těch slovech se točila zábava kolem věcí, které naslouchající ani dost málo nezajímaly.

„Ten lotr, ten Sternau!“ syčel kapitán, ve kterém již laskavý čtenář poznal Landolu.

„Sebereme ho, kapitáne!“ mínil kormidelník.

„To učiním, i kdyby mne to mělo stát hlavu. Ale jak to zařídit?“

„To se již vymyslí. Především záleží na tom, abychom uhodli nynější okolnosti a záměry celé té bandy. Vy se před nimi nesmíte ukázat.“

„Eh co, já mám své falešné vousy.“

„Na ty se nelze spoléhat vůči takovým lidem. Já budu jednat za vás. Začnu hned zítra vyzvídat a musel by v tom vězet čert, abych nenašel způsob!“

„Doufám. Ale poslouchejte, oni se rozcházejí. Musíme sledovat toho Mariana; musím přesně vědět, kde bydlí. Honem zase přes plot, a pak se ukryjeme naproti v koutě. Bude nejlíp, když nezůstaneme spolu, ale když ho budeme sledovat zvlášť. Kdyby ho jeden ztratil, bude ho druhý mít na zřeteli.“

Čekali, až přešel Mariano, a pak ho porůznu sledovali, tváříce se jako obyčejní kolemjdoucí. Ten šel přímo na pobřeží a vešel do domu, kde byl ubytován. Sledovali ho až zmizel, načež pak pravil Landola ke kormidelníkovi: „Teď víme, kde bydlí a příbytky ostatních jsou nám také známy. Jedná se tedy o to zjistit, co zamýšlejí.“

„Postarám se o to,“ mínil kormidelník. „Mne nezná ani Sternau, ani nikdo jiný z těchto lidí.“

„To se ale musí stát co nejdříve, nejlépe už zítra ráno.“

Odebrali se domů, a druhého dne ráno zašel kormidelník do přístavu, aby se přesvědčil, jestli je na lodi všechno v pořádku. Štěstí mu přálo, neboť na břehu stál Sternau s Marianem. Oba si prohlíželi loď, a když zpozorovali, že kormidelník má v úmyslu jít na loď a snad náleží k její posádce, tázal se Sternau: „Víte snad, kam pluje tato loď, seňore?“

Kormidelník dostal nápad, jenž se náramně shodoval se záměry jeho kapitána; umínil si, že jej provede, ale dříve že vypátrá úmysl Sternaua. Proto odvětil:

„Proč se ptáte, seňore? Chtěl byste snad jako cestující na ni nastoupit, anebo máte snad pro ni náklad?“

„To první,“ odvětil Sternau. „Zamýšlím cestovat s několika přáteli do Acapulca nebo některého jiného přístavu na jihu.“

„Hm, to by se shodovalo, neboť mám právě v úmyslu, se na své cestě zastavit v přístavu Acapulco.“

„Aha, vy jste kapitán?“

„Ovšem.“

„Kdy zvednete kotvy?“

„Zítra časně ráno. Cestující by museli přijít na palubu ještě dnes večer. Chtěl byste si prohlédnout loď?“

„Učiním tak asi za hodinu; pak se můžeme domluvit také ohledně vašich podmínek.“

Chtěl si prohlédnout loď jen ve společnosti svého kormidelníka Helmerse, jako znalce v takových záležitostech. Kormidelníkovi přišlo velmi vhod, že Sternau přijde později, neboť tím získal čas, aby odstranil všechno podezřelé, a vnitřek lodi zařídil tak, aby cestující nebyli zastrašeni. Mužstvo bylo poučeno, a když se dostavil Sternau s Helmersem, byli oba přijati nejpřívětivějším způsobem, a prohlídka dopadla tak příznivě, že Sternau ihned uzavřel smlouvu, a zaplatil převozné.

Aby se vrátily do haciendy del Erina, byly by mohly obě dámy v průvodu Hromového Šípa a obou náčelníků nastoupit pozemní cestu, ale ta byla příliš nebezpečná a namáhavá, proto se odhodlaly, že poplují do Acapulca, a odtud že půjdou do Mexika, odkud bylo snadnější dostat se na haciendu. Bizoní Čelo a Medvědí Srdce zůstali ale věrni pozemní cestě, aby po ní dříve dorazili na haciendu a jejímu majiteli přinesli očekávanou zprávu, že jeho dcera je zachráněna a že se vrátí domů jinou cestou. Před vyplutím ale chtěli poslední večer se svými přáteli strávit na lodi.

Když kapitán Landola uslyšel, jaké měl štěstí jeho kormidelník, dovedl sotva ovládat svou radost.

„To se nám to podařilo lépe, nežli jsme mohli očekávat,“ pravil k němu. „V tomto případě nemám zapotřebí ani falešné vousy, ani žádné přestrojení. Přijdu na loď, až se úplně setmí. Pak je zajmeme.“

„Mají zůstat naživu?“

„Ano. Je to pro mne prospěšnější.“

„Ale bude třeba svést strašný boj! Každý z těchto chlapů přemůže několik našich lidí.“

„Eh co, my je přepadneme jednotlivě. Musí se to šikovně nalíčit. Sternau je ten nejnebezpečnější, toho musíme odklidit prvního.“

„Ale přece tehdy, až opustí oba Indiáni loď?“

„Ti ji vůbec neopustí, nýbrž budou spolu zajati. Jsem k tomu přinucen, aby se později nikdo nedozvěděl, jakým způsobem společnost zmizela. Až se jich zmocníme, odplujeme k západu. Znám tam osamocený ostrov, ležící tak stranou, že tam nepřiplouvá žádná loď. Tam je vysadíme. Mohou se tam uživit, neboť je tam dostatek pitné vody a ovoce. Utéct odtud nemohou, a tak zůstanou mými zajatci po celý život, anebo až je snad budu někdy potřebovat.“

„Kde leží ten ostrov?“

„Leží daleko vzdálen od každé lodní cesty pod čtyřicátým stupněm jižní šířky na úrovni Velikonočních ostrovů, a je bezpečnějším žalářem nežli Bastila obehnaná nejtlustšími zdmi. Nemá ještě jméno a vznikl z korálů. Stromy na něm nejsou toho druhu, že by se z nich mohla postavit loď, a dejme tomu, že by se to zajatým povedlo, nepronikli by hrozným příbojem moře, narážejícím ve dne v noci na korálové útesy.“

„Budeme ale mít příliš mnoho svědků. Každý jednotlivec z našich lidí může později vyzradit tajemství.“

Kapitán vrhl litující pohled na svého kormidelníka a pravil pak zvolna a s důrazem: „Nebudeme mít žádné svědky, neboť my dva budeme jediní, kteří opustí loď živí, až se vrátíme z této výpravy.“

To bylo zřetelně řečeno. Kormidelník se zachvěl. Co kdyby kapitán nechtěl mít žádné svědky, a následkem toho zabil i jeho? Umínil si, že bude velmi opatrný.

Navečer se dostavili cestující na loď a byli přijati s největší úslužností. Předložila se jim v kapitánově kajutě výborná večeře. Mezi tím se dostavil Landola a pustil se ihned do díla.

Byla náramná tma a zároveň na vodě spočívala taková hustá mlha, že nebylo vidět na tři kroky daleko. Jeden z nejsilnějších námořníků se postavil u lodního jeřábu, a druhý zašel do kajuty, kde se na něho osopil domnělý kapitán, tedy kormidelník, líčenou hrubostí:

„Co tu máš co dělat v kajutě, co?“

„Račte odpustit, seňore,“ omlouval se námořník. „Právě připlul v člunu cizinec, který si přeje mluvit se seňorem Sternauem.“

„Kdo je to?“ tázal se Sternau.

„Říkal, že je domácí, u něhož jste bydlel. Má prý vám něco sdělit mezi čtyřma očima.“

„Dobře, přijdu!“

Povstal a následoval námořníka vedoucího jej na palubu. Kráčeje podél jeřábu ucítil pojednou dvě ruce na svém hrdle, a tou samou dobou dostal obuškem takovou ránu do hlavy, že se převalil do bezvědomí, aniž by hlesl.

„Ten je vyřízen!“ zasmál se Landola polohlasitě. „Svažte a zaneste ho dolů do lodi. Pak zavoláme napřed toho Indiána oděného v bizoní kůži. Zdá se mi být nejsilnějším po Sternauovi.“

Za nějakou chvíli se objevil námořník zase v kajutě, a vyřizoval Bizonímu Čelu, že má přijít nahoru za panem Sternauem. Následoval námořníka netuše nic, a byl povalen také bez obrany. Po dvou minutách přišel na řadu Medvědí Srdce, jehož potkal stejný osud. Tu povstal Mariano a pravil:

„To přece vypadá jako náramně důležitá novina, o níž se nemáme nic dozvědět. Musím se podívat nahoru.“

Vyšel vzhůru po schodech. Oba bratři Helmersovi, jenž nyní s oběma dámami a s takzvaným kapitánem seděli sami u stolu, slyšeli jeho vzdalující se kroky a čekali marně na jeho návrat. Tu i oni opustili tabuli a slíbili Emmě a Karji, že jim přinesou zprávu o tom, co se tam nahoře vyjednává tak důležitého.

Trvalo to značnou dobu, než bylo opět slyšet blížící se kroky. Dveře se otevřely a vstoupil Landola. Dámy na něho pohlížely s úzkostlivým překvapením. On se velmi zdvořile uklonil a pravil: „Dámy, buďte tak laskavy a račte jít se mnou nahoru. Pánové by s vámi rádi mluvili.“

Obě dívky uposlechly nic zlého netušíce. Zavedl je z kajuty na tmavou palubu, kde k nim ihned přistoupili dva muži a chopili se jich. Když přitom strachem vykřikly, poručil jim, aby se chovaly tiše, a pravil: „Mlčte! Vyslechněte mlčky, co vám teď povím. Vy a muži, co jsou s vámi, jste se zachovali tak nepřátelsky proti mně a mým přátelům, že se musím zmocnit vašich osob. Páni se již nacházejí v mé moci, a i vy jste mými zajatkyněmi.“

„Jakým právem?“ tázala se Karja, která se jako duchapřítomná Indiánka vzpamatovala rychleji.

„Právem silnějšího,“ smál se Landola. „Nevím, znáte-li mne. Moje jméno je Landola.“

„Landola, mořský pirát!“ vydechla Emma ulekaně.

„Ano, mořský pirát,“ odvětil s hrubou hrdostí. – „Každý odpor je marný. Dámám se nemá nic stát, budou se moci pod dohledem procházet po palubě; ale kdyby jen v nejmenším neuposlechly mých rozkazů, zabiju pány. Vy tyto po čas naší plavby neuvidíte; oni leží spoutáni dole v podpalubí, a já jim povím, že se musejí vzdát všeho odporu, jinak by dámy byly zavražděny.“

„A jaký má být náš osud?“ tázala se Karja dost odhodlaně.

„Vysadím vás i pány na neobydleném ostrově, abyste dále nemohli nikomu více škodit. Mezi tím se vám nestane ani to nejmenší příkoří, žádný z mých lidí se vás nedotkne; za to ale žádám bezpodmínečnou poslušnost a vzdání se každého pokusu k útěku nebo vzpouře, který by vás jen učinil nešťastnými. Teď pojďte, ukážu vám místnost, která vám bude sloužit za obydlí.“

Zavedl je do úzké, pevné kobky, kde je uzamknul. Tam si ve tmě padly do náručí. Jediný okamžik je zase svrhl z vrcholu štěstí do hrůzyplné hloubky neštěstí.

Nyní se pirát odebral ke svým mužským zajatcům. Landola k nim přišel s lucernou do úplně tmavé prostory a zjistil, že se již všichni probrali z mdlob. Prohlédl každého zvlášť, a posadil se pak naproti Sternauovi, který ho poznal na první pohled, a dobře věděl, že od toho člověka nemůže nic dobrého očekávat.

„Seňore Sternaue, poznáváte mne?“ tázal se úsměšně.

Sternau neodpovídal. Stavěl se, jakoby si jeho přítomnosti ani nebyl všimnul.

„Aha, hrajete si na hrdého?“ smál se Landola. „Nuže, musím si to nechat líbit. Poněvadž mne ale ostatní pánové snad ještě neviděli, chci jim sdělit, že jsem Sanchez Landola, kapitán na proslulé ‚Pendole‘. Nazývají mne někdy také kapitán Grandeprice z pirátské lodi ‚Lion‘. Tak, nyní jsem se vám představil a doufám, že mne teď znáte. Mluvte!“

Žádný z nich ale nepromluvil ani slovo.

„Dobře!“ mínil lupič. „Jsem přesvědčen, že jenom úzkost vás zbavila řeči; proto chci být shovívavý. Předpokládám však, že vám alespoň zůstal sluch, a proto vám sdělím, jaké mám s vámi úmysly.“

Díval se od jednoho k druhému a pozoroval, že se ani teď žádný na něho nedíval. Potutelně se usmál a pokračoval:

„Obdržel jsem rozkaz, abych vás všechny zneškodnil tím, že vás usmrtím; vy se nalézáte v mých rukou, a mohl bych vás snadno zabít. Odhodlal jsem se ale, že to neučiním, ne snad ze soucitu, neboť to by bylo slabostí, kterou Sanchez Landola nezná, nýbrž z jednoduchého výpočtu, který vznikne sám od sebe.“

Ohlédl se opět po všech, ale žádný z nich neprozradil ani mrknutím, že by byl žádostivý anebo zvědavý na jeho sdělení. Pokračoval tedy po krátké přestávce ve svém vypravování:

„Mám totiž, učiním-li vás neškodnými, získat velkou odměnu. Bylo by snad ale také možné, že by se mně tato odměna odepřela, kdyby se shledalo, že jsem svou úlohu skutečně vykonal. Pro takový případ bych neměl svědky. Ponechám-li vás ale naživu, ačkoliv vás nechám zmizet, zůstane mně později každou hodinu na vůli, abych vás nechal zase objevit. Tím bude můj objednavatel přinucen, vyplatit mně moji mzdu. Dostanu-li ji, zůstanete zmizelými na věčné časy, bude-li mně ale odepřena, přijdu pro vás a pustím vás na svobodu pod podmínkou, obdržím-li pak od vás svoji výplatu, a jak se rozumí, k tomu i vaše odpuštění.“

To pověděl takovým obchodnickým tónem, jako by se jednalo o nějaký malicherný obchod a nikoliv o veškeré životní blaho tolika lidí. Pak pokračoval:

„Vidíte, že se vám nechci nijak stát nebezpečným, ano, že za jistých okolností snad později budete moci počítat se svým osvobozením. Proto ale také očekávám, že budete rozumní a vděční. Pod touto vděčností vyrozumívám zvláště vzdání se každého pokusu k osvobození. Dopadl by jenom k vaší škodě. I obě seňority jsou zajaty. Bude se s nimi slušně zacházet, rovněž tak, vás nedám zbytečně mučit; ale každý pokus k osvobození jedné nebo druhé strany, na to vám skládám svou přísahu, bude stát druhou stranu život. Zahrozí-li mně od vás uskok, nebo nebezpečí, zabiju dámy; stanou-li se ale neposlušnými, dám vás pozabíjet. Pamatujte si to!“

Učinil přestávku, aby pozoroval, jaký jeho slova na ně učinila dojem; oni ale leželi pořád ještě tak nepohnutě jako před tím, a nevydali ani hlásku, z něhož by mohl posoudit, jakého výsledku docílil. Proto pravil na závěr:

„Konečně vám ještě sděluji, že zůstanete takto ležet jak nyní, a že denně pod mojí kontrolou někdo přijde, aby na okamžik vám rozpoutal ruce, abyste mohli jíst, pít a ostatní nezbytné učinit. Teď víte dost. Nezapomínejte, že máte co dělat s mužem, který nejmenší neposlušnost potrestá smrtí. Dobrou noc!“

Vzal svou lucernu, odešel a zavřel poklop, jehož těžké, železné závory slyšeli rachotit.

Po několik minut zůstalo v úzkém, dusném a vlhkém prostoru všechno zticha. Bylo slyšet jenom lodní krysy, jak se v podpalubí hojně nacházejí, jak sem a tam běhaly a skákaly. Pak se ozval hlas Apače, který jen to jediné slovo pronesl!

„Uff!“

„Uff!“ odvětil po chvíli Bizoní Čelo, náčelník Mizteků.

Zase nastalo ticho asi na pět minut, pak se tázal Mariano Sternaua, který byl jeho sousedem: „Co tomu říkáš, Carlosi?“

„Nic!“ zněla vážná odpověď. „Anebo dovedl bys snad, osvobodit se ještě této noci z řetězu?“

„Není možné! Je příliš pevný. Ostatně jsme spoutáni na rukou i na nohou!“

„Nuže, musíme se s tím tedy smířit!“

Vyřkl tato slova klidným hlasem, ale hlasité skřípání zubů prozrazovalo, co se v něm děje. Byli to všichni skuteční muži, kteří smrti a všem nebezpečím neohroženě hleděli vstříc, nebyli navyklí kvílet a bědovat, neboť věděli, že pouze při jasném duchu a klidné rozvaze bývá možné, vyprostit se z nesnází. Přece ale zajisté to vřelo v nitru všech, ačkoliv byli příliš hrdí, než aby to dali na sobě znát. Teprve po delší chvíli pravil Bizoní Čelo: „Tento lupič je ztracen, zkřiví-li Karji, sestře náčelníka Mizteků, na hlavě jediný vlas!“

Proslulý lovec nepamatoval na sebe, nýbrž jen na svoji sestru.

„Musel by přetrpět nejhroznější muka,“ přisvědčil Apač, který také nemyslel na sebe, nýbrž na dívku, kterou miloval.

„Čert ať jej sebere, dopustí-li se té nejmenší nezdvořilosti oproti Emmě!“ pravil na to Hromový Šíp. „My v této prokleté lodi nezahyneme a pak uvidíme, co se dá dělat.“

Sternau, který měl ve zvyku pomýšlet vždy na věci nejblíže důležité, se ho tázal: „Jak vás přemohli? Hmatem ke krku, anebo ránou do hlavy?“

„Škrtili mne,“ odvětil tázaný.

„Můžete tedy mluvit o štěstí. Uhození na vaši bolavou hlavu by vás zajisté bylo usmrtilo. Ostatně nechme teď naříkání a vyhrožování a pokusme se doopravdy, zda skutečně žádný z nás nedorostl na svoje řetězy. Mne zajistil zvláště štědře, jsem dvojnásobně spoután než vy. Jinak by se mně podařilo, trochu toho železa překroutit.“

Učinili podle jeho návrhu. Tmou se nyní rozléhalo násilné řinčení, škubání, stáčení a kroucení řetězů, ale všichni se museli vzdát marného pokusu.

„Nejde to,“ pravil Mariano. „Musíme počkat na šťastnou náhodu.“

„Na to smíme sotva spoléhat. Ten chlap s námi ještě této noci vypluje na širé moře,“ odvětil Sternau. „Nebudeme-li do té chvíle uvolněni, zůstaneme jeho zajatci, až se mu zalíbí nás pozabíjet anebo na některém pustém, neobydleném ostrově vysadit. Pouta nepřetrháme. Byla by jenom jediná možnost, že by se dámám podařilo, nám dodat nějakým způsobem náčiní, jímž bychom mohli narušit řetězy. To je ale asi nemožné. A kdyby to i bylo možné, neodvážily by se k tomu, protože za každý takový pokus je vyhrožováno naší smrtí. Mysleme především na to, že nemáme být usmrceni. I já vzpomínám na svou ženu a na všechny své milé a mám to za nejlepší a nás nejdůstojnější, abychom snášeli tuto novou zkoušku s mužnou odhodlaností. Zachovejme si pevnost a naději, rozveselujme se, aby naše zdraví tolik netrpělo, a pak i pro nás udeří jednou hodina volnosti a odplaty. Tolik věřím Bohu.“

Tato důvěrná slova povzbudila i všechny ostatní. Nastalo mrtvé ticho a brzy dokazovalo pravidelné dýchání, že se všichni poddali spánku. Probudili se teprve, když loď vyplouvala na širé moře. –

K čemu bychom popisovali hodiny, dny a týdny, které jim minuly zde dole v tomto tmavém vězení! K čemu líčit pocity, které po téměř tři měsíce vířily srdcem zajatců! Ačkoliv dámy mohly požívat světla a vzduchu, trpěly přece nejvíce. Scházela jim ona pevná sebedůvěra, kterou měli muži, kteří si byli vědomi i v okovech své ceny a neztráceli ani pro jediný okamžik přesvědčení, že den pomsty se někdy zajisté dostaví.

Měli po delší dobu tichou pohodu, prodělali několik bouří, nikdy ale loď nezastavila. Tu konečně byly vlny klidnější a povolnější proti bokům lodi, kotva zahrčela, nastalo hluboké ticho a brzy bylo slyšet, jak více mužů přichází po schodech dolů.

„Nyní nastává rozhodná chvíle,“ pravil Sternau. „I ten nejhorší osud bude lepší, nežli tato nejistota!“

Poklop se otevřel. Landola sestoupil dolů s několika svými lidmi.

„Sundejte jim řetězy!“ velel. „Ale nejdříve je svažte tak, aby nemohli stát a hnout rukama.“

To se stalo. A teď byli zajatci vyneseni na palubu, kde je položili jako klády.

Teď po tak dlouhé době poprvé spatřili zase slunce a oblohu; teď dýchali poprvé zase volný čerstvý vzduch. Jak ale vypadali tito muži! Hladem a žízní sice netrpěli, ale za celé měsíce nepřevlečení, nemytí, nečesaní, zde leželi ve svých napoloshnilých šatech, rozkousaných od lodních krys.

Nablízku stály obě dívky. I ony dnes byly spoutány, sice by se byly určitě vrhly samým žalem na své milence.

Na pravé straně bylo širé moře; na levé spatřili ostrov, obklopený širým kruhem korálů, na nichž vysoko vystřikoval příboj. V tomto kruhu byla jediná mezera, a tou se mohlo proplout jenom velmi pevně stavěnou lodí. Zajatým nezbývalo mnoho času na ohlížení. Jejich pozornost teď upoutalo mužstvo lodě, které s kapitánem v čele se okolo nich postavilo. Ten pravil ke spoutaným:

„Vážená společnosti, jsme na místě, neboť tento ostrov bude vaším obydlím. Nedozvíte se nikdy, jak se jmenuje a kde leží, nemůže vám to nikdo povědět, jelikož ostrov leží stranou všech lodních cest a nebývá nikdy navštěvován. Nezahynete hladem, nebo žízní, neboť se tam nalézají dvě čerstvá vřídla, a dost ovoce, ryb, ptactva a jiné zvěře. Zbraně, které jsem vám odebral, neobdržíte nazpět, ale můžete klást smyčky a zhotovit si luky a šípy, k zaopatření potravy a kůže na oděv. Povídal jsem vám již, že se za jistých okolností opět shledáme. Přiblíží-li se sem kdykoliv nějaká loď, bude to zajisté ta moje, nevěřte tomu, že by to mohla být jiná. Dám vás teď převézt na zem. Až se pak vzdálí moji lidé, můžete se pomocí ostrých kamenů lehce zbavit svých pout. Sbohem, seňores! Sbohem, seňoritas!“

Námořníci se jich chopili a složili je do obou člunů. Podařilo se jim dostat se skrze příboj. Na klidnějším pobřeží vyložili spoutané a vrátili se na svou loď.

Sternau se dokutálel k velmi ostré hraně korálového břehu a třel provaz, jímž měl svázány ruce, tak dlouho, až se roztrhnul. Potom urazil kus oné hrany. Upotřebil jí jako nůž, rozpoutal s ní také své nohy a byl volný. Za necelých deset minut zde stáli všichni vzpřímeni; mohli volně pohybovat svými končetinami.

Tu ukázal Bizoní Čelo na loď a tázal se: „Přejí si moji bratři, abychom dobyli tuhle velikou kánoi našich nepřátel?“

Sternau navzdory povážlivosti jejich postavení se musel skoro zasmát, když odvětil: „Je to nemožné, naprosto nemožné!“

Tu ukázal Bizoní Čelo na příboj.

„Bojí se snad moji bratři před touto vodou?“ tázal se. „Náčelník Mizteků proplave každou vodou!“

„Ale nežli by se tam dostal, bude loď již dávno pryč. Již rozpíná zase plachty do větru. Již pluje. Který plavec by ji dohonil?“

Bylo to tak, jak řekl. Loď odjížděla již takovou rychlostí, že nízký ostrov brzy zmizel mužstvu z očí. Kapitán stál na palubě a pohlížel za ním dalekohledem. Když jej nemohl více rozeznat, zaklapl dalekohled dohromady a obrátil se ke kormidelníkovi.

„Jsme hotoví!“ pravil. „Toto panstvo je bezpečně zaopatřeno.“

„Bezpečně!“ tázal se důstojník. „Co ale, kdyby se jim přece podařilo, osvobodit se?“

„To se jim nikdy nepodaří. Ti tam mně nedělají starosti; ale tihle.“

Při těchto slovech ukazoval na své námořníky.

„Budete se muset proti nim zajistit,“ mínil kormidelník s potutelným úsměvem.

„To také učiním,“ pravil kapitán. „Držme náš směr k západoseverozápadu. Chci přistát u ostrova Pitcairn.“

„Hm,“ zabručel důstojník, jenž svému veliteli dokonale porozuměl.

Povětrnost zůstala příznivá a ostrov Pitcairn byl šťastně nablízku. Kapitán zajel na svém člunu sám na zem.

„Toto něco znamená!“ pomyslel si kormidelník. „Ale budu se mít na pozoru.“

Při svém návratu se kapitán tvářil velmi mrzutě.

„Nebylo z toho nic!“ pravil. „Chtěl jsem naše chlapíky vyměnit za nové mužstvo, a nezdržovat se zde. Ale jde to zde příliš pomalu. Budeme muset po několik dní čekat.“

„Neměl bych to já trochu zkusit, kapitáne?“ tázal se důstojník.

Bylo mu teď na lodi poněkud nevolno. Landola se chtěl zbavit svědků svého činu, a on sám, kormidelník, se nalézal v tom samém nebezpečí, protože byl také takovým svědkem.

„Proč ne, můžete to zkusit a zdržíte-li se tam do zítřejšího večera, můžete sehnat i dostatek lidí. Čtyři muži na lodi postačí.“

„Úplně. Vypravím se tedy ihned.“

„Nezapomeňte ale na zbraně, neboť s těmi domorodci nelze žertovat.“

Kormidelník odešel. Jakmile se vzdálil, kapitán se potupně zasmál a bručel tiše pro sebe: „Tento chlap cítí nebezpečí. Má být prvním, kdo to odskáče. Šťastnou náhodou jsem zastihl mužstvo potopené velrybářské lodi, které je rádo, že je převezmu. Takto nepotřebuji dělat dlouhé okolky.“

Zašel za kormidelníkem. Ten si právě oblékal svoji novou, lesklými knoflíky posázenou kazajku. Na malém přišroubovaném stolku ležela dvouhlavňová pistole. Kormidelník ji již nabil, aby měl zbraň proti napadení ze strany domorodců.

„Aha, máte již nabito?“ tázal se kapitán, když uchopil zbraň, jakoby ji chtěl prohlížet.

Nedůvěřivý kormidelník něco tušil. Hmátl rychle po pistoli a pravil: „Opatrně, kapitáne! S tou věcí nejsou žádné žerty!“

„Vždyť já nemíním žertovat!“

S těmito slovy odstrčil kapitán napřaženou ruku a stiskl kohoutek. Koule vjela kormidelníkovi okem do mozku. Svalil se ihned mrtev.

Na to vyběhl kapitán rychle na palubu a svolával lidi k pomoci.

„Kormidelník se poranil!“ volal. „Zacházel neopatrně se svou zbraní!“

Všichni běželi dolů. Nalezli důstojníka úplně mrtvého. Bezcitní chlapi si z toho mnoho nedělali, vždyť tím postoupili o stupeň výše. Mrtvola se dala do pytle a bez okolků vhodila do vody. Hlavní svědek byl odstraněn. Teď zbývali ještě ostatní.

Kapitán je svolal a sdělil jim, že jejich vlastní činnost teprve nyní má začít a z toho důvodu že najal zde se nacházející mužstvo potopené velrybářské lodi.

„Oni nás považují za pokojné obchodní lodníky, a musí být zponenáhla do toho zasvěceni. Musíte proto zprvu být k nim mlčenliví a opatrní. Nesmí teď ještě ani tušit moje jméno.“

Slíbili mu, že budou chytří. Když se pak velrybáři dostavili na loď, byli od staršího mužstva přívětivě přijati. Kapitán zavedl jejich kormidelníka do své kajuty a pravil:

„Již jsem vám řekl, že se moji lidé vzbouřili. Oni mne jen proto nezabili, že jsem jediný, kdo dovede řídit loď. Chcete-li mně být nápomocen, budete zítra kormidelníkem. Můj bývalý se zde z neopatrnosti zastřelil.“

„Jsem k tomu ochoten,“ zazněla odpověď.

„Dobrá, dám vám na přivítanou pořádný přípitek. Vy je opijete namol, a pak je se svými lidmi přepadnete, a připoutáme je v podpalubí. Pak je odevzdáme nejbližší válečné lodi nebo konzulátu k odsouzení.“

Z tohoto návrhu se provedla první polovina. Piráti byli přemoženi ve své opilosti, a pak jeden za druhým dostal od Landoly jed, tak že za týden žádný z nich nebyl naživu. Kapitán se zbavil všech svědků. Platil u svého nového mužstva za poctivého muže a nedával to také na sobě znát, že je pravým opakem sebe samého.

Plul k souostroví Mendana. Tam se mu podařilo prodat, co měl sebou, a získat nový náklad, se kterým plul do Valparaísa. Tam to svým důvtipem zařídil tak, že se legitimoval jako vlastník lodi. Prodal ji spolu s nákladem a vstoupil se značnou sumou peněz na parník, aby jel přes Rio de Janeiro do své vlasti, do Španělska, kam také šťastně zavítal.

KAPITOLA PÁTÁ

Lesní květina

Mezi tím, co Sanchez Landola se svými zajatci odplul do Tichého oceánu, aby je tam odsoudil k samotě a opuštěnosti, očekávali v domovině od nich marně nějaké zprávy. Ale také jiní rovněž tak marně čekali.

Byli to předně lord Lindsay a jeho dcera Amálie, kteří toužili po zprávě o Marianovi a jeho přátelích. A byli to dále Pablo Cortejo a jeho ošklivá dcera Conchita, jimž náramně záleželo na tom, aby se něco dozvěděli o osudu těchto mužů.

A přece minuly týdny a měsíce, aniž by docházela zpráva. To mělo ovšem svojí příčinu, že byli odklizeni, ale i mimo to byly nanejvýš komplikované politické poměry Mexika v takovém stavu, že bezpečnost zásilek a zpráv byla velmi pochybná.

Byl tu však přece jeden, který by zápletky v této krásné zemi urovnal a uspořádal; byl to Benito Juarez, Indián z kmene Zapotéků, s nímž jsme se v průběhu našeho vyprávění již několikrát setkali. Mnozí ho neznají a klamně ho posuzují. Proto je povinností nepředpojatého čtenáře, aby si o něm utvořil pravdivý dojem. Spravedlivý posuzovatel nemůže ovšem v Juarezovi najít muže nadaného těmi neobyčejnými schopnostmi, které své době, svému národu vnutí ráz svého ducha a své vůle; ale tento málo vzdělaný muž byl nadán zdravým rozumem, železnou vůlí a kromě své počestnosti, odhodlanosti, střízlivosti a lásky k vlasti, množstvím jiných vlastností, které jej činily schopným prokázat svému národu větší služby, než kdyby byl býval pouhým, geniálním intelektuálem, který by se jak praporek ve větru dával otáčet a unášet rozháranými mexickými poměry.

Narodil se v malém místě San Pedro v Sierra de Oaxaca, a naučil se již za mladistvých let potýkat se statečně s překážkami chudoby, pohrdání a národního osočování. Když překonal četné obtíže a překážky, vystudoval práva a stal se pak na koleji v Oaxace přednášejícím této vědy. Jako Indián, jako opovržený Indián, dosáhl již mnohého. Vedle tohoto učitelského úřadu se zabýval advokátskou praxí, a toto jeho zaměstnání mu získalo pověst čestného muže. Tím se stalo, že byl zvolen za představeného státu Oaxaca, a sami jeho nepřátelé museli připustit, že tento úřad ještě nikdy nebyl spravován tak nezištně a pevně, jako za něho. Získal si takovou úctu a vážnost, že stará, proslulá kreolská rodina Mazo, mu dala svou dceru Margaretu za ženu; jinak se hrdí kreolové vyhýbají každému smíšení s Indiány. Po svržení prezidenta Commonforta se stal Juarez sám prezidentem. Tím dosáhl jindy tak opovržený Indián nejen nejvyšší hodnosti ve státě, ale zdědil s ní spolu po svém předchůdci veškerou nešťastnou porušenost veřejných poměrů, na nichž neměl ani podíl ani vinu. Taktéž zdědil hrozné břemeno války s vojskem a loďstvem Francie, těžké rozepře se Španělskem a Anglií, šikmé postavení ke Spojeným státům americkým, tvrdošíjný odpor svých vnitřních nepřátel – a ubohého císaře Ferdinanda Maxmiliána Rakouského, který byl z milosti Napoleona III. dosazen jako císař Mexika.

Tato úloha byla přímo strašná. Rozluštil ji? Nač se tázat! Mohla být rozluštěna jediným člověkem v krátké době jednoho prezidentství? On pochopil, že císař z milosti Napoleona III. byl v Mexiku nemožný. Věnoval dobrému Ferdinandovi Maxmiliánovi svou osobní příchylnost a soustrast; byl ale pravým mužem zásady, setrval ve svém přesvědčení – aniž by se dal Francouzem zaslepit, bojoval za ně pevně, odhodlaně a vytrvale, a jevil při tom v osobních záležitostech sebevědomou důstojnost, jemný cit a uchvacující dobrotu a shovívavost. Jeden z našich novějších, nejznamenitějších dějepisců napsal o něm tento úsudek: „Koneckonců: Benito Juarez je nejznamenitější dějepisná osobnost, která doposud vzešla uvnitř kruhu evropské civilizace z indiánského pokolení.“

Tehdy, když Juarez býval ještě ministrem spravedlnosti, a již před tím, zasedal Commonfort na prezidentském křesle. Ten býval dříve celníkem v Acapulcu, a dostal protiprezidenta, jenž se jmenoval Miramón, a jenž započal ony smutné přehmaty co se týkalo vlastnictví občanů cizích států, které konečně vyvolaly anglo-francouzsko-španělské zakročení, až i dům anglického vyslance byl vyloupen, a nároky takto poškozených konečně vzrostly na ohromnou sumu pěti set milionů franků. Tento Miramón byl přítelem dřívějšího prezidenta Alvareze, taktéž Indiána, který díky své nesmírné ukrutnosti se jmenoval Jaguár jihu. S těmito oběma se bohužel ještě brzy setkáme.

Od té doby, co Sternau s Marianem a Helmersem opustili město Mexiko, minul teď již celý rok. Tu přicházel od severu jezdec do města. Byl velmi zaprášen, a veškeré známky prozrazovaly, že vykonal dlouhou a obtížnou jízdu. Za ním klusalo několik vaquerů, dobře ozbrojených, ale značně mladších, kteří sebou vedli silného mezka, jenž nesl dobře zabalený náklad, ne velmi objemný, ale jak to tak vypadalo, velice těžký.

Starý muž projel několika ulicemi a zastavil před palácem vrchního tribunálu. Tam slezl z koně a tázal se u vrátného, lze-li mluvit s Jeho Milostí seňorem Benitem Juarezem. Vrátný si změřil starce pohrdavým pohledem a pravil:

„Vy zajisté ne!“

„Proč ne?“

„Nařídil vám, abyste dnes k němu přišel?“

„Ne.“

„Tedy čekejte. Bez ohlášení u sebe přijímá jenom své přátele.“

„Ohlaste mne tedy. Doufám, že sebe mohu počítat mezi jeho přátele!“

Pevná starcova odpověď učinila na sluhu dojem. Tázal se zdvořileji: „Jaké je vaše jméno, seňore?“

„Jmenuji se Pedro Arbellez a jsem majitelem haciendy del Erina.“

„Ó, to je něco jiného, seňore! Přijíždíte velmi zdaleka, a váš zevnějšek mne uvedl do omylu. Musím se starat, aby pán nebyl příliš obtěžován. Všechno se hrne jen k němu, protože u žádného jiného není k nalezení spravedlnost. Vejděte a vaši sluhové ať vjedou na dvůr!“

Vaquerové se odebrali s koňmi do dvora a Arbellez byl lokajem zaveden do prostorné komnaty. Tato navzdory své prostornosti měla jen jedno okno, dvě křesla a jeden stůl. Na stole stál kalamář a hromada papírů. V jednom křesle ležel muž, kouřící cigaretu, a v druhém ležel druhý muž, kouřící také cigaretu. První byl Benito Juarez, nejvyšší soudce v zemi. Při vystoupení hosta se trochu pozvedl a pravil:

„Aha! Seňor Arbellez! Vás jsem již neviděl po celý rok, víte, od té doby, co jsem vám pronajal haciendu Vandaqua. Co mně přinášíte?“

„Právě nájemní činži přináším, seňore. A mimoto bych vám rád přednesl velikou prosbu.“

„Soukromou?“

„Nikoliv. Přicházím k vám jako k soudci.“

„Tedy vás vyslechnu ihned; ještě před tím však musím vyřídit záležitost tohoto pána, která nesnese žádného odkladu. Postavte kalamář na podlahu a posaďte se na stůl. Nemám jiné místo.“

Arbellez to považoval za neslušné, aby se posadil na stůl, ale Juarez mu dal tak úsečné a velitelské pokynutí rukou, že uposlechl. Nyní se nejvyšší soudce obrátil k tomu druhému, jenž byl muž středních let s hustým vousem a tmavýma pichlavýma očima.

„Tak tedy, seňore, dal jsem vás zavolat ze žaláře, abych vaši záležitost rychle vyřídil. Je to nezdvořilé nechat někoho čekat, a já nechci být nezdvořilý. Hoří ještě vaše cigareta?“

„Ano, seňore.“

„Dobře!“ pokračoval Juarez rozmarným tónem. „Jak dlouho vás již drží v žaláři?“

„Po celé tři týdny, seňore!“

„Ach, to je velmi nezpůsobilé; musím to uznat. Poprosím vyšetřující soudce, aby byli shovívavější. A váš rozsudek dosud není vynesen?“

„Bohužel ještě není. Mohu očekávat, že s ním budu spokojen?“

„O tom nemám žádné pochybnosti,“ pravil Juarez přívětivě. „Neučiním nikomu křivdu, ani vám, ani vašemu žalobci. Jedná se tedy o malinkou střelnou ránu?“

„Ovšem.“

„A trefila ta rána?“

„Ano, dámu přímo do hlavy. Namířil jsem dobře.“

„Ah, to jste tedy velmi dobrý střelec! To mně těší, neboť v těchto zlých časech máme velmi zapotřebí dobrých střelců. Pročpak jste ale střílel po té dámě?“

„Protože mně vyhrožovala, že si vezme jiného. Prosil jsem ji zdvořile, aby si to rozmyslela; ona ale trvala na svém, a proto jsem ji zastřelil.“

„To je zřejmé!“ přisvědčil vrchní soudce zdvořile. „Ona vás nechtěla, a proto jste ji zastřelil. Každý musí snášet následky svého činu. Dokouřil jste cigaretu, seňore? Směl bych vám nabídnout jednu z mých?“

Podal druhému cigaretu a ten si ji zapálil, pak pokračoval:

„Otec dámy vás bohužel udal, a proto musíme o té věci promluvit. Vy tedy pravíte, že jste ji skutečně zastřelil?“

„Ovšem.“

„Nuže, to budeme co nevidět hotovi. Za vraždu stojí trest smrti; dám vás tedy zastřelit. Je vám to tak vhod, seňore?“

Tomu druhému se to snad ale přece nelíbilo. Ani nepomýšlel na možnost takového rozsudku, když viděl, že Juarez vedl vyšetřování tak přátelským způsobem.

„Ale, Vaše Milosti, myslel bych přec –“

„Pst!“ přerušil jej Juarez. „Mezi muži se nečiní tolik slov při tak jednoduché, jasně dokázané věci. Vy jste ji zastřelil a budete také zastřelen; každý z nás musí právě snášet následky svého činu, to jsem vám již jednou pověděl. Nedal byste mně trochu ohně? Mně zhasla cigareta.“

Juarez si zapálil svou cigaretu od vrahovy, strčil pak prst do úst a dvakrát pronikavě zahvízdal. Ihned se objevili dva alguzilové (policisté).

„Podejte mi kus papíru a namočené pero!“ velel.

Když je dostal, položil vrchní soudce papír na koleno, napsal několik slov, a podal papír vrahovi.

„Zde, seňore, čtěte! To je váš rozsudek. Snad vám to nebude nemilé, dám-li vás zastřelit ihned.“

Vrah povstal celý bledý z houpacího křesla a pravil:

„Vaše Milosti, prosil bych ale přec – –“

„Pst!“ přerušil jej Juarez opět, a sice s úsměvem, plným shovívavosti a úslužnosti. „Vy jste si předtím stěžoval, že jste musel po celé tři týdny čekat, jsem vám proto dlužen zadostiučinění. Máme být vždy úslužnými podle možnosti! Tedy ihned, seňore. Hoří vám ještě vaše cigareta?“

„Ano, děkuji,“ koktal vrah.

„Výborně! Není nic mrzutějšího, než když člověku při důležitém jednání zhasne cigareta. Mohlo by se to klamným způsobem považovat za nedostatek spokojenosti anebo pohodlí. A tomu se máme vyhýbat. Odpusťte, pane, že bohužel teď nemám více času. Sbohem!“

Učinil zločinci velmi zdvořilou poklonu, ten ji opakoval a odešel s alguazily. Juarez chvilku naslouchal – tu padlo několik ran; potom se uložil nazpět do houpacího křesla a pravil:

„Již je mrtev! Co soudíte o mém způsobu, jak odbývám soudy, seňore Arbellezi?“

Arbellez pohlížel na to celé, zajímavé jednání s největším ustrnutím. Odvětil: „Seňore, připadá mi to docela neobyčejné!“

„Ale praktické to je, můj milý Arbellezi!“ pravil vrchní soudce. „Spravedlivě, přívětivě a rychle má jednat soud, ne jinak. Proto i my nemařme čas. Vy tedy přinášíte nájemné?“

„Ano. Já je napočítám; mám peníze ještě dole na mezkovi.“

„Nechte toho, seňore! Pošlete mně sem peníze potom, až se rozloučíme. Vím, že mne neošidíte. Začněme raději ihned s vaší prosbou.“

„Ale, Vaše Milosti, ta nebude tak rychle odbyta, jak tady ten ortel smrti.“

„To nám nevadí, neboť každá věc vyžaduje svůj čas. Přicházíte tedy ke mně jako k soudci?“

„Ano, prosím o spravedlnost.“

„Pro koho?“

„Pro mne a moji rodinu.“

„A proti komu?“

„Proti mnohým! Bude to velmi rozsáhlý příběh; ale, seňore, utrpěl jsem tak těžké pohromy, a trpím nyní ještě tolik, že moje otcovské srdce se k vám obrací, abyste mne pozorně vyslechl.“

„Jen mluvte, můj milý Arbellezi,“ pravil vrchní soudce. „Vyslechnu vás až do konce. Ale zapalte si nejdříve jednu z mých cigaret.“

„Jak bych to mohl udělat, seňore! Pro lítost a slzy bych nemohl ani polknout kouř!“

„Právě proto máte kouřit. Ctím utrpení a také slzy, jsou-li poctivé, ale ony soudce lehce klamou a podvádějí. On potřebuje především přesně pravdivé vylíčení celé záležitosti. Proto máte kouřit, protože potom vaše slzy nebudou moci rušit a zlehčovat dojem vašeho vypravování. Tu máte oheň, a začněte s vaší informací!“

Takto byl Arbellez přinucen kouřit. Vypravoval. Začal od začátku, o svých zkušenostech v mládí, o pozdějších příhodách; on líčil osoby, jakými je nalezl, sdělil svoje názory a důmysly, a kupodivu neukápla ani jediná slza.

Veliký Indián mu klidně naslouchal, prošel několikrát po světnici přemítaje, a zastavil se konečně před starým Arbellezem, a řekl:

„Seňore Arbellezi, kdybyste mně to nebyl vypravoval vy, neuvěřil bych tomu, poněvadž vás ale mám za střízlivého, pravdomluvného muže, věřím vám slovo od slova, a slibuji vám veškerou svou pomoc. Nevím sice ještě ani sám, jak to vyřídit. Musím si ještě mnohé urovnat, musím učinit rozličné a velmi přesné doptávky, bude-li to ale jednou hotovo, pak, to vám slibuji, to půjde ráz na ráz, až celý tento hanebný úklad bude odhalen a potrestán. Zůstanete zde po nějakou dobu?“

„Ano, u sira Lindsaye.“

„Proč právě u toho?“

„Proto, že mu také musím všechno povědět, a proto, že on mně má splnit prosbu.“

„Smím se dozvědět, jakou?“

„Zajisté, seňore. Zmínil jsem se, že Hromový Šíp obdržel dar z jeskyně královského pokladu. Jeho bratr má tam v Německu, svém domově, vysoce nadaného chlapce, který je ale chudý. Hromový Šíp, ženich mé dcery, tedy před rokem, než zmizel, ustanovil, že chlapec má dostat polovici toho daru. Nemohlo se mu to poslat, a takto právě ubíhá čas, kdy by toto bohatství mohlo být chlapci k největšímu prospěchu. Proto jsem ten poklad naložil a přivezl sebou. Dodám jej lordovi, aby jej poslal do Německa.“

„Kde bydlí ten chlapec?“

„U Mainzu na jednom zámku, jehož jméno jsem zapomněl. Je ale lehce k nalezení, neboť patří nějakému setníkovi z Rodensteinu. Toto jméno jsem si zapamatoval.“

„Ponechejte tedy tuto zásilku raději mně, než Angličanovi. Kdyby vyšla od něho, nešetřili by ji naši bravové (lupiči). Půjde-li ale z mé ruky, chtěl bych vidět Mexikána, který by se opovážil na ni sáhnout. Zvolím tu nejspolehlivější cestu a odešlu ji na bankovní dům v Mainzu. Bankéř tam již chlapce vyhledá.“

„O jak jsem vám za to povděčný, neboť takto snímáte těžké břemeno z mého srdce!“

„Jak se jmenuje chlapec?“

„Kurt Helmers. Jeho otec je kormidelníkem.“

„Zapíšu si to. Ostatně vás žádám, abyste raději bydlel u mne, než u Angličana, pokud se zdržíte ve městě. Je možné, že se budu s vámi často domlouvat ve vaší záležitosti, a takto to bude pro mne pohodlnější. Dám vám vykázat dobrý pokoj, a sir Lindsay se proto nebude hněvat; můžete jej kdykoliv navštívit. Dejte sem přinést ten poklad. A, abychom to vyřídili zaráz, můžete sebou také ihned donést nájemné.“

Haciendero se vzdálil a brzy s pomocí jednoho ze svých vaquerů přivlekl náklad. Ten se skládal ze dvou balíků z nevydělané bizoní kůže. Jedna polovice obsahovala činži, kterou vrchní soudce bez počítání rychle kvitoval. Když se rozbalila druhá polovice, nemohl se Benito Juarez zdržet výkřiku překvapení.

„Mio Díos! Jaká je to krása a nádhera!“ zvolal. „Jaké jsou to skvosty, jaké je to bohatství! Něco takového jsem ještě neviděl!“ A se zamračenou tváří připojil: „Tento poklad v jeskyni indiánských králů by mohl Mexiko učinit silné; ale jeho obyvatelé toho nejsou hodni. Náčelník Mizteků má pravdu. Jeho tajemství ať zemře s ním. A tyto věci jsou jen polovina toho, co váš zeť dostal?“

„Ano.“

„Uschoval jste druhou polovici dobře?“

„Ano. Je zakopána na místě, kde ji nikdo nenalezne.“

„A tento díl chcete opravdu poslat do Německa? Má jej obdržet chlapec neznající jeho cenu, který jej sotva dovede náležitě použít?“

„Ano, náčelník Mizteků si to tak přál, a já musím jednat podle jeho vůle.“

„Nemůžeme tedy proti tomu nic dělat. Tento poklad odejde ze země. Snad se dostane do dobrých rukou.“

Přistoupil ke stolu, vzal z přihrádky knihu, do níž nahlédl. Byl to seznam jmen a podniků, pak hodnoty nejrozličnějších cenných papírů. Juarez v ní chvilku hledal a pak pravil: „Zde stojí Mainz. Nalézám tam zaznamenaný Wallnerův bankovní dům. Tam odešlu poklad, a jsem přesvědčen, že při jeho velké ceně si dají záležet na tom, aby vypátrali adresáta. Chcete přiložit psaní?“

„Ó, seňore, psaní se mi již stává obtížným. Ale miss Amálie Lindsayová bude tak laskavá, a učiní to za mne.“

„Přineste mně tedy ten dopis ještě dnes, neboť zásilka odejde již zítra časně ráno. Dám jí dostatečný průvod, a dám ji také dobře pojistit. Nyní ale zhotovíme seznam těch věcí, a pak obdržíte stvrzenku, že jste mně je odevzdal.“

To se stalo, a na to se vykázal hacienderovi pokoj k obývání, kde se zbavil cestovního prachu, aby mohl navštívit sira Lindsaye. Pouze miss Lindsayová byla sama doma, která jej se srdečnou radostí přivítala. Pozvedla se z houpacího křesla a podávajíc mu svoje ruce, pravila: „Seňor Arbellez z Eriny! Jaké je to překvapení, jaká radost! Jaké zprávy mně přinášíte?“

Navzdory svému stáří byl okouzlen její spanilostí tou měrou, že zapomněl na zodpovídání této otázky. Políbil její prsty a pravil: „Ó, seňorito, jak jste krásná! Kdo by mohl našemu milostivému pánovi zazlívat, že vás má tak strašně rád!“

„Vašemu milostpánovi? Koho tím míníte?“

„Nuže pravého, opravdového hraběte z Rodrigandy, který byl dosud klamně nazýván Mariano, nebo pan Alfred de Lautreville.“

„Jste tedy také přesvědčen, že jím skutečně je?“

„Jeho osobnost a jeho příhody jsou dostatečným důkazem. Ostatně doufám v Boha, že se nám podaří, nalézt také jiné důkazy, jež mají před soudem větší váhu.“

„My všichni chováme tu samou naději. Ale co dělá Mariano? Kde se nyní nalézá? Proč mně tak dlouho nechal bez jakýchkoliv informací?“

„Seňorito, tuším, že to nemohl udělat. Vypadá to, že jsem ten jediný posel, který vám o něm může něco vypravovat. Je toho ovšem jen málo, a to nikoliv potěšitelné, a k tomu byla cesta z haciendy sem po dlouhé měsíce tak nejistá, že jsem si netroufal odeslat ani posla, ani sám se vydat na cestu.“

„Nepotěšitelné?“ trhla sebou. „Bože můj! Sedněte si a vypravujte!“

On se posadil a vypravoval. Ona mu naslouchala s největším napětím. Oba úplně zapomněli, že nejsou sami. V jiném houpacím křesle totiž sedělo děvče, které před příchodem haciendera slečně předčítalo. Byla to její duenna, její společnice. V Mexiku je to nevyhnutelným zvykem, že každá slušná dáma musí mít společnici. Děvče bylo velmi hezké. Byla očividně mesticka, to znamená, že pocházela od bílého otce a z indiánské matky. Tito míšenci bývají obyčejně velice hezcí, zdědí ale větším dílem pouze špatné vlastnosti svých rodičů, které dovedou ukrývat pod svým skvělým zevnějškem. Držela oči sklopené, a dívala se zdánlivě pozorně do knihy. Ale, kdo by ji byl ostřeji pozoroval, byl by viděl, jak slova starého muže sleduje s neobyčejnou všímavostí. Přitom měla podobu kousavého psa, který by rád chňapl, ale netroufá si. Znalec lidské povahy by nikdy nemohl této dívce věnovat svou náchylnost, tím méně svoji důvěru.

V ten samý čas se odbývala v jiném domě rozmluva, vztahující se k tomu samému předmětu. Bylo to v paláci Rodriganda. Tam se nalézala Conchita Cortejová ve svém pokoji. I ona ležela natažena ve své houpačce; ale jaký to byl rozdíl mezi ní a Amálií Lindsayovou! Ten rok, co zatím minul, nepřispěl k tomu, aby zmírnil její ošklivost. Zhubla možná ještě víc, její prsty se podobaly dlouhým tenkým kůstkám, a jelikož byla dosud v nedbalkách, scházely jí falešné zuby. Černá, vypálená ústa se podobala vyhaslému jícnu, zatímco její falešné kadeře dosud ležely na stolku, splývaly její přirozené vlasy v krátkých, tenkých a řídkých vrkočích po ostrém krabatém týlu, tak že prosvítala kůže na hlavě. Zdála být se v špatné náladě, neboť když teď vešla její služka, aby ji učesala, neodpověděla na její zdvořilý pozdrav ani slovem. Touto služkou byla ještě pořád ona Indiánka, kterou jsme již dříve u ní byli viděli, která se nazývala Amaika. Dala se mlčky do oblékání své paní. Nepromluvilo se přitom ani slovo, a teprve, když byla toaleta téměř hotová, tázala se paní:

„Mluvila jsi se svou dcerou?“

„Nemluvila.“

„Proč ne?“

„Protože k ní přece nemohu jít, když nás nechci prozradit. A ona teď ke mně nedochází.“

„Vidím, že jste obě nedbalé! Slyším, že této Amálii Lindsayové dělá duennu; nelituji peněz, namáhání a jiných obětí, abych jí dala doporučit z jiné strany tvou dceru. Shledám k mé radosti, že se mně to povedlo, a že byla přijata. Ale teď kdybych se přes ni ráda dozvěděla něco důležitého, nedává se ona vidět.“

„Ona se dostaví, jen jakmile vyslídí něco důležitého, na to se můžete spolehnout, má milá krásná seňorito!“

„Krásná!“ zvolala na to Conchita. „Nelži!“

Tu stařena celá udivená spráskla rukama a pravila:

„Že lžu? Můj Bože, vždyť se jen koukněte do zrcadla, seňorito! To vám poví, jestli jsem lhala, nebo ne!“

Conchita tam skutečně pohlédla, učesaná a nalíčená, a dala se svým vlastním obrazem oklamat.

„Chci ti uvěřit,“ pravila. „Ale jak je to možné, že se jiným lidem nezdám být hezká?“

„Jiní lidé? Kdo by to tak mohl být?“

„Nuže – ten – tento pan Alfred de Lautreville, víš, ten, co před rokem s tím Sternauem vyhrál všechny naše ceny.“

„Ten? Ó, ten musel být slepý! Ano, při svaté madoně, skoro myslím, že byl slepý!“

Paní pokrčila pohrdavě rameny a pravila:

„Nikoliv, slepý nebyl, ale zamilovaný. A to je přece to samé.“

Indiánka byla důvěrnicí své paní. Mluvila s ní denně o této záležitosti, a proto dobře věděla, jak se má zachovat. Pravila proto nanejvýš pohrdavým tónem:

„Zamilovaný? Snad asi do té Angličanky? Tomu nevěřím! On byl tak roztomilý seňor, a nezahodil by se takovým způsobem.“

„Ale přece se potají mluví o tom, že byli zasnoubeni, ještě dříve než odtud odjel.“

„Nevěřím tomu; tato Amálie se chce jenom vychloubat.“

„Ale proč mně tenkrát řekl, že od ní nechce upustit, že nemůže milovat jinou!“

„To tedy byl pomatený!“

„Ano, pomatený. Ona mu svýma velkýma očima pomátla rozum. Nabízela jsem mu svoji krásu a lásku, a on mne odmrštil. Nabízela jsem mu hrabství, a on mně odmítl. Nabízela jsem mu štěstí, bohatství a vznešenost, a on mne odmítl. Pohrozila jsem mu, že jeho Amy bude ztracena, neupustí-li od ní, a on mne odmítl. Měl za sebou pomocníka, který mne chtěl chytit a odhalit, čemuž jsem se vyhnula použitím své dýky. Ó, ano, my Mexikánky máme své dýky, a umíme je použít! Prokleta budiž tato Amálie, prokleta a zatracena tři, ne tisíceronásobně! Já ji zničím. Kdyby jenom tvoje dcera chtěla konat svou povinnost! Ví přece, že ji královsky odměním!“

Přitom povstala a stála uprostřed pokoje jako lítá dračice s jiskřícíma očima, sevřenými rty a zaťatými pěstmi.

„Ona bude slídit, určitě!“ pravila služka chlácholivě, „až jen se zalichotí do důvěry této chladné Angličanky.“

„Vím to. Ale teď je již dost dlouho u ní, a měla by mně přesvědčit, že se na ni mohu spolehnout. Tato Amálie musí padnout, musí zmizet nebo zemřít. Kdybych jenom věděla, co se stalo s Lautrevillem a jeho průvodci. Ale teď slyším přicházet otce. On mně přinese novinky. Můžeš odejít.“

Stará odešla. Za dveřmi potkala Corteja. Tento se dobře přesvědčil, že se vzdálila, a snad se nevrátí, aby naslouchala; a na to vešel k své dceři. Jeho tvář zářící radostí a vítězoslávou jí byla ihned nápadná, a když viděla, že má v ruce otevřené psaní, kvapně se tázala:

„Psaní? Od koho? Je to kýžená zpráva?“

„Ano,“ odvětil a zhluboka si vydechnul.

„Jak zní? Ukaž ji sem!“

Hmátla po psaní, ale on odtrhl ruku, držel ji vzhůru, a zvolal s výrazem zatvrzelého a cituprázdného zlosyna: „Vyhráno! Konečně vyhráno! Nyní můžeme být úplně klidní!“

„Ach! Je to pravda? Ukaž sem! Ukaž sem!“

Její vychrtlé ruce se třásly rozčilením, když se zase po psaní natahovaly. Otec jí je ponechal se slovy:

„Ano, vezmi a čti! Dnes se mi dostalo největší radosti a uspokojení v celém mém životě.“

Ona pohlédla na papír a pravila poněkud zklamána:

„Ach, od tvého bratra, strýce? Od toho jsem neočekávala rozhodnou zprávu. Myslím, že tato má přijít zde z Mexika od Verdoji a Pardera, obou důstojníků.“

„Jen čti, mé dítě! Potom se ti všechno vysvětlí!“

Ona se nemohla ani posadit; rozčilení ji pohánělo po světnici, a takto vzrušeně četla následující:

Milý bratře!

Konečně, konečně Ti mohu podat náramně důležitou zprávu. Včera byl u mne Landola. Doplul kolem jižního konce Ameriky do Španělska. Zastihl v přístavu Guayamas následující osoby: Sternaua, Mariana, dva Němce, jménem Helmers a dva Indiány, z nich se nazývá jeden Bizoní Čelo a druhý Medvědí Srdce. Dále s nimi byly dvě dívky, totiž sestra tohoto Bizoního Čela a Emma, dcera starého Pedra Arbelleze, haciendera na Erině.

Tyto osoby se chtěly dostat do Acapulca, a neznaly kapitána. Ten je přijal na svou loď, předstíraje, že je dopraví do kýženého přístavu. Spoutal je všechny, a pak se dozvěděl od dívek, že šťastně unikli kapitánu Verdojovi, jemuž jsi dal nařízení, aby je zničil. Za prvního večera po vyplutí, když všechno spalo, a na palubě se nacházela jenom hlídka, položil Landola zápalnou šňůru do prachárny, a vzdálil se nepozorován na malém člunu. Loď vylétla do povětří a utonula se vším, co na ní bylo. Kapitán se o tom dobře přesvědčil, neboť zůstal na místě až do rána. Ani jediný se nezachránil.

Tímto smělým kouskem Landoly jsme zbaveni veškerých starostí. Toto Ti sděluji narychlo, a později Ti budu moci zaslat ještě podrobnější zprávu.

Tvůj bratr

Gasparino Cortejo

Conchitě klesla ruka s psaním. Nejrůznější pocity vířily v jejím nitru a nevěděla, má-li se raději smát či plakat. Zbledla na smrt, jestli radostí či leknutím se nedalo určit.

„Jsou tedy mrtví?“ tázala se, strnulé oči upírajíc na otce.

„Zajisté! Ovšem! Vždyť jsi to četla!“ zvolal s šílenou radostí.

„Všichni!“

„Všichni!“

„Mio Diós! Tedy on také?“

„On? Kdo?“

„Lautreville!“

Na to on přistoupil blíže k ní, uchopil ji za rameno a pravil téměř hrozivě:

„Děvče, doufám, že jsi ještě docela nepozbyla rozum. On tě nemiloval, on tebou pohrdal. A i tehdy, kdybychom s ním jednali poctivě, a byli jej udělali hrabětem de Rodrigandou, byl by nás odbyl jen několika tisíci; dále nic. Na tebe by se ale ani nepodíval. Ta Angličanka mu byla milejší. Ona by se byla stala hraběnkou de Rodriganda.“

„Ano,“ přisvědčila Conchita s jiskřícím zrakem. „Ona by byla sdílela jeho štěstí; proto ať sdílí s ním také jeho nynější osud!“

„Jak to myslíš?“

„Ona musí zahynout tak, jak on!“

„Hlouposti!“ smál se Cortejo. „Chceš ji snad vyhodit do povětří, jak kapitán Landola jejího ženicha?“

„Najdou se ještě jiné cesty.“

„Z nichž na žádnou nevkročíš. Zakazuji ti to co nejpřísněji! Nesmím dopustit, abychom snad dobyté vítězství nepředložeností přepjaté dívky opět pozbyli. Mám docela jiné věci v úmyslu. Nechci, aby zdar mých plánů byl ohrožován mladistvým přenáhlením.“

„Tvých plánů? Jaképak jsou?“

On hrdě vypnul prsa a pravil:

„Až dosud jsem to před tebou tajil, ale vidím, že konečně musím mluvit, abych tě odvrátil od úmyslů, které by nám mohly způsobit náramnou škodu. Víš, že teď máme dva prezidenty, z nichž nepovažuji žádného za schopného, aby se udržel. Země potřebuje jednotnou vládu, nyní je ale rozštěpena mezi tyto dva muže. Bylo by zapotřebí muže, který by při bezohledné chytrosti vládl dostatečnými peněžitými prostředky, aby podplatil své protivníky; stane se pak prezidentem, načež mu budou k službám veškerá bohatství národa. A tímto mužem budu já!“

„Ty?“ tázala se s výrazem nelíčeného udivení.

„Ano, já!“ odvětil tónem hrdé sebedůvěry. „Divíš se snad tomu? Učinil jsem mého synovce hrabětem de Rodrigandou, a mého bratra správcem jeho důchodů. Jmění domu Rodrigandů se odhaduje přes sto milionů pesos. Mám snad odejít s prázdnou? Nikoliv, já musím obdržet mexické statky. Představují cenu čtyřiceti milionů. Vyjednávám již po delší dobu s Jaguárem jihu. Vyplatím-li mu milion, připadne mně celé jeho přívrženstvo. V těchto dnech mne chce navštívit; snad se dostaví již dnes navečer. Vládne nad všemi obyvateli hor a nad Indiány jihu. Jakmile mu dám jeho milion, objeví se s deseti tisíci muži zde ve městě. Benito Juarez bude zatčen a zastřelen, a s těmi ostatními to bude již jen pouhá hra.“

Dívčiny oči se rozsvítily rozkoší.

„A je to pravda, skutečná pravda?“ tázala se.

„Myslíš snad, že sním?“

„Ó, nikoliv, ale mně je tak, jako by to byl sen. Já, Conchita Cortejová, kterou ostatní hrdě opovrhovali, dcerou prezidenta, nejvyšší dámou v celé zemi? Kdo by si to byl pomyslel! Ó, jak je všechny potrestám opovržením, když se teď domnívají, že stojí vysoko nade mnou! Budou pykat za svou hrdost, všechny, všechny, všechny!“

„Takto tě rád slyším a vidím, neboť takto jsi pravá příslušnice rodu Cortejů. Byli jsme vždy navyklí, řídit a ovládat naše pány a mstít se na našich protivnících. Co pak bude můj bratr, co jeho syn, falešný Rodriganda oproti mně? Co by také byl býval onen Mariano, ten pravý Rodriganda, v porovnání s námi, kdyby nebyl vyletěl do povětří? Budu vladařem Mexika. Učiním tuto zemi dědičným královstvím, a pro tebe se potom bude hodit jenom královský princ. Chápeš tedy, že stojíme před úlohou, jejíž rozluštění nesmíme zmařit lehkomyslnými dětskými kousky. Neměl bych nic proti tomu, aby jsi se pomstila na této Amálii a jejím hrdém otci, kdyby se to jen mohlo stát bez nebezpečí pro nás. Ale jak lehce bychom mohli být prozrazeni, a pak by se uskutečnění našeho plánu stalo velmi pochybným. Nesmím se blamovat, a učinit neoblíbeným u lidu.“

„Dávám ti za pravdu! Ó, kdybychom již jen byli tak daleko. O milion se tedy jedná?“

„Ano, právě o milion.“

„Ale odkud vzít tak hrozitánský obnos, dříve než nám budou připsány mexické statky?“

„Prodám jeden z nich ve jménu majitele, nebo co snad bude ještě lepší a pohodlnější, daruji jej Jaguárovi jihu. Teď, kdy naši nejhorší nepřátelé jsou zničeni, mohu se odvážit všeho.“

„Nemáme tedy skutečně více žádné nepřátele, jimiž by mohlo být prozrazeno, že Alfonzo není pravým synem starého Rodrigandy?“

„Těch, co ještě zůstali, se nepotřebuji obávat.“

„Ani ne haciendera Pedra Arbelleze a hanebné Marie Hermoyesové, která utekla k němu?“

„Až budu prezidentem, budou dáni do mých rukou!“

„Rosity de Rodriganda, která se teď nazývá paní Sternauovou?“

„Má vyplacený svůj dědičný podíl a je neškodná.“

„Kapitána Sancheze Landoly, který zná celé to tajemství?“

„Ten dostane svou odměnu, a bude pak z ohledu na sebe samotného mlčet!“

„To bychom se tedy vlastně již nemuseli nikoho více obávat, a mohli bychom být klidní. Ale kdybych se mohla pomstít na této Amálii Lindsayové, aniž bych tím ublížila nám, byla bych úplně šťastná!“

„Snad se to stane možným. Kdo ví, co se stane. Kdyby se ale měla naskytnout příležitost, tak doufám, že nebudeš o své újmě jednat, aniž bys mně dříve požádala o radu. Nyní víš všechno. Musím k prezidentovi. Čím více se u něho zalichotím, tím pevněji jej mám v ruce. Sbohem, má dcero!“

„Sbohem, otče!“

Po otcově odchodu spěchala k zrcadlu, aby se v něm po tisícáté prohlížela, a přitom dnes ovšem ponejprv posoudila, zda její krása je hodna prezidentovy dcery, anebo snad královské dcery. Ještě tím byla zaměstnána, když se lehce zaklepalo na dveře. Na její „vejděte!“ vešla ona poloviční Indiánka, která byla ve službě u Amálie Lindsayové.

„Ah,“ pravila Conchita, „konečně! Již jsem myslela, že jsi na mne zapomněla. Dozvěděla jsi se něco důležitého?“

„Ó, něco velmi důležitého, seňorito!“ odvětila služka.

„Povídej tedy rychle!“

„Smím se posadit?“

„Posaď se!“

Děvče se uložilo v houpacím křesle.

„Nuže?“ tázala se Conchita nepříliš vlídným tónem, porovnávajíc bezděčně krásu služky se svou vlastní.

„Doufám, že dnes obdržím skvělou odměnu, seňorito!“ pravilo děvče, „neboť přináším několik novinek největší důležitosti. Pedro Arbellez byl totiž právě teď u nás.“

„Haciendero z Eriny?“ tázala se Conchita udiveně.

„Ano. On byl také u nejvyššího soudce, který jej dokonce vybídnul, aby se u něho ubytoval.“

„Svatá panno! Co to má znamenat?“

„Ne mnoho. Slyšela jsem všechno, neboť jsem byla u miss Amálie, když přišel a všechno jí vykládal. Předně přinesl nájem, pak donesl bohatství, které má být posláno za hranice. A za třetí mu vypravoval, že jeho dcera byla unesena, a že všichni zmizeli, co se vydali osvobodit unesené.“

Conchita potlačila dojem, který na ni učinila tato zpráva, a jenom se tázala: „Co tomu říkal Benito Juarez?“

„Chce prý tu záležitost vyšetřit.“

„Kdo byli ti, jež zmizeli?“

„Byla to dlouhá řada jmen a jména si nedovedu dobře zapamatovat.“

„To je tedy jedna zpráva. Moc mne nezajímá. A teď ta druhá?“

„Jestli vás nezajímala první, dokáže to druhá tím méně. Nablízku Pedra Arbelleze leží totiž veliké poklady.“

„Ale jdi!“ trhla sebou Conchita.

„Ano, mnoho milionů.“

„Odkud to víš?“

„Miss Amálie to pověděla hacienderovi. Tento totiž chtěl požádat lorda, aby za něho nějaké skvosty poslal do Německa, ale vrchní soudce se k tomu nabídnul, protože cenné věci, které zasílá lord, bezpečně nedochází až k pobřeží. Miss Amálie s tím souhlasila. Pravila, že její otec má na pět milionů pesos ve sklepě, a že je nemůže odeslat, obávaje se bravů. Tyto peníze nepatří jemu, nýbrž anglickým peněžníkům, kteří Mexiku učinili půjčku. Jsou to dílem úroky a dílem splátky na kapitál.“

„I po tom mně nic není,“ pravila Conchita, ačkoliv svou radost sotva dovedla utajit. „Znáš ten sklep?“

„Znám. Musím z něho občas nosit zavařeniny.“

„Je veliký?“

„Velmi veliký. Ze začátku je sklep kuchyňský, pak přijde sklep na víno, a za tímto se nachází ještě malá díra, před níž jsou silné železné dveře. Tam v ní leží peníze v železných truhlách.“

„Odkud to víš?“

„Miss Amálie to pověděla hacienderovi, aby mu ukázala, jak opatrní musejí být s penězi.“

„A právě tím jednala velmi neprozřetelně. Jakpak, kdyby se to někdo dozvěděl a vnikl do sklepa?“

„To nejde, neboť každý večer musí být odevzdány klíče k předním sklepům lordovi. Klíč k zadnímu sklepu má on vždy při sobě a nedá ho nikdy z ruky. On je uzavírá všechny do tajné přihrádky svého stolku, který stojí v jeho ložnici.“

„Pak je ovšem jisté, že se nikdo nedostane k penězům. – A teď to třetí, co jsi mně měla sdělit?“

„Byly to jen tyto dvoje informace. Myslela jsem, že vás to bude zajímat, seňorito, proto, že jsem vám až dosud nic jiného nemohla sdělit.“

„Inu aspoň vidím, že máš dobrou vůli. Zde máš pět zlaťáků. Dávej i nadále na všechno bedlivý pozor, a pověz mně zvláště všechno, co se bude mluvit o zmizelé dceři haciendera a o jistém Marianovi, nebo Alfredu de Lautreville. Teď můžeš odejít.“

Děvče vyklouzlo z houpacího křesla, ovinulo svůdně kolem ramen mantilu, poklonilo se a opustilo pokoj. Conchita naslouchala, až její kroky dozněly, načež zatleskala rukama samou rozkoší a pravila: „Nalezeno! Pomsta je zde! Ó, kéž by Jaguár jihu brzy přišel!“

Ten ale nepřišel ani toho, ani druhého dne. Teprve třetího večera překvapil Corteja. Conchita toho dne měla zase návštěvu své špehounky a od té se dozvěděla, že Pedro Arbellez zase odcestoval. Vypravovala to svému otci, když ještě pozdě navečer spolu seděli. O tom ostatním mu ještě nic nesdělila. V tom se beze všeho hluku otevřely dveře a temná postava vklouzla do pokoje jako stín. Conchita leknutím vykřikla; dokonce i její otec sebou trhnul. Tu přistoupil cizinec ze tmy k světlu a pokynul oběma, aby se upokojili. Byl oblečen do obyčejného obleku peóna (pomocného dělníka), ale jeho zbraně prozrazovaly větší bohatství. Jeho dlouhé tmavé vlasy, jeho hnědá pleť a tvar jeho smělého, náruživostmi prorytého obličeje ukazovaly, že pochází z indiánského rodu. Byl to zuřivec, Juan Alvarez, Jaguár jihu.

„Ó, seňore Alvarezi, jak jste nás polekal!“ pravila Conchita. „My vás očekáváme již od předvčerejška. Buďte nám vítán!“

Indián na ni hleděl s chladným úžasem a pravil ke Cortejovi: „Přicházím za noční tmy, abych neměl svědky! A vy mně sem dáváte za svědka ženskou!“

„Je to moje dcera,“ omlouval se Cortejo.

„Copak dcera není ženská?“ odsekl Indián.

Tu přistoupila Conchita k němu. Když se jednalo o věci štítící se světla, to ona byla zcela na svém místě. Proto pravila hrdým sebevědomým tónem: „Domníváte se snad, že se bojím před Jaguárem jihu? Jsem já na tom vinna, že jsem žena? Nejsou-li pak také muži ženami? Proč by nemohli být také mezi ženami muži? Takovým mužem jsem já. Můj otec mně svěřuje všechno, a ještě toho nikdy nelitoval. I vy se dozvíte ještě dnes, že jsem hodna vaší důvěry, a že umím jednat jako muž!“

Na úzkých rtech hrozného muže se objevil lehký, potupný úsměv, když odvětil: „Ona mluví jako muž, seňore Cortejo. Nebude-li ale jednat jako muž, bude to vaše škoda. Jaguár jihu svěří svá tajemství jen tolika uším, jak je mu libo. Mluvme o našich záležitostech!“

„Posaďte se, seňore!“ prosil Cortejo, podávaje hostu židli.

„Nikoliv,“ odvětil Indián. Sepnul ruce nad mohutnou hrudí, zíral na Španěla svýma plamennýma očima a pokračoval: „Budu mluvit vestoje. Když máte důvěrnici, aniž byste se mne byl tázal o dovolení, můžeme to vyřídit zkrátka. Máte ty peníze?“

„V hotovosti je ovšem nemám.“

„Tak tedy není o čem jednat!“

Obrátil se chladně a chtěl odejít. Ale Cortejo jej uchopil za rámě a prosil: „Počkejte ještě okamžik, seňore, a vyslechněte mé vysvětlení. Pravil jsem, že ty peníze nemám v hotovosti, neboť kdo by za nynějších časů lehkomyslně držel milion v domě. Ale já mám statky, z nichž každý jednotlivý stojí za více než tolik. Mám-li jeden z nich prodat, tak obdržíte peníze. Mám-li vám jeden darovat, uděláme, jako byste jej byl koupil. Jak volíte?“

Indián ho vyslechl napolo odvrácen, obrátil se nyní k němu a tázal se: „Máte právo, abyste prodal nebo daroval statek?“

„Mám.“

„Jste vlastníkem?“

„Nikoliv; ale jsem zplnomocněn hrabětem Rodrigandou, abych učinil, co se mně zlíbí. Smím podepisovat v jeho jménu.“

„To je vaše záležitost; já tomu ale nevěřím. Nechci koupit haciendu, aniž si dám takovou darovat, kterou bych musel snad dříve nebo později vrátit nazpět. Buďte zdráv!“

Zase se obrátil k odchodu; tentokrát to byla Conchita, která jej zadržela.

„Počkejte, seňore!“ pravila. „Já uspořádám tuto záležitost.“

On se potupně zasmál jak předtím a netrpělivě pravil:

„K čemu zbytečná slova! Jak chce ženská věc uspořádat, když muž, na němž to záleží, nemá peníze! A právě peníze jsou to, co já potřebuju.“

„Máte je mít!“

„Kdy?“

„Kdykoliv chcete.“

„Milion?“

„Nikoliv, nýbrž pět milionů!“

Teď ucouvl o krok nazpět. Ale ihned na to pravil:

„Tato žena pozbyla smyslů!“

Cortejo na ni pohlížel v největším udivení. Ona ale, aniž by se dala mýlit, pokračovala:

„Chci mluvit zřetelněji. Můj otec vám přislíbil milion, seňore. Chtěl vám jej vyplatit zde na tomto stole. Mohl jste jej shrábnout lehce a bez namáhání. Já vám nabízím o čtyři miliony víc a mám pouze dvě podmínky, abyste si sám pro ně zašel, a abyste dodržel, co jste přislíbil mému otci.“

„Kde se nalézají?“ tázal se kvapně.

„To vám povím, až mně dáte vaše slovo, a až se sjednotíme ještě na jedné podmínce.“

„Mluvte tedy!“

Postavil se jak před tím s rukama na prsou před oba, a upřel své oči pronikajícím pohledem na dívku, která pokračovala:

„Jsou zde dvě osoby, které propadly mojí pomstě. Mají zemřít, nebo aspoň zmizet v horách, v nichž vy jste velitelem. Je to otec a dcera. Mají u sebe pět milionů a bydlí zde ve městě. Znám to místo, kde jsou peníze uloženy, taktéž způsob, jak se k nim dostat. Vy si zajdete pro ty peníze. Vezmete sebou ty dvě osoby a necháte je zmizet. Konečně, podaří-li se vám to, můžete předpokládat, že vám můj otec vyplatil svůj milion, a dodržet poctivě slovo, které jste mu dal. Pod těmito podmínkami vám povím, které osoby a jaké místo tím míním.“

„U všech ďáblů, teď vím, koho tím míníš!“ zvolal Cortejo. „A víš s jistotou, že se tam nalézá tato ohromná suma?“

„Se vší jistotou. Znáš přece moji vyzvědačku.“

Tu jí položil Indián ruku na rameno a pravil hlubokým hlasem: „Jaguár jihu se nedá ošálit, nejméně od ženské. Obelháváte-li mne, zabiju vás!“

„Učiňte tak!“ odvětila, dívajíc se mu bez bázně do očí, svítících lakotností. „Jsem si jista ve své věci!“

„Nuže to tedy skutečně nejste žena, nýbrž muž. Komu je pomsta milejší než pět milionů, tomu se může důvěřovat. Přijímám vaše podmínky.“

Nyní konečně se jí to podařilo. Osmahlé tváře se jí zarděly radostí. Chtěla ale jít najisto a ptala se dopodrobna:

„Vezmete sebou otce i dceru?“

„Ano,“ odvětil on.

„Odkvitujete mému otci milion?“

„Ano.“

„A budete jej podporovat, aby se stal prezidentem?“

„Ano.“

„Podejte nám na to ruku a odpřisáhněte nám to!“

Podal oběma své ruce a přísahal pevným hlasem: „Přísahám, a dodržím slovo, jestli jste mluvila pravdu. Teď mně tedy povězte to místo!“

„Znáte lorda Lindsaye, toho Angličana?“

„Je to u něho?“ tázal se Indián.

„Ano. Vy se zdáte být nemile překvapen. Chcete se snad rozmyslet, seňore?“

„Ne. Mluvte dál.“

„Sklep toho domu má tři části; zpředu kuchyňský sklep, pak sklep na víno a konečně sklep na peníze. Tento je maličký a uzamčen železnými dveřmi. V něm stojí truhly s penězi. Klíče k těmto jak i všechny ostatní se nalézají v tajné přihrádce jeho stolku v ložnici. To je všechno, co vím a mohu povědět.“

„To stačí,“ mínil Indián. „Zůstaňte zítra navečer doma, seňorito!“

„Proč? Přijdete zase?“

„Ano, neboť zítra si půjdu pro ty peníze. Vy budete u toho.“

„Já? Proč?“ tázala se polekaně. „Co bych já u toho dělala?“

„Nic. Nebudete viděna, dám vás postavit na místo, kde budete v bezpečí. Jsou-li peníze ve sklepě, dovedu vás domů a dostojím svému slovu. Jestli jste mne ale obelhala, budete příštího jitra viset na sklepních dveřích.“

„Mio Diós! Kdyby tam ale peníze byly, a vy se k nim nemohl dostat?“

„Pak budete bez viny a já přece dodržím slovo. Vidíte, že s vámi jednám poctivě. Přijdu-li zítra navečer pro vás, a vy se nedostavíte, budete ztracena, a váš otec s vámi.“

Nečekaje na další odpověď odešel a zanechal oba v ne zcela růžovém rozmaru. Co kdyby se špehounka zmýlila? Indián nezaslechl více obavy, které se za ním ozývaly. Prošel tmavou chodbou s jistotou, jako by byl čirý den, a tichým kočičím krokem se dostal do dvora a přeskočil zeď. Ubíral se pak ulicemi a došel po půl hodině k průplavu, jehož břehy byly porostlé křovím. Tam se krčilo několik postav při zemi. Jedna z nich povstala a tázala se tiše:

„Otče!“

„Jsem to já, Diego,“ odvětil. „Jedeme. Vrátíme se nazpět.“

Tu povstali ze země i ostatní; na to byli přivedeni koně a brzy se malá tlupa hnula. Jaguár se svým synem jeli v čele: ostatní v uctivé vzdálenosti za nimi. Koně šli jistým krokem, ačkoli bylo velice tma; oni a jejich jezdci znali každou píď cesty. Celé okolí, celá příroda byla pohroužena do hlubokého ticha, také sám Jaguár. Konečně se ale tázal svého syna:

„Pamatuješ se ještě, když jsme vyháněli prezidenta Santa Annu z Mexika?“

„Pamatuju,“ odvětil syn.

„Nastal tehdy strašlivý pouliční boj, v němž náš houfec málem podlehl.“

„Ano. Byl jsem bodnut do prsou a seknut do hlavy a převalil jsem se. Když jsem se probudil, ležel jsem v posteli v pěkném pokoji.“

„V domě Angličana lorda Lindsaye. Byl bych tě tehdy ztratil, neboť každá z obou tvých ran byla smrtelná. Ale oni tě ošetřovali jako syna, a vrátili tě mně zase zpět. Přísahali jsme oba, že budeme vděční.“

„Dosud jsme takoví nebyli.“

„Budeme zítra. Mám si odnést z domu Angličana peníze a jej s jeho dcerou zabít. Ale má poznat, že Jaguár jihu nezapomíná na žádné dobrodiní. Peníze si vezmu, ale jej a jeho dceru nezabiju; pošlu oba do vzdálených hor Chiapa jako zajatce. Oni nás nesmí vidět, nesmí vědět, kdo jim sebral peníze. Proto je svěřím jinému, který je zajme a dopraví na určené místo, odkud nemohou uprchnout, a budou střeženi, pokud mně bude libo.“

„Kolik je těch peněz?“

„Pět milionů.“

Syn umlkl. Tato suma byla tak veliká, pro něho tak nepochopitelná, že se mu až zarazil dech. Ale právě tak velká a nepochopitelná se mu zdála neobyčejná vděčnost otce, který pouze z vděčnosti vzal peníze, aniž by zabil majitele.

Druhý večer zůstal Lindsay se svou dcerou poněkud déle vzhůru než obyčejně. Nad celou bytostí Amálie se rozprostíral nádech hlubokého zármutku, který zdvojnásobil její přirozenou spanilost. Také lord byl nevrle naladěn. Měl těch věčných mexických politických zmatků již dost, a toužil po tom, dostat se pryč z této země, kde ani na chvíli nezavládne pokoj. Konečně se srdečně rozloučili; lord si sám rozžal svíci a odebral se do své ložnice. Tam otevřel stolek, zatlačil na skryté pero, načež se otevřela přihrádka. Do té uložil několik klíčů a uzavřel ji tím samým stisknutím pera. Nezpozoroval, že pod postelí sledovaly čtyři oči každý jeho pohyb s největší pozorností. Svlékl se, zhasl světlo a uložil se ke spaní. Brzy na to bylo poznat na jeho tichém, klidném dýchání, že usnul.

„Pozoroval jsi to pero?“ zašeptalo to tiše pod postelí.

„Našel bych je potmě!“ zněla tichá odpověď.

„Pojď tedy!“

Ani nejslabší šustot neprozrazoval, že teď vylézaly pod postelí dvě mužské osoby, a vedle záclony se vzpřímily. Jeden z těchto mužů vytáhl z kapsy šátek a lahvičku, vylil z ní několik kapek na šátek, odhrnul záclonu a přistoupil k spícímu. Napřed mu přidržel šátek opatrně k nosu a ústům, a když dech ustával, položil mu jej úplně na obličej.

„Hotovo!“ pravil nyní polohlasitě. „Podej sem larvu!“

„Mám rozžehnout světlo?“

„Ano, ale dříve zahrň záclony na oknech!“

Svíčka byla rozžata. Narkotizovanému lordovi se navlékla černá kukla přes hlavu, která se mohla pod bradou svázat.

Měla jen tři otvory pro oči a ústa. Na to mu oba Indiáni, neboť tito to byli, všechny šaty zase oblékli a zastrčili mu, poněvadž se teď mohl zase brzy probudit, dírou v kukle šátek do úst.

Mezitím Amy ještě neulehla. Seděla zády ke dveřím obrácena u stolu a prohlížela si album, obsahující podobizny známých osob. Milencův obraz byl také mezi nimi. Zahleděla se do té drahé tváře, a vzpomínala na tu sladkou dobu, kdy ji v Rodrigandě poprvé spatřila a začala milovat. Tato vzpomínka ji tak zaujala, že přítomnost zmizela před jejími představami. Nezaslechla tichounký šramot, ani nespatřila, že se dveře otevřely a vešli dva muži, kteří před tím byli v pokoji jejího otce. Oba na sebe mrkli. Ten jeden zase vytáhl šátek a navlažil jej tekutinou z lahvičky. Pak se připlížili blíže k dívce pohroužené do polosnění. Pojednou ji jeden z nich chytil za hrdlo, že nemohla vykřiknout, a druhý ji položil šátek na nos a ústa. V krátké době ležela ve své lenošce jako mrtvola.

„Jak je krásná!“ šeptal jeden.

„Neublížíme jí,“ mínil druhý. „Ona zachránila Jaguárova syna.“

Vtom jeden spatřil album. Probíral se v něm chvilku a pak zašeptal: „Ona má ráda ty, jejichž podobizny jsou zde. Dáme jí sebou tuto knihu?“

„Nebude se Jaguár zlobit?“

„Copak o tom musí vědět? Vždyť on ji nesmí ani spatřit.“

„Vezmi to tedy sebou!“

Ten se zatím vykradl ze dveří a přivedl několik jiných Indiánů. Ti zhasli světla a opatrně odnesli oba zajaté. Cesta šla chodbou a dolů po schodech. Zde se odstrčila závora od zadních dveří, tak že se dostali na dvůr. Tam k nim přistoupila temná postava. Byl to Jaguár.

„Konečně!“ pravil tlumeným hlasem. „Nechali jste mne dlouho čekat. Jsou oba živí?“

„Jsou,“ odvětil jeden.

„Máte klíče?“

„Zde jsou!“

„Jak jste se dozvěděli, které jsou pokoje těchto dvou?“

„Seznámil jsem se za dne s duennou. Přišel jsem jako žebrák, a zazpíval čeládce několik písniček. Holka se do mne zbláznila a pověděla mně všechno, co jsem potřeboval.“

„Dobrá. Víte, kde jsou dveře do sklepa?“

„Tady, hned vedle schodů.“

„Pošlete mně sem ty druhé. Čekají tam v koutě na dvoře. Ale dáte-li se cestou vidět anebo snad chytit, bude to vaše smrt!“

Odnesli zajatce na svých loktech a za malou chvíli se vplížilo dovnitř asi třicet jiných postav. Indiáni za sebou zavřeli dveře ode dvora, aby nebyli náhodou zvenku vyrušováni.

Jaguár nahmatal dveře. Tyto byly pobity železem a měly díru pro veliký dutý klíč. Proto ihned věděl, který je ten pravý, vybral jej z ostatních klíčů, tiše zastrčil a otevřel bez sebemenšího šramotu. Na to tiše velel:

„Pojďte za mnou po schodech dolů! Poslední dva vytáhnou klíč a zavřou za sebou dveře. Na nejhornějším stupni zůstanou stát na stráži. Světla se rozžehnou až dole.“

Všechno bylo následně provedeno a dole v kuchyňském sklepě, bylo rozsvíceno několik malých luceren, tak že se mohla místnost dostatečně přehlédnout. Vzadu tohoto rozličnými pokrmy naplněného sklepa byly druhé dveře. Jaguár ohledal jejich zámek, vytáhl klíč, který se k nim hodil a otevřel. Teď se nalézali ve sklepě na víno, jenž obsahoval velkou zásobu vína v sudech a ještě větší v láhvích. Na zadním konci byly třetí menší dveře ze silného železa. I k těmto se nalezl klíč. Jaguár neznal zařízení tohoto zámku, ten se otvíral velmi těžce. On odstoupil stranou, aby mohl vynaložit větší sílu. Tu se náhle otevřely dveře a v tom samém okamžiku zahřměla dvojnásobná střelná rána. Dva z Indiánů se skáceli. Indiáni zůstali leknutím celí strnulí, jenom Jaguár zůstal chladný. Sklonil se lhostejně k padlým, posvítil na ně, ohmatal je a řekl: „Jsou mrtví. Na samostřílející zbraně jsem nepomyslel. Byly nabity dvěma koulemi. Odkliďte je stranou!“

Na to posvítil nahoru, aby ohledal sklepení a řekl, aby upokojil své lidi: „Nahoře ty rány nemohli ani slyšet. Byly zde pouze k ochraně, nikoli ale k účelu vybouření domácích lidí. Ostatně máme nahoře obě stráže a pro případ nouze naše zbraně. Vejděme!“

Nehnulo to s ním ani trochu, že jen nepatrnou náhodou unikl smrti. Kdyby nebyl býval uhnul na stranu, mohl být zasažen jednou nebo oběma koulemi. Malé sklepení nemohlo všechny pojmout. Ale ti, kteří se tam vešli, spatřili šest černých železných truhlic, stojících na zemi. Žádný nevěděl, oč se vlastně jedná. Náčelník neuznal za vhodné jim sdělit, že se zde jedná o miliony.

„Chopte se jich!“ velel.

Bylo zapotřebí čtyř silných mužů, aby zdvihli jednu truhlu.

„Teď s ní nahoru, prozatím na dvůr!“

Jaguár svítil napřed a jeho lidé vlekli bohatou kořist za ním. Když došel ke strážím, tázal se:

„Slyšeli jste výstřely?“

„Jen tak mírně.“

„Ucítili jste nahoře něco podezřelého?“

„Ne.“

„Pojďte tedy všichni! Dříve ale zhasněte lucerny a nechte je zde!“

Jenom on sám nechal svoji hořet, aby posvítil v síni na schody. Jakmile zjistil, že je všude klid a bezpečno, otevřel dveře do dvora. Jeho lidé sténající pod břemeny, ho následovali. Zašel až ke zdi, za níž vedla cesta mimo. Zde stáli dva muži, kteří zatím postavili lešení.

„Nepřijel ještě vůz?“ tázal se stráže.

„Čeká venku,“ zněla odpověď. „Bylo jej slyšet, když přijížděl?“

„Ne, vždyť kopyta a kola jsou ovinuta. Jenom koně trochu frkali.“

„Tak tedy rychle k dílu, abychom to dokončili!“

Na protější straně zdi stál vůz, do něhož byli zapřaženi čtyři koně. Truhlice se zdvihly pomocí lešení napřed na zeď a pak byly naloženy na vůz. To se ovšem neudalo bez šramotu, ale tak se s tím pospíchalo, že nehrozilo žádné nebezpečí, kdyby i někdo pojal podezření a byl by k tomu přišel. Když byly truhlice naloženy, velel Jaguár k odjezdu. Jeden z jeho podřízených se osmělil a zeptal se:

„Neměli bychom vzít s sebou naše mrtvé, seňore?“

„Ne,“ odvětil ostře. „Zůstanou zde, rovněž jak lucerny a tato prkna, aby nikdo nemyslel, že snad Angličan sám s těmito truhlami uprchl. Záleží teď jenom ještě na tom, abychom dostali vůz šťastně z města ven. Kdo by vám chtěl překážet, toho jednoduše zastřelte!“

Vůz odjel. Jaguár zůstal ještě chvilku na zdi, pak vytáhl z kapsy list, hodil jej do dvora a skočil dolů na ulici. Poté se plížil dále, obešel dva temné rohy a stál najednou před dvěma muži držícími mezi sebou ženskou.

„Můžete jít a přivést mého koně!“ rozkázal jim.

Oni se kvapně vzdálili. Čekal tak dlouho, až nebylo slyšet jejich lehké kroky a pak řekl: „Nuže, seňorito, měla jste dlouhou chvíli?“

„Nekonečně!“ odpověděla mrzutě. „Moje přítomnost byla přece naprosto zbytečná!“

„Naopak, byla velmi potřebná!“ posmíval se.

„Zdařilo se vám to?“

„Až dosud ano.“

„Máte všechny truhlice?“

„Všechny!“

„Dodržíte tedy svoje slovo?“

„Zajisté je nezruším, předpokládám, že je tam skutečně pět milionů.“

Tu si Conchita vzpomněla, že její vyzvědačka nemluvila o celých pěti milionech, ale jen tak k pěti milionům. Proto řekla:

„Kdyby snad chyběla i maličkost, nebude tuším pro to tak zle.“

„Mám snad potom také nějakou maličkost z mého slova vypustit, seňorito?“ posmíval se. „Nemohu rozdělit moje slovo na částky a nedám si proto ani zaručenou sumu dělit. Schází-li jediný zlaťák, jediný dolar, budu zbaven svého slova.“

„To by bylo hanebné!“ zvolala pobouřeně Conchita, skoro příliš hlasitě, nežli opatrnost dovolovala. „V tomto případě byste mne přinutil k tomu, abych vyzradila, kdo ty truhlice odnesl.“

Tato slova vyřkla výhružným tónem. On se zasmál svým posměšným, chladným způsobem a odvětil: „A já bych zase v takovém případě vyzradil, kdo tyto truhlice napřed vyslídil, mně nabídl a potom zde stál na stráži. Tady přivádí mého koně. Buďte zdráva, seňorito. Dám vám vědět, o jakou sumu se přesně jedná.“

Skočil na koně a odjel. Jí nezbývalo nic jiného, než aby šla potmě domů, s tušením, že tyto miliony vsadila, aniž by hru vyhrála. – –

Hned časně ráno uvedla zpráva o zmizení peněz celé město Mexiko do velikého rozčilení. Taková loupež byla tak neslýchaná, že nikdo nemohl pochopit, jak se mohla podařit, ačkoliv stopy byly dost zřetelné, aby se poznalo, jakým způsobem byla podniknuta. Byly nalezeny vypálené samostřílející zbraně, oba mrtví, lucerny, kozlík a prkna a konečně i list, na němž stálo:

Toto se stane všem cizincům, kteří přicházejí do Mexika, aby kázali o humanitě a přitom shrabuji poklady a ucpávají zdroje blahobytu v zemi.

Jeden, jehož pomsta nikdy nechybí.

Pachatel nemohl být obyčejný muž. Musel vládnout neobyčejnými prostředky a nevyrovnatelnou smělostí. Veškeré pátrání však bylo bez výsledku.

Jiná otázka byla, kam se poděl lord Lindsay se svojí dcerou. Zmizeli a zůstali zmizelými dlouhá léta, a o nešťastnících se nevědělo nic jiného, než že zmizeli zároveň s penězi. Z Lindsayových zápisků se poznalo, že uloupená suma obnášela čtyři a půl milionu ve zlatě a státních papírech. Když to Cortejo a jeho dcera uslyšeli, sotva dokázali ovládnout svůj vztek. Smlouva s Jaguárem jihu byla k ničemu a přece museli skrývat svoji zlost a svoje zklamání před lidmi. A jako by to všechno ještě nestačilo, bylo jim doručeno za několik dní číslo novin, v němž byla řeč o loupeži s udáním přesného obnosu. A na okraji u této zprávy bylo napsáno:

Jsem zbaven daného slova. Ostatně se optejte sám sebe, hodíte-li se za prezidenta a seňorita Conchita za jeho dceru! – – – – – – –

Rovněž jako lord Lindsay a Amy zmizelo také psaní, které ona napsala pro starého Arbelleze. Ani psaní, ani drahocenná zásilka, k níž bylo přiloženo, nedošly na místo svého určení. Vrchní soudce zařídil věc s veškerou opatrností, ale když nedošla žádná reklamace, byl Benito Juarez přesvědčen, že zásilka došla na svoje místo.

Mezitím se již před několika měsíci splnilo to, o čem Rosita svému milovanému Karlovi Sternauovi tak něžnými, slastiplnými slovy psala; porodila dcerušku k veliké všeobecné radosti v celém rheinswaldenském zámku.

Ženské obyvatelstvo zámku před a při této události by udělalo všechno, co laskavá soustrast v takových případech vyžaduje a mužští běhali sem a tam, nebo dávali hlavy dohromady a šeptali něco o děvčátku anebo snad o chlapečkovi. Setník seděl ve své kanceláři, počítal a počítal, a když se nemohl dopočítat, zpozoroval, že místo dělení odčítal a místo násobení přičítal. A když začal zase znovu, aby vypočítal výnosy svých lesů, tak popletl míry, olše, zajíce, jitra, srny, jedle, podlesné, plošné metry a koroptve tak důkladně dohromady, že zahodil potřeby a napůl zlostně, napůl se smíchem zvolal: „Tisíc milionů, teď aby tomu již jednou byl konec! Jak to člověka poblázní, má-li se narodit takové skvrně, chlapeček nebo děvčátko. Jak děkuji milému Pánu Bohu, že jsem zůstal starým mládencem. Kdybych se tak stal dvanáct až šestnáctinásobným otcem, to by moje účty, zprávy a dobrozdání asi pěkně vypadaly. Pletl bych duby, cucátka, jezevce, kolébky, plenky, ráze, klády, všechno, všechno dohromady. Ale jsem přece jen zvědavý, kdo asi bude kmotrem!“

Právě v tom vešel poctivý Ludwig Straubenberger, postavil se po vojensku do pozoru a čekal, až bude osloven.

„Co chceš?“ zeptal se nadlesní.

„S dovolením, pane setníku, chtěl jsem se jenom zeptat, co?“

„Co?“ opakoval setník, celý strnulý nad takovým duchaplným způsobem mluvení. „Co?“

„Ano, co?“

„Nuže, copak, u všech čertů?“

„Ano, to je právě to! Copak, u všech čertů? Samou nedočkavostí mně nenapadá to pravé. Jestli ‚Když jsem já ty koně pásal‘, nebo snad ‚Holka modrooká‘. Vždyť ještě ani nevíme, bude-li to chlapec nebo holka! Máme ještě víc podobných překrásných písniček a troubíme je čtyřhlasně a v tříčtvrtečním taktu.“

Když nadlesní vyslechl tento výron výmluvnosti svého příručího, nemohl chvíli ustrnutím ani promluvit, ale teď se mu jazyk rozvázal: „Chlape, člověče, Ludwigu, mám tě snad vyhodit ven, tebe, ty ostatní, ty koně, tu Holku modrookou a celý ten tříčtvrteční takt? Copak se troubívá slabým šestinedělkám do uší, co? Lehni si ty sám takhle a dej si zatroubit, až bude vrána ve tvém komíně krákat! Ne, tohle ještě svět neslyšel!“

Ubohý Ludwig tu stál jako by ho ranila mrtvice. Pro samé rozpaky nemohl ani nic říct, ale: „Já že se mám položit, pane setníku! Vždyť jsem si ještě ani nenašel ženu a za druhé nejsem doposud ani ženatý!“

„To vím! Ale byl to také jenom příklad. Říkám ti, Ludwigu, to troubení je největší hloupost, jakou jsi kdy vymyslel. Myslel bych –“

Vtom byl přerušen, neboť se náhle otevřely dveře a malý Alimpo přichvátal, celý zrudlý spěchem.

„Děvčátko, pane setníku!“ oznamoval.

„Děvčátko?“ tázal se nadlesní. „Je to pravda?“

„Ano. Moje Elvíra mně to řekla!“

„Hurá! A zdravé, Alimpo?“

„Jako ryba!“

„Viktoria! Hurá! Sláva! Pospěš, Alimpo, běž k vévodovi z Olsunny a k mému synovi, a řekni jim, že je to děvčátko. Ludwigu, dej osedlat koně! Pojedu ihned do Darmstadtu k velkovévodovi! Děvčátko! Děvčátko! No, vy troubové, co tu ještě stojíte! Dnes dostane každý piva podle libosti. Slečna Sternauová ať napeče ihned buchty s povidly! Vezmu hnědáka, Ludwigu; ryzák již neběhá tak rychle. Heinrich ať jde pro faráře a kostelníka. Při takovém ohlášení musí být všechno na chlup!“

Milý setník se již samou radostí ani nepoznával. Zatímco on uháněl na svém hnědákovi do Darmstadtu, ležela mladá matka na sněhobílé posteli a dívala se na své sladké, spící dítě. U ní seděla Flora, vévodova dcera, nyní manželka prostého malíře.

„Jak se teď cítíš, má Rosito?“ šeptala starostlivě.

„Jsem zemdlená, ale šťastná,“ vzdychla Rosita. „Podej mi jeho podobiznu!“

Mrkla svýma krásnýma očima po stěně, na níž visela Sternauova podobizna. Flora ji sundala a položila ji na postel vedle malého andílka. Teď prohlížela Rosita oboje, obrázek a dítě, aby je k sobě přirovnala.

„Podobá se mu, Floro?“ ptala se tiše.

„Velmi!“ usmála se, ačkoliv podobnost novorozeňátka bývá poněkud neurčitá.

„Ó, kdyby on to tak věděl, ten milý, dobrý manžel!“

Složila ruce a přes její krásné, nyní zemdlené tváře, se ronily slzy modlitby za vzdáleného a za drahý poklad jeho lásky, který teď spočíval na jejím srdci. Její zaslzené oči bloudily ustavičně z obrazu na dítě a z dítěte na obraz, až se unavily a zavřely – usnula. A ještě ve snu bojovala na její milé čisté tváři sladká mateřská blaženost s bolem milující ženy, která postrádá drahého chotě vzdáleného uprostřed útrap a nebezpečí.

Nyní následovaly dny tichého, klidného čekání, až se Rosita cítila opět silná a mohla přijímat návštěvy. Teď teprve se objevilo v celé pravdě, jak všestranně milovaní a ctění byli tito přistěhovalci z dalekého Španělska. Nejvyšší panstvo a také všichni dvořané velkovévodského dvora mimo vznešenější osobnosti v sousedství se dostavili, aby projevili svou radost a odevzdali svá blahopřání.

Za několik týdnů byla malá světoobčanka pokřtěna. Velkovévoda, vévodkyně z Olsunny a setník z Rodensteinu byli kmotry. Dítě pojmenovali po matce Rosita.

Celou tuto radostnou událost bohužel kalila vzpomínka na vzdálené přátele, kteří ještě pořád o sobě nedali vědět. Minul rok a ještě jeden a teď to skutečně vypadalo, že beze stopy zmizeli a jsou provždy ztraceni. Také od Amálie Lindsayové nedocházela žádná zpráva, ačkoliv jí Rosita často psala. Jelikož tyto dopisy ani nepřicházely nazpět, ani na ně nedocházely odpovědi, nemohli si to nijak vysvětlit.

Rosita se čím dál tím jistěji považovala za vdovu. Kdyby neměla Rositku, byla by podlehla svému zármutku. Nyní se ale celá její starostlivost a duševní činnost soustředila na její dítě a na starého, bohužel pořád ještě bláznivého, otce.

Otto z Rodensteinu se také usadil v Rheinswaldenu a žil tam po boku své Flory, vévodské dcery, v blahu, které by mohlo být dokonalé, kdyby na něj soustrast s Rositou a zmizení přátel nevrhalo svoje stíny.

Vévoda z Olsunny nemohl zapomenout, že uměním svého syna Sternaua byl vyrván ze spárů smrti a vrácen do nového života. Miloval teď svou manželku s mladistvou vroucností a modlil se ve dne v noci k Bohu za svého syna.

Avšak čím déle čas ubíhal, tím chabější byla naděje, které se všichni křečovitě přidržovali. V kruhu těchto dobrých a vskutku šlechetných duší nastalo děsné ticho a i když se starý Rodenstein někdy svým neomaleným způsobem snažil vyvolat chuť k životu, byl mu odměnou pouze lehký a nesmělý úsměv.

„Tak to už nemůže déle trvat,“ prohodil jednou k vévodovi z Olsunny, když se spolu sami loudali lesem. „Výsosti, vy jste nemocen; vaše paní, moje dobrá paní Sternauová, je nemocná; všechno je nemocné, všechno svěšuje křídla a nechce se ani pokusit jimi lehce zatřepat. Takto člověk pomalu hyne, takto se připraví do hrobu! Musíme najít pomoc, nikoliv u lékaře a lékárníka, ale někde zcela jinde. Schází nám zábava. Co tomu říkáte, kdybychom se vydali na cesty?“

Vévoda potřásl hlavou.

„Zde jsem nalezl klid, zde zůstanu,“ řekl.

„A ti ostatní?“

„Smýšlí právě tak, o tom jsem přesvědčen.“

„Tak to tedy nebude z mého návrhu nic,“ mínil Rodenstein zamyšleně. „Nedalo by se snad najít něco jiného? Hm! Snad na to přijdu. Vy byste tedy nejraději zůstal zde?“

„Je to mé přání.“

„A ti ostatní?“

„Mají to samé přání. Předpokládáme ovšem, že vám nejsme na obtíž.“

Tu se setník náhle zastavil, pohlédl udiveně na vévodu a odpověděl jakoby v největší zuřivosti: „Ale to je právě to. Vy jste mně na obtíž, ukrutně na obtíž. Déle to již tak nevydržím!“

„Ach, vy určitě žertujete!“ mínil usmívající se vévoda.

„Já žertovat? Ani mně nenapadne!“ rozlítil se setník. „Mám zde na krku mnoho lidí a musím se dívat na jejich kyselé tváře. To nemůže déle trvat! Potřebuji svoji místnost sám; potřeboval jsem ji dříve a teď ji potřebuji tím naléhavěji.“

Vévoda se skoro polekal.

„Ale můj nejmilejší Rodensteine,“ prosil, „povězte mně přece, zda to míníte doopravdy?“

„Skutečně doopravdy. Nechci již víc takové zarmoucené nájemníky. Vy zde chcete zůstat, ale já to nestrpím, co tedy zbývá, Výsosti? Máte peníze?“

„Jedná-li se vám pouze o to, tak –“

„Řeči, já je nepotřebuji. Ptám se jenom, máte-li peníze. Ano, nebo ne?“

„Ano.“

„Dobře tedy, stavějte! Můj soused baron Hauwald prodává. Odkupte si jeho statek; nechce za něj příliš mnoho. Pak si postavte hezký zámeček, v němž by dámy viděly něco nového a potěšily se. Vystavte tam dílnu pro mého syna a vaši Floru. Vystavte novou malou Rodrigandu pro naši ubohou, milou Rositu a její Rositku. To vás povyrazí. Rozuměl jste mně?“

„Ano, teď vám rozumím, milý, hrubiánský nadlesní. Teď vím, jak to míníte. Ano, poslechnu vaši radu, koupím a budu stavět a budeme vidět, zda z toho vzejde požehnání.“

„Vzejde, na to se můžete spolehnout!“ –

Tři roky uběhly od narození Rositky, když se položil základní kámen k novému zámku. Plán byl schválen ode všech. Uprostřed parku měl být postaven zámek Rodriganda ve zmenšeném rozměru.

Konečně byl zámek hotov a vévoda pozval okolní šlechtu k jeho zasvěcení. Rozumí se samosebou, že velkovévoda se svojí chotí se dostavil. Ta vyjela s několika dámami napřed, aby se zastavila nejdříve v malé Rodrigandě a navštívila svou malou kmotřičku. Tu spatřily něco jasného v křovinách. Přistoupily blíže a uviděly Rositku s kyticí zhotovenou z chvojí a šípků na hlavě a s podobným věncem kolem těla. Kurt před ní klečel a zdobil ji. Obě děti se ani nezalekly, když uviděly vysokou paní, ale přistoupily směle blíž.

„Na co si to hrajete?“ ptala se velkovévodkyně přívětivě.

„Protože Rositka teď bydlí v lese, ráda by se jmenovala Lesní Rositka, a proto jsem ji právě takhle vystrojil.“

Tu se k ní velkovévodkyně sehnula, uchvácena dětskou něžností tohoto roztomilého stvoření, políbila ji a řekla pohnutě:

„Ano, máš se jmenovat Lesní Rositka, neboť jsi tak jemná a čistá a tak krásná, jako ty květiny, které nosíš. Bůh tě opatruj, můj miláčku!“

Od té chvíle nazývali Rositku Lesní Rositkou. Kurt jí dal toto jméno a velkovévodkyně je potvrdila.

Druhý den šla Rositka zase do parku. Hledala Kurta, ale nenašla ho. Proto šla dále. Tu konečně před sebou spatřila malý domek. Našla dvířka otevřená v plotě a dveře domku přivřené a vešla. Leknutím skoro hlasitě vykřikla, neboť na stoličce uprostřed úzké světničky sice seděl hajný, ale před ním na židli byla stará žena, tak ohyzdná, že někoho takového ještě nikdy neviděla. Chtěla utéct, ale Tombi ji už zpozoroval a pokynul jí. Tu se stařena obrátila k ní, pohlédla na ni ostře a řekla:

„Je to ona! Tyto rysy mají hraběcí a knížecí ráz. Bdi nad ní, můj synu! Já ale chci zažehnat zlý osud, aby zůstal vzdálen od její čisté hlavy!“

Přistoupila k Rositce, položila jí ruce žehnajíc na hezkou kadeřavou hlavičku, a zatímco se její oči pozdvihly k nebi, pohybovaly se její rty jako při modlitbě. Dítě lehce pozvedlo řasy a pohlíželo kradmo na stařenu. Když ji viděla tak vroucně se modlit, nezdála se jí již tak šeredná, ale milá a dobrá, i když trochu přestárlá. Pak se k ní žena přívětivě sehnula a ptala se:

„Bojíš se mně?“

„Nebojím,“ odpověděla Rositka a upřímně se na ni podívala.

„Ani se mne nemusíš bát, mé dítě. Dej pozor na to, co ti teď řeknu! Jmenuji se Zarba a jsem tvým strážným duchem, ačkoliv mnou teď opovrhují. Objevím se vám v té chvíli, která pro vás bude hodinou štěstí, pro vaše protivníky ale hodinou pomsty.“

Byla to sice pro Rositku nesrozumitelná slova, ale vryla se jí hluboce do útlého srdéčka a ještě když opouštěla chaloupku, zastavila se u zahradních dvířek, aby uvažovala o tom, co Zarba tím strážným duchem mínila. Stařena ale stála mezi dveřmi, zaclonila si rukou oči a pohlížela za Lesní Rositkou s výrazem laskavosti, který její vrásčité tváři dodal odstín oné jasnosti, jakou kdysi jižní slunce osvěcovalo šťastné, tehdy ještě neposkvrněné jitro jejího života.

A co to bylo, čeho se kdysi tak spanilá Gitana doprošovala na hlavu dítěte? Můžeme si to domyslet a dozvíme se brzy, že její modlitba byla vyslyšena u všemohoucího řiditele lidských osudů.