KAREL MAY

Tajemství starého rodu 5.

Pouta víry a beznaděje

KAPITOLA PRVNÍ

Gardový poručík

Lidský život se podobá moři, jehož nepokojné vlny se ustavičně znovu rodí. Miliony a miliony měnivých postav se vynořují z proudů, aby trváním jediného kratičkého životního okamžiku se objevily na povrchu, a pak opět zmizely – navždy? Kdo to ví! Na pobřeží stojí pozorovatel, a obrací se tisíci dotazy k osudu; ale ani jediné slovíčko nedozní v jeho uchu. Osud nemluví a neodpovídá slovy, nýbrž skutky. Vyvíjení událostí pokračuje neodvratně dál, a smrtelník je odsouzen v téměř bezmocné trpělivosti vyčkávat jejich vývin. Ani hodina, ani minuta, ani okamžik se nedá urychlit, a žádný čin nepřinese ovoce dřív, než mu je určeno věčnými zákony.

Člověk často stojí před událostí zdánlivě plnou následků, ale dny a léta uběhnou, a vypadá to tak, jako by přítomné příčiny byly pozbyly svou účinnost. Zdá se, jako by minulost pozbyla svůj vliv, jako by tajemná péra životního ústrojí byla pozbyla svou pružnost. Není slyšet ani hlásku, není možné spatřit žádný čin, žádný výsledek a slabý člověk by skoro pochyboval o božské spravedlnosti. Ale spravedlnost kráčí bezohledně svojí mocnou a nevyzpytatelnou cestou, a právě tehdy, kdy se toho nejméně nadáme, zasáhne zdrcující pěstí do událostí a poznáváme ustrnuti obdivem, že hluboko na dně mořském se utkaly nitě, které se teď vynoří na povrch, aby se smotaly do uzlů, jejichž rozvinutí je nyní dáno do moci člověka.

Podobně je to s osudy, jejichž nitě se sbíhaly na zámku Rheinswalden. Minuly měsíce a léta, aniž by se něco zaslechlo o drahých osobách, které odešly do širého světa. Byly a zůstaly nezvěstnými. Konečně se mělo za to, že zahynuly, a to způsobilo hluboký zármutek v kruhu rheinswaldenských obyvatel.

Když veškeré pátrání bylo marné, museli se s tím smířit. Bolest byla veliká, a mohla být zmírněna jen časem, působícím jako balzám. Nikdo více nenaříkal, ale všichni zachovali v hloubi duše živou vzpomínku zmizelým, aniž by se někdo z nich přiznal, že se přece dosud nevzdal veškeré naděje.

Takto uběhlo plných šestnáct dlouhých roků, než řada událostí, která se teď již zdála být uzavřena, konečně začala pokračovat. – –

V jedné z nejelegantnějších restaurací v Berlíně, nedaleko zvěřince, která byla navštěvována výhradně důstojníky a nanejvýš ještě vysoce postavenými úředníky, sedělo za jednoho jitra pohromadě několik mladých lidí, kteří podle stejnokrojů patřili k nerůznějším druhům vojska. Sešli se k jedné z těch labužnických snídaní, při nichž příbor často stojí několik set zlatých, a zdáli se již být velice rozjařeni požitým vínem.

Tato snídaně byla záležitostí sázky.

Poručík Ravenov od gardových husarů byl nesmírně bohatý a všeobecně vyhlášený za nejhezčího a nejpodnikavějšího důstojníka, a těšil se takové oblíbenosti u dam, že se mohl chlubit, že ještě nikdy nedostal košem. Před nějakým časem se usadil v Berlíně ruský kníže, jehož dcera, neobyčejná kráska, se stala předmětem všeobecné tužby mladých pánů. Ale ona, jako by tyto snahy ani nepozorovala, odmítala každé sblížení se s ní s takovou hrdostí a důkladností, že byla považována za rozhodnou nepřítelkyni mužského pohlaví. Také poručíka Golzena od gardových kyrysníků postihlo veřejné, a proto tím mrzutější, odmrštění, následkem čehož si ho kamarádi dobírali. Nejpilnějším posměváčkem byl Ravenov, a aby se mu pomstil, nabídl Golzen sázku o chutnou snídani, že i on by tam dostal košem. Ravenov sázku přijal a vyhrál, neboť již po několik dní se ve společnosti objevoval s Ruskou; a bylo dokázáno, že se těší její náklonnosti.

Dnes tedy musel Golzen sázku platit, a kamarádi se postarali rozmarným způsobem, aby ke škodě nechyběl i posměch.

„Ano, Golzene, tobě se daří zrovna jako mně!“ zavrčel dlouhý, vychrtlý setník v stejnokroji myslivců. „Nám oběma nepřeje Hymen, z jaké příčiny, to ví sám ďábel!“

„I co!“ smál se Golzen. „U tebe je to lehce k vysvětlení, že nemáš štěstí u dam. Která by si tě vzala, musela by oblažovat tři míle dlouhou sbírku kostí, a takovouto práci nesmíme po dámě požadovat. Co se ale mne týče, není moje hrdost ani dost málo uražena. Prohrál jsem sice sázku, ale nikoliv proto, že jsem dostal košem, nýbrž proto, že Ravenov žádným nedostal. Jsem přesvědčen, že i on najde svou mistryni, která jej přinutí k zpátečnímu pochodu.“

„Já?“ tázal se Ravenov. „Jak to myslíš? Jsem ochoten přijmout jakoukoliv sázku, že zvítězím všude.“

„Oho!“ rozlehlo se kolem.

„Ano!“ opakoval. „Jakoukoliv sázku a kteroukoliv dívku. Na mou čest!“

Ohlížel se přitom vyzývavě v kruhu. Jeho zardělé tváře dokazovaly, že nešetřil víno a to snad zvýšilo jeho sebedůvěru přes slušnou míru. Golzen mu pohrozil prstem a pravil: „Měj se na pozoru, starý, sice tě vezmu za slovo!“

„Učiň tak!“ zvolal Ravenov. „Nevezmeš-li mne za slovo, budu mít za to, že se bojíš, abys nemusel platit druhou snídani.“

V Golzenových očích se zajiskřilo. Vyskočil vzhůru a tázal se: „Přijímáš každou sázku, že?“

„Každou!“ zněla rychlá, nerozvážná odpověď.

„Každou holku?“

„Každou!“

„Nuže dobře, vsázím svého ryzáka proti tvému arabovi

„Hrome!“ zvolal Ravenov. „To je po čertech nestejné, ale já nemohu nazpět. Tedy přijato! Kterou holku!“

Cynický úsměv se rozestřel kolem Golzenových úst, když odvětil: „Holku z ulice, tu, kterou ti nyní naznačím mezi kolemjdoucími.“

Hlasitý smích se rozléhal kolem a jeden z přítomných zvolal: „Bravo! Golzen chce obětovat svého ryzáka, aby Ravenov získal slávu, že zvítězil nad některou šičkou, nebo pochybnou kasírkou z kavárny. To je božské!“

„Počkat, mám proti tomu námitku!“ mínil Ravenov. „Řekl jsem sice každou holku, ale dovolí se mi snad omezení, aby to nebyla sprostá děvečka; tolik jste povinni mé cti. Musí-li to být jedna z kolemjdoucích, kladu si podmínku, aby se volilo pouze mezi těmi, co jedou mimo, ne co jdou pěšky.“

„Přijato!“ souhlasil Golzen. „Ještě tohle ti připouštím, že ti ani nepoznačím majitelku drožky.“

„Děkuji ti,“ přikývnul spokojený Ravenov. „Kolik času mi povoluješ k dobývání pevnosti?“

„Pět dní ode dneška.“

„Jsem s tím srozuměn! Ať tedy započne tanec; času mám právě dost.“

Povstal ze svého místa a opásal se šavlí. Od tohoto okamžiku panovalo ve světnici všeobecné napětí. Páni důstojníci stáli u oken a prohlíželi si mimojedoucí vozy. Kterou z dam v nich sedících asi Golzen zvolí? Taková sázka zde ještě nebyla. „Zajímavé! Famózní! K nevíře! Neslýchané! Odvážlivé? Ohromné! Báječné!“ takto si ulevovali ve svém napětí, až malý poručík od myslivců zvolal: „Ach skvěle! Skutečná kráska!“

„Kdo? Kde?“ ozývalo se ze všech stran.

„Tamhle na rohu, ten kočár s dvěma trakény.“

„Ach, skutečně, máš pravdu!“ zvolal jiný. „Kdo to asi je?“

Naznačený kočár přijížděl krokem. V něm seděla vedle vážné, obstarožní dámy mladá dívka, právě se rozvíjející, téměř nevýslovné krásy. Její nebeský obličej byl pokryt jemnou červení mladosti; její husté, hebounké vlasy padaly dolů ve dvou dlouhých hustých kotoučích a vinuly se jako lesklí hadi po jejím klíně; její rysy byly tak čisté, tak dětinské, a přece jí plápolal ve velkých temných očích oheň, který hrozil spálit každého, kdo by se odvážlivě přiblížil.

„Krásná! Nevyrovnatelná! Kdo je to? Neznámá! Venuše! Nikoliv, Diana! Spíše Minerva!“

Takto se volalo v kruhu. Golzen se obrátil, ukázal na kočár a pravil: „Ravenove, tuhle!“

„Ach, rozumím, docela rozumím!“ zvolal skoro jásavě.

Upravil si stejnokroj, koukl do zrcadla a vzal šavli pod paži. Pak vyběhl ven.

„Má on ale štěstí, na mou čest!“ vrčel dlouhý setník, pohlížeje závistivě za ním. „Jsem zvědavý, jak začne!“

„No co, pojede za ní v drožce, aby se napřed dozvěděl, kde bydlí,“ mínil jeden z pánů.

Golzen se chladně zasmál a odvětil: „A přitom aby den zmařil! Nikoli, on bude hledět, aby se s nimi ještě dnes dostal do řeči.“

„Jak to jen dokáže?“

„Tuto starost ponechte jemu! Má v tom ohledu dost zkušeností, a aby zachránil svého araba, nasadí veškerý svůj vtip.“

„Aha, najímá skutečně drožku a jede za nimi. Ach, kéž bych tak mohl být u toho!“

Ravenov si vzal skutečně fiakra. Poručil kočímu, aby sledoval ekvipáž, taženou dvěma trakény. To se stalo. Oba povozy uhnuly do zvěřincového parku, a bylo zřejmé, že majitelka ekvipáže zamýšlí projížďku parkem.

Když dojeli do málo oživené aleje, poručil důstojník kočímu, aby předejel ekvipáž, dříve mu ale zaplatil. Když pak drožka uháněla kolem dam, naklonil se k nim stranou, tvářil se náramně překvapeně a pozdravil způsobem, jakoby potkával své staré známé. Pokynul kočímu ekvipáže, aby zastavil a vyskočil ze svého vozu, který se ihned otočil a vrátil. Ekvipáž zastavila.

„Dále!“ velel, a než se opět hnula, měl již otevřena dvířka a bez okolků vstoupil.

Usadil se s tváří zářící radostí na předním sedátku a tvářil se, jako by ani nepozoroval ustrnulé, dokonce hněvivé pohledy obou dam. Pak podával mladé dívce obě ruce a zvolal s dobře líčeným nadšením: „Paulino, je to možné? Jaké je to setkání! Vy jste v Berlíně? Proč jste mi o tom nenapsala dříve?“

„Pane, zdá se, že se v nás mýlíte!“ pravila starší dáma s velmi přísnou tváří.

S pohledem, naznačujícím překvapení, přitom ale také domněnku, že se s ním chce žertovat, odvětil: „Ach, milostivá paní! Jak to tak vypadá, nemám snad ještě čest, být od vás znán; Paulina to ale ihned napraví.“ A obrátiv se k mladé dámě, prosil: „Slečno, buďte tak laskavá a představte mne této dámě!“

Z hlubokých vážných očí dívky na něho padl velmi ostrý, zkoumavý pohled, pak uslyšel hlásek, zlatý a příjemný, jako sympatický cinkot zvonku: „To není možné, poněvadž vás ještě sama neznám. Kdo jste?“

Tu sebou s výrazem největšího údivu trhnul a pravil: „Jakže, vy mne zapíráte, Paulino! Čím jsem si tohle zasloužil? Aha, já zapomínám, že si ráda libujete v žertování!“

Opět jej potkal zkoumavý pohled, ale zasmušilejší než před tím, a když odvětila, vyznívalo z jejího hlasu takové hrdé, vznešené pokárání, že se cítil nadobro ochlazený.

„Nežertuji nikdy s osobami, které neznám anebo si poznat nepřeji, milý pane. Doufám, že to není nic jiného, než pro mne ovšem ostudná podobnost, co vás přimělo k tomu, že jste náš vůz tak beze všech okolků přepadl a prosím, abyste se legitimoval!“

Výborně se mu podařilo dát najevo největší ustrnutí, a s dobře líčeným spěchem odvětil: „Ach, skutečně? Bože můj, byl bych se tedy opravdu zmýlil? Pak by tato podobnost ale byla tak nápadná, jak bych to nikdy nebyl považoval za možné! Ale tato hádanka se musí ihned rozluštit.“ A s dvojnásobnou poklonou k oběma dámám připojil: „Mé jméno je Hugo z Ravenova, hrabě Hugo z Ravenova, poručík u Jeho Veličenstva gardových husarů.“

„Tím se jen potvrzuje, že vás neznáme,“ pravila dívka. „Mé jméno je Rosita Sternauová, a tato dáma je moje babička.“

„Rosita Sternauová?“ tázal se zdánlivě polekán. „Je to skutečně možné? Vidíte mne nadobro polekaného, na mou čest, moje dámy! Stal jsem se ovšem obětí neobyčejné, skoro až neuvěřitelné podobnosti a prosím naléhavě za odpuštění!“

„Jedná-li se vskutku o takovou podobnost, musíme ovšem prominout,“ pravila Rosita, ale v jejím hlase a pohledu se jevila temná nedůvěra. „Směla bych vás požádat o informaci, kdo je tato moje dvojnice?“

„Zajisté, zajisté, slečno Sternauová! Je to moje sestřenka Marsfeldenová.“

„Marsfeldenová?“ tázala se Rosita, vyměňujíc zvláštní pohled se svojí babičkou. „Marsfelden je šlechtické jméno. Kde se nalézá tato sestřenka, která se jmenuje Paulina z Marsfeldenu?“

Poručíkova tvář se vyjasnila. Z této otázky soudil, že dáma se s ním chce pustit do rozhovoru, a to bylo právě to, co on zamýšlel. Myslel si, že bude mít snadnou úlohu. Dámy se jmenovaly prostě Sternauovy, byly tedy měšťanského stavu, a která dívka z tohoto sprostého stavu by nebyla šťastná, seznámit se s poručíkem od gardy, který mimo to byl hrabětem! Aniž by tušil nějakou léčku v té otázce, odvětil zcela klidně:

„Ano, Paulina z Marsfeldenu. Bydlí u dvora velkovévodkyně z Hessen-Darmstadtu. Těší se zvláštní obliby Její Výsosti, takže se vždy nachází v její společnosti, a proto jsem se nemálo divil, že ji spatřuji zde v Berlíně. Musím jí skutečně ještě dnes napsat, že v našem sídelním městě se nalézá její tak krásný a podivuhodný pravý obraz.“

Kolem dívčiných rtů se uložil zvláštní, urážlivý úsměv, když odvětila: „Žádám vás, abyste si uspořil tuto práci!“

„Proč, slečno?“

„Protože o tom sama podám zprávu slečně z Marsfeldenu.“

„Vy sama? Proč?“

„Protože tato dáma je mojí přítelkyní. Sděluji vám, ačkoliv je to skoro zbytečné, že i já mám tu čest, být oblíbenou u velkovévodkyně, jak jste se ráčil vyjádřit.“

„Ach!“

Tato slabika zněla skoro jako výkřik uleknutí. Poznal, že prohrál, ne-li celou hru, tak hlavní tah. Tato měšťanská dívka měla tedy přístup k velkovévodskému dvoru? Tato dívka znala dámu, jejíž jméno prohodil, protože mu v té chvíli žádné jiné nenapadlo! Paulina z Marsfeldenu s ním nebyla ani v nejmenším spřízněna, vydával ji jen proto za svou sestřenku, aby měl důvod pro svoje neomalené vetření do cizí ekvipáže.

„Vy se lekáte?“ pravila Rosita s chladnou hrdostí. „Přece jsem se tedy ve vás nemýlila. Pane, můžete sice být hrabětem a důstojníkem, ale přitom jste nicméně sprostým lhářem, dokonce zrovna klukem, velice drzým klukem!“

„Slečno!“ vykřikl rozhorleně.

„Poručíku!“ odvětila s nejhlubším opovržením.

„Kdybyste byla mužem, musela byste mi dát ihned zadostiučinění, při Bohu Všemohoucím a na mou čest! Mohu já za podobnost, která je jedinou příčinou mého omylu?“

Nyní se chtěla paní Sternauová v největším rozčílení chopit slova, ale Rosita ji pokynutím ruky žádala, aby toho nechala, že ona odpoví sama. Nebyl by nikdo hledal v tak mladé dívce takovou úsečnou ostrost, s jakou odvětila:

„Mlčte! Kdybych byla mužem, bila bych se jen s čestnými pány. Smíte-li přísahat při své cti, o tom pochybuji, neboť vaše jednání dokazuje naprostý nedostatek citu pro čest. A co se týká té podobnosti, o jakou se opíráte, je to jednoduše holá sprostá nepravda. Slečna z Marsfeldenu se mi tak málo podobá, jak vás lze přirovnávat k počestnému muži. Vy jste prostě vyhledával laciné dobrodružství; našel jste je, ale jiným způsobem, než jste zamýšlel. Uznejte, že vaše víc než pochybná úloha je dohrána, a proto vás žádám, abyste nás opustil!“

Tohle bylo odmítnutí, jaké poručík dosud ještě nezakusil; ale byl zkušený nápadník, který se nedal tak lehce odbýt. Měl se snad hned na počátku svého dobrodružství vzdát své sázky? Nikoliv, na to mu byl jeho kůň příliš drahý. A v tomto zoufalém stavu si přece ještě troufal svou hru vyhrát. Proto se tvářil co nejvíc zkroušeně a pravil:

„Nu, ano, milostivá slečno, musím vám, aspoň částečně dát za pravdu. Nacházím se v takové situaci, že nevím kudy kam. Jsem vám nucen přiznat pravdu, nedbaje nebezpečí, že tím spáchám velkou chybu, a že vaši nynější zlost proti mně ještě rozmnožím.“

„Zlost?“ usmívala se pohrdavě Rosita. „Ne, o zlosti není ani řeči. Rozzlobit by mne mohl jen charakter. Vy jste nevyvolal mou zlost, ale zato moje opovržení. Nemohu pochopit,co byste ještě jen mohl říct, vzdávám se všeho dalšího sdělování a opět vás vyzývám, abyste opustil náš vůz!“

„Ne a opět ne!“ odvětil naléhavě. „Vy musíte vyslechnout mou obranu!“

„Že musíme? Oho! Nu uvidíme, zdali musíme!“

Dívala se pátravě po aleji, zatímco poručík pokračoval:

„Pravdou je, že vás sleduji již po celé týdny, co jsem vás zde poprvé spatřil. Váš pohled naplnil mé srdce –“

Byl přerušen smíchem tak jasným a zvonkovitým, že by byl rty, z nichž vycházel, ihned a tisíckrát zulíbal. Cítil, že se nachází ve velkém nebezpečí, že se změní úlohy a on sám bude chycen.

„Vy že mne již po celé týdny sledujete?“

„Ano, na mou čest, moje milostivá!“ zaříkal se.

„Zde v Berlíně?“

„Ovšem,“ odvětil, již poněkud ostýchavěji.

„A říkáte, že mi chcete říci pravdu?“

„Čistou, upřímnou pravdu, na to přísahám!“

Při tomto tvrzení kladl ruku na srdce; ona to nespatřila, viděla pouze, že na konci aleje stál strážník, a to si již dávno přála.

„Nu, tedy vám povím,“ odvětila, „že opět lžete. Nebyla jsem ještě nikdy v Berlíně a nalézám se zde teprve od včerejška. Vy jste člověk nadobro zkažený a nepolepšitelný. Lituji armádu, která je tak nešťastná, mít vás ve svém středu a nyní vám poroučím skutečně naposledy, abyste opustil náš vůz!“

„Neodejdu dřív, dokud se neospravedlním,“ stál na svém. „A nechcete-li mne vyslechnout, zůstanu přece sedět, abych se dozvěděl o vašem bytě a vyhledal vás tam ke své obraně.“

Na to ona s jiskrným okem a s největším opovržením ve tváři pravila: „Ach, vy si myslíte, že dvě dámy jsou příliš slabé, aby se dovedly ubránit? Dokážu vám opak. Johane, zastav!“

Kočí uposlechl. Vůz zastavil na místě, kde stál strážník, kterého ale poručík sedící zády ke koním nemohl vidět. Pohodlně se usadil, opřel a umínil si, že nepovolí. Ať si dívka třeba desetkrát dá zastavit, on se přece nepohne.

„Strážníku, prosím, přistupte blíž!“ zvolala Rosita.

Tu se poručík rychle obrátil; spatřil přicházejícího, poznal úmysl dívky a nemohl skrýt rozpaky, obestírající jeho obličej. Již otvíral ústa, aby nějakou duchapřítomnou poznámkou nebezpečí odvrátil, ale Rosita jej předešla.

„Strážníku,“ pravila, „tento člověk nás přepadl ve voze a nedá se nikterak odbýt. Pomozte nám!“

Strážník pohlédl s údivem na důstojníka. Ten poznal, že jen rychlým ústupem se může zachránit od nepříjemností. Vystoupil rychle z vozu a pouze řekl: „Dáma jen žertuje, ale já se postarám o to, aby se stala vážnější.“

S hrozivým pohledem na vůz se kvapně vzdálil.

„Tak jsme tedy vysvobozeny. Děkuji vám!“

S těmito slovy k strážníkovi pokynula kočímu, aby jel dál a strážník zůstal stát, aniž by si mohl vysvětlit tuto příhodu. Poručík se cítil ponížen, jak ještě nikdy v celém svém životě. Skřípal zuby vztekem. Tu uviděl drožku přicházející mu vstříc. Obrátil se ihned nazpět, nechal ji dojet, naskočil a poručil vozkovi, aby jel za ekvipáží, kterou bylo ještě možno v dáli rozeznat. Chtěl se za každou cenu dozvědět, kde bydlí ty dámy. Jízda pokračovala velkou částí parku a pak nazpět do města. Kočár zastavil v jedné z nejživějších ulic před domem podobným paláci. Dámy vystoupily pomocí lokaje a kočár vjel do návratí. Ravenov viděl dost. Spatřil naproti domu restauraci, kde se chtěl informovat.

Dal se zavézt do svého bytu, svlékl vojenský stejnokroj, vzal na sebe jednoduchý občanský oblek, a zašel pak do zmíněné hospůdky, přesvědčen, že jej z protějšího domu nepoznají. Opička z vína mu dost brzy zmizela, takže se mohl osmělit, vypít několik sklenic piva, aby se dozvěděl, na čem mu záleželo. Náhodou byl hostinský sám v místnosti, ale zdál se být nemluvným mrzoutem, takže Ravenov raději počkal na lepší příležitost. Jeho trpělivost byla brzy odměněna, neboť brzy uviděl z protějšího domu vycházet muže, který se ubíral přes ulici zrovna do hospůdky. Objednal si sklenici piva, vzal noviny, ale brzy je zase položil, ohlížel se po světnici, jako by vyhledával lepší povyražení, než mu poskytovaly noviny. Této příležitosti se chopil poručík. Soudil z celého mužova zevnějšku, že býval vojákem a rozhodl se, že s ním bude jednat jako s kamarádem. Dal se s ním do řeči, a zakrátko seděli oba spolu a hovořili o válce a míru a o všem, jak se to děje při sklenici piva.

„Poslyšte,“ mínil poručík, „podle toho, jak se vyjadřujete, zdá se, že jste býval vojákem.“

„To si myslím; býval jsem poddůstojníkem,“ zněla odpověď.

„Já jsem také poddůstojník!“

„Vy?“ tázal se druhý, prohlížeje si teprve nyní bedlivěji útlé ruce a celou postavu svého spolusedícího. „Hm! Pročpak nenosíte vojenský oblek?“

„Jsem na dovolené.“

„Tak! Hm! A čím jste mimo to?“

Z jeho hlasu již bylo znát, že tomuto poddůstojníkovi nevěřil. Ravenov byl sice v občanském obleku, ale na tisíc kroků na něm bylo znát důstojníka.

„Kupec,“ odvětil. „Jak se jmenujete?“

„Mé jméno je Ludwig, totiž Ludwig Straubenberger.“

„Bydlíte v Berlíně?“

„To se rozumí! Bydlím tam naproti v paláci vévody z Olsunny.“

„Aha, tento palác patří vévodovi?“

„Ano, španělskému; koupil jej teprve před nedávnem.“

„Má mnoho služebnictva?“

„Příliš mnoho ne.“

„Nejmenuje se snad jeden z jeho úředníků Sternau?“

Ludwig, starý myslivec, zpozorněl. Byl prostý člověk, ale ostrovtip tohoto druhu lidí mu ihned prozradil, že má být vyslýchán. Minulé příhody související se jménem Sternau byly toto druhu, že musel být pozorný. Tento muž, který se vydával za poddůstojníka, se zdál být něčím víc, a protože Ludwig se již dozvěděl od kočího, co se v oboře stalo, předsevzal si, že se nedá doběhnout.

„Sternau?“ řekl. „Ano.“

„Čím ten člověk je?“

„Kočím.“

„Tisíc ďáblů, kočím? Má paní a dceru?“

„To se rozumí samosebou.“

„Jsou to ty samé dvě paní, co se před chvílí projížděly v oboře?“

„Ano.“

„Ale ty přece nevypadaly jako paní a dcera kočího!“

„Proč ne? Vévoda platí svým lidem tak dobře, že jejich ženy a dcery si trochu té parády mohou dovolit. Ostatně jely, jak se tomu říká, na procházku, tutohle. Sternau má poručeno, aby zvykal ty herky kočáru, a protože je jedno, jede-li kočár prázdný nebo ne, vzal právě své ženské sebou.“

„Tisíc hromů! Ano, byly hrubé jako hokynářky!“ vyjelo z poručíka.

„Aha, byly hrubé? Slyšel jste to, tutohle?“

Při této otázce hleděl poručíkovi s neskonale chytráckým výrazem do tváře. Ten poznal, že udělal náramnou hloupost a pokusil se o obrat:

„Ano, tak něco jsem zaslechl. Byl jsem v parku. Kočár zastavil zrovna přede mnou, důstojník z něho musel vystoupit, a byl od obou paní co nejurážlivěji zahanben.“

„Tak! Hm! A odkud to víte, že se tyto paničky jmenují Sternauovy, co?“

„Pověděly svoje jméno policajtovi, co u toho byl.“

„A proč tedy přicházíte ihned sem, a vyptáváte se na ně?“

„Jen tak náhodou!“

„Náhodou, krásně! Jen se mějte na pozoru, aby tato moje dlaň nepadla na vaši skráň, to se rozumí také pouze náhodou!“

„Oho, co to má znamenat?“

„To má znamenat, že se Ludwig Straubenberger nedá vodit za nos. Vy jste tedy poddůstojník, tutohle! Vy jste určitě sám ten poručík, ten větroplach, jemuž ty hokynářky tak krásně posvítily domů. Teď sem přicházíte na výzvědy. Ale to si nechte zajít, protože si odtud nic neodnesete, leda hodně ran na zádech. Co se týká mazání, to jsem hned při ruce, to si pamatujte! Teď půjdu a přivedu s sebou kočího a ještě několik jiných, kteří mají rádi nějaké vzrušení. Jestli vás kočí pozná, vyklepeme vám vaši poručickou kůži, až v ní budou díry. Tečka, a sbohem, tutohle!“

Po této jadrné řeči vstal, zaplatil své pivo a odešel. Sotvaže zmizel v protějších vratech, také Ravenov opustil hospodu. Neměl vůbec žádnou chuť pustit se s tímto druhem lidí do pěstního souboje a zuřivě nadával, že se dnes proti němu všechno spiklo. Ani netušil, že jej Ludwig s ohledem na obě paničky oklamal.

Mezitím nastal čas, kdy se svobodní důstojníci scházívali v kasině k obědu. Ravenov se dostavil také. Mezi přítomnými se již hovořilo o jeho sázce, a proto na něho dotírali stovkami dotazů. Hleděl se vyhnout odpovědi; když mu ale nedali pokoj a chtěli, aby vyprávěl své dobrodružství, řekl:

„Co mám o tom víc povídat. Mám sice ještě plných pět dní čas, ale sázka je již vyhraná.“

„Dokaž to, a zaplatím ji již dnes!“ pronesl Golzen, který byl také přítomen.

„Dokázat?“ smál se Ravenov zavile. „Jaký důkaz je potřeba? Snad mne uznáváte za schopného, abych zvítězil nad dcerou kočího!“

„Kočího?“ zeptal se Golzen udiveně. „To není možné!“

„Řeči! Její otec se jmenuje Sternau, a je kočím vévody Olsunny.“

„Tomu nevěřím. Tato dáma nemůže být vůbec dcerou kočího!“

„Jdi tedy a přesvědč se!“

„To také udělám. Taková kráska za to stojí, aby se člověk o ni zajímal. Ostatně máš podat důkazy, že tě neodmítla. Rozumí se, že ryzáka bez důkazů nevydám.“

„Řeči, ponechej si ho tedy! Nemůžete přece ode mne žádat, abych se veřejně objevil s holkou kočího, jen abych ukázal, že mne oblažuje svou vznešenou náklonností.“

„Zde se jedná o sázku, tedy o výhru nebo prohru, ne však o nějaký dar. Musím trvat na tom, abys podal důkaz; jak to uděláš, je tvoje starost. Pouhé ujišťování nemůže rozhodnout o sázce. Co o tom soudíte vy, kapitáne? Vy jste zde cizí a tedy nestranný.“

Tato otázka se týkala vysokého, hubeného muže, sedícího u toho samého stolu. Byl sice v civilním oblečení, ale jako kapitán Parker, od loďstva Spojených států amerických, byl uveden do kasina. Mohlo mu být něco přes šedesát let, měl pravý výraz Yankeea a rozhlašoval, že byl vyslán od Kongresu, aby zjistil námořnické poměry Německé říše. Zprvu si rozhovoru nevšímal, zpozorněl však, když uslyšel jména Olsunna a Sternau. Právě chtěl odpovědět, když vešel nadporučík od gardových husarů, s odznakem pobočníka. Vypadal poněkud unaveně, a hodil svou čepici na stolici s výrazem nejmrzutější nálady.

„Hej, Brandene, co je?“ zeptal se jeden z přítomných. „Dostal jsi snad po nosu od starého?“

„To, a ještě víc,“ odpověděl pobočník se zaklením.

„Tisíc ďáblů, tedy přece nos! Pročpak?“

„Pluk prý jezdí příliš zkrátka, nemá prý vůbec žádné řízné důstojníky,“ takto mínil plukovník. Mám prý to sdělit pánům soukromě, aby se jim to nemuselo později vytknout veřejně.“

Posadil se na židli, uchopil nejbližší plnou sklenici s vínem, a vlil ji do sebe.

„Žádné řízné důstojníky! Hrom a peklo! To platí na nás! To nesmíme na sobě nechat!“

Takto a podobně se volalo kolem v kruhu. Všichni byli pobouřeni nad soukromým nosem, který měl být ještě prodloužen před čelem pluku. Pobočník přisvědčil, znovu zaklel a dodal:

„Když tam nahoře mají o nás takové mínění, není pak divu, že se teď sbor gardových důstojníků doplňuje z nejnižších tříd. Mám vám ohlásit nového kamaráda.“

„Aha! Pro gardové husary? Na místo zemřelého Verzbického? Kdo je to?“

„Hessen-darmstadtský poručík.“

„Kýho čerta! Jeden od pěchoty mezi husary! Ke gardové jízdě!“

„Je mu dvaadvacet roků.“

„To není možné! A k tomu ještě z Hessenska. To aby kat spral ty nové poměry!“

„Ale co, až teprve uslyšíte jméno!“

„Jak se jmenuje?“

„Helmers.“

„Helmers?“ ptal se Ravenov. „Neznám žádnou rodinu Helmersovu, na mou čest, z Helmersů – skutečně neznám!“

„Ano, kdyby to tak ještě bylo z Helmersů,“ řekl pobočník rozčertěně. „Ten chlap se ale jednoduše jmenuje Helmers.“

Tu všichni vyskočili ze svých míst.

„Občan? Ne šlechtic?“ volal jeden přes druhého.

Pobočník přisvědčil.

„Ano, zdá se, že to přišlo s gardovou jízdou,“ řekl. „Jestli se rozzuřím, požádám o propuštění. Myslel jsem, že mně raní mrtvice, když jsem zapisoval rodokmen tohoto nového tak zvaného kamaráda. Chlap se jmenuje Helmers, má dvaadvacet roků, sloužil u Darmstadtské pěchoty, a má otce, který je nájemcem malého dvora u Mainzu, a kromě toho zastává místo kormidelníka na nějaké staré kocábce. Jmění nemá žádné, za to ale protekci ze strany hessenského velkovévody. Nadávají na to plukovník, generál, všechny Excellence nadávají; ale všechno to nadávání nic nepomůže, neboť nový poručík nám byl přidělen z vyššího místa. Musíme ho přijmout a snášet.“

„Přijmout, ale ne snášet!“ zvolal Ravenov. „Aspoň co se mne týká, nestrpím žádného selského nebo námořnického kluka vedle sebe. Chlap musí být vypuzen z pluku.“

„Ovšem, žádný si ho ani nevšimne; to jsme sami sobě povinni,“ souhlasil jiný, a všichni mu dali za pravdu.

Ani by se nechtělo věřit, jak výlučné smýšlení panuje u jízdy, obzvláště u gardové jízdy. Hledí se tam na to, kdo má o jednoho předka více nebo méně, a proto je pochopitelné, že Helmersovo vstoupení vyvolalo hluboké a všeobecné rozhořčení. Skutečně se sjednotili na pevném rozhodnutí, že jej z pluku vyštvou.

Při tom si nikdo nevšiml, s jakou pozorností sledoval průběh hovoru americký kapitán; ačkoliv se všemožně snažil tento zájem skrýt.

„A kdy uvidíme toto jádro gardových husarů,“ ptal se jeden z pánů.

„Již dnes,“ odpověděl pobočník. „Dnes koná svoje služební návštěvy, představí se během dopoledne plukovníkovi, a pak se mně snad dostane té cti, abych ho navečer představil kamarádům zde.“

„Tak sem dnes nepůjdeme,“ mínil Ravenov.

„Proč ne, milý Ravenove? Nebylo by to nic platné, neboť přijde hodina, kdy se s ním bude muset seznámit. Na každý pád bude lepší, když se shromáždíme v plném počtu, a ukážeme mu ihned, co od nás může očekávat.“

Tento návrh byl jednohlasně přijat a tak se nad mladým příchozím stahovala bouře, o které neměl ani tušení. Byl již v Berlíně. Vévoda z Olsunny našel důvody, aby časem přerušil svou osamělost na zámku Rheinswaldenu, a koupil proto v Berlíně palác, aby zde strávil několik týdnů v roce. Nacházel se nyní již několik dní v Berlíně, doprovázen svou chotí, bývalou paní Sternauovou. Včera přijel Otto z Rodensteinu se svojí paní, dcerou vévody, a oba s sebou přivezli Rositu. Teprve dnes ráno mohl přijet Kurt Helmers z Darmstadtu do Berlína. Přišel do paláce krátce před tím, než se vévodkyně s Rositou vrátily z vyjížďky.

Brzy se dozvíme, jak se utvořil život rodin spřátelených v Rheinswaldenu a prozatím podotýkáme, že Kurt byl velmi často přidělen k vojenským cestám, a že po několik roků Rositu neviděl. Teprve před několika dny se vrátil z Turecka, a zdržen služebními povinnostmi, neměl ani čas, aby do Rheinswaldenu přijel. A když pak navštívil svou matku, slyšel, že Rosita již odjela do Berlína.

Nyní tedy stál ve svém pokoji ve vévodově paláci, a oblékal se do parády, aby nastoupil své služební návštěvy. Husarský oblek mu náramně slušel. Z mnohoslibného chlapce se stal skvělý mladý muž. Jeho postava sice nebyla veliká a hřmotná, přesto však byla svalnatá a pružná. Na jeho mužně krásné tváři se rozprostírala ona pevnost a ráznost, která dokázala mladému důstojníkovi zajistit úctu a vážnost a opravňovala tušení, že později, jako muž, vykoná neobyčejné věci.

V tom kočár zastavil před vraty. Kurt kvapně přistoupil k oknu, aby se podíval dolů, ale zastihl už jen stín vcházejících dam.

„Rosita,“ pravil s blaženým úsměvem. „Ach, jak dlouho již jsem ji neviděl! Je právě v tom věku, kdy se člověk v jednom týdnu změní víc, než později v celém roce. Jakou ji asi najdu? Musím ihned dolů za nimi.“

Sešel po schodech dolů do salonu, v němž se nacházel vévoda, aby dámy hned při jejich návratu přivítal. Zde ve světnici se Rositin zjev ještě mnohem více vyjímal, než ve voze.

Kurt zůstal stát ve dveřích jako u vytržení. Sice předpokládal, že se Rosita velmi vyvine k svému prospěchu, ale teď mu bylo, jako by tuto spanilou bytost obestírala zář, jejíž lesk mu oslňoval zrak. Obrátila se a ihned jej poznala.

„Ach, to je Kurt, náš milý Kurt!“ zvolala, spěchala k němu a podávala mu obě ruce.

Kurt se snažil, aby překonal mohutný dojem, pod nímž se nyní jeho srdce zachvělo, hluboce se před ní poklonil, uchopil jednu z jejích drobných ruček a přiložil ji zlehounka ke rtům. V té chvíli nebyl stavu promluvit ani slovo. Chvění jeho hlasu by jej prozradilo.

Udiveně na něho pohlédla, trochu svraštila jemné řasy a řekla: „Proč tak cize a obřadně! Copak mně pan poručík již neráčí více znát?“

„Abych vás neznal? Dříve bych sám sebe neznal, Výsosti!“

„Výsosti!“ zvolala. Zatleskala rukama a dala se do smíchu. „Aha, vy jste si náhle vzpomněl na to, že má matka bývala hraběnkou z Rodrigandy?“

„Ovšem,“ odpověděl rozpačitě.

„A papá Sternau je určitě synem vévody z Olsunny?“

„I to, princezno!“

„Ó, teď to došlo až na princeznu!“ smála se. „Kurte, proč jste dříve na tyto poměry nemyslíval. Bývala jsem Rositou a vy jste býval Kurtem; tak to bývalo a tak to snad zůstane! Nebo snad pan poručík zpyšněl, co se dostal ke gardovým husarům?“

Teprve teď si ho prohlížela blíž. Její šelmovský úsměv pojednou zmizel a ustoupil jemnému, panenskému uzardění. To byl následek bezprostřední, bezděčné myšlenky, že tento malý Kurt Helmers se přece jen stal výtečnou osobností.

Zatím překonal své rozčilení. S upřímným, jasným pohledem ji vzal za ruce a řekl blaženým hlasem: „Děkuji vám, Rosito! Já jsem stále takový, jaký jsem býval, plný ochoty, abych pro vás do ohně skočil, anebo se za vás bil s celým plukem nepřátel.“

„Ano, takový jste býval vždy jako chlapec; vždy jste se obětovával za rozmarnou a nevděčnou Rositu. Nepoženu vás sice do ohně, ani vás nepostavím proti celému pluku, ačkoliv bych právě dnes měla důvod vám, jako svému udatnému rytíři, vtisknout meč do ruky.“

„Je to možné, Rosito? Byla jste uražena?“ zeptal se se zářícíma očima.

„Tak trochu,“ odpověděla.

Teď se také vévoda vmísil do řeči s kvapnou otázkou: „Byla jste uražena? Kým, moje dítě?“

„Jistým poručíkem Ravenovem. Slouží u gardových husarů právě jako náš Kurt. Ostatně jsem tento hanebný nájezd velmi úspěšně odrazila, jak se domnívám; je to pravda, babičko?“

„Inu, ovšem,“ odpověděla bývalá paní Sternauová a nynější vévodkyně z Olsunny. „Nebyla bych si skutečně pomyslela, že toto milé dítě hned při svém vykročení do světa projeví takovou odhodlanost.“

„Jsem náramně zvědavý,“ mínil vévoda. „Vypravujte přece!“

Posadili se a vévodkyně vyprávěla příběh. Olsunna zachoval svůj poklid, ale Kurt sebou smýkal sem a tam po židli. Když vyprávění skončilo, Kurt vyskočil a zvolal: „Přísahám při Bohu Všemohoucím, to je příliš! Ten člověk musí před mou šavli!“

Vévoda mu to rozmlouval a vážně řekl:

„Jen to ne, milý Kurte! Znepřátelil by ses s kamarády hned při svém vstoupení do sboru důstojníků. Já sám vezmu tuto záležitost do rukou a zjednám sobě zadostiučinění.“

„Zadostiučinění? To nedostanete. Ravenov se dostatečně omluví tím, že dámy neznal.“

„To je možné. Mohl je ovšem považovat za obyčejné paní, protože jsem zapomněl dát na kočár svůj znak. Ale pak bude vždy ještě čas, vložit se do toho se zbraní. Vyšel jsem trochu ze cviku, ale dá-li Bůh, budu mít ještě dost zručnosti, abych mohl sám poručíka potrestat.“

„To v žádném případě nedovolím, Výsosti!“ mínil Kurt. „Vy jste byl dlouho nemocný, a jestli jste se během posledních let zase zotavil, patří taková záležitost přece do mladších rukou. A co se týká kamarádů, dostal jsem již výstrahu, že se hned při mém vstoupení obrátí proti mně. Jak známo, panuje u gardy zvyk, že občanští důstojníci se jednoduše ignorují nebo dobírají. Vyzvání toho Ravenova by mně tedy nepřivodilo více nepřátel, nežli bych jich i bez toho našel.“

„O tom se může mluvit později,“ mínil vévoda opatrně a chlácholivě. „Tvá poslední slova mne upozornila na to, že již brzy nastane hodina, kdy se máš představit ministrovi války. Jsi u něho dobře doporučen; ostatně sám jsi se nejlépe doporučil svými dosavadními skutky a můžeš proto přívětivému přijetí hledět vstříc. Přál bych si, aby se tak stalo při celé tvé dnešní obchůzce.“

Tímto byla záležitost prozatím odbyta a Kurt se poroučel, aby vykonal předepsané návštěvy u svých představených. Ve svém nitru si ale předsevzal, že nedovolí žádnému důstojníkovi ani to nejmenší hanobení své cti, a že zvláště tomu Ravenovovi při první příležitosti klepne přes prsty.

Byl pro něho přichystán pěkný, lehký, jednospřežní kabriolet, kterého použil, aby dost namáhavou práci představování se rychleji skončil. Napřed zajel k ministru války. Měl nařízeno, aby se u něho představil, co nebývá zvykem u mladých důstojníků, kteří bývají odkázáni jedině na svého velitele pluku. Tato okolnost mu byla důkazem, že je nějaký důvod, aby se při něm učinila výjimka, pro něho tak čestná. A jiným, zcela neobyčejným vyznamenáním pro něho bylo, že nemusel čekat, ale že byl ihned vpuštěn, ačkoliv v předpokoji čekaly četné osoby na audienci a závistivě pozorovaly, jak tento mladý muž dostal přednost.

Ministr jej laskavě přijal, prohlédl si s uspokojeným úsměvem jeho zevnějšek a řekl: „Jste ještě mladý, pane poručíku, náramně mladý, ale byl jste mně vřele doporučen a já jsem ochoten brát na to zřetel. Vy jste kromě svého mládí studoval a poznal vojenská zařízení ve více zemích. Četl jsem vaše dotyčné pojednání a nemohu vám odepřít svou pochvalu. Domnívám se, že vaše schopnosti opravňují k nejlepším nadějím, a proto jsem se odhodlal vás zaměstnat ve velkém generálním štábu, až byste dříve poznal po několik měsíců náš gardový sbor. Netajím vám, že narazíte na překážky, opírající se o tradice tohoto sboru, a žádám vás, abyste tyto překážky tak daleko ignoroval, pokud se snáší s vaší důstojnickou ctí. Budete přivítán chladně a odmítavě, a proto jsem napsal několik řádků, které odevzdáte vašemu plukovníkovi. Je to ovšem výjimka, která má za účel, aby vám byly usnadněny první kroky. Jděte s Bohem a ať se brzy dozvím, že jste se ustálil ve svém novém kruhu, ačkoliv nemáte to štěstí, abyste příslušel vybraným kruhům naší šlechty.“

Odevzdal Kurtovi zapečetěný list pro plukovníka a propustil ho s blahosklonným posunkem, když ho ještě předtím upozornil na to, aby se také napřed představil velitelům divize a brigády.

Tento začátek byl dost povzbuzující, ale pokračování, bohužel, se ukázalo méně uspokojivé. Generál divize mu vzkázal, že není doma, ačkoliv jej Kurt spatřil u okna a brigádní jej sice přijal, ale s nevlídnou tváří.

„Jmenujete se Helmers?“ ptal se.

„K službám, Excellence.“

„Dále nic? Nemáte šlechtický přídavek k vašemu jménu?“

„Nemám,“ odpověděl Kurt klidně.

„Nemohu pochopit, proč vás tedy mohli přidělit ke gardě?“

Toto byla přímá, bezohledná urážka a proto Kurt odpověděl: „Snad to pochopila Jeho Excellence pan ministr války. Neznám ostatně žádný šlechtický rod, jehož první předek by měl „z“ před svým jménem. Kdyby tedy nynější generace těchto rodů skutečně zasluhovala větší vážnost nežli ti, kteří se narodili v občanském stavu, jsem aspoň úplně roven jejich prvním předkům a to mně stačí.“

Takové odbytí se generálovi ještě nikdy nedostalo. Přimhouřil oči a ostře řekl: „Prosím? Co? Vy chcete odmlouvat? Aha, to si zapamatuji! Jste propuštěn. Jděte!“

Kurt vzdal čest a odešel. Jeho cesta vedla k plukovníkovi. Zde musel aspoň hodinu čekat v předpokoji, ačkoliv tam nikdo nebyl. Konečně byl vpuštěn. Plukovník seděl u psacího stolu, stále k němu obrácen zády. U vedlejšího stolu seděl Branden, pobočník. Ten jediným pohrdavým pohledem změřil vstupujícího a psal dál. Minulo několik minut, aniž se zdálo, že by si kdo Kurtova příchodu všimnul. Tu on hlasitě a zřetelně zakašlal, snad i poněkud zlostně, načež se plukovník zvolna obrátil.

„Kdo to kašle? Aha, někdo tu je! Kdo jste?“

„Poručík Helmers, k vašim službám, pane plukovníku.“

Nato velitel pluku povstal, nasadil si skřipec na oči a prohlížel si poručíka ledovým pohledem. Když nemohl jeho zevnějšku nic vytknout, mínil: „Tedy jste se dostavil! Ohlaste svůj byt na adjutantuře. Musím vám říct, že u nás u gardy máme velké nároky. Znáte již ostatní pány důstojníky?“

„Neznám.“

„Hm! Budete jíst v kasině?“

„Bydlím a stravuji se u známých.“

„Ach, tak! Hm! Pak ovšem nevím, jak vás s těmi pány seznámit!“

Kurt narážce rozuměl, ale zdvořile odpověděl: „Myslím, že bývá zvykem, aby pobočníci zprostředkovali známost kamarádů mezi sebou. Nevím, jestli mám mít za to, že snad u gardy je zaveden jiný zvyk.“

Plukovník si velmi hlasitě odfoukl a odpověděl: „Nebudete snad přece žádat, aby se v gardovém sboru, který v sobě soustřeďuje výkvět šlechty, přijal takový, – abych to vyslovil mírně – měšťanský zvyk. – Kdo následkem svého rodu stojí mimo tento kruh, tomu není snadno do něho vniknout. Rozumný zahradník nikdy nevsadí sprostou bramboru vedle vznešené kamélie nebo růže –“

„A přece tato ‚sprostá‘ brambora přináší mnoha milionům blaho a požehnání, kdežto růže a kamélie jsou zde pouze pro oko anebo pro – nos,“ vpadl do toho rychle Kurt. „Jsem přesvědčen, že sám ten výkvět šlechty, o kterém se pan plukovník zmínil, by považoval smaženou růži nebo kamélii za nesmysl, kdežto ta sprostá brambora se již dávno vedrala do vznešených kruhů, o nichž jsem právě slyšel.“

Plukovník sevřel pevněji svůj skřipec, mrštil po mluvčím překvapený pohled, a pak řekl ostrým tónem: „Pane poručíku, nejsem zvyklý, abych byl v řeči přerušován; to si laskavě zapamatujte!“ Obrátil se k pobočníkovi a zeptal se: „Můj milý Brandene, navštívíte tyto dny kasino?“

„Pochybuji o tom,“ odpověděl chladně, aniž by pohlédl od svého psaní. A s ještě větší chladností teď plukovník řekl Kurtovi: „Slyšel jste, poručíku. Bude to ponecháno vašemu uvážení, abyste se nějakým způsobem sblížil s pány důstojníky.“

Kurt se velmi lhostejně uklonil a řekl: „Vidím, že jsem nucen jít tou jedinou cestou, která mně ještě zbývá. Ale právě tak, jak pan plukovník je zvyklý, že nechce být vyrušován, co si mám zapamatovat, mám i já svoje zvyky a k těm náleží, že kráčím svou cestou, aniž bych se dal pomýlit nebo dokonce zastavit, co budiž též laskavě vzato na vědomí. Smím se zeptat, kdy se mám dostavit do služby?“

Při této smělé odpovědi pobočník zvolna povstal; změřil si poručíka pohledem plným zášti a podivení. Plukovníkova tvář se hluboce zarděla zlostí, ale přece se ovládl a velitelským hlasem řekl: „Co je nám do vašich zvyků! Přihlaste se zítra přesně o deváté hodině do služby. Teď jste propuštěn!“

Teď Kurt vytáhl list, podal jej se služebním pozdravem a řekl: „K službám, pane plukovníku! Dříve ale přijměte tyto řádky, které mám od Jeho Excellence nařízeno zde odevzdat.“

Otočil se a opustil světnici s břinkajícími ostruhami. Plukovník držel list v ruce, ale hleděl na pobočníka.

„Vzpurný chlap!“ mínil zlostně.

„Však mu vetřeme bramboru pod nos,“ odpověděl.

„Nemohu pochopit, že mu Jeho Excellence svěřila služební dodávku! Anebo to má snad být něco soukromého? Uvidíme!“ Rozvinul lístek a četl:

Pane plukovníku!

Doručitel tohoto listu je doporučen z vysoké strany. Očekávám, že jeho kamarádi to vezmou se stejným ohledem, jako já jsem ochoten toto uznat po zkoušce jeho schopností. Nepřeji si, aby jej jeho občanský původ připravil o laskavé přijetí, jaké on bude očekávat.

Když plukovník dočetl, zůstal stát s otevřenými ústy.

„Tisíc ďáblů!“ zvolal. „To je zrovna doporučení! A k tomu ještě od samotného ministra vlastnoručně psané a adresované! Ale navzdory tomu mně přece nemůže napadnout, abych učinil takový průlom do našeho aristokratického kruhu. Zde končí moc samotného ministra. A tento Helmers se svými vzpurnými způsoby není tím mužem, kvůli němuž bychom zvrátili naše stará, dobrá a oprávněná pravidla.“

Kurt zajel k majorovi, u kterého byl právě v té době předmětem hovoru. U majorových byl rotmistr se svou paní a i kromě toho tam byl ještě mladý poručík, příbuzný rotmistrové. Byl dnes přítomen při uzavření sázky a také při obědě, a vyprávěl teď celý příběh svým představeným. Přitom také přišla řeč na nového občanského kamaráda, jehož vstoupení do pluku oznámil pobočník. Jak major, tak i rotmistr se přidali k všeobecnému usnesení, aby se s Helmersem jednalo odmítavě, avšak poručík s hezkou upřímností řekl: „Tato dohoda se ale neměla stát, dokud jsme kamaráda nepoznali. Je sice z občanského rodu, to ale přece nevadí, aby nemohl být čestný muž. V takovém případě se musí rozhodně cítit uražen, vyzývá se vší mocí a nedá se předvídat, jaké třenice z toho mohou nastat.“

„Ach, jste příliš citlivý, můj milý Platene,“ mínil major. „To je chyba vašeho mládí. Za deset let budete určitě takové případy posuzovat jinak. Žádná vrána se beztrestně nevetře do kruhu sokolů a orlů. Lůza zůstane lůzou, znám to. Tento vetřelec mně má dnes navštívit a tak ihned pozná, co od nás může očekávat.“

Již za této řeči se ozvalo lehké hrčení kočáru. Otevřely se dveře a sluha ohlásil poručíka Helmerse.

„Aha, lupus in fabula!“ řekl rotmistr, a stahoval obličej do přísných vrásek.

„Ať vejde!“ velel major, bojovně si hladil knír, ale zůstal sedět.

Kurt vstoupil. Spatřil zasmušilé pohledy obou důstojníků a hrdopyšně sevřené oči dam; nebylo o čem pochybovat, jaké uvítání ho zde očekává. Postavil se po vojensku a čekal, až bude osloven.

„Kdo jste?“ tázal se major ostře.

„Poručík Helmers, pane majore. Slyšel jsem, jak váš sluha vám toto jméno zřetelně ohlásil.“

Těmito slovy Kurt odrazil první ránu. Major, jako by si toho ani nevšiml, pokračoval: „Byl jste dnes již u plukovníka?“

„K službám.“

„Obdržel jste od něho instrukce ohledně svého vstoupení do služby?“

„Obdržel.“

„Tak nemám nic víc k doložení. Můžete odejít!“

Nedal ani posunkem najevo, že by chtěl povstat, rotmistr také ne; pouze poručík Platen povstal a kývl na Kurta s kamarádskou přívětivostí. Ten se neobrátil, aby odešel, jak to očekávali, ale rozhlédl se po světnici a pak zdvořile, ale vážně řekl: „Pozoruji zde odznaky mé setniny, pane majore, a žádám vás o laskavost, abyste mne představil těmto pánům. Pak ihned vyhovím vašemu povelu, abych ‚odešel‘.“

„Tito páni vaše jméno již přece slyšeli; je dost krátké, aby je tak brzy zapomněli,“ odpověděl major pohrdavě. „Rotmistr z Codmerů a poručík z Platenů.“

„Děkuji!“ řekl Kurt lhostejně. „Teď mohu odejít, ačkoliv se tohoto výrazu užívá u rekrutů, ale ne u důstojníků.“

Hned nato opustil světnici. Rotmistr pohlédl na majora a řekl: „Drzý člověk, na mou čest!“

„Co si to dovoluje!“ zvolal major zlostně.

„Holota, občanská holota! Bez způsobů a vzdělání, jak se ostatně ani jinak nedalo čekat!“ stěžovala si jedna z dam.

„Hm, tento kamarád se zdá být řízný chlapík,“ dovolil si namítnout poručík. „Bude s ním třeba zacházet opatrně. Ostatně není tak špatný chlapík – elegantní, hezký způsob, famózní tvář. Je-li rovněž tak obratný se šavlí, jak s jazykem, bude brzy důvod, aby se o něm mluvilo.“

„To ať si nechá zajít!“ zvolal major. „Upozorní se na to, že soubojníci se posílají na pevnost. Doufám, že vám vaše dobré srdce nevyvede nějaký hloupý kousek, můj milý Platene!“

„Moje dobré srdce nikdy nechce to, co by se neshodovalo se ctí,“ odpověděl poručík, poněkud svévolně. Zjev a celé Kurtovo vystoupení se ho sympaticky dotklo, a on cítil, že by proti tomuto novému kamarádovi nemohl vystoupit v nespravedlivé nepřízni.

Kurt se vrátil domů, kde musel vévodovi vyprávět, jak byl od pánů přijat. Když svou zprávu dokončil, vévoda pokrčil rameny a s úsměvem řekl: „Skoro jsem to tak očekával. Garda je v každé zemi nejvýlučnějším a nejhrdějším sborem, a zde na severu se nachází kobylkářstvo, které brání své tradice s neobyčejnou umíněností. Tím se ale, milý Kurte, nedávej znepokojovat. V tvé nepřítomnosti jsem obdržel několik řádků od velkovévody Hessenského, který je v Berlíně, a –“

„Velkovévoda v Berlíně?“ přerušil jej Kurt kvapně. „Jak sem přišel? Vždyť jsem s ním včera mluvil v Darmstadtu.“

„Byl pozván telegrafem k pruskému králi. Z těchto řádků jsem poznal, že se jedná o nějakou diplomatickou a velmi naléhavou záležitost. Snad se to týká nového postavení Hessenska k Prusku, proti kterému ono v předešlé válce stálo jako nepřítel; snad se ale jedná o ještě dalekosáhlejší věci. Tento pan Bismarck je nevšední hlava a počítá s neobyčejně smělými čísly. Že velkovévodova přítomnost byla tak neodkladně žádána, se dá soudit na důležité věci. Dává se mu tím ráz znamenitého muže, a proto jeho vliv zde nabude větší vážnosti. To mně těší kvůli tobě. Velkovévoda mne žádá, abych jej navštívil, a já této příležitosti využiji, abych mu vyložil, jak tebe, jeho chráněnce, kterého tak vřele doporučil, zde přijali. Jsem přesvědčen, že ti to pomůže ke skvělému zadostiučinění.“

Přestal ve své řeči, naslouchal a přistoupil k oknu. Dole před vraty zastavil vůz, ale osoby z něho již vystoupily, protože je již nebylo vidět. Pak se z předpokoje ozvaly jasné, veselé hlasy, a bez ohlášení sluhou se otevřely dveře. Vešla jimi Rosita Sternauová, bývalá hraběnka z Rodrigandy. Za ní bylo vidět velmi krásnou, ačkoliv již ne docela mladou dámu a starého pána, velmi vznešeného vzezření.

„Aha, našla jsem to, ačkoliv jsem ještě nikdy v Berlíně nebyla!“ zvolala Rosita, a přistoupila blíž.

„Má milá dcero!“ jásal vévoda v radostném překvapení. „Čímpak to je, že vás zde vidím tak brzy po našem odchodu?“

Přiběhla k němu, objala a políbila jej a odpověděla: „Přicházím, abych vám přivedla dva velmi milé a mnohovítané hosty, milý papá. Podívejte se a hádejte!“

Ukázala na druhé dvě osoby, které vešly za ní, a vévoda na ně nyní pátravě pohlížel. Oba měli vzezření velmi vznešených, ale uhnaných a unavených cestujících. Tento výraz únavy se zvláště jevil na krásné tváři dámy. Ačkoliv vévoda v tom pánovi ihned poznal Angličana, zatřásl hlavou a řekl:

„Netrapte mne nejistotou, milá dcero, ale potěšte mne ihned naznačením radosti, kterou mně hodláte způsobit!“

„Nuže dobře, tento pán je námi tak dlouho marně vyhledávaný a zmizelý Henry Lindsay, hrabě z Rothingwellu, a tato dáma je –“

„Miss Amálie, dcera ctěného pana hraběte?“ vpadl jí do řeči Olsunna.

„Ovšem, papá!“

Tu vévoda k oběma přikročil, podal jim ruce a řekl s obličejem zářícím radostí: „Buďte mně celým srdcem vítáni! My jsme po vás pátrali a hledali po celou řadu let, bohužel marně. Je téměř zázrak, že vás tak neočekávaně vidím u nás.“

Sir Lindsay vážně a významně pokynul hlavou a řekl: „Již jsme slyšeli, jak pilně a bedlivě jste po nás pátrali. Budu vám vyprávět, proč toto pátrání bylo bezvýsledné. Prozatím vám ale chci prozradit, že přicházím z Mexika, abych vyřídil některé diplomatické úkoly. Poslední známka života, jíž se nám dostalo, nás poučila, že hraběnka z Rodrigandy se nachází v Rheinswaldenu a nemohl jsem mojí dceři odepřít přání, abychom toto místo navštívili, nežli přistoupím ke svým pracím. Nalezli jsme hraběnku a slyšeli, že vy, vévodská Výsosti, se nacházíte zde, a proto jsme ihned odjeli, abychom se vám představili.“

„To jste udělali dobře, sir. Těšilo by mne, kdybych vám s ohledem na vaše diplomatické poslání mohl být prospěšný. Dovolte, abych vám představil zde svého mladého přítele, poručíka Kurta Helmerse.“

„Helmers? Toto jméno je mně povědomé. Takto se jmenoval kormidelník, jehož bratr byl proslulý lovec na prérii.“

„Ten kormidelník byl můj otec,“ vpadl mu Kurt do řeči.

„To jsem tedy povinen, pane poručíku, vykládat vám něco o vašem otci,“ řekl Angličan. „Bohužel, jeho osudy znám jen do té doby, kdy opustil haciendu del Erina.“

Posadili se, aby pokračovali v rozmluvě. Amálie si právě chtěla sednout do lenošky u okna. Přitom bezděčně vyhlédla z okna a s hlasitým výkřikem překvapení ustoupila zpět.

„Co je? Co tě tak překvapilo?“ ptal se její otec a přistoupil k ní.

„Bože, vidím dobře? Je to možné?“ zvolala a ukazovala na muže v prostém občanském obleku, který se loudal volným krokem po protějším chodníku a zvědavými zraky pohlížel na vévodský palác.

Byl to kapitán Parker, kterého jsme zastihli ve společnosti důstojníků. Překonal tam své překvapení, když zaslechl jméno Sternau a pevně si umínil, že zjistí bližší podrobnosti. Teď právě přicházel, a bylo mu velmi vhod, když naproti paláci zpozoroval hospůdku, kde se mohl na všechno zeptat.

„Míníš toho pána, co jde tam naproti?“ zeptal se Lindsay, když zjistil, kam se dívá.

„Ovšem toho,“ odpověděla ve velkém rozčilení.

„Znáš ho?“ tázal se zvědavě. „Byl by to téměř zázrak, kdybys tak vzdálena z místa, kde jsme dosud žili, nalezla známou osobu.“

„Zda ho znám? Toho! Tohoto člověka!“ zvolala celá bledá. „Viděla jsem tuto tvář v okamžiku, který nikdy nezapomenu!“

„Kdo je to?“

„Není to nikdo jiný, než Landola, mořský pirát.“

Nelze popsat, jak ohromný dojem tato slova vyvolala. Posluchači zůstali chvíli strnulí, pak to propuklo: „Landola, kapitán ‚Pendoly‘?“ zvolala Rosita.

„Kapitán Grandeprice, ten pirát?“ zvolal vévoda. „Nemýlíte se?“

„Ne,“ odpověděla Amálie. „Kdo tuto tvář jen jednou spatřil, nemůže se mýlit.“

Jediný Kurt nic neříkal. Přistoupil k oknu a upřel zrak na toho muže, jako orel na svou kořist.

„Prohlíží náš dům,“ řekl vévoda.

„Musí vědět, že zde bydlíme,“ připojila Amálie.

„Hanobitel našeho blaha pomýšlí na nové hanebnosti,“ pravila Rosita.

„Vchází do toho hostince,“ podotkl nyní Kurt. „Zajisté tam bude o nás vyzvídat. Ach, má mu být poslouženo!“

Několika kvapnými kroky vyšel dveřmi ven.

„Kurte, počkej! Zůstaň zde!“ volal za ním vévoda, ale marně.

Přítomní slyšeli, že nevycházel z domu, ale že šel vzhůru po schodech do svého pokoje. Vévoda šel za ním a zastihl jej, jak v největším spěchu svléká svůj vojenský stejnokroj.

„Co míníš dělat?“ zeptal se ho.

„Chci toho chlapa obelstít.“

„Ty? Tohoto zkušeného zločince? To chceš umět?“

„Doufám. Není to ostatně dnes poprvé, co jej vidím.“

„Cože, ty ho znáš?“ ptal se vévoda udiveně.

„Ano. Viděl jsem ho již jednou v Rheinswaldenu. Ten den, když jsem se rozloučil se setníkem z Rodensteinu, zašel jsem do lesa, a viděl jsem tohoto muže vycházet z chalupy hajného Tombiho, aniž by mne spatřil. Když odešel, ptal jsem se hajného, kdo že je ten cizinec, a cikán řekl, že je to měšťan z Mainzu, který v lese zabloudil, a vyptával se na cestu.“

„Tak tedy již v Rheinswaldenu po nás slídil!“

„Ano a Tombi je jeho důvěrník, jak se zdá. Tento lupič mne ještě neviděl, nezná mne; já se přestrojím a vyhledám ho. Z jeho otázek poznám, co zamýšlí.“

„Možná je to správná cesta, můj synu; ale prosím tě, buď opatrný. My zatím uvážíme, jak jednat dál.“

Vévoda se upokojen vrátil k dámám. Kurt oblékl svůj obyčejný oděv a šel přes ulici do restaurace. Když tam vstoupil, tvářil se mrzutě a zasmušile, asi tak jako uchazeč, kterému byla zamítnuta žádost.

Kapitán Parker seděl u stolu sám, právě tak jako poručík Ravenov. Viděl Kurta vycházet z vévodského paláce, a umínil si, obrátit se na něho. Když si Kurt chtěl sednout k jinému stolu, řekl: „Prosím, nechtěl byste se posadit ke mně? Jsem tak osamělý, a při pivě miluji společnost.“

„Jsem toho samého mínění, pane, a přijímám proto vaši nabídku,“ odpověděl Kurt.

„To je hezké,“ pokynul kapitán, a měřil mladého muže svým pichlavým zrakem. „Mně se zdá, že veselá společnost by vám byla prospěšnější nežli samota.“

„Proč?“

„Protože vidím, že jste ve špatné náladě. Zajisté jste se nad něčím rozmrzel. Uhodl jsem?“

„Hm, můžete mít pravdu,“ bručel Kurt a objednal si sklenici piva. „Velkým pánům je to lhostejné, připraví-li nám dobrou či špatnou náladu.“

„Aha, tak jsem tušil dobře. Vy přicházíte tam z toho velikého domu; tam jste se rozhněval. Snad jste o něco žádal?“

„Možná.“

„Kdo vlastně tam naproti bydlí?“

„Vévoda z Olsunny.“

„To je přece španělské jméno!“

„Vždyť on je Španěl.“

„Bohatý?“

„Náramně!“

„Má paní?“

„To se rozumí!“

„Aha, teď si vzpomínám. To jméno jsem již někde slyšel. Vévoda se oženil pod svým stavem?“

„O tom nic nevím. Takový pán si přece zajisté vezme paní, která je ho hodna.“

„Neznáte tedy jeho poměry dopodrobna?“

„Myslíte, že by vévoda sdělil žadateli, za kterého mne přece považujete, své poměry?“

„Kdo, anebo co jste zač?“

Kurt se zamračil a odpověděl: „To nepatří k věci. Vy se zdáte být také takový vznešený pán, a to vám bude málo záležet na tom, jak se jmenuji, nebo čím jsem.“

Na kapitánově tváři se nejevila ani ta nejmenší nelibost nad touto odpovědí. Zdál se být spíš spokojen a pravil chlácholivým tónem: „To jste mně odsekl! To se mně líbí. Miluji mlčenlivě povahy, neboť se na ně lze spolehnout. Byl jste již často v paláci?“

„Nebyl,“ odpověděl Kurt, všechno podle pravdy.

„Půjdete tam znovu?“

„Ano, přímo tam musím.“

Tu se k němu kapitán přiblížil a tázal se polohlasně: „Slyšíte, mladý muži, vy se mně líbíte. Máte nějaké jmění?“

„Nemám. Jsem chudý.“

„Chtěl byste si vydělat pořádnou odměnu?“

„Musím nejdřív vědět jak?“

„Já bych se rád dozvěděl něco o poměrech tohoto vévody, a poněvadž vy tam máte přístup, bude pro vás snadné to všechno vyzvědět. Když mně to pak sdělíte, budu vám velice vděčný.“

„Rozmyslím si to,“ pravil Kurt po krátkém přemýšlení.

„Dobře, to mně stačí. Vidím, že jste opatrný, a to zvyšuje mou důvěru ve vás. Možná, že vám budu moci být velmi prospěšný.“ A pohlédl na Kurtův jednoduchý oblek, připojil: „Kdybyste chtěl, mohl byste si u mne vydělat hezkou sumičku. A pak až mne poznáte jako štědrého muže, budete také sdílnější. Jsem zde cizinec a potřebuji někoho, na něhož bych se mohl spolehnout.“

„A co by ten jistý musel dělat?“ ptal se Kurt, který se tvářil, jakoby mu chtěl být k ruce.

Kapitán jej znovu prohlížel svým pichlavým zrakem. Kurt byl prostě oblečen a tvářil se dost nepředpojatě. To kapitána uspokojilo. Došel k názoru, že tento mladý, zajisté ještě velmi nezkušený člověk, jehož tvář svědčila o značné chytrosti, se dá použít velmi dobře a bez nebezpečí, a proto pravil: „Nechcete mně říci, čím jste. Mohl bych se aspoň dozvědět, čím je váš otec?“

„Můj otec je námořník.“

„Nepatříte tedy do vznešené třídy. Hledáte si snad místo?“

„Mám ho již přislíbeno, ale dělají mně problémy.“

To bylo kapitánovi vhod. Pravil s tváří protektora: „Nechte to běžet. Mohu vám na každý pád opatřit lepší postavení, když poznám, že dovedete být užitečný. Musel byste ovšem mít trochu chytrosti.“

„Ta mně neschází, jak se brzy přesvědčíte.“

„Ale musel bych se dozvědět, kdo jste a jak se jmenujete.“

„Dobře. To se dozvíte, až vám dokážu, že jsem k něčemu užitečný. Chci se vám totiž svěřit, že zde na jistých místech nejsem dobře zapsán; a to mne nutí, abych byl opatrný.“

Kapitán se zaradoval. Došel k názoru, že má co jednat s člověkem, který je na kordy s policií, a proto se hodí jako nástroj. Odvětil: „To mně prozatím postačí. Přijímám vás, a dávám vám malý závdavek na ty služby, které pro mne vykonáte. Tady máte pět tolarů.“

Položil peníze na stůl. Kurt je ale posunul nazpět a odpověděl: „Nejsem tak na mizině, abych potřeboval zálohu, pane. Napřed práci a potom mzdu; tak je to správné. Co mám vykonat?“

Kapitánova tvář jevila pořád větší spokojenost.

„Zcela podle vaší libosti,“ řekl. „I já holduji této zásadě, které se tedy budeme přidržovat. Nebude vám to na škodu. Co máte udělat, ptáte se? Předně máte vyzvědět něco o vévodovi z Olsunny, o jeho domácích poměrech, o členech jeho rodiny, o všem, co dělá. Především bych se rád dozvěděl, které osoby jeho domácnosti mají jméno Sternau, a jestli se u něho nalézá někdo jménem Helmers.“

„To nebude těžké vyzvědět.“

„Zajisté. Potom vás pošlu do Mainzu se snadným úkolem, vztahujícím se na nějakého nadlesního, kterého chci dát sledovat. Zdá se mně, že byste se právě k tomu dobře hodil.“

„Aha. Vy asi patříte k policii?“

„Snad,“ odpověděl kapitán s důležitou, tajuplnou tváří. „Zabývám se ale také trochu vysokou politikou. Chci být upřímný a sdělit vám také něco o tom. Doufám, že tak mohu učinit bez nebezpečí.“

„Zařiďte svoje sdělení tak, aby vám z toho žádné nebezpečí nemohlo hrozit,“ smál se Kurt.

„Hm, pozoruji, že jste chytrák, a to mluví ve váš prospěch. Víte přece, že máme rok 1866, a že Rakousko bylo poraženo Pruskem?“

„Kdopak by to nevěděl!“ řekl Kurt s vážnou tváří.

„Nuže, tato otázka byla hloupá, ale měla sloužit jenom jako úvod. Rakousko je tedy poraženo, a vyhledává spojence, aby tu skvrnu smazalo. Tohoto spojence, jak se zdá, našlo ve Francii. Napoleon III. učinil arcivévodu Ferdinanda Maxmiliána císařem v Mexiku. Jedná se jen o to, jestli toto přátelství bude mít dlouhé trvání. Anglie a Severní Amerika nechtějí Maxe uznat, a nutí Napoleona, aby odvolal své vojsko. Max bude odkázán na sebe a na Rakousko, a to je německou válkou tak oslabeno, že mu nemůže nijak pomoci. Toho využívají Mexičané, aby svrhli císařský trůn. Tím musí nastat ve všech politických kruzích zmatky, které bude každý stát hledět využít pro sebe. Nalézá se proto tady u vítězného dvora mnoho tajných emisarů, kteří mají prozkoumávat půdu, aby jejich vládám umožnili využít příhodného okamžiku.“

„A takovým emisarem –“ vpadl mu do řeči Kurt.

„Nuže?“

„Jste jím také vy?“

„Ovšem,“ přisvědčil kapitán.

„Kterou vládu zastupujete?“

„To prozatím pro vás zůstane tajemstvím. Sděluji vám to jen proto, abych vám ukázal, že jsem schopen opatřit vám budoucnost, poznám-li vás jako obratného a věrného. Vaši nejbližší úlohou bude všechno vypátrat, co je ve spojení se jménem Olsunna.“

„A když to provedu, kdy a kde vám budu moci sdělit výsledek?“

„Vidím, že vám nesmím zatajit své jméno, tak jako vy mně vaše. Ostatně poznáte, že jsem uposlechl vaší rady, a sdělil vám pouze tolik, jak jsem mohl učinit bez nebezpečí. Mé jméno je kapitán Parker a bydlím v Děvínském dvoře. Do tohoto hostince přijděte, jakmile budete mít pro mne nějakou zprávu.“

„Možná, že se tak stane velmi brzo,“ pravil Kurt dvojsmyslně.

„Také doufám,“ pravil Parker a dopil svou sklenici. „Myslím, že to bude k našemu obapolnému prospěchu, že jsme se poznali. Pro případ, že byste se hodně brzy něco dozvěděl, musím vám říci, že dříve než za dvě hodiny, nebudu ve svém hostinci k nalezení. Sbohem!“

„Sbohem!“

Kapitán podával Kurtovi ruku; ten ale dělal, jakoby to nezpozoroval a pouze se uklonil. Parker odešel a Kurt zůstal sám.

Jak se to stalo, že vychytralý pirát byl tak upřímný? Snad jej poctivá důstojníkova tvář přinutila k této neprozřetelné důvěře? Anebo to bylo tak, jak se to častěji stává, že zločinec, který chce jednat s největší chytrostí, se dopustí právě té nejosudovější chyby.

Tuto otázku si Kurt položil, aniž by ji mohl zodpovědět. Jedno ale chápal: musel rychle využít tyto dvě hodiny, aby vypátral polohu Děvínského dvora. Zde se nejednalo jen o zápletky soukromé, ale také o politické.

Doptal se u hostinského, kde je onen hostinec, zaplatil své pivo a odešel. Jelikož viděl, že se kapitán obrátil na opačnou stranu, mohl si být skoro jistý, že od něho nebude překvapen.

Přišel do hostince, vešel do nálevny a nechal si nalít. Nápoj mu donesla sklepnice. Bylo mu to nápadné, že se na něho usmívala. Hleděl na ni tázavě, a ona to považovala za vyzvání, a pravila: „Copak mne už nepoznáváte, pane poručíku?“

On si vzpomínal a najednou se mu vybavila vzpomínka z domova.

„I safraporte!“ pravil. „Je to možné? Nejste vy snad Berta Uhlmanová z Bodenheimu?“

„Ano, jsem,“ smála se ona vesele. „Bývala jsem často v Rheinswaldenu, a viděla jsem vás tam.“

„Ale já jsem vás už několik roků nespatřil, a proto jsem vás hned nepoznal. Jak jste se ale dostala do Berlína?“

„Je nás příliš mnoho dětí, proto otec chtěl, abych to zkusila se službou. Přijala jsem toto nynější zaměstnání proto, že majitel hostince je mým vzdáleným příbuzným.“

„To je mně náramně milé. Velmi mě těší, že vás nacházím právě zde.“

„Proč?“

„Chci vás požádat, abyste mně prokázala malou službičku.“

„Jen tak učiňte, pane poručíku! Bude mne náramně těšit, že vám mohu něčím posloužit.“

„Především vás prosím, abyste neprozradila, že jsem důstojník. Bydlí u vás nějaký kapitán Parker?“

„Ano, ne dlouho. Má pokoj číslo dvanáct.“

„S kým se stýká?“

„S nikým. Bývá často pryč. Byl tady jen jediný pán, který si s ním přál mluvit.“

„Kdo to byl?“

„Nepověděl svoje jméno, ale řekl, že za nějakou chvíli přijde zase.“

„Nemohla jste podle jeho zevnějšku poznat, čím asi je?“

„Připadl mě jako důstojník v občanském obleku. Tvář měl opálenou sluncem, a mluvil němčinou s francouzským přízvukem.“

„Řekla jste, že kapitán bydlí v čísle dvanáct?“

„Ano.“

„Je číslo jedenáct obsazeno?“

„Ano, ale je v jiné chodbě. Pokoj číslo dvanáct je rohový.“

„A číslo třináct?“

„Je prázdné.“

„Je mezi oběma pokoji silná zeď?“

„Není. Kromě toho jsou spojeny dveřmi, které jsou ale uzamčené.“

„Mohlo by se tedy v čísle třináct rozumět tomu, co se mluví v čísle dvanáct?“

„Ano, když se nemluví příliš potichu.“ A s potutelným úsměvem pokračovala: „Máte snad nějaký zájem o toho Parkera?“

„Ovšem, ale nesmí o tom nikdo vědět!“

„Ó, já jsem mlčenlivá. Ostatně mně se ten člověk vůbec nelíbí, a pro takového milého krajana, jako jste vy, už mohu něco udělat.“

„Mohl bych se podívat do čísla třináct?“

„Inu, ovšem.“

„Ale pokud možno tak, aby to nikdo nezpozoroval.“

„Nemějte starosti. Ze služebnictva není nahoře nikdo. Donesu vám klíč, a vy půjdete jednoduše po schodech nahoru. Vpravo jsou dveře; poslední dveře vedou do čísla dvanáct.“

Odešla a hned na to přinesla klíč, který mu potají podstrčila. On brzy po tom vyšel ze světnice po schodech nahoru prázdnou chodbou do pokoje, v němž se nacházela postel, almara, umývadlo, stůl, pohovka a dvě židle. Dveře do vedlejšího pokoje byly zamčené, a to z obou stran, jak se přesvědčil. Otevřel almaru a našel ji prázdnou. Její dveře se otevíraly bez jakéhokoliv zvuku. Byl úplně spokojen, vrátil se dolů, aniž byl někým pozorován. Když k němu sklepnice zase přistoupila, aby si od něho vzala klíč, ptala se: „Našel jste?“

„Ano.“

„Jak to tak vypadá, tak byste rád jednou kapitána poslouchal.“

„To je mé přání. Odevzdává on svůj klíč, když odchází?“

„Ne, velmi se tají se svými věcmi. Zůstává v pokoji, i když se uklízí, a když vychází, bere klíč s sebou, aniž by pomyslel na to, že přece každý hostinský mívá hlavní klíč od všech pokojů.“

„Nechala byste mne v pokoji číslo třináct, až bude mít ve svém pokoji návštěvu?“

„Ano, ráda!“

„Budu vám za to velice vděčný!“

„Na to já nemyslím. Dělám to kvůli vám, a proto, že jej nemohu vystát. Ale zapomněla jsem vám říct, že si vymínil, aby číslo třináct zůstalo prázdné. Platí také za tento pokoj.“

„To je pro mne důkazem, že se zabývá tajnými věcmi, které by mohly pro mne mít cenu. Ach, kdopak je tenhleten člověk?“

V tom okamžiku totiž vešel muž, při jehož spatření poručík nemohl utajit živé překvapení.

„To je ten pán, co se již jednou ptal po kapitánovi. Pověděla jsem vám již, že chtěl přijít zase po nějaké chvíli.“

„A svoje jméno nepověděl?“

„Ne. Vypadá to ale, že jej znáte.“

„Lidé jsou si často podobní,“ odpověděl Kurt vyhýbavě. „Bere si seznam vín. Obslužte ho!“

Holka přistoupila k nově příchozímu hostu, který se jí zeptal, jestli se už kapitán vrátil. Uslyšel, že tomu tak není, poručil si láhev vína, které ochutnával s tváří znalce.

„Je to skutečně on!“ myslel si Kurt. „Takovým způsobem pije jenom Francouz víno své vlasti. Copak ale pohledává generál Douai tady v Berlíně? Měly by se přece jen připravovat diplomatické tajnosti, o kterých se pruská vláda nemá dozvědět? Musím opravdu vyslechnout tuto rozmluvu. Je možné, že se dozvím něco důležitého.“

Nesměl mařit čas, protože kdyby se kapitán vrátil, bylo by už pozdě. Proto pokynul dívce. Ona odpověděla podobně a přikradla se nenápadně k jeho stolu.

„Musím nahoru,“ řekl tiše. „Zdá se, že ta rozmluva bude důležitá, a proto je možné, že se kapitán dříve přesvědčí, není-li někdo v čísle třináct. Mohl by požádat o klíč, a proto jej nesmím mít u sebe.“

„Tak já vás tam zamknu.“

„Dobře, dejte mně pokynutí, až budete hotova, pak půjdeme nahoru, a vy mne pak pustíte, až ten pán odejde.“

Za několik minut mu dala dívka smluvené znamení. On zaplatil svůj účet a choval se, jakoby odcházel. Sklepnice jej očekávala v síni. Pak jej zavedla do čísla třináct, zamkla jej tam a odešla s klíčem. On otevřel v pokoji almaru, vytáhl klíč a vzal jej k sobě. Pak se posadil do prázdné almary. Ta byla dost prostorná, aby se v ní pohodlně usadil. Nyní očekával

Kurt běh příštích věcí. Musel čekat dost dlouho. Teprve asi za hodinu někdo zastrčil klíč do dveří a ty otevřel.

„Bydlíte tady?“ ptal se hlas francouzsky.

„Nikoliv,“ odpověděl druhý, v němž podle hlasu Kurt ihned poznal kapitána. „Bydlím vedle, najal jsem ale tuto světnici také, abych byl jistý před nasloucháním. I teď se kouknu, jestli tu někdo není. Člověk nemůže být dost opatrný.“

Vstoupil do pokoje, nahlédl pod postel, rovněž pod pohovku, a pak přistoupil k almaře.

„Ta je zamčená,“ řekl, když se pokusil otevřít dvířka. „Všechno v pořádku. Pojďme!“ řekl druhému a odešli.

Kurt slyšel, jak vešli do pokoje číslo dvanáct, a tam se posadili. Šramot způsobený posunováním židlí mu umožnil, aby neslyšně opustil almaru. Postavil si potichu stoličku ke spojovacím dveřím, posadil se a začal poslouchat.

„Pospěšme si,“ slyšel kapitána, „nemám času nazbyt, protože jsem očekáván jinde. Tady nemají ani to nejmenší tušení, že sloužím zájmům Španělska. Mají mne spíše za Američana, který agituje za zády Spojených států. To mě poskytuje příležitost, že zaslechnu víc, než bych se jinak dozvěděl. Váš vzkaz jsem obdržel včera, a proto jsem vás dnes očekával.“

„Ale mou trpělivost jste neslušně dlouho zkoušel,“ říkal Francouz tónem, dávajícím najevo, že nechce být stavěn s kapitánem na stejnou úroveň. „Byl jsem tady už jednou, a i teď jsem na vás čekal více než hodinu.“

„Důležité záležitosti, Excellence!“ omlouval se kapitán.

„Nesmysl! Vaším nejdůležitějším úkolem mělo být, abyste na mne čekal zde. Víte, že jsem zde tajně, a že mne nesmí nikdo poznat. Měl jste se o to postarat, abych nemusel na vás čekat v nálevně veřejného hostince. Jsem známý, mnoho mých podobizen je zveřejněno. Co kdyby se tady náhodou nacházel někdo, kdo mne zná, a pak vybreptal, že je generál Douai v Berlíně. Ví se, že jsem bojoval v Mexiku a císařem listem byl povolán nazpět, abych vyměnil meč za službu diplomata; podobně je známo, že můj bratr je vychovatelem francouzského korunního prince, a že mě proto mohly být svěřeny jenom důležité záležitosti. Budu-li tady poznán, je moje poslání zmařeno. Mám vyjednávat s vámi, s Ruskem, Rakouskem a Itálií. Jeho Excellence pan ministr zahraničních věcí mně uložil, abych vám dodal pamětní spis, jehož obsahem jsou výsledky jednání mezi mnou a madridskou vládou a který máte tady uschovat. Tady jej máte. Nahlédněte do něho ihned a povězte mně, co se vám snad zdá nejasné.“

„Děkuji, Excellence!“

Nastala delší přestávka, ve které nebylo nic slyšet jenom šustění papíru. Pak kapitán řekl: „Tyto paragrafy jsou tak zřetelné, že o nejasnosti se nedá mluvit.“

„Dobře. Proberme to! Císař toho slabocha Maxe učinil císařem Mexika; Severní Amerika na to žárlí a požaduje, aby Francie svá vojska z Mexika odvelela a Maxe nechala jeho osudu.“

„Španělsko se přidává k tomuto požadavku –“

„Ovšem, ono se považuje za jediného oprávněného vlastníka této krásné, ale jím zpustošené země. Císař je ochoten tomuto požadavku vyhovět, když bude splněn požadavek, který od něho očekává.“

„Jaký to je?“

„Prusko se chce stát pánem Německa, snad celé Evropy; musí být pokořeno, musí se provést odveta za Sadovou. Císař se chystá vyzvat Prusko k válce. Pro případ této nevyhnutelné války si musíme být jisti, že máme krytá záda. Pan Bismarck je ale chytrý a násilnický, on, aby nás oslabil, nabídne Španělsku, aby obsadilo hranice. My ale můžeme vypravit naše vojska jen tehdy s důvěrou, když budeme přesvědčeni, že nemáme za Pyrenejemi nepřátele. Proto Napoleon odvolá své vojsko z Mexika jen tehdy, když se Španělsko v případě války mezi Francií a Německem prohlásí za neutrální. Dotyčná jednání jsou uzavřena, a smlouva je sepsána. Vy teď máte její opis v rukou. Věci se nyní mají tak: Francie potáhne proti Německu, anebo vlastně Prusku; Španělsko zůstane neutrální; Rusko nás bude podporovat obsazením hranic a vyvoláním povstání Poláků. S Rakouskem a Itálií se dosud jedná. Já odtud pojedu do Petrohradu; vy ale sledujte zdejší poměry, a dávejte vašemu ministrovi přesné zprávy. Teď půjdu k ruskému velvyslanci. Vy mne doprovodíte, abyste mu dokázal, že se Francie nemá od Španělska čeho obávat.“

„Jsem ihned připraven jít s vámi, jen co uzamknu tento spis.“

Kurt zaslechl cvaknutí zámku.

„Je spis v tomto ručním kufříku bezpečně uschován?“

„Zajisté,“ odpověděl kapitán. „Ostatně, vezmu klíč od pokoje s sebou.“

„Pojďte tedy!“

Oba pak pokoj opustili. Kurt slyšel, jak byly dveře uzamčeny. Bylo mu divně u srdce. Dozvěděl se o tajných pletichách proti Německu. Jak ohromnou cenu musel mít ten spis! Musel se pokusit, aby jej dostal do svých rukou. Ale jak?

Co o tom přemýšlel, přišla sklepnice, aby jej vyprostila z jeho dobrovolné vazby.

„Právě teď odešli,“ řekla. „Zaslechl jste něco?“

„Ano. Nemohl bych se dostat do čísla dvanáct?“

„Ale ano; musela bych donést hlavní klíč. Ale co kdyby nás Parker překvapil?“

„Nemějte starosti. On se tak brzy nevrátí.“

„Počkejte tedy.“

Odběhla. Jaké štěstí, že Kurt potkal tuto dívku! Bez její pomoci by se nikdy nedopátral toho, co teď věděl. Za malou chvíli se vrátila s hlavním klíčem.

„Nevím, co tam chcete dělat, pane poručíku,“ řekla. „Ale nemám čas, abych tam šla s vámi, protože přišlo několik hostů, které musím obsloužit. Tady je klíč!“

„Jak vám jej ale vrátím? Nemohu se ukázat podruhé v hostinské místnosti.“

„Položte jej tady vedle dveří pod koberec. Jakmile budu moci, přijdu si pro něj.“

Sotva odešla, otevřel Kurt kapitánův pokoj a zamkl jej za sebou. Ten byl stejně zařízen, jako ten vedlejší. Větší cestovní vak stál u zdi a na něm ležel malý příruční kufřík. Teď jak ho otevřít, aby z něho vyndal spis! Sáhl do kapsy. I on měl podobný kufřík, a nosil klíč od něho u sebe. Zkoušel to, a ejhle, klíček se hodil. Zámky k takovým kufříkům jsou z větší části tovární práce, jeden jako druhý, a proto se dají všechny otevřít stejným klíčem. To byla pro Kurta velmi výhodná okolnost. Kufřík neobsahoval nic jiného než papíry. Nahoře ležel dlouhý úzký sešit. Otevřel jej – byl to hledaný pamětní spis, psaný ve francouzštině a opatřený pečetí ministerstva zahraničních věcí. Měl se ho zmocnit, nebo jej jenom opsat? Kurt o tom několik minut uvažoval. Konečně se rozhodl, že tuto tajnou, úkladnou smlouvu co nejrychleji doručí hraběti Bismarckovi, protože ministerskou pečetí opatřený originál v rukou tohoto všemocného muže měl jinou váhu, než jakýkoliv opis, jehož totožnost by se dala popřít, a vzal ledy spis bez dalšího rozmyšlení k sobě. Na to zase zamknul kufřík a opustil pokoj. Zastrčil klíč pod koberec a přidal tam několik bankovek pro ochotnou sklepnici a nepozorovaně vyšel z domu.

Vzal si drožku a zajel k Bismarckovu domu. Pomýšlel s radostí na to, že ten mu pomůže zmocnit se kapitána. Sternau odjel se svými sousedy, aby se zmocnili tohoto zločince, a zmizeli. Nyní se dostal lupič sám pod nůž. Mohl být přinucen, aby odhalil veškerá tajemství z Rodrigandy, a podal zprávu o Sternauově osudu, jestli o něm věděl. Přijel k Bismarckově paláci a dozvěděl se, že je právě u krále. Rychle se rozhodl a nechal se zavést ke královskému paláci. Tam mu zprvu řekli, že není čas k audiencím. On ale pokrčil rameny a pravil ke službu konajícímu pobočníkovi: „Musím ale přece jen trvat na své žádosti, pane plukovníku!“

„Ale nejste ve stejnokroji, poručíku!“

„Neměl jsem čas jej obléct.“

„K tomu musí být čas za všech okolností. Jeho Veličenstvo nosí vždy a přísně svůj stejnokroj. Dostal bych hroznou důtku, kdybych vás ohlásil, jak zde stojíte. Ostatně u Veličenstva se právě nachází Jeho Excellence Bismarck.“

„Právě Jeho Excellenci hledám. A že jsem se dozvěděl, že ho naleznu u Jeho Veličenstva, je mně právě milé. Mohu vám, pane plukovníku, sdělit pouze tolik, že se jedná o záležitost nesmírně důležitou, která nesnese odkladu. Tato záležitost mne nutí, abych přerušil i sebevýznamnější rozmluvu dvou vysokých pánů. Je nebezpečí v prodlení, poněvadž se jedná o bezodkladné zatknutí zvěda a zrádce vlasti, a já bych byl nucen uvalit na vás zodpovědnost za to, kdybyste se zdráhal mne ohlásit.“

Křídelní pobočník pohlížel udiveně na mladého muže, který tak přesvědčivě uměl mluvit a pak řekl: „Vy tedy tvrdíte, že přinášíte něco důležitého a neodkladného?“

„Je tomu tak.“

„A chcete tuto záležitost přednést hraběti Bismarckovi v přítomnosti krále?“

„Ano.“

„Nuže, jestli je to tak, jak tvrdíte, jsem ovšem nucen vás ohlásit. Ale mladý muži, musím vás upozornit na to, že sobě a svému postupu velmi uškodíte, když si vynutíte přístup k Jeho Veličenstvu v záležitosti, která snad není tak důležitá, jak vy soudíte. Ať zodpovědnost za toto jednání padne na vás.“

„Klidně, ponesu ji,“ odpověděl Kurt zdvořile, ale sebevědomě.

Pobočník vešel do pokoje Jeho Veličenstva a vrátil se v krátkém čase. Na jeho pokyn vešel Kurt. Octl se v místnosti s dvěma největšími muži Německa. Králův i Bismarckův zrak na něm spočíval ve vážném očekávání. Kurt po úctyplném pozdravu klidně vzhlédl a čekal, až bude osloven.

„Byl mně ohlášen poručík Helmers?“ pravil král.

„To jsem já, Vaše Veličenstvo,“ odpověděl Kurt skromným tónem.

„U kterého sboru?“

„Až dosud ve službách Jeho Výsosti, velkovévody Hesscnského, nyní ale u gardových husarů Vašeho Veličenstva.“

„Aha,“ řekl král, „můj ministr války mně o vás vypravoval. Byl jste velmi vřele doporučen; ale přece v některých kruzích to budou považovat za hroznou opovážlivost, že jste vstoupil do gardového sboru.“

„Už mi to dali pocítit, Vaše Veličenstvo!“

Lehký, litující úsměv přelétl panovníkovou tváří.

„Odbyl jste tedy již své návštěvy?“ tázal se.

„Učinil jsem zadost své povinnosti,“ odpověděl Kurt.

„Doufám, že jí i nadále učiníte zadost. Proč ale přicházíte v oděvu, který se pro toto místo naprosto nehodí?“

„Vaše Veličenstvo, zde je má omluva!“

Vytáhl smlouvu, a podal ji králi s hlubokou úctyplnou poklonou. Ten spis přijal, otevřel jej a nahlédl do něho. Ihned dostala jeho tvář výraz největšího překvapení; přistoupil k oknu a četl až do konce, pak podal listinu hraběti Bismarckovi a řekl: „Čtěte, Excellence, čtěte! Je to neobyčejná zpráva, kterou nám tento mladý muž přinesl.“

Bismarck dosud nehybně stál a poručíka si sotva všímal. Teď vzal spis do ruky a přečetl jej. Žádný rys jeho železné tváře neprozradil dojem, jaký ten spis na něj učinil. Když skončil, pohlédl pozorněji na Kurta a tázal se: „Pane poručíku, jak jste přišel k této listině?“

„Krádeží, Excellence,“ odpověděl Kurt.

„Tak!“ usmíval se ministr. „Co nazýváte krádeží?“

„Bezprávné přivlastňování si cizího majetku.“

„Je to tedy dost možné, že vás osvobodím od zločinu krádeže. Mně se zdá, že tyto papíry jsou vlastnictvím Jeho Veličenstva, a jejich přivlastnění se stalo velmi zákonnou cestou, kdo byl jejich dosavadním majitelem?“

„General Douai je přinesl muži, který se vydává za Američana, ale ve skutečnosti je špiónem Španělska.“

„Kde teď přebývá?“

„Zde v Berlíně v hostinci Děvínský dvůr. Jestli Veličenstvo a Excellence dovolí, prosím, abych směl příběh, jak jsem se dostal k této listině, vypravovat.“

„Vypravujte!“ rozkázal král s napjatým výrazem ve tváři.

Kurt začal vypravovat. Zmínil se, že kapitán byl poznán jemu velmi drahou osobou jako nebezpečný zločinec, takže se vydal za ním do restaurace, aby se dozvěděl, jaký úmysl přivedl tohoto člověka do Berlína. Pak následovalo to ostatní. Když skončil, přistoupil k němu král rychlým krokem, podal mu ruku a pravil s neobyčejnou blahosklonností: „Vy jste nám prokázal velikou službu, poručíku, děkuji vám. Schvaluji, že jste přinesl originál a ne pouhý opis. Zmocníme se ihned Douaiovy osoby a tohoto Parkera. Ale kdo je ta osoba, co v něm poznala nebezpečného zločince?“

„Paní Sternauová, bývalá hraběnka de Rodriganda.“

„Hraběnka Rodriganda, teď prostá paní Sternauová? Jak se to stalo?“

„Vaše Veličenstvo, ten prostý Sternau je podle všeho synem vévody z Olsunny, který nyní bydlí v Berlíně.“

„To zní nanejvýš zajímavě!“

„Je to vskutku zajímavé, takže se osměluji prosit Vaše Veličenstvo, aby ráčilo vyslechnout krátký výtah z příhod těchto osob.“

„Vy jste si získal nárok na naši vděčnost; dávám vám proto rád žádané povolení. Vypravujte!“

Král pokynul Bismarckovi, aby se s ním posadil a Kurt přednesl krátkou, ale dostatečnou zprávu o příhodách a poměrech osob jemu tak blízkých. Oba vysocí pánové jej poslouchali s rostoucím napětím. Když skončil, král povstal dojat a řekl: „To je neslýchané, to je celý román! Skoro bych měl za to, že takové věci nejsou ani možné! Říkáte, že Jeho velkovévodská Výsost zná tyto nanejvýš zajímavé rodiny?“

„Ovšem. Všichni obyvatelé zámku Rheinswaldenu měli přístup ke dvoru a Jeho Výsost se obzvláště zajímala o Rositu de Rodriganda.“

„No dobře, velkovévoda je zde přítomen. Slyším, že bude mít dnes hosty a využiji této příležitosti, abych se zmínil o tom, co jste mně vypravoval. Prozatím vás propouštím, abychom učinili důležitá opatření k zatknutí obou emisarů. Těší mne, že vás mám ve své gardě. Vy jste se u mne dobře uvedl, takže si můžete být jist mou blahosklonností. Věřte, že vás nespustím z očí. Sbohem!“

Znovu podal Kurtovi ruku, který ji poníženě přijal a políbil. Také Bismarck mu podal pravici.

„Poručíku,“ pravil, „mám rád lidi, kteří už v takovém mládí jsou tak obezřetní a odhodlaní, protože takové mládí slibuje vděčné stáří. Nevidíme se snad naposledy. Pro dnešek vás ale žádám o naprostou mlčenlivost. Nikdo, to si dobře zapamatujte, ani jediný člověk mimo nás tří, nesmí vědět, co vás přivedlo k Jeho Veličenstvu. My teď víme s naprostou jistotou, že Francie chce válku, a můžeme se na ni připravovat. To je velmi cenné a děkujeme vám za tuto zprávu. Spolehněte se na to, že na vás nezapomenu. Teď jděte, sbohem!“

Kurt opustil komnatu a zámek. Nevzpomněl si ani na svou drožku, nevěděl ani, kterým směrem šel; byl jako opilý štěstím. Oba tito mocní muži jej propustili s takovým vyznamenáním, už se nestaral o všechny své nepřátele, od generála dolů až po posledního poručíka. Mimo to vzbudil soucit krále pro rodinu Rodrigandů; mohl doufat, že pod tak vysokou protekcí bude mít pátrání po zmizelém Sternauovi lepší výsledek než dosud.

Takto pohroužen do myšlenek chodil nazdařbůh po ulicích, až konečně poznal, že jde opačným směrem. Vzal si tedy fiakr a dal se dovézt domů. Tam jej očekávali s náramnou netrpělivostí. Seděli všichni v saloně a přivítali jej s přátelským pokáráním, že tak dlouho meškal, což si nedovedli vysvětlit.

„Očekávali jsme, že se vrátíš z protější restaurace,“ řekl vévoda, „a teď vidíme, že přijíždíš v drožce. Kde jsi byl?“

„To byste neuhodl, Výsosti,“ odpověděl Kurt se smíchem. A pohlédl na sebe, pokračoval: „Koukněte se na tento oděv, vesnický učitel by měl lepší a v tomto oděvu jsem byl –“

Zarazil se a vévoda mu vpadl do řeči: „Nuže u koho?“

„U krále.“

„U krále? To není možné!“ volali ze všech stran.

„A přece! Byl jsem u krále a u Bismarcka!“

„Ty jenom žertuješ!“ mínil Olsunna.

Ale Rosita pohlédla zkoumavě na svého přítele. Dobře ho znala; viděla jeho oči zářící štěstím, zardělé tváře a byla ihned přesvědčena, že nežertuje.

„Je to pravda, že byl u krále, vidím to na něm!“ řekla.

Přitom zasvítily její oči upřímnou radostí. Byla hrdá na to, že Kurt mluvil s tak vznešenými pány.

„Tak přece?“ ptala se její matka mladého muže.

„Ano,“ přisvědčil.

„Bože můj, v tomto oděvu!“ zvolal vévoda. „Ale jak jsi se dostal ke králi a k Excellenci?“

„To nesmím říci. Musel jsem slíbit oběma pánům nejhlubší mlčenlivost, a žádám vás proto, abyste se před nikým nezmínili o této audienci. K vašemu uspokojení vám ale mohu sdělit, že jsem byl propuštěn s poctou. Podařilo se mi prokázat oběma pánům nevšední službu a oba mně stiskli ruce a řekli, že mne nepustí z očí.“

„Jak je to překvapující, jak krásné, jak výtečné!“ zvolala Rosita s jásotem.

Tento jásot strhnul Kurta s sebou tak, že připojil: „Bismarck mně mimo to řekl, že má rád takové lidi, kteří v takovém mládí jsou již tak obezřetní a odhodlaní. Musel jsem dost vypravovat o Španělsku, o Rodrigandě, všechno, a nyní chce král mluvit s velkovévodou. Zajisté budete všichni představeni a my pod touto královskou ochranou můžeme jen doufat, že naše pátrání bude mít konečně příznivý výsledek.“

„Kdyby Bůh dal!“ řekla Rosita de Rodriganda. „Ale ty jsi vyšel, abys mluvil s kapitánem. Kde je, kde jsi ho nechal?“

„V tomto okamžiku asi už bude zatčen,“ odvětil Kurt.

Ale v tom se mýlil. Když svým přátelům vypravoval o své rozmluvě s Parkerem a o svém pobytu v Děvínském dvoře, co mu jen dovolil slib mlčenlivosti, přišel zatím kapitán znovu do hostince. Rozmluva s ruským velvyslancem nebyla dlouhá. Vrátil se, a když vstoupil do svého pokoje, myslel ihned na své listiny. Otevřel ruční kufřík, aby je znovu bedlivě přečetl, než mohl učinit v přítomnosti francouzského generála. Polekaně ale sebou trhl – spis zmizel. Rychle tedy kufřík prohledal – ale nenašel jej. Hledal po pokoji, ačkoliv věděl zcela jistě, že spis uzamkl v kufříku, protože se ho i generál ptal, jestli je tam bezpečně uschován – avšak marně. Tak zazvonil. Sklepnice ihned přišla. Dala již dávno klíč na své místo a našla skvělou peněžitou odměnu.

„Byl zde někdo za mé nepřítomnosti?“ tázal se jí.

„Nikoliv, nikdo se po vás neptal,“ odvětila ona.

„Míním, zda někdo byl v tomto pokoji?“

„Nebyl.“

„A přece zde někdo musel být!“

„Jak by to bylo možné? Vždyť přece zamykáte svou světnici.“

„Nachází se zde snad hlavní klíč, na který jsem si dříve nevzpomněl. Byl jsem okraden, hanebně okraden!“

„Okraden?“ pravila ona, a zbledla leknutím.

To musel být omyl. Nemohla nijak poručíka Helmerse považovat za zloděje.

„Vy se lekáte, vy blednete!“ zvolal kapitán. „Vy sama jste to byla! Povězte, kam jste dala ten spis! Musím jej mít nazpět, ihned, ihned!“

Při slově spis se dívka ihned vzpamatovala. Nejednalo se tedy o prostou krádež. Ztratil se nějaký spis. Odnesl-li jej tento poručík, byl k tomu zajisté oprávněn; ale proto jej přece nechtěla vyzradit.

„Já?“ zvolala. „Co vás to napadá! Takto ke mně nepřicházejte, pane kapitáne! Kde jste měl ten spis?“

„Zde v tom malém kufříku.“

„Copak ten nebyl uzamčen?“

„Ano, byl.“

„A přece se domýšlíte, že poctivé děvče váš kufřík vypáčí.“

„On není vypáčen, nýbrž odemčen,“ vpadl jí do řeči.

„A kdepak bych byla vzala hned klíč, který by se hodil zrovna do vašeho kufříku?“

„Třeba paklíč.“ –

„Nedejte se vysmát! Sklepnice bude mít paklíče! Půjdu ihned k hostinskému a povím mu, že mne, jeho příbuznou, chcete nařknout ze zlodějství!“

„Ano, jděte! Zavolejte hostinského. Spis musí být nalezen v každém případě.“

Ona odešla, zatímco on zatím v největším rozčílení běhal po světnici. Teprve, když přišla do návratí, vešlo několik pánů, a když vyhlédla náhodou otevřenými vraty, uviděla tam stát několik policajtů. Jeden z pánů se jí tázal:

„Jste zde sklepnicí?“

„Jsem,“ odvětila.

„Kde je hostinský?“

„V kuchyni.“

„Zaveďte mne k němu!“

Zavedla pána do kuchyně a ukázala mu majitele hostince. Pán se obrátil k němu: „Pobývá u vás cizinec, který se zapsal jako kapitán Parker?“

„Ano, pane.“

„To souhlasí. Vy jste jej ohlásil dobře; nahlédl jsem u policie do seznamu cizinců. Zde je odznak, který mne legitimuje jako policejního úředníka. Je kapitán ve svém bytě?“

„Právě teď přišel domů. V prvním poschodí, v čísle dvanáct jej najdete.“

„Dobře, půjdu pro něho. Ale nařiďte svým lidem, aby o tom nemluvili.“

Vyšel z kuchyně a vzhůru po schodech. Z jeho obou průvodců se postavil jeden dole a druhý nahoře na schodech, zatímco policajti vešli do návratí. Číslo dvanáct bylo hned nalezeno. Úředník zaklepal a vešel pak na zavolání zevnitř.

„Konečně!“ zvolal kapitán netrpělivě. „Jste vy ten hostinský?“

„Nikoliv, pane kapitáne.“

„A kdo tedy jste?“ tázal se Parker udiveně.

„Mám to potěšení být úředníkem zdejší policie.“

Kapitán se zalekl, rychle se ale vzpamatoval a řekl: „Ach, to je mně právě velice vhod, pane. Byl jsem totiž také okraden.“ –

„Okraden? Hm!“ usmál se úředník. „Copak se vám ztratilo?“

„Spis, náramně důležitý spis.“

„Pak se mýlíte. Tento spis vám nebyl ukraden, nýbrž konfiskován.“

Parker ucouvl o krok. Bylo mu, jakoby před ním uhodil hrom.

„Konfiskován?“ koktal. „Kým?“

„Do toho vám nic není.“

„Ale kdo má právo v mé nepřítomnosti otvírat moje tlumoky?“

„Každý poctivý občan, kterému záleží na tom, aby zachránil svou vlast před zradou. Kapitáne Parkere, nebo jak se jinak jmenujete, následujte mne; zatýkám vás!“

Jestliže se předtím Parker ulekl, vrátila se mu nyní v okamžiku nebezpečí celá jeho chladnokrevnost. Pochopil, že je ztracen, bude-li zatčen; musel uprchnout. Ale jak? Chodba byla zajisté obsazena; ulice snad ne; tam, tedy oknem, vedla cesta spásy. Úředník musel být odstraněn. Jednalo se o to, jak se k němu přiblížit, aniž by vzbudil podezření, neboť Parker si mohl pomyslet, že má u sebe nějakou zbraň. Stavěl se proto velice udiveně, otevřel kufřík a pravil: „Pane komisaři, to musí být nějaký omyl. Pohlédněte do toho kufříku! Doporučující listy a legitimace v něm se nalézající vám to dokážou.“ –

Dále nemluvil. Přibližoval se k úředníkovi zvolna a prosebně; teď stál těsně před ním, podával mu důvěrně kufřík. Při slově „dokážou“ jej ale pustil a ovinul pojednou své ruce takovou silou kolem krku úředníka, že tomu, který takové přepadení ani v nejmenším neočekával, se ihned zastavil dech a on klesnul k zemi. Nebyl sice mrtev, ale téměř uškrcen; ztratil vědomí.

„Ach, z poloviny zachráněn!“ bručel Parker. „Co je také takový slídič oproti kapitánovi jménem Grandeprice, občas také nazvaném Landola! Ale má úloha zde je dohrána. Musím dát výstrahu generálu Douaiovi, kterého budou hledat. Ten byl naštěstí tak chytrý, že si vzal soukromý byt. Kdo jen ale mohl vzít ten spis? Kdyby vzal sebou ty ostatní papíry, byla by má veškerá tajemství vyzrazena.“

Zamknul kufřík a přistoupil k oknu, které otevřel. Chodník byl právě prázdný a policajta nebylo vidět. Jediná drožka čekala před sousedním domem, kočí stál vedle ní. Skok byl sice vysoký, ale pro námořníka nikoliv nebezpečný. Švihnul sebou a stál na chodníku, aniž by kdo, ani sám kočí u drožky spatřil, že někdo vyskočil z okna.

S kufříkem v ruce přistoupil Parker klidně ke drožce, nasedl a velel:

„Heinrichstrasse číslo 24.“

Hned na to drožka odjela. Jelikož především záleželo na tom, vyhladit za sebou stopu, zastavil drožku, ještě než dostihla udanou ulici, zaplatil, a kráčel pěšky dál. Prošel pak několik ulic a uliček, vzal druhého fiakra a tomu udal pravou adresu. Když u této vystoupil, přikázal kočímu, aby čekal, a sám vešel do domu ke generálu Douaiovi.

„Ach, to jste vy, kapitáne?“ tázal se ten. „Copak tak brzy zase chcete?“

„Přináším vám výstrahu, Excellence,“ zněla odpověď. „Musíte okamžitě prchnout.“

„Tisíc hromů! Proč?“

„Jsme prozrazeni.“

„To není možné!“

„Skutečně! Unikl jsem policii jenom tím, že jsem omráčil komisaře a oknem vyskočil na ulici.“

„To je hrozné! Kdo nás prozradil?“

„Nevím.“

„A vaše papíry?“

„Spis je zkonfiskován.“

Generál se ještě nikdy nestrachoval; tentokrát ale zbledl. „To jsme ztraceni, chytí-li nás,“ pravil. „Vy jste musel spáchat hroznou hloupost. Povíte mně to cestou.“

„Hodláte cestovat se mnou?“

„Bude to tak nejlepší. Přes ruské hranice se nedostanu. Musíme do Saska, nikoliv ale vlakem, tam by nás chytili.“

„Mám dole drožku.“

„Dobře, odjedeme s ní, vyměníme ji ale častěji než se dostaneme z města ven; pak uvidíme, co dále podnikneme. Zachránil jste svoje peníze?“

„Ano.“

„Já musím svůj tlumok zanechat zde, ale mám dost hotovosti u sebe, abych to mohl oželet. Pojďme!“

Oba uprchlíci odjeli. – –

Bylo to večer toho samého dne. Místnosti důstojnického kasina gardy byly jasně osvětleny a naplněny. Tušilo se, že poručík Helmers se dostaví, a proto se sešli v plném počtu, aby mu hromadně dali najevo, že jej mezi sebou nestrpí. Starší důstojníci se sešli u velkého zadního stolu, zatímco mladší obsadili ostatní místa a živě vyráželi.

Poručík Ravenov hrál s Golzenem a Platenem karambol.

„U všech čertů, obejde mi ta koule zadem! Zpropadená smůla ve hře!“

„Tím větší štěstí v lásce,“ smál se Platen. „Tolik je ale jisté, že dnes nesmíš hrát s kapitánem Parkerem. Ty jsi příliš roztržitý a on je mistrem ve hře. Šetři svou peněženku.“

„Parker?“ pravil Golzen polohlasitě. „Ten už nepřijde.“

„Že ne? Proč?“

„Ó, s tím jsme se šeredně blamovali!“

„Rád bych věděl, jak!“

„Hm! Nemá se o tom vlastně ani mluvit,“ šeptal Golzen.

„Ani s kamarády?“

„Jen s mlčenlivými.“

„K těmto patříme snad také my. Nebo ne? Vykládej!“

„Nuže, víte, že občas bývám u Jankowů.“ –

„U policejního rady? Povídá se, že se dvoříš jeho nejmladší dceři.“

„Nebo ona mně. Zkrátka, byl jsem tam také dnes, a tu jsem se dozvěděl, že tento kapitán Parker je takzvaným politickým podvodníkem, a nejen to, ale také skutečný, nebezpečný zločinec.“

Ravenov právě nasadil hůl ke šťouchnutí. Zastavil se udiven, pohlédl na mluvčího a pravil: „Snad žertuješ, Golzene!“

„Žertuji? Ani mně nenapadá! Nebo se snad zatýká člověk, který se pohyboval v lepší společnosti, aniž by proti němu bylo dost dostatečných důkazů?“

„Tisíc hromů! Byl tedy zatčen?“

„Měl být zatčen.“

„Aha, ale upustilo se od toho!“

„Protože upláchl.“

„Upláchl? Parker? Ten, co měl u nás přístup? Víš to jistě?“

„Právě tak jistě, jakože komisaře, který jej měl zatknout, škrtil až k bezvědomí, a pak z prvního patra seskočil na ulici.“

„Tisíc ďáblů, to je pro nás urážka! Kdo by se toho nadál v tom tichém, zdánlivě tak solidním chlapovi. Připustili jsme ho sem navzdory jeho měšťanského původu, protože byl Yankee, a Severoamerikáni nemají šlechtu. Ale tak to vždy bývá: zacházej se smůlou a zamažeš se. Tím větší povinnost máme teď, abychom toho takzvaného kamaráda Helmerse vyloučili.“

„Mně se zdá,“ mínil Platen, který se již u majora Kurta zastával, „že mezi uprchlým zločincem a zasloužilým důstojníkem by se měl přece dělat nějaký rozdíl.“

„Lůza zůstane lůzou, ať v civilu, ať ve stejnokroji, to zůstává stejné,“ odvětil Ravenov. „Musíme mu znechutit službu. Musíme se o to postarat, aby co nejdříve žádal o přesazení.“

Vtom okamžiku vešel jeho plukovník. Nebývalo jej zde často vídat jako hosta. Přicházíval obyčejně jen tehdy, když chtěl vyřídit služební záležitost přátelským kamarádským způsobem. Jeho podřízení čekali na jeho dovolení, aby mohli pokračovat ve svém dřívějším zaměstnání. Jeho pohled utkvěl na Ravenovovi, který navzdory své lehkovážnosti byl jeho oblíbencem.

„Ach, Ravenove,“ pravil, „dohrejte jen svou partii, ale pak již více žádnou.“

„Ale, pane plukovníku, jsem v prohře, a musím proto hledat odplatu,“ odvětil poručík.

„Dnes ne; šetřte své nohy a síly!“

„Bude tedy zítra mimořádné cvičení?“

„Ano, ale nikoliv na koni, nýbrž pěšky, a sice s mladými dámami v náručí.“

Při těchto slovech všichni pozdvihli hlavy.

„Ano,“ smál se plukovník, „to se pánové koukají. Nechci vaši zvědavost příliš zkoušet, a povím vám raději celou věc.“

Když se teď páni blíže kolem jeho stolu seskupili, pravil:

„Ano, bude to zítra pořádné pěší cvičení, které se obyčejně nazývá plesem a to na místě, na něž byste ani nepomysleli, pánové. Zde mám celý balík pozvánek, které mám rozdat všem důstojníkům svého pluku a jejich nejbližším kamarádům. Mám celkem šedesát lístků, a dámy jsou také pozvány.“

„Ale od koho?“ tázal se major, sedící vedle plukovníka.

„Vsadím se o deset měsíčních platů, pane kamaráde, že to neuhodnete. Představte si mé překvapení, když jsem k večeru obdržel tento objemný balíček, prohlédl jeho obsah, a přitom našel toto psaní:

Panu baronovi z Winslowa, plukovníkovi prvního pluku gardových husarů

Pane plukovníku!

Jeho královské Veličenstvo bylo tak laskavé, ponechat mně k použití obytné a zahradní místnosti jeho královského zámku Montbijou k tanečnímu dýchánku, který hodlám zítra l>ož. ádat. Posílám Vám přiložené lístky, abyste je rozdal mezi důstojníky Vašeho pluku a jejich nejbližší kamarády, a jsem přesvědčen, že Vás i s Vaší manželkou a dcerami, jak i s dámami pánů důstojníků u sebe spatřím.

Vám dobře nakloněný

Ludvík III.,

Hessen-Darmstadtský velkovévoda

Když plukovník velkovévodské psaní zase složil, a kolem sebe se ohlédl, spatřil na všech tvářích výraz udivení.

„Co to má znamenat?“ tázal se zmíněný major.

„Tuto otázku jsem si již také předložil, aniž bych našel odpověď. Má paní – a pánům je známo, že paní se samy považují za velmi důvtipné – má paní soudí, že snad z vysoké strany se zamýšlí, udělit velkovévodovi náš husarský pluk. On v minulé válce stál nepřátelsky proti nám, a teď snad Jeho Veličenstvo jej tímto vyznamenáním chce k sobě připoutat.“

„Jak se doslýchá, byl dnes telegraficky povolán do Berlína,“ odvážil se podotknout poručík Golzen.

„Odkud to víte?“ tázal se kvapně plukovník.

„Víte, pane plukovníku, že páni sluhové spolu obcují, a ten můj je chytrák, ustavičně plný novinek.“

„Toto telegrafické pozvání, kdyby se ukázalo pravdivé, dalo by soudit na důležité diplomatické záměry. Začíná se blahosklonně jednat s jižními státy, zamýšlí se tedy, připoutat je. Pánové, mně se zdá, že si brzy zajedeme do Francie. Kdyby se to jenom hodně brzy stalo, jsme právě tak hezky vtom. Ale nelámejme si hlavy. Jisté je, že jsme pozváni, a že budeme mít zábavný večer. Místnosti v Montbijou nám ještě nikdy nebyly propůjčeny; tím se nám dává vyznamenání, které nám budou závidět. Budeme za to vděčni, a jsem přesvědčen, že pánové, zvláště mladší, vyvinou veškerou svou uhlazenost. Teď přikročíme k rozdělení zvacích lístků.“

„Směl bych si dovolit otázku, pane plukovníku, zdali tento poručík Helmers také dostane jeden lístek?“ tázal se Ravenov.

Tato otázka byla drzost, přece ale tázaný přívětivě odvětil:

„Proč se takto ptáte, milý Ravenove?“

„Protože bych nikdy nenavštívil dýchánek, kde bych se setkal s takovými sprostými lidmi.“

„Pak se nemusíte raději ani dotazovat, neboť máme všichni ty samé zásady a názor, jako vy. Ostatně tento Helmers nastoupí teprve zítra službu, lístky se ale rozdělují již dnes, a proto nám po něm ještě nic není. Zde, milý Brandene, máte lístky. Obstarejte rozdělení.“

Pobočník přijal balíček, dal každému z přítomných po pozvánce, a schoval ostatní pro ty, kteří nebyli přítomni. Sotva s tím byl hotov, vešel Kurt. Veškeré oči se obrátily k němu, odvrátily se ale ihned stranou, tak že musel pozorovat, že s ním nechtějí nic mít. On ale, si toho ani dost málo nevšímal, podržel čáku na hlavě a kráčel ostruhami břinkaje, k nejstaršímu důstojníkovi. To byl plukovník Winslow. Předtím se zastavil, srazil paty, pozdravil po vojensku, a pravil:

„Poručík Helmers, pane plukovníku. Prosím o laskavost, abyste mne představil pánům kamarádům!“

Plukovník, držel karty v ruce, zvolna se obrátil; stavěl se, jako by mu neporozuměl, a tázal se:

„Jak? Co chcete?“

„Dovoluji sobě prosbu, abyste mne pánům představil, pane plukovníku.“

Plukovník zdvihl vysoko zrak, prohlédl si Kurta od hlavy až k patě, a pravil: „Představit? Cože! Kdopak jste vy?“

Na všech tvářích se objevila škodolibost; jen poručík Platen se zarděl hněvem, že hodný mladý muž byl takovýmto způsobem uražen. Všichni věděli, že se teď musí rozhodnout, jaké povahy je Helmers. Žádný kavalír by podobnou potupu nesnesl. Zase se oči všech obrátily na Helmerse. Jeho tvář zůstala nepohnuta, a pevným hlasem pravil: „Váš pan pobočník, poručík Branden, je svědkem, že jsem se vám dnes představil. Jsem ale ochotný pomoci vaší slabé paměti. Jsem poručík Helmers, pane plukovníku.“

Plukovník vyletěl ze své židle a zvolal: „Tisíc hromů, co tím míníte, pane – Heller, Hellers, Helmers anebo jak se nazýváte! Kdo má slabou paměť?“

Kurt se velmi přívětivě usmál a odvětil: „Ponechávám to docela k libosti pana plukovníka, aby se vyjádřil, zda moje jméno zapomněl následkem skutečné nevinné slabosti paměti anebo úmyslně. V posledním případě požádám Jeho Excellenci pana ministra války, aby mne s větším důrazem představil panu plukovníkovi v čele pluku, a dávám vám své čestné slovo, že Excellence to učiní.“

Plukovník zbledl. Přečetl ministrův doporučující dopis, pohlédl teď do příjemných sebevědomých očí mladého muže, a vzniklo v něm podezření, že má před sebou protivníka sobě rovného. Nyní musel i nestranný pozorovatel přiznat, že poručík byl svým plukovníkem zapřen, a tím hrozně uražen.

Helmers tu stál, zrovna tak, jako by chtěl odpovědět na tuto urážku vyzváním, a to by bylo plukovníkovi u představených náramně uškodilo. Mladí poručíci se mohou vyzývat a potýkat, a pak sedět v pevnosti; ale když starý plukovník důstojníka sotva dětství odrostlého přinutí k vyzvání, je hoden sesazení. To přimělo plukovníka, aby obrátil. Pravil: „Co je slabost paměti, co úmysl! Tam stojí pobočník Branden. Ten ať vás představí.“

Domníval se, že tím učinil zadost, neboť výrazem slabost paměti byl také on uražen. Ovšem, že se teď přede všemi přítomnými kompromitoval tím, že se stavěl jakoby tuto urážku ani nepocítil. Myslel, že je záležitost odbyta, a posadil se. Kurt ale zůstal před ním stát a pravil zvučným, pevným hlasem: „Račte dovolit, pane plukovníku. Musím učinit poznámku.“

„Nu?“ tázal se plukovník, obrátil k němu zlostí a snad i rozpaky zardělou tvář. „Vyřiďte to zkrátka!“

„To provedu, neboť stručnost je mou vlastností, brzy uvidíte. Neopustil jsem dobrovolně své dosavadní postavení, nýbrž z nařízení vyšších míst jsem byl přeřazen k pruské gardě. Znám tradice gardového sboru, ale myslel jsem, že když mne i páni kamarádi, v minulé válce jsem jako hessenský velkovévodský důstojník konal svou povinnost, ne právě vřelým přátelstvím přivítají, přece mi dovolí, abych se ubíral svou cestou bez násilných provokací. Ale dnes se mi dostalo u většiny z pánů, jimž jsem se ze služební povinnosti představoval, zrovna odmítavého, téměř urážlivého přijetí. Proto jsem byl připraven na to, že i zde nebudu vlídně přivítán. Nejsem přítelem nejistoty. Musím vědět, zda budu považován za kamaráda, nebo ne. A proto, ať se to hned v prvním okamžiku rozhodne, ponechá-li se mi volná cesta, anebo mám-li si ji vybojovat. Pane plukovníku, byl jsem vámi zapřen. Musím bezpodmínečně vědět, zda se to stalo ze slabé paměti, anebo úmyslně. Chcete být tak laskav a odpovědět na mou otázku?“

Ani jediný z přítomných nezůstal sedět, všichni povstali. Takto zde ještě nikdy nebylo mluveno. Takovýmto způsobem se ještě nikdy neodvážil mluvit poručík se svým plukovníkem. Všichni byli nepřátelského smýšlení proti Kurtovi, a přece jej museli ctít kvůli jeho smělosti. Jak se teď věci vyvíjely, musel se plukovník buďto prohlásit za roztržitého – a to by byla bývala hrozná blamáž, – anebo se musel přiznat, že měl v úmyslu poručíka urazit – a to vedlo nevyhnutelně k souboji, též blamáže pro plukovníka, pro kterého v tomto případě zůstala jediná cesta, totiž vyjádření, že nešlechtíce nepovažuje za schopného satisfakce. Malý, mladý poručík chytil zkušeného, hrdopyšného plukovníka v jeho vlastní smyčce, a všichni byli zvědaví uslyšet, co odpoví.

Ten stál celý zmatený před svou židlí; pozbyl veškeré duchapřítomnosti, neboť na podobné vystoupení člověka, kterého chtěl jen tak ledabyle odstranit, nebyl nijak připraven, konečně pravil: „A když vám odepřu odpověď?“

„To neučiníte. Takovéto odepření by bylo zbabělostí; já ale doufám, že máte přece jen dost odhodlanosti promluvit s občanským poručíkem.“

To bylo pro plukovníka přece jenom přespříliš; to mu vrátilo jeho zmužilost.

„Ano, máte pravdu,“ pravil hrdě. „Vy nejste ten muž, před nímž je třeba se strachovat. Přiznávám se tedy, že jsem vás zapřel úmyslně.“

„Děkuji vám, pane z Winslowů. Chci mít ohled na vaše stáří, a neudám tuto záležitost představeným; ale zadostiučinění musím žádat. Dovolte, abych vám zítra poslal svého zplnomocněnce.“

„Žvásty, já se nebudu potýkat s nešlechticem!“

„To by byl ovšem velmi laciný způsob, vykroutit se z odpovědnosti. Nepřijmete-li mého zplnomocněnce, ať rozhodne čestný soud, zda muž, který nosí stejnokroj Jeho Veličenstva je schopný k satisfakci. Bude-li i tam rozhodnuto proti mně, zcela jednoduše vás u vašich představených udám pro neposlušnost k rozkazům a pro úmyslné, násilnické dráždění podřízených. Nejsem ještě ani zpolovice tak starý jako vy, ale uklouznout vám neumožním.“

Ostře se otočil na podpatku, přikročil ke zdi, na níž zavěsil šavli a čáku, pak vzal do ruky noviny a ohlížel se po místě. Ani jediný se teď neodvážil po tomto důkazu odhodlanosti odepřít mu místo, avšak všichni se sesedli dohromady, aby jej nedostali za souseda. Jenom jediný zůstal sedět a opřel přívětivě a vyzývavě na něho oči, totiž poručík Platen. Kurt zpozoroval jeho přívětivý pohled a přistoupil k němu.

„Dovolíte, pane poručíku, abych se posadil po vašem boku?“ tázal se.

„Milerád, kamaráde,“ odvětil Platen, podávaje mu ruku. „Moje jméno je Platen. Buďte mně vítán!“

Kurt pohlédl do přímých, poctivých očí Platena, jehož pohled mu tak lahodil a pravil: „Děkuji vám srdečně. Zapomněli mne sice představit, ale moje jméno už bylo řečeno. Pane z Platenů, smím vás prosit o jména těchto pánů?“

Ještě pořád panovalo hluboké ticho v celé místnosti, takže bylo slyšet zřetelně každé jméno, které Platen vyslovil. U zadního stolu panovalo ticho jako po bouři; na ostatních místech se chopili všemožných novin a jiných prostředků, aby zakryli všeobecnou stísněnost. Páni u Kurtova stolu, jejichž jména byla pronesena, pokývali rozpačitě hlavou, zatímco ten je pozdravoval úklonou. Pouze Ravenov zůstal sám sebou; vzal kyj do ruky a hlasitě volal: „Pojď, Golzene, pokračujme v naší hře. Jak ty, Platene? Ty jsi teď třetí.“

„Děkuji, vzdávám se,“ odvětil.

Ravenov pokrčil rameny a špičkoval: „Hlouposti! To znamená opustit šampaňské kvůli sklenici octa!“

Kurt dělal jako by toto urážlivé přirovnání nevztahoval na sebe, a byl v tom podporován Platenem; neboť ten sáhnul po šachovnici a tázal se: „Hrajete šachy, milý Helmersi?“

„Mezi kamarády ano.“

„Nu, vždyť jsem váš kamarád. Odložte noviny a zkuste to jednou se mnou. Poctivost ale vyžaduje, abych vám řekl, že jsem zde považován za nepřemožitelného.“

„To tedy musím být podobně poctivý,“ smál se Kurt. „Setník z Rodensteinu, můj pěstoun, byl mistrem. On mě tak dobře vyučil, že teď nemůže na mně vyhrát ani jedinou partii.“

„Ach, to je dobře, to se můžeme konečně zase jednou dočkat zajímavé hry. Pojďte!“

Tímto malým obratem přerušil Platen kouzlo. U zadního stolu začal znovu whist, ve středu klapotaly koule na kulečníku a mezitím tahy na šachovnici a během deseti minut měly tak napjatý průběh, že jeden důstojník za druhým přistupovali, aby se dívali na hru. Pozorovali udiveně, že Kurt svého protivníka předčí; vyhrál první partii.

„Gratuluji!“ pravil Platen. „To se mi již dávno nepřihodilo. Je-li pravda, že dobrý stratég bývá také dobrým hráčem šachů, jste zajisté výtečným důstojníkem.“

Kurt cítil, že dobrý Platen tato přátelská slova pronesl jen aby mu získal přízeň a odmítavě odvětil: „Jak se mi zdá, chtěl jste v první partii poznat jenom mou sílu. Zkusme to s druhou. Tuším, že ji prohraji.“

„Bojím se, že se mýlíte. Ale, dovolte, vy jste se předtím zmínil o setníkovi z Rodensteinu. Není tento pán snad nadlesním ve službách velkovévody Hessenského?“

„Ovšem.“

„Ach, pak ho znám. Je to starý lamželezo, stejně hrubý jak poctivý, a má být dobře zapsán u svého zeměpána. Poznal jsem ho u mého strýce v Mainzu, který je jeho bankéřem.“

„Jeho bankéř? To se jmenuje Wallner, pokud je mně známo.“

„Je tomu tak. Musím vám totiž vysvětlit, že moje teta, sestra mé matky, spáchala takzvanou mesalianci. Provdala se za toho Wallnera, tedy nešlechtíce, který se následkem toho také stal příbuzným našeho majora, neboť ten je mým bratrancem.“

Ostatní páni na sebe udiveně pohlíželi. Copak to Platenovi napadlo, že s takovou přímostí vykládal tyto rodinné poměry a tím majora zahanbil? Kurt ale pochopil úmysl: Platen mu chtěl dát zadostiučinění za přijetí, jehož se mu dostalo u majora, a přitom zároveň uvést na paměť těm hrdým důstojníkům, že v kruzích vysoké šlechty není všechno tak skvělé, jak se to tvrdí. Hrála se druhá partie. Kurt ji opět vyhrál. Mezi třetí se obrátila všeobecná pozornost na Ravenova a Golzena, kteří se začali přátelským způsobem škádlit.

„Opravdu, již jsi zase o patnáct přede mnou,“ mínil Ravenov. „Neštěstí ve hře!“

„Ale štěstí v lásce, jak jsem ti již pravil,“ mínil Golzen.

„Ano, mou sázku budeš muset přece zaplatit. Holka bude moje, dokonce přesně vzato, ona je již moje.“

„Jaká sázka? Která holka?“ tázal se již dvakrát zmíněný major, který buďto o sázce nic nevěděl nebo ji chtěl znovu přivést k řeči.

„Jednalo se pro Ravenova o příležitost, aby dokázal, že je skutečně neodolatelný,“ odvětil Golzen.

„Vyjádříte se zřetelněji!“

Golzen vypravoval celý příběh, a všichni naslouchali jeho zprávě. Také oba hráči v šachy přerušili svou hru, aby věnovali svou pozornost výkladu.

„Ano, Ravenov je Don Juanem pluku. On tvrdí, že tuto krásku již získal,“ končil Golzen.

„Je tomu skutečně tak?“ pravil plukovník, který považoval, že je načase, aby konečně také něco promluvil a takto ukryl svoje trapné postavení.

„To se rozumí,“ odvětil Ravenov. „Kdo je vůbec neodolatelný? Nejenom já, ale každý důstojník od gardových husarů. Ovšem, když se smějí vdírat nízké živly do našeho kruhu, bude pro nás brzy veta s tímto monopolem.“

Při této bezohledné narážce se zase veškeré oči obrátily na Kurta, který ale opět mlčel. Ravenov pokračoval, když marně čekal na odpověď ze strany nového kamaráda:

„Doba, na kterou jsme se vsadili, ještě neminula; nepotřebuji proto dosud podávat žádné důkazy; ale děvče bylo prostou dcerou kočího, a na tu snad vystačím. Prozatím mohu říci jen tolik, že jsem s ní seděl ve voze a doprovodil ji domů.“

„Dcera kočího?“ smál se plukovník. „Přeju štěstí, poručíku! Tu je vskutku lehké vyhrát sázku!“

Vtom vyndal Kurt doutník, a zatímco si jej chtěl zapálit, pravil:

„Pan z Ravenova tuto sázku prohrál!“

Jelikož se již dříve podvakrát nechal urazit od Ravenova, nikdo neočekával, že teď, v záležitosti jemu zdánlivě nepovědomé, se chopí slova. Proto všichni udiveně naslouchali. Ravenov ale rychle pokročil a tázal se:

„Co je vám libo, můj pane Helmersi?“

Kurt na to zcela klidně odvětil:

„Říkám, že pan Ravenov prohraje sázku. Pan z Ravenova se jen vychloubá.“

Jmenovaný přikročil ještě blíž a zvolal:

„Nechtěl byste toto slovo laskavě ještě jednou opakovat?“

„Od srdce rád! Pan z Ravenova nejenže se vychloubá, ale on také nestydatě lže.“

„Pane!“ vyhrkl jmenovaný. „Toto se odvažujete říci mně, jenž jsem důstojníkem královské gardy? A na tomto místě?“

„Proč ne? Nacházíme se přece oba na tomto místě, a já jsem tak dobře důstojníkem královské gardy, jako vy. Byl bych to ostatně považoval hluboko pod svou důstojnost, všímat si vašeho vychloubání, kdyby dotyčná dáma nebyla mou velmi milou přítelkyní, jejíž pověst jsem povinen chránit.“

„Je to možné?“ zvolal Ravenov. „Dcera kočího je jeho milou přítelkyní! A ten se mezi nás vtírá! Ten chce být důstojníkem u gardy!“

Přítomní opět povstali. Pozorovali, že to opět dojde ke srážce. To bylo jeden večer, o němž se dalo vypravovat ještě později. Teď se ale nechtěl žádný ozvat, to museli přenechat výlučně těm dvěma. Ten cizí, občanský vetřelec se opřel proti plukovníkovi, nastala naděje, že jej Ravenov zkrotí. Kurt jako jediný zůstal sedět a chladně odvětil:

„Již jednou jsem prohlásil, že jsem se nevtíral, nýbrž uposlechl vyšší nařízení, a musím se ostatně ptát, kdo je ctihodnější, přítel dcery kočího, nebo její svůdník? Ovšemže se cítím povinen, odůvodnit výraz, který jsem předtím použil. Pán z Ravenova se sice vetřel s božskou nestydatostí do kočáru, ale nepodařilo se mu doprovodit dámy domů, neboť dámy jej posadily pomocí policajta na vzduch.“

Slabý výkřik leknutí se rozléhal po světnici. To byl silný výraz; teď musela nastat katastrofa.

Ravenov zbledl, nedalo se posoudit, zda zlobou nebo leknutím, že jeho protivník všechno věděl; ale vztek získal vrch. Přistoupil až na dva kroky od židle, na níž Kurt pořád ještě bezstarostně seděl, a zvolal: „O čem to mluvíte? O nestydatosti! O vyhození? A ještě o policajtovi! Chcete to odvolat? Ihned?“

„Ani mne nenapadne! Mluvím čirou pravdu, a ta se neodvolává.“

Tu se hrozivě vztyčila Ravenovova postava. Bylo vidět, že se v příštím okamžiku vrhne na svého protivníka, a přece zůstal ten, jak se zdálo, docela neprozřetelným způsobem sedět na své židli.

„Poroučím vám, abyste to okamžitě odvolal a odprosil mne!“ chraptělo to z prsou rozčileného důstojníka.

„Laryfáry! Co byste vy, právě vy mně měl co poroučet!“ znělo pohrdlivě z Kurtových úst.

„Ó více, než si myslíte!“ zvolal zuřivec vztekem celý bez sebe. „Poroučím vám, abyste ihned zase vystoupil z našeho sboru, neboť nás nejste hoden. A nepůjdete-li dobrovolně, přinutím vás. Víte vůbec, jak se vyhání důstojník z uniformy?“

Ačkoliv pořád ještě setrval ve svém zdánlivě bezbranném postavení, Kurt se pohrdavě usmál a odvětil:

„To ví každé dítě. Dá se mu jednoduše políček, pak je mu nemožné, aby déle sloužil.“

„Dobře tedy! Chcete odvolat, prosit mne za odpuštění, a nám všem zde slíbit, že vystoupíte?“

„Nezesměšňujte se!“

„Nuže, tak vás donutím!“

S těmito slovy se vyřítil na Kurta a napřáhl se k ráně. Ale ačkoliv jeho pohyby se děly s ohromnou rychlostí, byl Kurt přece ještě rychlejší. Odrazil zahanbující ránu svou levicí, uchopil Ravenova kolem boků, zvedl jej vysoko nad sebe a mrštil jím mohutným vrhem přes kulečník, takže s hlasitým rachotem sletěl k zemi. Tohle se naučil dávno od doktora Sternaua. Nikdo by nehledal v mladém muži tolik síly a obratnosti. Po nějakou chvíli panoval nevyslovitelný zmatek ve světnici. Jedni stáli nehybní leknutím, a hleděli u vyjevení na vítěze, který vyvinul předtím takovou duševní, a teď zase takovou tělesnou převahu. Jiní spěchali k Ravenovovi, který ležel jako mrtvý na zemi. Naštěstí byl přítomen vojenský lékař, který omráčeného ihned ohledal.

„Nemá nic zlámaného a není také uvnitř poraněn,“ pravil. „Probudí se brzy a odnese si několik modřin.“

Tato starost byla tedy odbyta, a teď, když byl Ravenov uložen na pohovku, obrátila se hrozivá pozornost na Kurta, který tu stál tak lhostejně, jako by se ho ten celý případ vůbec netýkal. Plukovník teď zjistil, že by bylo načase, aby převahu svého postavení uvedl v platnost. Přikročil zvolna ke Kurtovi a pravil hrozivým tónem: „Pane, vy jste se dopustil útoku na poručíka Ravenova.“ –

„Přítomní pánové mně mohou všichni dosvědčit, že to nebylo ničím než jen skutkem sebeobrany,“ vpadl mu Kurt kvapně do řeči. „On se opovážil nabídnout důstojníkovi políček, on se na mne vrhl, napřáhl k ráně. Přesto jsem jej šetřil, neboť to bylo v mé moci, učinit jej políčkem k službě neschopného, tak jak on mně to vyhrožoval.“

„Žádám vás, abyste mne nepřerušoval a nechal mne domluvit! Já jsem vaším představeným, a vy máte mlčet, když já mluvím. Rozumíte? Opustíte okamžitě tuto místnost a odeberete se až na další do vašeho bytu do domácí vazby.“

Tváře přítomných se vyjasnily. To jim bylo mluveno ze srdce. Ale navzdory tomu se ještě nenaučili znát poručíka. Ten se zdvořile poklonil a pravil odměřeným tónem: „Prosím o prominutí, pane barone! Zítra bych váš rozkaz okamžitě uposlechl, poněvadž jsem ale komandován až na zítřek k nastoupení služby, nemá váš rozkaz dnes ještě pro mne platnost. Míním, že by se nikdo neměl dát strhnout zlostí k nepředloženému jednání.“

„Pane Helmersi!“ – hrozil plukovník.

Kurt ale, aniž by se dal mýlit, pokračoval: „O vazbě nemůže tedy být ani řeči, ale vašemu přání, abych opustil tuto místnost, milerád vyhovím, poněvadž až dosud jsem býval zvyklý, obcovat v takových místech, kde člověku nehrozí nebezpečí, být nevinně zapřen, nebo snad až zpolíčkován. Toto se jindy stává pouze v krčmách a podobných místnostech. Dobrou noc, pánové!“

Toto pokárání vyvolalo četné výkřiky vzteku. On se ale na to neohlížel, opásal se šavlí, posadil si čáku na hlavu a kráčel hrdým držením těla ven ze dveří.

„Hrozné!“ volal za ním jeden.

„Strašlivé!“ volal druhý.

„To zde ještě nebylo!“ třetí.

„Tento chlapec je pravý ďábel!“ mínil vícekrát zmíněný major.

„Eh žvásty!“ huboval plukovník. „Však my mu vyženeme jeho čertoviny! On a vyzvat mne! Kdo to jaktěživ slyšel!“

Žádný z nich nezpozoroval, že poručík Platen následoval odcházejícího. Venku za dveřmi jej dohonil, uchopil jej za rameno a pravil přidušeným hlasem: „Poručíku Helmersi, počkejte na okamžik! Stalo se proti vám všeobecné spiknutí, a věříte mně, když vás ujišťuji, že aspoň já v něm nejsem zúčastněný?“

„Věřím vám, neboť jste to dokázal,“ odvětil Kurt, podávající mu ruku. „Přijměte mé srdečné díky. Chci se přiznat, že jsem byl připraven na odmítavé chování, nikoliv ale na takové nezbednosti a surovosti. Lituji velmi příhody tohoto večera!“

„Vy jste se udatně bránil, skoro příliš udatně. Bojím se, že jste se znemožnil.“

„To teprve uvidíme. Nepoznal jsem nikdy to, co jiní nazývají strachem. Ctím výhody a přednosti šlechty, jsou zasvěceny trváním po staletí, ale neshodují se s náhledem, který staví šlechtu, co se čistě lidské hodnoty týká, nad občanský stav. Hodnota člověka se rovná jeho mravní váze.“

„Vtom vám dávám za pravdu, ačkoliv jsem ze šlechty. Plukovník by zasloužil vaše pokárání; ovšem nikdo netušil, že se odvážíte k tak neslýchané upřímnosti. Co se ale týká Ravenova, musím se vás tázat, zdali znáte tu dívku?“

„Velmi dobře. Ty dámy mně vypravovaly celou událost.“

„Ovšem pravdivě?“

„Obě nikdy nelžou. Vám samému chci ostatně sdělit, že dáma, které ta sázka platí, není dcerou kočího. Přislíbíte mně prozatím mlčenlivost?“

„Zajisté!“

„Nuže, ona je vnučkou vévody z Olsunny. Vidíte tedy, že nemám důvod, abych se styděl za to, že jsem jejím dobrým přítelem.“

„Kýho ďasa! Jak ale tento Ravenov…“ –

„On je vychloubač a neprozřetelný člověk. Každý jiný by na první pohled poznal, že má před sebou vznešenou dámu. Její průvodkyní byla vévodkyně. On se nejsurovějším způsobem vetřel do jejich vozu a jenom pomocí policajta se ho zbavily.“

„Bože, jak pitomé a neprozřetelné! Ale jak přichází k názoru, že ona je dcerou kočího?“

„On vyzvídal na mém sluhovi, s nímž se setkal v blízké restauraci. Bydlím totiž u vévody, a byl jsem s ní vychován. Můj starý Ludwig je chytrá hlava a pověsil mu bulíka, že je dcerou kočího. Doufám, že teď pochopíte všechno.“

„Všechno, jenom vaši tělesnou sílu nechápu.“

„Cvičil jsem se od svého dětství, a měl jsem nejlepšího učitele, jaký jen může být, totiž prince-následovníka vévodu z Olsunny.“

„Kýho ďasa, stoupáte v mých očích pořád výš! Jste ve zbraních také tak mistrný jako v pěstích?“

„Nebojím se žádného soupeře.“

„Budete to mít zapotřebí. Ravenovovo vyzvání je vám jisté. A co zamýšlíte s plukovníkem?“

„Pošlu mu zítra svého svědka.“

„Kdo to bude?“

„Hm, jsem poněkud v rozpacích. Domácím nechci o těchto rozporech nic sdělit, a známosti zde ještě nemám.“

„Směl bych se vám nabídnout?“

„Uvedete se tím do křivého postavení k vašim kamarádům a představeným.“

„Na tom mně nezáleží. Nesloužím kvůli postupu, nýbrž jen pro povyražení. Moje jmění mne činí úplně nezávislým, a žádám vás proto naléhavě, abych mohl být vaším sekundantem. Získal jste si mou největší úctu; buďme přátelé, můj milý Helmersi!“

„Přijímám vaše přátelství z celého srdce. Již za své návštěvy u majora jsem četl ve vašich očích, že vás budu mít rád. Obejměme se, můj milý Platene!“

Padli si do náručí a pak se tázal Platen: „Půjdete přímo domů?“

„Nikoliv. Jevil jsem se sice zevnitř chladným, neboť jen takto se dosáhne vítězství, ale uvnitř jsem byl tím méně. Byl bych nerad, aby doma zpozorovali moje rozčílení, a proto ještě půjdu vypít sklenici vína.“

„Přidám se k vám. Počkejte!“

Spěchal nazpět do světnice. Kurt čekal na ulici. Netušil ani, jakou důležitost pro něho později bude mít poručík Platen a bankéř Wallner v Mainzu, o němž se první zmínil. Oba mladí muži se zastavili v jedné z nejelegantnějších vináren, a potom doprovodil Platen Kurta domů, aby poznal jeho byt. Když se před vraty rozloučili, viděli, že jsou přední okna v paláci jasně osvětlena, a když Kurt vstoupil do salonu, našel všechny shromážděny kolem velmi vznešené návštěvy; velkovévoda ráčil strávit večerní hodinku u vévody z Olsunny.

„Aj, tu přichází náš gardový husar!“ pravil, když spatřil poručíka. „Byl jste v kasině?“

„Ano, Jasnosti,“ odvětil Kurt.

„Potkal jste tam snad vašeho plukovníka?“

„Potkal.“

„Dostal jste od něho zvací lístek?“

„Nevím o žádném lístku, Výsosti.“

„Aha, tento pán vás tedy přece jen chtěl vyloučit, ale my jej překvapíme. Já jsem se dnes totiž dozvěděl zde od našeho vévodského přítele, jaké obtíže se vám kladou do cesty a umínil jsem si ihned, ukázat těm pánům, že mohou být hrdými na to, že mají poručíka Helmerse ve svých řadách. Nezardívejte se, můj milý! Vy jste jeden z těch několika málo důstojníků, jejichž hrdinství v minulé válce mne poněkud dovedla smířit s jejími nešťastnými následky; vy jste zaplatil dekorace, které jste obdržel, svou krví, a jsem vašim osobním přítelem; ustanovil jsem se na tom, že vám poskytnu příležitost, abyste zahanbil své nepřátele. Pozval jsem veškeré důstojníky vašeho pluku i s jejich společností na zítra večer ke mně, a král, který mně vypravoval o znamenité službě, kterou jste mu dnes prokázal, mně k těmto dýchánkám propůjčil svůj zámek Montbijou. Domnívám se, že plukovník moje pozvánky v kasině rozdal. Chtějí vás vyloučit, ale přece vás spatří. Zavěste si svoje dekorace. Předčíte s nimi nejednoho z vašich nepřátel.“

Kurt byl hluboce pohnut touto řečí. Jeho zeměpán pořádal kvůli němu, synovi chudého námořníka, skvělý dýchánek a pruský král k tomu účelu propůjčil zámek. Slzy mu stály v očích. Přitiskl ruku velkovévody ke svým rtům a pravil: „Výsosti, nechápu, jak bych…“ –

„Dobře, můj milý poručíku,“ přerušil jej kníže. „Znám vaše smýšlení, aniž byste mne o tom zvláště ujišťoval. Účel mé návštěvy je vyplněn a mohu se tedy odporoučet.“

Po jeho odchodu se Kurt dozvěděl, že také Olsunna s celou svou rodinou, pak sir Lindsay a Amálie jsou pozváni; na to se odebral do svého pokoje, aby se připravil pořádným vyspáním na svízele zítřejšího dne.

Ještě tam nemeškal dlouho, když někdo lehce zaklepal. Kdo to mohl být? Neočekával přece již nikoho. Zalekl se radostně, když na jeho zavolání vešla – Rosita.

„Divíš se tomu?“ pravila nesměle. „Musím s tebou ještě o něčem promluvit.“

„Ty, Rosito? Pojď, posaď se!“

„Ano, milý Kurte. Ovšem, mladá dáma nemá navštěvovat mladého pána tak pozdě a tak samotná, ale my jsme přece zcela jako bratr a sestra, viď?“

„Ovšem,“ pravil, aby rozptýlil její veškeré pochybnosti. „Ví mamá, že jsi zde?“

„Ovšemže ví!“

„A dovolila ti, aby jsi šla ke mně?“

„Ano, ochotně; dokonce mne o to sama žádala. Vždyť je to něco velmi důležitého, na co se tebe chci ptát.“

Jak šťastný, jak neskonale blažený se cítil. Tato andělská bytost přišla k němu v plné důvěře v tak pozdní večerní hodině! On nebyl dítětem, věděl, že ji miluje celým žárem svého srdce, každou svou myšlenkou, každým vydechnutím svých úst. Znal ale také mezeru mezi ní a sebou; jeho láska byla beznadějná, ačkoliv ne nešťastná, neboť byla duševní, čistá a zbavena veškerého sobectví. Nyní seděl vedle ní na malé pohovce a hleděl jí zvědavě do krásného obličeje.

„Nuže, na co jsi se mne chtěla tázat, Rosito?“

„Podej mi napřed ruku, Kurte. Tak! Přece víš, že jsme se vždy mívali rádi?“

Při této otázce se on zachvěl ve svém nej hlubším nitru, něco mu sevřelo srdce, že nebyl s to odpovědět slovy, ale pouze pokynout.

„A že se ještě i teď máme rádi?“

„Já tebe ano,“ vyhrkl on.

„Ty mne! Vím to. Postoupil by jsi za mne smrt, kdyby toho bylo zapotřebí. Ale copak myslíš, že já tě snad nemám také tak ráda jako dříve? Vidíš, milý Kurte, koho máme rádi, toho známe i uvnitř a nevíme-li snad někdy všechno dopodrobna, tak to alespoň tušíme. Já tuším veškeré tvé myšlenky, jsem-li u tebe, a kdyby i mému oku něco zůstalo zatajeno, tak to přece vidí moje srdce. Věříš mně to?“

Srdce mu chtělo puknout samou blažeností a musel sebrat své veškeré síly, aby mohl odvětit klidným „Ano.“

„Nuže,“ pokračovala ona srdečným tónem, „když jsi poprvé přišel z kasina, byly tvoje oči tak hluboké a průhledné a dole, zcela dole, se to chvělo na temném dně. Věděla jsem ihned, že tě potkal velký žal. Byl jsi v kasině špatně přivítán, ty ale nejsi muž, který by to strpěl. Došlo to k zlé roztržce a vy důstojníci máte ihned zbraně po ruce. Pojď sem, Kurte, pohlédni mně přímo do očí!“

Položila mu útlé bílé ruce na ramena a přitáhla jej blíže k sobě, aby mu lépe viděla do očí. Její vonný dech mu vál vstříc, jako vánek z Mohamedova ráje, cítil životní teplotu, sálající z její tváře, její rty se mu dmuly naproti, musel se přemáhat vší mocí, aby se ovládal. A tím, že to dokázal, prokázal větší hrdinství, nežli předtím v kasině, kde pokořil plukovníka a porazil Ravenova.

Její pátravý zrak se ponořil do jeho očí po celou minutu, pak odtáhla ruce a pravila: „Kurte, víš, oč se jedná?“

„Nuže?“ tázal se Kurt.

„O souboj!“

„Rosito!“ zvolal polekaně.

„Kurte, vidím to zřetelně. Tam hluboko v tvých očích leží něco, co jsi nám chtěl ukrýt; ale já jsem to tam spatřila a vidím to dosud. Vyhlíží to jak hrdá, vzdorovitá odhodlanost. Chtěl by jsi mne snad obelhat, milý Kurte?“

„Nikoliv! Nikdy!“ ujišťoval.

„Nuže, pověz tedy, zdali moje srdce dobře tuší!“

„Slíbíš mně, že budeš mlčenlivá?“

„To se rozumí!“ pravila horlivě. „V takových čestných záležitostech nesmíme jeden druhého vyzradit.“

Byla zrovna okouzlující v této své dětinské prostotě. Byl by mohl před ní pokleknout a zbožňovat ji; ale klidně odvětil: „Uhodla jsi to, Rosito.“

„Tedy souboj, skutečně souboj! Kurte, já to věděla, já to uhodla, já to cítila a tušila. Věříš teď, že tě mám ráda?“

Přitom na něho pohlížela tak něžně, tak upřímně, že přitáhl její ruku ke svým rtům a rozechvěně odvětil: „Je to mým největším blahem, že tomu smím věřit.“

„Ano, je to velkým štěstím, když se dva tak od srdce mají rádi a když mají k sobě plnou důvěru. Takovou důvěru já mám k tobě. Myslíš snad, že mne tento tvůj souboj znepokojuje?“

„Že ne?“

„Ne, ani v nejmenším. Ty úplně zvítězíš nad svým soupeřem. Ale mamá měla starosti a protože myslela, že mně všechno povíš, protože ví, že souboje se neodkládají na dlouho, žádala mne, abych tě ještě dnes večer navštívila. Smím se zeptat, kdo je tvým protivníkem?“

„Jsou to dva důstojníci.“

„Dva souboje! Dobře, to je dvojnásobná příležitost, aby sis s nimi vyřídil účty. Mohla bych vědět, kteří jsou tvoji soupeři?“

„První je můj plukovník.“

„Ó, ten by mohl být rád, že dostal takového poručíka. A druhý?“

„Poručík Ravenov.“

„Ten! Co byl k nám tak drzý! Kurte, tuším to, že se budete potýkat kvůli nám. Pověz mně pravdu!“

„Uhodla jsi to,“ odvětil on.

„Vidíš, co všechno se dočtu v tvých očích,“ pravila v blaženém uspokojení. „Nyní jsi se teprve stal mým pravým rytířem. Pomstíš svou Rositu, a za to ti milostivě podám ruku k políbení a mimo to ti ještě něco dám na památku, nevím ale ještě co to bude. Teď vím všechno a mohu se vrátit k matince.“

Podala mu obě ruce a měla se pak k odchodu. Ale u dveří zůstala zamyšleně stát, obrátila se ještě jednou a pravila s andělským úsměvem: „Skoro bych zapomněla na hlavní věc! Když jsi mým rytířem, musím to přece udělat jak za dávných časů hradní slečny a dát ti sebou do boje fábor. Postačí tento, co mám zde na šatech, Kurte?“

On by zajásal blažeností. Cítil, jak mu krev ve spáncích tluče, když odpověděl: „Ó, je krásná, rozkošná! Chceš mi ji skutečně dát?“

„Od srdce ráda, můj milý Kurte!“ Odepnula hedvábnou stužku ze svých ňader a podala mu ji. „Až půjdeš do boje, připni si ji na prsa. Nebo ne! Tam by ji viděli! Tito lidé nejsou hodni, aby spatřili můj odznak. Ale kam jinam by jsi ji upevnil?“

„Nikoliv na kabátě, ale pod ním, na mém srdci.“

Růžový nádech polil její líce, sklopila dlouhé, hedvábné řasy, hned na to ale k němu pozvedla důvěrně oči a pravila: „Ano, tak to můžeš udělat, neboť to je to nejlepší místo. Budu ji pak nosit s velkou pýchou.“

„Jak to? Mám ti ji snad zase vrátit?“

„Snad ne?“

„Ano, přeješ-li si to. Ale pak by jsi ji musela také vyplatit, jak to dělávaly hradní slečny.“

„Vyplatit? Čím?“

„Polibkem.“

Teď se zarděla její tvář hlouběji nežli předtím; ale ona přemohla tento jí neznámý pocit a tázala se: „Činily to hradní slečny skutečně tak?“

„Ano, zajisté, Rosito!“

„To jsem ovšem nevěděla. Kdybych ti ale stuhu darovala, pak bych ji nepotřebovala vyplácet?“

„Pak ovšem ne.“

„Nuže, rozmyslím si to ještě, jestli ji požádám nazpět, nebo ne. Co by ti bylo milejší, Kurte?“

Ten sebral veškerou svou smělost a pravil odhodlaně: „Nejmilejší by mně bylo, kdybych dostal hubičku a stuhu si mohl nechat.“

„Ale jdi! To by jsi mne ošálil! Tato věc není tak snadná, jak by se myslelo. Dá mně to velké přemýšlení, nežli se rozhodnu, zatím si podrž stuhu; sdělím ti pak, co se má stát.“

Odešla a on zůstal s rozechvěným srdcem. Nejdříve se v jeho duši objevila myšlenka, že toto spanilé stvoření se někdy dostane jinému. Přitiskl stuhu ke svým rtům; klekl a políbil místo, na němž seděla a z něho voněla ještě jemná vůně resedky, kterou ona tak milovala. Klesl na pohovku a myslel na ni dlouhou dobu. Konečně usnul, aniž by o tom věděl, a pak se mu o ní zdálo, až se probudil. Slunce již jasně svítilo oknem, a on poznal, že ani do postele neulehl, nýbrž přespal celou noc na pohovce. Když přišel ke snídani, byli již všichni ostatní shromážděni. Pak nastal čas, aby se odebral ke své setnině. Ludwig, který byl teď jeho sluha, mu osedlal koně. Byl to nádherný španělský vraný hřebec, kterého mu daroval vévoda. Vyskočil na něj a zajel do kasáren. Když zabočil do prostranného dvora, byly setniny již postaveny do řady. Nepřišel příliš brzy, neboť důstojníci byli již přítomni skoro v celém počtu, a čekalo se již jen na plukovníka a oba majory, aby se začalo s cvičením. Oči všech utkvěly na něm.

I Ravenov byl zde. Již se zotavil z včerejšího pádu, a odvrátil se stranou, když spatřil příchozího.

„Kýho ďábla, to je kůň!“ mínil pobočník Branden. „Čímpak zaplatil námořníkův synek toto ušlechtilé drahocenné zvíře? A na tom chce ten chlap jezdit v obyčejné službě? To by si mohl dovolit leda milionář!“

Kurt pozdravil své kamarády, kteří na to sotva odpověděli. Jediný Platen k němu přijel, stiskl mu ruku a pravil tak hlasitě, že to mohli všichni slyšet: „Dobré jitro, Helmersi! Výtečný hřebec. Máš jich takových více ve stáji?“

„To je můj kůň pro službu,“ odvětil Kurt. „Ostatní musím šetřit.“

„Tisíc hromů,“ zabručel pobočník ke svému sousedovi. „Tato holota dělá, jakoby ti ostatní byli ještě drahocennější. Myslím, že chlap se vychloubá. Ale ten Platen se zahazuje; musím mu trochu přitáhnout uzdu.“

Vtom přijížděl plukovník. Hleděl zamračeně, tak jako by sotva přemáhal utajený vztek. Pobočník mu zajel naproti a pozdravil.

„Něco nového?“ tázal se velitel.

„K službám, pane plukovníku. Poručík Helmers se přihlásil k vstoupení do své setniny.“

„Poručík Helmers vpřed!“ velel plukovník ostrým hlasem.

Kurt přijel a zůstal před ním stát, jako by byl se svým koněm ulitý z kovu. Představený prohlížel jeho oblek, jezdecké náčiní, koně. Pro všechno na světě by rád našel na něm něco v nepořádku, ale ke svému žalu to shledal naprosto nemožné. Pak pravil s pohrdlivým úšklebkem: „Můžete jet domů. Dám vám vědět, zdali vás vůbec budu moci potřebovat a kdy to bude!“

Kurt pozdravil, aniž by pohnul brvou, otočil se se svým koněm z místa a vyjel elegantním tryskem ze vrat.

„Výtečný jezdec!“ bručel pobočník, stíhaje ho očima. „Odkud to ten halama jenom má?“

Helmers prohlédl plukovníkův úmysl. Ten jej ani nechtěl nechat vstoupit do skutečné služby, poněvadž dvoje vyzvání k souboji stačilo, aby jej alespoň prozatím učinilo nezpůsobilého služby. I v případě, že by tento občanský poručík v obou soubojích zůstal vítězem, přece jej neminula delší vazba na pevnosti. Kurt se ale tomu jen smál. Vrátil se domů, a řekl, aby vysvětlil svůj brzký návrat, že jeho vstoupení do služby pro dnešek ještě nebylo zapotřebí. Cvičení trvalo přes hodinu. Plukovník se sotva vrátil domů, když k němu vešel Platen.

„Aha, právě dobře, že přicházíte, poručíku z Platenů,“ přivítal jej plukovník nemilostivým tónem. „Musím vám o včerejším večeru učinit poznámku, že nechápu vaše chování. Proč jste tomu člověku dovolil posadit se vedle vás, a ještě jste s ním hrál šachy?“

„Protože jsem toho názoru, že nezdvořilost hanobí každého člověka, nejvíce ale důstojníka. A protože jsem soudil, že když nám ministr války přidělí kamaráda, máme s ním také podle toho jednat.“

„Ale znal jste přece naše ujednání!“

„Já jsem se jej nezúčastnil.“

„Jak se mně zdá, také jste s ním odešel!“

„Ovšem,“ odvětil Platen neohroženě. „Shledávám v něm úctyhodnou povahu. Stali jsme se přáteli.“

„No tohle!“ zvolal plukovník, který svraštil hněvivě čelo. „To je mně ovšem prapodivné. Víte, že se tím nepřátelsky stavíte proti svým kamarádům? Nebo snad myslíte, že to zůstane nepovšimnuto, jak berete do ochrany prašivou ovci?“

„Zmínil jsem se již, že poručík Helmers si získal mou úctu a mé přátelství, a proto prosím, aby jste se ráčil vystříhat v mé přítomnosti podobných porovnání. Helmers se mně nezdá podobný ovci, ale jinému šlechetnému zvířeti, s kterým nelze žertovat. Ostatně jsem si jen k jeho naléhání dovolil, učinit vám návštěvu.“

„Ach, snad mně nepřinášíte vyzvání?“

„Ovšem.“

„Tisíc hromů, on se tedy skutečně opovažuje mne vyzvat?“

„Mám vás v jeho jménu žádat o satisfakci.“

„To je od vás nanejvýš neprozřetelné jednání! Nevíte, že jsem vaším představeným?“

Tato otázka byla pronesena hrozivým tónem. Platen ale upřímně odvětil: „V služebním ohledu jsem vám podřízen, co se ale týká záležitosti cti, doufám, že stojím každému na roveň. Vyhrůžky však musím odmítnout. Můj přítel žádá zadostiučinění, a požádal mne, abych věc s vámi uspořádal.“

Plukovník chodil rozčileně po světnici; octnul se ve více nežli nepříjemném postavení, z něhož vedla jediná a to nanejvýš pochybná cesta. On na ni vkročil, aniž se vyjádřil: „Nepotýkám se, pouze se šlechticem.“

„Vy tedy nepovažujete Helmerse za kavalíra?“

„Ne.“

„A odepíráte mu zadostiučinění?“

„Odepírám.“

„Odeberu se tedy k jeho nařízení k majorovi z Palmu, který je čestným radou našeho pluku a ten svolá čestný soud, aby se rozhodlo, zdali můj přítel není schopen satisfakce. Jelikož je služba pro dnešek odbyta, sejde se tento čestný soud ještě během tohoto odpoledne a doufám, že rozhodne ve prospěch mého přítele. Sbohem!“

Odešel, ale hned na to opustil také plukovník své obydlí, aby u spolučlenů čestného soudu učinil náležité kroky, aby se zamezilo souboji.

Platen hned na to vyhledal poručíka Ravenova. Ten jej přijal velmi odměřeně a tázal se: „Co mně sjednává čest tvé návštěvy, Platene?“

„Čest mé návštěvy? Proč to říkáš tak cize a obřadně?“

„Ovšem. Ty jsi přešel k nepříteli; a mohu proto s tebou již jen v tónu chladné zdvořilosti obcovat a žádám, aby jsi se zachoval podobně!“

Platen se poklonil a odvětil: „Zcela podle tvé libosti. Kdo se zastává nevinného proti předsudku, musí být připraven na všechno. Nebudu tě ostatně dlouho obtěžovat, jelikož mne sem přivádí pouze úmysl, abych ti sdělil bydliště mého přítele Helmerse.“

„K čemu to?“

„Myslím, že je musíš znát, aby jsi mu mohl poslat nějakou nutnou zprávu.“

„To jsi uhodl. Ostatně snad nemusím znát ani jeho obydlí, neboť právem předpokládám, že jsi od něho zplnomocněn.“

„Ovšem. On se ti nabízí skrze mne k službám.“

„To stačí. Golzen mně bude sekundovat. Jakou zbraň volí tvůj tak řečený přítel?“

„Ponechává volbu tobě.“

Ravenovovy oči vztekle blýskly.

„Aha,“ pravil, „cítí se tak jistý? Dělá, jako by byl mistrem všech zbraní! Pověděl jsi mu, že jsem nejlepším šermířem v pluku?“

„Nikoliv.“

„Proč ne?“

„Protože bych jej tím urazil. Ostatně on se tebe nebojí; dokázal to již, jestli se nemýlím.“

„Ale, to bylo přepadení! Platí tedy, cokoliv zvolím?“

„Zajisté.“

„Dobře tedy, přepočítal se ve mně. Já jsem se cvičil po delší dobu s Čerkesem, který byl mistrem v sečné zbrani. Volím křivé turecké šavle, nahoře široké a těžké a dole bez příčky, nejlepší nástroj k utínání hlav.“

„Copak jsi čertem posedlý,“ zvolal Platen zděšeně. „Tato zbraň zde není obvyklá!“

„On mně ponechal volbu; při tom zůstane!“

„Dobře, vezmi si to tedy na svědomí! A čas a místo?“

„Vyzval také plukovníka?“

„Ano, právě teď.“

„Co ten pravil?“

„Odepírá zadostiučinění; odeberu se proto ihned k čestné radě.“

„Nechápu plukovníka. Jeho chování se mně zdá buďto zbabělé, anebo alespoň nedůsledné. Urazí cizince, nechá se od něho vypeskovat, a konečně mu odepře vyrovnání se zbraní. Chtěl bych, aby se obě záležitosti vyřídily zároveň. Rozhodne-li čestný soud pro souboj, přijímám to samé místo a ten samý čas, jak bude ujednáno mezi plukovníkem a jeho soupeřem. V opačném případě učiním svá vlastní ustanovení. Máš mně ještě něco říci?“

„Ne. Mohu se ti tedy v chladné zdvořilosti poroučet. Sbohem!“

Zašel k majoru Palmovi, který slíbil, že záležitost ihned provede. Když přišel ke Kurtovi a tomu sdělil, že se Ravenov rozhodnul pro turecké šavle, pokrčil Kurt zcela lhostejně rameny a pravil: „Tento čestný muž mne chce odstranit v každém případě a každým způsobem. Nezná smilování a tak může čekat, zdali já budu tak velkomyslný a ušetřím ho. Plukovník je sketa. Je docela nemožné, aby čestný soud rozhodnul proti mně. On se podle všeho rozhodne pro pistole a větší vzdálenost, a já jsem připraven, jej ušetřit; pevnostní vazba je pro něho dostatečným trestem. Kdy mohu očekávat rozhodnutí?“

„Ještě před večerem.“

„Donesete mně o tom zprávu?“

„Ano, ještě dříve, nežli se odeberu k velkovévodově dýchánku do Montbijou. To je také kousek, který vám vyvedli. Vy jste byl oprávněn, obdržet lístek, a oni vám jej zadrželi.“

„Nechte to být,“ usmíval se Kurt. „Nepotřebuji jejich lístek, neboť mám zvláštní pozvání od velkovévody.“

„Ach!“ zvolal Platen. „Přijdete tedy také?“

„Zajisté. Musím vám říci, že se těším náklonnosti velkovévody; on zaslechl, jakým způsobem se mnou bylo jednáno, a ještě včera večer, když jsem přišel, domů, se vyjádřil, že zařídil ten dýchánek, aby mně zajistil veřejné zadostiučinění.“

„I vy dítě štěstěny!“ zvolal Platen. „Vy jste protěžován od velkovévody?“

„Býval vždy ke mně laskavý,“ pravil Kurt jednoduše. „Ostatně vás prosím, abyste nedával nikomu vědět, že přijdu. Těším se na zklamání pánů kamarádů, považujících mne za vetřelce. Můžete mně tedy zprávu podat v Montbijou, a já vás za to představím velkovévodovi, vévodovi z Olsunny, lordu Lindsayovi a některým dámám.“

„Nebesa, jaké je to štěstí!“ zvolal Platen celý u vytržení. „Vy jste, přísahám Bohu Všemohoucímu, hádankou; ale přiznávám se, že je to dost prospěšné, být vaším přítelem. Představíte mne také té zázračné dámě, na níž se vztahuje ona nešťastná sázka?“

„Ovšem. Ona je sice vnučkou vévody z Olsunny, a její máti je hraběnkou de Rodriganda, obě ale prozatím poznáte pod jménem Sternau. Teď se ale rozlučme, milý příteli, abychom se přichystali k slavnosti.“

Odpoledne se sešel čestný soud. Jeho členové byli vesměs z příslušníků vysoké šlechty; považovali Helmerse za prašivou ovci, jak se plukovník vyjádřil, a byli mimo to již od něho přemluveni, a proto vyzněl rozsudek v ten smysl, že prý poručík Helmers nazval plukovníka nedoslýchavým, a to prý je urážka, a poněvadž obě urážky se proti sobě vyrovnají, nemá prý Helmers žádné právo, žádat satisfakci, a plukovník není povinen takovou dávat, a proto o souboji nemůže být ani řeči. K tomu byla přidána poznámka, že chování poručíka Helmerse zasluhuje být nazváno bezohledným, a dokonce nezpůsobilým, aby mu zajistilo přátelské smýšlení u důstojnického sboru; učinil by proto nejlépe, kdyby se dal přeložit na jiné místo, a to tím více, že ani jeho původ ani jeho smýšlení nestojí v souladu se společenskými poměry gardového sboru.

Tento rozsudek byl vzat do protokolu, z něhož Platen obdržel opis, aby jej doručil Helmersovi.

Plukovník se teď cítil jako vítěz. Měl za to, že se Kurt teď neopováží setrvat na svém vstoupení do pluku, a vrátil se spokojeně domů.

Zámek Montbijou stojí na Sprévě ve čtvrti Spandau, má rozkošnou polohu, a byl dnes zvláště skvěle okrášlen. V zahradě hořel nesčíslný počet lampionů, v komnatách zářilo celé moře světla; lokajové se proháněli sem a tam, a u vchodu stál velkovévodův hofmistr, aby přijímal četné hosty. Ve velké dvoraně již čekal hudební sbor, aby zahrál k tanci, prozatím ale všechno setrvalo v očekávání a v polohlasité zábavě. Lokajové podávali malá občerstvení, a z jídelny se ozývalo řinčení skla a porcelánu, slibující labužníkům tisícero toužených požitků. Konečně se rozevřely dveře a ohlásil se příchod velkovévody. Ten vešel a vedl hraběnku de Rodriganda, nynější paní Sternauovou. Za ním přicházel vévoda z Olsunny s Amálií Lindsayovou, pak lord Lindsay s vévodkyní z Olsunny, bývalou vychovatelkou, a za nimi Kurt s Rositou zavěšeni do sebe. Při spatření Kurta otvírali páni husaři oči. Měl na prsou mimo dva rakouské řády ještě hessenský Ludwigův řád, řád lví a řád železné přílby, a kříž za vojenské zásluhy. Oči veškerých dam utkvěly na hezkém poručíkovi, kterého žádná z nich neznala; oči pánů ale zase na jeho dámě, která v okouzlující spanilosti kráčela vedle a tak těsně a důvěrně se zavěsila na jeho rámě, jako by byla jeho sestrou. Rozumí se, že všichni přítomní povstali. Vévoda přikročil k diviznímu generálovi, a dal si představit jeho dámy, načež jmenoval jména svého průvodu.

Je lehké si pomyslet, jaký dojem učinilo Kurtovo objevení v průvodu velkovévody na pány poručíky. Pobočník Branden vyvalil oči a bručel ke Golzenovi:

„Ty, vidím dobře? Není to tam ten Helmers?“

„Opravdu, je to on! Máš pravdu!“ odvětil. „Jak se to chlapisko dostalo do velkovévodova průvodu?“

Branden měl pořád ještě ústa rozevřena; přece se mu ale podařilo vypravit slova: „Ať mne čert vezme! Pět řádů a záslužný kříž! Copak jsem očarován?“

„A na jeho paži dcera kočího! Bojím se, milý Brandene, že jsme byli šeredně napáleni.“

„Uvidíme, uvidíme! Jeho Výsost teď představuje své komonstvo. Poslouchej! Aha, vévoda z Olsunny a miss Lindsayová.“

„Teď lord Lindsay s vévodkyní z Olsunny. Hej, Platene, zaslechl jste jméno krásné dámy, kterou vede sám velkovévoda?“

„Představoval ji jako paní Sternauovou, ale to je na zapřenou. Ona je hraběnkou de Rodriganda a budoucí vévodkyní z Olsunny,“ odvětil Platen, který to měl od Kurta.

„Poslyšte!“ napomínal zase Branden. „Teď přijde na poručíka. Poslyšte! Aha, poručík Helmers a slečna Sternauová! Co si o tom myslet?“

„Také na zapřenou,“ odvětil Platen. „Slečna Sternauová je vnučkou vévody z Olsunny a poručíkova přítelkyně. Ravenov se dal šeredně napálit chytrým sluhou mého přítele Helmerse.“

Ravenov stál při tom, slyšel tato slova a zaskřípal zuby.

„Tisíc hromů! Co praví teď velkovévoda k našemu velícímu generálovi?“ tázal se Branden.

Platen se usmál a pravil: „Odevzdal mu poručíka Helmerse a jeho dámu, a vybídl ho, aby oba představil důstojníkům gardového sboru.“

„Ať mne hned čert sebere, jestli jsem již někdy něco podobného zažil!“ zvolal Branden hezky nahlas. „To se podobá docela tomu, jakoby to směřovalo na veliké zadostiučinění, které se má dostat tomuto poručíkovi.“

„Přesně tak,“ ujišťoval Platen. „Vím to ze spolehlivého pramene, že tento dýchánek byl ustanoven jen kvůli Helmersovi. Helmers je miláčkem velkovévody, a ten udílí gardovým pánům husarům důtku, jak by ji přísněji nemohl vymyslet. Plukovník včera zapomněl poručíkovo jméno; dnes uslyší on a my všichni toto jméno z úst velitele celé gardy.“

„Toto zde ještě nebylo, to je velkolepé; to je báječné, na mou čest!“ mínil Golzen. „Teď jde poručík z ruky do ruky. Teď přicházejí k plukovníkovi. Poslouchejte! Ten chlap má něco za lubem; vidím, jak se mu oči blýskají.“

Sborový generál právě přistoupil s Helmersem a Rositou k plukovníkovi.

„Pane plukovníku,“ pravil. „Mám čest, představit vám slečnu Sternauovou a pana poručíka Helmerse. On vstupuje do vašeho pluku, a já ho odporučuji vaší laskavé ochraně.“

Plukovníka to škrtilo v krku, nebyl schopen ani slovo pronést, a dal svůj souhlas najevo pouhou poklonou. Tu se Helmers obrátil na generála:

„Excellence,“ pravil, „my jsme vaší dobroty již přespříliš nadužívali; račte dovolit, aby teď pan plukovník místo vás mne dále seznámil s těmito pány!“

„Čertův chlap! Tušil jsem něco podobného; vězelo mu to v očích,“ bručel pobočník Branden. „Teď přinutí plukovníka, jehož vyzval, a který ho nepovažuje za schopného k satisfakci, aby zapřel celé své včerejší chování, a představil nám ho ve vší formě!“

Generál se poklonil a mínil přívětivě:

„Je mi potěšením, prokázat vám tuto službu; když si to ale sám přejete, odevzdávám vás vašemu plukovníkovi.“

Odešel, a teď se musel plukovník chtě nechtě podrobit trpké úloze. Na jeho pokynutí sestoupili důstojníci jeho pluku a on viděl jako nezbytné, uraženému jmenovat dlouhou řadu jejich jmen.

„Děkuji, pane plukovníku!“ pravil Kurt k němu chladně, když to bylo odbyto. Pak přistoupil k Platenovi, představil jej a Rositu vzájemně a připojil: „On je mým přítelem. Nechtěla bys ho odporučit velkovévodovi?“

Ona podala Platenovi svou ruku, kterou on políbil, a zeptala se: „Tančíte, pane poručíku?“

„Náruživě, milostivá slečno,“ odvětil a začervenal se radostí v tváři.

„Tedy vám později přinese Kurt můj lístek, abyste si poznamenal. Jeho příteli povoluji po něm první tanec. Teď ale pojďte s námi k velkovévodovi, ať vás panstvu představíme!“

Odešli, a teď zůstal plukovník sám se svými důstojníky. Vytáhl šátek, utřel si s hlubokým vydechnutím pot z čela a přiznal se: „Myslím, že snad omdlím! Mám pocit, to ví Bůh, zrovna tak, jako bych prohrál bitvu!“

Zašel ke své paní, aby u ní našel útěchu. Utvořily se jednotlivé skupiny, ale ve všech se otáčel rozhovor ponejvíce okolo Helmerse a důtklivého ponaučení, které tento občanský poručík dal gardovému sboru. Dámy pro něho blouznily, on dokázal, že není jenom hezkým mužem, ale vůbec mužem v úplném slova smyslu. I pánové začali na něho příznivěji pohlížet. Ale mělo to přijít ještě dál. Křídla vysokých dveří se náhle rozevřela a zaznělo hlasité oznámení:

„Jeho Veličenstvo, král!“

Ihned spěchal velkovévoda ke dveřím, aby vysokého hosta uvítal. Ten vstoupil po boku Bismarcka; ministr války a komorník následovali. Ten poslední nesl v ruce nějaký předmět, který při bližší prohlídce vypadal jako safiánové pouzdro.

„Nemohl jsem si to odepřít, abych se nepodíval na několik minut k Vaší Výsosti,“ pravil král k velkovévodovi. „Nechejte nás podívat se na vaše hosty!“

Brzy byli nejvznešenější z přítomného panstva shromážděni kolem Veličenstva, zatímco ostatní naslouchali a tiše hovořili z povzdálí.

Branden, pobočník, to nesnesl, aby dlouho mlčel.

„Král, Bismarck a ministr války zde?“ pravil. „To je veliké vyznamenání pro náš pluk. Můžeme být na to hrdí. Aha, vidíte to pouzdro v ruce komorníka? Nechám se setnout, není-li v něm řád; v každém případě jej dostane velkovévoda tímto veřejným, dvojnásobně čestným způsobem. Hleďte, tam se uchýlil vévoda z Olsunny s ministrem války do výklenku u okna. Mluvil tiše, hledí velmi vážně na plukovníka. Pánové, přitočme se tak trochu blíže k plukovníkovi, něco se přihodí; znám to! Mám nějaké zkušenosti jako starý pobočník.“

Měl pravdu, neboť za malou chvíli přikročil ministr války k plukovníkovi. Ten úctyplně povstal, a popošel mu několik kroků vstříc.

„Pane plukovníku, obdržel jste můj vlastnoruční dopis ohledně poručíka Helmerse?“ tázal se Excellence ne velmi přívětivým tónem.

„Měl jsem tu čest,“ zněla odpověď.

„A přečetl jste jej také?“

„Ihned, jako vůbec všechno, co pochází z ruky Vaší Excellence.“

„Tak se tomu musím velice podivit, že tyto řádky měly právě opačný účinek toho, co jsem smýšlel. Budete se muset upamatovat, že jsem vám poručíka naléhavě odporučil!“

„Zajisté,“ odvětil plukovník.

Byl by se raději na místě propadl. Tolik povyku pro prostého a k tomu ke všemu občanského poručíka! Raději by se viděl v čele útočné kolony, nežli zde před výslechem, jenž mohl dopadnout jedině k jeho škodě.

„A přece se dozvídám, že byl všude přijat s okázalým, impertinentním odmítnutím. Tak mnohá vysokorozená hlava je prázdná, a je trpěna jen z ohledu na její původ. Ředitel vojenských záležitostí je vždy potěšen, najde-li muže, který se dá upotřebit, a proto musím tím bolestněji želet, když právě takoví muži naráží na neoprávněné, často i zlomyslné překážky. Očekávám se vší jistotou, že uslyším co nejdříve opak toho, co jsem zpozoroval k svému ustrnutí!“

Otočil se na podpatku a odešel, kdežto plukovník po několik okamžiků zůstal stát jak pitomý, a pak se vrátil na své místo. I ti, kteří nezaslechli ten rozhovor, na něm museli poznat, že dostal neobyčejnou důtku.

„Ten je pro dnešek mravně mrtvý a tělesně zdrcený,“ bručel pobočník. „Nechtěl bych být v jeho kůži. Ten poručík vjel do našeho zátiší jako ďábel, vybouchl mezi námi jako puma, a teď nám lítají kusy kolem hlavy. Kdepak trčí?“

„Tamhle u zrcadla. Bismarck s ním rozmlouvá,“ odvětil Golzen.

„Bismarck? Skutečně, je to pravda. Jaké je to vyznamenání! Dal bych za to dvacet měsíčních platů, kdyby mně Bismarck jenom jedinkrát přikývnul, a tamhle stojí ten Helmers a hovoří s tím velikánem, jako by byli spolu sedávali na té samé školní lavici. Nebesa, zde, je to tak, ještě i sám král k němu jde! Teď mně ale již zůstává rozum stát!“

Přítomní hleděli s udivením k místu, kde mladý muž stál, s nímž oba velikáni tak blahosklonně hovořili. Nemohlo se sice zaslechnout ani slovo, ale bylo zřejmé z laskavého pohledu panovníka, že to byly pouhé výrazy milosti.

Tu pojednou pokynul král komorníkovi. Ten vkročil doprostřed dvorany a hlásil slavnostním hlasem:

„Moje panstvo, kladu sobě za čest, sdělit vám z nejvyššího rozkazu, že Jeho Veličenstvo ráčilo jmenovat poručíka Helmerse rytířem druhé třídy řádu červeného orla, a sice v uznávání nanejvýše důležitých služeb které on za svého krátkého pobytu u nás vykonal pro vlast. Jeho Veličenstvo zároveň nařídilo, abych doručil jmenovanému pánovi odznaky toho řádu, a ponechává si další ustanovení.“

Otevřel pouzdro, přikročil k Helmersovi, který stál zbledlý na svém místě a připnul mu řád na prsa k těm druhým.

V dvoraně panovalo ticho jako v kostele. Co to bylo za služby? V tak krátkém čase vykonané! Musely být znamenité, neboť řád červeného orla má čtyři třídy. Tohoto poručíka štěstí zrovna zasypávalo!

Takové a podobné myšlenky kolovaly v srdcích přítomných. Okolo šťastného mladého muže se utvořil kruh blahopřejících, jimž dal král příklad. Bismarck a ministr války následovali, a rozloučili se pak s vysokým panstvem.

Po odchodu těchto pánů teprve svědčilo hlasité všeobecné bzučení o horlivosti, s jakou se o této události hovořilo. Již všichni vyšší důstojníci byli Kurtovi gratulovat, a on zůstal pro okamžik osamocen, když k němu přistoupila Rosita.

„Milý Kurte, jaké je to radostné překvapení!“ pravila. „Byl by ses nadál takové milosti?“

„Nikdy! Jsem dosud celý strnulý podivením nebo rozkoší,“ přiznal se upřímně. „Pohybuji se dosud jako ve snu.“

„Slyšíš, Kurte, ta služba, o níž jsi se ostatně již včera zmínil, musela být znamenitá, nesmím ale příliš zkoušet tvou mlčenlivost, a proto ti raději z celého srdce gratuluji. Tvoji nepřátelé jsou hrozně zahanbeni, hrozně pokořeni. Ty teď nejsi jenom mým rytířem, ale rytířem šesti řádů. Ale teď, jak to vypadá s tím soubojem? Přijal plukovník tvé vyzvání?“

„Nepřijal, jak mně pověděl Platen.“

„Ale, jak to bude nyní?“

„Odbýval se čestný soud, a ten uznal, že nemám právo žádat zadostiučinění.“

„Jak jsi se to dozvěděl?“

„Platen byl přece u toho. Před chvilkou mně doručil protokol, obsahující celé to jednání a usnesení!“

„Kde jej máš? Snad v kapse?“

„Ano.“

„Prosím tě, ukaž mi jej, milý Kurte. Ráda bych si jej přečetla.“

„Teď? V této tlačenici? Nepočkáš raději, až se vrátíme domů, milá Rosito?“

„Ne. Tato záležitost mne tak zajímá, že nechci tak dlouho čekat. Ostatně představ si, že jsi mým rytířem, a co taková povinnost splnit přesně a rychle veškerá přání tvé dámy?“

„Dobře tedy, zde je.“

Odevzdal jí opis protokolu. Ona jej zakryla svým šátkem, aby jej nikdo nenašel a odebrala se do vedlejšího pokoje, kde jej přečetla. Ale již za malou chvíli stála zase mezi dveřmi. Její krásná tvář byla uzardělá zlostí, a její jiskřící se oči vyhledávaly plukovníka. On stál s majorem z Palmu, svým pobočníkem z Brandenů a s poručíkem Ravenovem pohromadě. Ona přispěchala rychlým krokem k této skupině, poklonila se krátce a odhodlaně a pravila:

„Pánové odpustí, že vyrušuji. Musím vám něco říci, pane plukovníku.“

„Jsem vám k službám, má milostivá slečno,“ odvětil ten s velmi zdvořilou poklonou, a chystal se s ní odstoupit stranou.

„Ó, prosím,“ mínila ona, „můžeme zůstat zde. Tito pánové mohou poslechnout, co vám mám povědět. Vy jste byl vyzván od poručíka Helmerse?“

„Bohužel ano,“ odpověděl plukovník rozpačitě.

„A vyjádřil jste se, že ho nepovažujete za schopného k satisfakci?“

„Moje milostivá slečno,“ koktal, „musím vám říci, že…“

„Již je to v pořádku!“ přerušila jej ona hněvivým tónem. „Zařídil se čestný soud, aby se zabýval tím případem, a ten se vyjádřil proti panu poručíkovi. Zde je protokol. Říkám vám, že pan poručík nosí králův stejnokroj; v čestných záležitostech je vám rovný; jako rytíř četných řádů nestojí za žádným kavalírem, a já vám pravím, že vás budu považovat za sketu, odmítnete-li skutečně toto vyzvání. Urážky čestného muže musí být rovněž tak potrestány, jako drzé přepadání dam, které se učinily předmětem surové klukovské sázky. Rozhodnutí vaší čestné rady právě nesvědčí o tom, že by se dotyční soudcové mnoho zabývali se ctí. To vám praví dáma, pane plukovníku. Roztrhala bych zde před všemi svědky tento protokol a hodila vám jej pod nohy, kdybych jej nepotřebovala jako doklad osobní žádosti na krále. Nevyjádříte-li se ještě dnes večer poručíkovi Helmersovi, že se mu postavíte, půjdu zítra ke králi, abych mu pověděla, jakou zásobu odvahy mají plukovníci jeho gardy, a jak si dovolují zacházet s čestným mužem, který si dobyl znamenitých zásluh a Jeho Veličenstvem byl veřejně vyznamenán. Je mně líto, že nejsem mužem, pane plukovníku, a že mým slovům nemohu dát větší důraz kordem nebo pistolí. Sbohem.“

Odešla hrdým krokem, a zanechala pány v nepopsatelné náladě. Plukovník usínal.

„To se stane mně! Mně!“ syčel. „Ten pes Helmers jí dal ten opis. Já ho zastřelím jako vzteklého psa!“

„A mne,“ pravil Ravenov zasmušile, „mínila tím ‚drzý, surový a klukovský‘. Ó, já také lituji, že není mužem; vyprášil bych jí pořádně. Ale její chráněnec to odpyká!“

„Zpropadená čarodějnice je to,“ pravil pobočník se zalíbením. „Ať mne čert vezme, není-li ona schopna jít ke králi. Co učiníte, pane plukovníku?“

„Co míníte vy, majore? Vy jste čestným radou,“ pravil plukovník.

„Já míním, že je teď zhola nemožné, setrvat při rozhodnutí čestného soudu. Objevilo se dnes večer, že Helmers je přece muž, jemuž nelze upřít zadostiučinění. A útok této dámy je tak ohavný, že může být odčiněn pouze krví.“

„To samé je také mým názorem,“ pravil plukovník. „Teď, když jsem se přesvědčil, že nezadám své cti, postavím-li se s Helmersem tváří v tvář, nebudu se ovšem zdráhat, abych mu stál k službám. Dávám vám své čestné slovo, že se všemožně přičiním, abych ho zabil.“

„To přenechejte mně, pane plukovníku!“ mínil Ravenov. „Já jsem ho vyzval na turecké šavle a on mně nemůže uniknout. Budeme se potýkat, až jeden z nás zůstane mrtvý nebo aspoň neschopným k službě.“

„Kdy a kde se setkáte?“ tázal se plukovník.

„To není ještě ujednáno. Očekával jsem vaše rozhodnutí, poněvadž je to zajisté nejpříhodnější, aby se obě záležitosti zároveň nebo aspoň hned po sobě vyřídily. Nejste také toho názoru?“

„Souhlasím a povím ihned Platenovi, že přijímám vyzvání; které místo byste navrhnul, poručíku?“

„Co soudíte o parku za pivovarem na Bloksbergu?“

„Hodí se výborně. A čas?“

„Nechci zmařit ani minutu, neboť hořím dychtivostí, abych rozštěpil tomuto Helmersovi jeho přepjatou lebku. Hlasuji pro ihned. Rozejdou se zde brzy po půlnoci; hodina postačí, abychom upravili osobní záležitosti. Co říkáte k čtvrté hodině ranní?“

„Mně je to vhod.“

„Dobře. Mám ale naléhavou prosbu, pane plukovníku. Vy jste otcem rodiny, já ale nejsem, kromě toho je vaše služební postavení zcela jiné, než moje, naše poměry nejsou tedy stejné. Ať věc dopadne jakkoliv, padnou následky mnohem tíže na vás, než na mne. Žádám vás proto, abyste mně postoupil přednost.“

„Vy jste řádný chlapík, poručíku, nechci zamítnout vaši žádost. Majore Palme, vy jako čestný rada musíte být u toho. Brandene, budete mně sekundovat?“

„Se vší ochotou, pane plukovníku,“ odvětil.

„Jděte tedy ihned k Platenovi a řekněte mu, že očekávám svého soupeře zítra o čtyřech hodinách ráno na umluveném místě. Přinesu s sebou pistole. Postavím se ve vzdálenosti dvaceti kroků a budeme střílet tak dlouho, až jeden z nás bude mrtev nebo neschopen pohybu. Lékaře obstarám já, jehož úlohou ostatně bude, aby určil při poranění, činí-li tak neschopné k službě, nebo ne.“

„V jakých přestávkách se bude střílet?“

„Na povel a zároveň.“

„Vaše podmínky jsou rovněž tak přísné jako moje,“ pravil Ravenov. „Helmers neopustí místo živý. Co rozumí toto chlapisko tureckým šavlím? Hned při prvním máchnutí mu rozpoltím hlavu. Je to zhola nemožné, aby unikl; kdyby ale čert přece v to vložil svůj prst, pak padne vaší koulí, neboť je známo, že jste výtečným střelcem z pistolí. Hned promluvím s Golzenem. On je mým sekundantem, a musí ihned zajít k Platenovi, aby mu sdělil naše podmínky.“

Po nějaké chvíli přišli Golzen, pobočník a Platen ke Kurtovi, který seděl na divaně po boku Rosity.

„Pane poručíku, musíme s vámi o něčem promluvit,“ pravil Platen.

„Pojďte do vedlejší světnice,“ pravil Kurt. „Moje dáma mne na několik okamžiků omluví.“

„Ne, to neudělám,“ pravila Rosita rázně. „Tuším, že se vaše rozmluva bude vztahovat na souboj. Není tomu tak, pánové?“

Pobočník přisvědčil a mínil pohlížeje stranou na Kurta: „Uhodla jste, slečno. Když pan Helmers již zvolil tuto naprosto neobvyklou cestu, že vám, dámě, se zmínil o této čestné záležitosti, nevidím žádný důvod, proč bychom vám měli zatajovat účel této naší návštěvy.“

„Můj přítel v tom nemá ani tu nejmenší vinu,“ odvětila Rosita. „Já sama jsem na něho naléhala takovým způsobem, že mu nebylo umožněno popírat, nechtěl-li mne obelhat. A nepravdy on se nikdy nedopustí. Ostatně já mám to největší právo, zabývat se touto záležitostí, jelikož vlastně já to jsem, která jsem byla uražena jedním z jeho protivníků. Očekávám proto, že umluvíte věc v mé přítomnosti.“

Páni na sebe tázavě pohlíželi, načež se Golzen chopil slova, aby se otázal Kurta: „Co tomu říká pan poručík?“

„Ó mně je to lhostejné,“ odvětil Kurt chladně. „Celá věc se mně nezdá tak důležitá a významná, abych s ní dělal tolik okolků.“

Na to odvětil pobočník téměř hněvivě: „Poznáte brzy, že má přece jenom dost významu, aspoň pro vás. Budete stát proti dvěma osvědčeným mužům, a bude se jednat o živobytí a smrt. V našich kruzích nepovažujeme souboj za pouhou hračku. Můžete se na to spolehnout, že žádnému z vašich soupeřů nenapadne, aby vás v nejmenším šetřil.“

„Vím to,“ pravil Kurt klidně. „Ani mně nenapadá, abych snad prosil o šetrnost.“

„Tedy smí tato dáma vyslechnout naše návrhy?“

„Ona o to žádala, a já jí neodepřu její prosbu.“

„Dobrá, odbudeme to tedy zkrátka.“

Oba sekundanti mu teď sdělili svoje úlohy. Když skončili, pravil s bezstarostným úsměvem: „Vidím ovšem, že moji soupeři mají namířeno přímo na můj život. Přiznávám se upřímně, že jsem je chtěl šetřit. Záleželo mně jenom na tom, abych jim dal dostatečné ponaučení. Jejich podmínky jsou ale takové, že bych se stal zrovna sebevrahem, kdybych chtěl setrvat při tomto úmyslu. Poručík Ravenov mně navrhl cizí sečnou zbraň, se kterou má zkušenosti, domnívaje se, že já s ní neumím zacházet. Pánové, já jsem se cvičil již jako chlapec v tureckých zbraních, mým učitelem byl mistr; nemám se co obávat Ravenova. Ponechal jsem mu volbu zbraně nikoliv, abych jej urazil, ale proto, že mně to bylo lhostejné, pro kterou se rozhodl, neboť je znám všechny. Přijímám vaše podmínky, ale poněvadž nejsem žádným rváčem, prohlašuji, že jsem ochoten, uvažovat o návrzích smíru, které přednese major Palm jako čestný rada. Upřímné odprošení nebo čestné vyjádření pro mne jako člověka má tu samou cenu, jako krvavé zadostiučinění.“

Důstojníci vyslechli tato slova klidně, nyní se ale vyjádřil pobočník s dvojsmyslným úsměvem: „Pane poručíku, o nějakém odprošení nebude nikdy ani řeči, pokud znám tyto pány. A co se vaší ochoty týká, že by jste přistoupil k smiřovacímu pokusu, nechci svému mandantovi raději ani říkat, poněvadž by to zajisté připisoval nedostatku odvahy z vaší strany.“

„Ó, prosím, jen o tom promluvte. Co si myslí před bojem o mé srdnatosti, je mně lhostejné, až po rozhodnutí si bude moci utvořit pravý úsudek. Najdete mne udeřením čtvrté hodiny na místě.“

„To by tedy bylo odbyto,“ pravila Rosita rychle. „Nyní ale, pane poručíku z Golzenů, vyřiďte panu z Ravenova, že i já se dostavím.“

„Ach!“ ustrnuli páni a Kurt pravil kvapně: „To nejde, milá Rosito! Bylo by to naprosto proti obyčeji a zvyklostem.“

„Nemluv mně do toho, Kurte,“ odvětila ona. „Tento drzý holomek mne veřejně přepadl, on veřejně lhal, ale za mými zády; ale před mýma očima. Ať si je to již obvyklé nebo ne, já to tak chci, neboť je to to pravé. Na místě, kde se stane zadostiučinění, má se on mně přiznat, že je lhářem, a že musel vyskočit z mého vozu, aby unikl rukám policajta. To mám k požádání, a požádám o to!“

„Slečno, na to my nemůžeme přistoupit,“ pravil Golzen potřásaje hlavou.

Tu ona povstala s jiskřícíma očima, pohlédla mu pevně do tváře a pravila: „Pane z Golzenů, byla jsem zde nazvána prostě Sternauová, ale v mých žilách proudí krev vévodů z Olsunny a hrabat z Rodrigandy. Vím, co jsem povinna svým předkům. Stojím pevně na tom, abych byla souboji přítomna. Mluvte s vaším mandantem. Neuslyším-li před tabulí, že se mně stane po vůli, dávám vám své slovo, že mezi hostinou budu hlasitě vyprávět, jak jsem k tomu přišla, že jsem se musela projíždět s jistým pánem Ravenovem. Protivníci mého přítele neznají šetrnosti, ať tedy nepočítají ani se mnou. Prozatím se poroučím!“

Propustila se mávnutím ruky a s takovým královským výrazem, že se vzdálili, aniž by odvětili více slov. Kurt sám se jí náramně podivil. Byla to skutečně ta samá tichá, něžná bytost, jejichž dětských her se tak často účastnil.

„Tys požadovala mnoho, Rosito!“ pravil.

„Oni mně to povolí,“ odpověděla sebevědomě.

„Myslíš?“

„Ravenov nebude chtít být zahanben při veřejné tabuli.“

„Ale bude ho to stát hrozný boj, než svolí. Není to maličkost, přiznat se sekundantům, že lhal. Chtěl jsem jet koňmo k dostaveníčku, protože je to méně nápadné, když ale ty bys měla být při tom, musím vzít vůz, a to vzbudí pozornost.“

„Nikdo to nezpozoruje. Ty nařídíš svému sekundantovi, aby obstaral vůz a čekal s ním na nás na určitém místě. Tak se můžeme vzdálit z bytu, aniž by to bylo nápadné.“

On již déle neodmlouval, věděl, že ji nepřemluví, a proto ji nechal při její vůli.

Plukovník stál s Golzenem, Ravenovem a pobočníkem v jednom koutě a bedlivý pozorovatel mohl lehce poznat, že živě o něčem rozmlouvali, nemohouce se nijak sjednotit.

Tu se otevřely dveře jídelny a hlásilo se, že je prostřeno. Velkovévoda pojal rámě vévodkyní z Olsunny a za nimi se tvořily páry v dlouhou řadu, aby se odebraly do jídelny.

„Je nejvyšší čas, ani okamžik není víc k promeškání,“ pravil Golzen k Ravenovovi. „Mám ji přivést. Tvoje svolení, nebo se chceš nechat blamovat?“

V tváři Ravenova zápasily zlost a rozpačitost, vztek a hanba mezi sebou. Pak odpověděl s očividným sebepřemožením: „Nuže, pro mne za mne, u všech ďáblů. Jdi tedy a pověz jí, že její přítomnosti nestojí nic v cestě.“

Golzen šel, a ostatní se odvrátili. Byla to tedy pravda, co Kurt v kasinu tvrdil, že Ravenov lhal. S dovolením pro Rositu se přiznal, že křivda se nachází na jeho straně.

Hostina byla skvostná, takřka královská, po hostině pak nastal tanec. Rosita tančila jen s Kurtem a Platenem, a některými vyššími důstojníky, jimž velela etiketa, prokázat dámám, uvedeným velkovévodou, tuto čest. Žádný jiný si ale netroufal, požádat ji o tanec.

Páni, kteří byli zúčastněni při souboji, nevyčkali konec plesu, ale odebrali se po půlnoci domů, aby se připravili. Kurt seděl ve svém pokoji a četl ve věhlasném díle generála Klaussewitze. Nastalo ráno, a světlo lampy začalo blednout. Tu se ozvalo lehké zaklepání a na jeho vyzvání vešla Rosita úplně připravena.

„Dobré jitro, Kurte!“ pozdravila, podávajíc mu ruku. „Spal jsi?“

„Nespal.“

„Ze strachu!“ smála se ona.

„Ó, ty dobře víš, že neznám strach!“

„Ale svůj testament jsi udělal?“ tázala se žertem.

Na to on jí odpověděl s vážnou tváří:

„Má milá Rosito, souboj je i pro nejobratnějšího šermíře a nejjistějšího střelce přece jen povážlivou věcí. Člověk přece jen zůstane zranitelný. A v příznivém případu tísní člověka myšlenka, že jiného zranil nebo snad i zabil.“

„Máš pravdu jako vždy, milý Kurte. Ale já se nikterak nemohu dostat k tomu, abych měla o tebe starost. Ty jsi vyučencem mého ubohého zmizelého otce; on byl hrdina, a tebe si nemohu představit jinak nežli hrdinu. A co se týká tvých soupeřů, nemusíš si to tolik brát k svědomí. Slyšel jsi přece, že chtějí tvou smrt.“

„Ale já je neusmrtím.“

„Ale jdi! Skutečně ne?“

„Ne.“

„Jsi velkodušný a to se mně náramně líbí. Ale prosím tě, nepřeháněj svou shovívavost tak daleko, abys snad sebe samého uvedl do nebezpečí. Mluvilo se o tom, že Ravenov je výborným šermířem a plukovník výtečným střelcem.“

„Neměj starosti! Cítím, že oba předčím.“

„A moje stuha, milý Kurte? Ta má být tvým talismanem.“

„Nosím ji na svém srdci. Rozhodla ses již, jestli ji požádáš nazpět?“

„To bude záležet na tom, jak budu spokojena s tvým chováním proti tvým soupeřům. Ale již je půl čtvrté.“

„Právě na tuto dobu jsem objednal Platena.“

„Pojďme tedy tiše.“

„Ó, milý Kurte, kdyby tě ale tak přece jen některá kulička trefila!“ začala ona opět tiše.

„Nestrachuj se, Rosito. Znám jistý prostředek, jak učinit neškodnou protivníkovu kouli.“

„Jaký je to prostředek?“

„Míří se přesně na ústí jeho pistole a vystřelí se přesně v tom samém okamžiku co on. Pak se koule srazí a zaletí stranou.“

„Zůstane to ale přece jen velmi nebezpečný prostředek.“

„Já jsem se v tom cvičil. Pojďme. Budeš se mnou spokojena.“

Opustili světnici a dům tak tiše, že je nikdo z domácích nezaslechl. Na konci ulice je očekával Platen s kočárem. Jeho sluha dělal kočího. Pozdravili se a nasedli. Když podával Kurt ruku Platenovi, zadržel ji a položil mu prst na tepnu. Kurt mu to s úsměvem dovolil.

„Hm, ta tluče tak klidně, jako kdybyste ležel na pohovce a neměl před sebou nic jiného, než nějaké zábavné čtení, můj milý Helmersi,“ pravil sekundant.

„Já se nikdy netřesu, můj milý Platene,“ odvětil Kurt.

Z postranní ulice teď za nimi zabočily dva jiné kočáry.

„Plukovník a Ravenov,“ pravil Platen, který seděl na předním sedátku a viděl proto dozadu. „Jsou tak přesní jako my; ale my přece budeme mít čest, být prvními na místě. Heinrichu, nedej se předjet od těch tam vzadu!“

Sluha švihl koně na znamení, že porozuměl svému pánovi.

Hned na to se vyjelo Halskou bránou ven a proti kopci. Když dojeli k pivovaru, scházelo ještě deset minut na čtvrtou. Vjeli do parku, kočár zabočil na postranní cestu a zastavil konečně na otevřeném místě, obroubeném stromy a křovím. Vystoupili.

Hned na to přijely také ty další kočáry. Pozdravili se vespolek němým pokynutím. Sluhové byli postaveni jako stráže, aby zabránili každému vyrušení a lékař vyndal svoje nástroje a obvazy, aby byl ihned připraven.

Kurt vzal koňskou pokrývku a prostřel ji na zem u staré sosny.

„Nechtěla by ses postavit sem, Rosito!“ tázal se. „Tráva je mokrá, zde budeš stát v suchu, a můžeš všechno přehlédnout.“

„Děkuji ti,“ odvětila; postavila nohy na pokrývku a opřela se o strom.

Platen a Golzen prohlédli prostor a rozdělili vítr a slunce, což bylo jejich povinností jako sekundantů. Pak přinesl Golzen z Ravenovova vozu dvě turecké šavle.

„Jdi, milý Kurte,“ pravila Rosita tiše. „Ravenov již na tebe čeká.“

„Budeš moci snést pohled na krev?“ tázal se starostlivě.

„Doufám, neboť to zajisté nebude tvá.“

Ravenov již stál u jedné ze šavlí, které Golzen položil na zem; Kurt se postavil k druhé. Plukovník a jeho pobočník přistoupili, aby byli z větší blízkosti svědky boje. Major Palm byl s nimi. Jako čestný rada měl povinnost, pokusit se o smíření stran, přistoupil proto k nim a tázal se: „Dovolí pánové, abych k nim promluvil slovo?“

„Já to dovolím,“ odvětil Kurt.

„Ale já nikoliv,“ zvolal Ravenov. „Byl jsem na smrt uražen, a vyjadřuji, že neopominu nic, abych zabil svého soupeře. Každý pokus o smíření je marný. Moje podmínky jsou známé, a já od nich neodstoupím ani na vlas.“

„Tak tedy nemám dále co mluvit. Byl jsem ochoten vyslechnout pana majora; prosím, abyste to vzal na vědomí,“ vyjádřil se Kurt.

„Kdo se ukáže být ochotný k odstoupení, ten je zbabělec,“ pravil Ravenov, zdvíhaje ze země šavli. „Ať se začne!“

Teď i Kurt vzal svou zbraň a dobře ji prohlížel.

„Pravé damascenky,“ podotkl Platen.

„Ani nápad!“ odvětil Kurt klidně. „Je to výrobek ze Solingenu. Znám pravé damascenky, měl jsem jich dost v rukou.“

Teď tasili také sekundanti svoje šavle a postavili se po boku svých přátel. Boj mohl začít, jakmile major Palm dal znamení.

Tu se ozval hlas Rosity: „Počkejte ještě na okamžik, pánové! Nežli se pustíte do boje, chci se poručíka Ravenova ještě jednou otázat, zdali pořád ještě tvrdí, že mne doprovodil domů?“

Jelikož se zraky všech obrátily na tázaného, viděl se nucen promluvit. Pravil uštěpačně: „Dám svou odpověď šavlí. Na takové dotazy se odpovídá krví, a ta bude z mého protivníka.“

Svlékl svůj kabát, hodil jej na zem a dodal: „Dolů s kabátem! To je nejlepším a nejjistějším znamením, že jeden z nás odejde k čertu!“

„Dobře,“ pravil Kurt klidně, svlékaje také svůj kabát, „přivoluji také k nezdvořilosti ukázat dámě rukávy své košile. Ale když se pořád mluví jen o mé krvi, tímto ujišťuji, že ani jediná její krůpěj nevyteče. Nejsem krvežíznivý a nezabiju poručíka Ravenova, ale učiním ho pouze neschopným k službě, jak to žádají jeho vlastní podmínky. Třetím máchnutím mu utnu pravou ruku. Pane doktore, přichystejte se, abyste mu obvázal pahýl ramene.“

„Bídné vychloubání!“ zuřil Ravenov, vztekem až hnědý v tváři. „Majore, dejte již konečně znamení!“

Oba soupeři stáli naproti sobě, Kurt klidný a vážný, ten druhý ale se sevřenými rty a chvějícím se chřípím. Byl to vážný okamžik. Tu pravil major:

„Pánové, situace zde je příliš hrozná, tak že považuji za svou povinnost, podruhé učinit pokus o –“

„Ticho!“ velel Ravenov. „Každý pokus o smíření je pro mne urážkou. Byl bych přinucen vyzvat toho, kdo jej učiní.“

„Nuže dobře, vykonal jsem svou povinnost. Prohlašuji, že jsem nevinen na tom, co se stane!“

S těmito slovy ustoupil čestný rada a pozvedl ruku na znamení, že boj může začít.

Ravenov se ihned rozpřáhl takovou silou, jakoby se chystal porazit slona; ale Kurt odrazil tento výpad takovou snadností, jako by měl před sebou školáka s prutem v ruce místo šavle. S nepochopitelnou rychlostí následovalo jeho tnutí mistrné odrážce, a to s takovou silou, že Ravenovova šavle byla vyražena z ruky a daleko odlétla.

„Můj první sek!“ počítal Kurt klidně, skloniv svoji zbraň.

„Tisíc hromů, v tom vězí ďábel!“ zvolal Ravenov. „To se mně ještě nepřihodilo, a také se mně to vícekrát nestane.“

Sekundanti zkřížili svoje kordy mezi soupeře, aby Kurt nemohl útočit proti nyní bezbrannému Ravenovovi. Lékař donesl šavli a vrátil ji Ravenovovi, který zase ihned dotíral na Kurta.

„Sem chlapíku, teď to platí!“ zařval.

Zbraň nahoře těžší než u rukověti, zafičela ohromnou silou vzduchem. Od stromu se ozval tlumený výkřik. Vydala jej Rosita. Zdálo se jí, že Kurt v nejbližším okamžiku musí klesnout k zemi s rozpoltěnou lebkou, ale – nikdo se toho ani nenadál – on odrazil také tuto ránu, a v nejbližším okamžiku odlétla Ravenovova šavle opět daleko.

„Můj druhý sek!“ pravil Kurt chladně a pevně.

„Tisíc milionů ďáblů!“ zasyčel Ravenov, opouštěje sám své místo, aby pozvedl svou zbraň. „Copak mám co dělat s čertem? Ale tu jsem zase. Teď to půjde o život!“ Napřáhl na novou ránu.

„Nikoliv, půjde jenom o ruku!“ odvětil Kurt.

Obě těžké čepele se proti sobě zableskly; ostré cinknutí, a ozval se hlasitý výkřik. Ten vyšel z Ravenovových úst. Jeho šavle odlétla ve vysokém oblouku přes mýtinu a s ustrnutím všichni spatřili, že uťatá ruka třímala její rukověť!

„Můj třetí sek!“ počítal Kurt a sklonil opět šavli. „Pane doktore, podívejte se, zdali se jeden z nás stal neschopný k službě. To bylo přece podmínkou pana Ravenova.“

Tento stál se strnulýma očima nepohnutě na místě, a z pahýlu ramene dosud jako k ráně vzhůru zdviženého, stříkal silný pramen krve. Pak se zapotácel, ne tak účinkem své rány, ale ustrnutím nad téměř nadpřirozenou dovedností svého soupeře. Jeho sekundant k němu přiskočil, aby jej zadržel. Raněný ani nehlesl. Nechal se lékařem uložit do trávy, pohlédl na místo, kde se nacházela ruka, a zavřel oči, částečně hanbou, částečně pak s vědomím, že je to teď s jeho budoucností u konce.

„Nuže doktore, jak je tomu?“ tázal se Kurt.

„Ruka je nenahraditelně pryč,“ odvětil lékař.

„To jsem věděl, když tam ještě byla. Ale já míním, je-li vyplněna podmínka tohoto souboje!“

„Ano, pan poručík opustí službu.“

„Takto jsem tedy dodržel své slovo a mohu odstoupit.“

„A já taktéž,“ pravil Platen. „Ale musím připomenout, že pan poručík Helmers zůstal až do konce na svém místě, kdežto pan z Golzenů poručíkovi Ravenovovi dovolil opustit vykázané místo. Musím velmi prosit, aby se takové nepřístojnosti vícekrát neopakovaly.“

A Kurtovi pak tiše řekl: „Ale proboha, co jste to za člověka? Stojíte jako nějaký bůh a šermujete jako ďábel. Takového něco jsem dosud ani nepovažoval za možné! Ravenov nebyl ještě nikdy přemožen, a při jeho druhém útoku jsem vás považoval najisto za ztraceného. Ale dovolte, musím se podívat za Ravenovem.“

„Jen jděte, neboť já se zase musím podívat k mé dámě.“

Zašel k Rositě, která mu přicházela naproti a podávala mu obě ruce.

„Ty siláku, ty výtečníku!“ pravila. „Ano, ty jsi zdařilý chovanec mého otce; jsi skutečný a celý hrdina! Věděla jsem to, ale jednou přece mnou projela smrtelná úzkost.“

„Zaslechl jsem tvůj výkřik.“

„Zaslechls jej? Myslela jsem, že budeš rozpolcen vedví.“

„Milá Rosito, takové nebezpečí mně ovšem hrozilo, ale ne snad od přesily Ravenova, ale právě díky tvému výkřiku.“

„Ach, proč to?“

„Tento výkřik úzkosti by byl oči každého jiného odvrátil od soupeře k tobě. Kdybych to udělal, byl bych býval ztracen. V takovémto boji, kde jde o život, a kde dva takoví šermíři měří svoje síly, může ten nejmenší rušící hlas přivodit okamžitou smrt.“

„Ó Bože, jak jsem byla neprozřetelná!“ zvolala dívka, teprve nyní zbledla leknutím. „Však se to již vícekrát nestane.“

„Nedělej si z toho nic,“ upokojoval ji. „Mne by nevyrušil ani výstřel z děla. Tvůj výkřik mně byl spíše k užitku, neboť po něm se Ravenovy oči bezděky obrátily k tobě, jeho pozornost byla odvrácena, a tím se mně můj umělecký sek snadněji a lépe vydařil, než jsem očekával.“

Za této rozmluvy byli ostatní zaměstnáni kolem Ravenova a trvalo to hodně dlouho, než byl proud krve zastaven a rána obvázána.

Tu přistoupil Ravenovův sluha a přinesl šavli, která dopadla až k jeho vozu. Ta poskytovala šeredný pohled, neboť ruka raněného dosud držela rukověť. Tento pohled navrátil raněnému řeč.

„Mrzák!“ zasténal. „Bídný mrzák! Plukovníku, jestli vy mne nepomstíte, budou všechny děti na vás ukazovat! Slibte mně, že jej zastřelíte!“

„Slibuji vám to!“ odvětil plukovník, přemožen pohledem na raněného.

„Nebudete jej šetřit?“

„Nebudu.“

Platen slyšel tuto rozmluvu, aniž by se zastával Kurta. Teď pokynul pobočníkovi: „Pane kamaráde, já jsem připraven, je-li vám libo.“

Branden pokynul, a oba se odebrali doprostřed mýtiny, aby tam rozdělili vítr a slunce. Vzdálenost se naznačila dvěma šavlemi zabodnutými do země, a na to přinesl pobočník pouzdro s pistolemi plukovníka.

Oba sekundanti nabili pistole s největší svědomitostí. Prostřel se přes ně šátek, pak si každý ze soupeřů vytáhl jednu pistoli a odebral se na své místo. Teď nastalo zase obyčejné umístění bojujících a svědků. Oba soupeři pozvedli zbraně. Plukovník mířil na Kurtovu hruď, tento ale na hlaveň protivníkovy pistole. Major začal zvolna počítat:

„Jedna – dvě – tři!“

Při „tři“ zahřměly obě rány – žádná koule netrefila.

„První výstřel!“ pravil Kurt lhostejně, odevzdávaje svou pistoli Platenovi k nabíjení.

Po dvou minutách byli zase všichni připraveni a major velel: „Jedna – dvě – tři!“

Zahouklo to tu a tam, ale oba opět stáli nezraněni.

„Druhý výstřel!“ počítal Kurt.

Plukovník pokrčil zlostně rameny.

„To je pouze prokletá náhoda!“ zvolal. „Potřetí zajisté nechybím. Teď jde o život!“

„Nikoliv, pouze o ruku!“

S těmito slovy přijal Kurt znovu nabitou pistoli a pozvedl ji. Plukovník co nejdůkladněji mířil. Stával se již nepokojným. Proč tyto chyby? Copak snad tento Helmers uměl čarovat? Počítal teď výstřely tím samým tónem a s tou samou chladnokrevností, jak poprvé počítal seky. Tato myšlenka zbavila plukovníka nepředpojatosti. Kurt tentokrát nemířil na ústí pistole plukovníka, ale na jeho ruku. Lehounké nahnutí hlavy na stranu, kde stál major, značilo, že jeho velení teď věnuje ještě větší pozornosti, než dříve. Jednalo se o to, předejít protivníka; ovšem nesměla to být tak značná mezera, aby se to mohlo nazvat nepoctivé; jednalo se pouze o to, spustit o malý okamžik dříve. Teď začal major potřetí:

„Jeden – dva – tři!“

Rány houkly.

„Pane Bože!“ zvolal v tu samou dobu plukovník, a ustoupil o několik kroků.

„Třetí výstřel!“ počítal Kurt s nepohnutou tváří.

Vypálená plukovníkova pistole padla k zemi, zatímco on sám si hmátl levou rukou po pravém rameni.

„Jste zasažen?“ tázal se sekundant přiběhnuv k němu.

„Ano, do ruky,“ odvětil raněný.

Také lékař přispěchal a uchopil rameno, aby ohledal poranění. Potřásl hlavou a pohlížel s ustrnutím na Kurta, který stál chladně a nepohnutě na svém místě.

„Roztříštěna, nadobro roztříštěna,“ oznamoval a rozpáral nůžkami rukáv až po loket. „Koule pronikla rukou, porušila kloub, vjela pak do dolního ramena, roztříštila zde píšťalu a vyjela zde kabátem ven. Nemůže ležet daleko odtud.“

„Může být ruka zachráněna?“ tázal se plukovník plný úzkosti.

„Ani pomyšlení; musí dolů!“

„Tedy neschopen k službě?“ tázal se Kurt.

„Úplně!“ odvětil lékař, jemuž vyvstávala hrůza před Kurtem.

„Tak tedy mohu opustit své místo zde,“ pravil Kurt. „Pánové mně dosvědčí, že jsem dostál svému čestnému slovu; slovo pana plukovníka si beru s sebou, on již žádné nemá.“

Odhodil pistoli a odešel. Rosita jej již očekávala se zářící tváří.

„Zase jsi zvítězil,“ pravila tlumeným, přitom ale skoro jásavým hlasem. „Věděla jsem to, že tě žádný nepřemůže. Je jeho ruka opravdu ztracena, milý Kurte?“

„Nebude v ní nikdy více držet šavli.“

„To je spravedlivé a přece zároveň hrozné. Pojďme, odjedeme!“

„Musíme počkat na Platena, milá Rosito, ale pojď, zajdeme prozatím k vozu. Platen brzy přijde za námi.“

Ten však zůstal stát na bojišti. Nemohl pochopit, jak mohl Kurt tak přesně předpovědět výsledek boje, a díval se na lékaře, který řezal svým nožem, že plukovník v sobě nedovedl utlumit bolest.

„Také já jsem mrzák, také já!“ zvolal. „Ravenove, slyšíte to?“

„Zdali to slyším?“ odvětil Ravenov, přistupuje navzdory své slabosti na Golzenově rameni. „Neslyším to pouze, ale také to vidím. S tím člověkem je sám ďábel ve svazku. Doufám, že jej brzy odnese do pekla!“

„Mýlíš se,“ pravil Platen vážně. „To, co ty nazýváš ďáblem, se skládá jenom v neobyčejném cviku a dovednosti v zacházení se zbraní. On je mým přítelem, a nesmím proto poslouchat, když po tolika důkazech srdnatosti, počestnosti, velkomyslnosti a dovednosti ho nepřestáváte hanobit. Ačkoliv to nebyl on, který urážel, přece nehledal vaši smrt, znaje napřed přesně výsledek boje, který zde bohužel před sebou spatřujeme; k tomu přijde ještě trest, který vás očekává, a jemuž můžete ujít pouze jeho vlivem. Kdo po tolika důkazech mluvících k jeho prospěchu, jej pořád ještě hanobí, ten není čestným, dokonce ani rozumným mužem. Ztratím-li pro tuto svou upřímnost vaše přátelství, musím to oželet, ale jeho mne za to odškodní. Hned jeho první vystoupení mně podalo důkaz, že to není všední člověk; to samé mohl pozorovat i každý jiný. Chtěl jsem to zprostředkovat, nebral se ale na to ohled; proto říkám jako předtím major, když byl jeho smiřovací návrh odmítnut: umývám své ruce v nevinnosti. Sbohem!“

Odešel, aniž by čekal na odpověď, a odjel s Kurtem a Rositou. Jednal a mluvil jako pravý přítel svého přítele.

Za malou chvíli odjely i ostatní vozy, a mýtina zůstala tichá a osamocena jako předtím.

Na tom samém rohu, kde je očekával, rozloučili se Kurt a Rosita s Platenem.

„Co učiníte?“ tázal se. „Ohlásíte se dobrovolně?“

„Sám ještě nevím,“ odvětil Kurt. „Dobrovolné ohlášení bude snad to nejlepší. Především jsem unaven a odpočinu si, pak uvidíme, jak se rozhodnout.“

„U mne není ani pomyšlení na spaní, služba to nedovolí. Teď schází ještě plukovník a Ravenov. Tuším, že dnes budu mít velmi nepokojný den. Sbohem, milý Helmersi. Sbohem, milostivá slečno!“

Odjel ve svém kočáru, zatímco hezký, mladý pár šel malý kousek cesty až k paláci pěšky.

Tam nebyl ještě nikdo vzhůru, a mohli vejít nepozorováni. Rosita doprovodila Kurta k jeho pokoji. On vešel a ona jej následovala, aby se tam s ním rozloučila.

„Nevíš skutečně, co uděláš?“ tázala se ho.

„Nevím. Vlastně bych měl událost oznámit plukovníkovi; poněvadž ten sám byl účastníkem, stává se to bezúčelné. Odpočineme si, Rosito, a potom uvážíme, jak mám jednat. Pro tuto chvíli děkuji Bohu, že jsem unikl smrti, které jsem byl zasvěcen. Víš, pod jakou ochranou jsem stál v tomto nebezpečí?“

„Nuže?“

„Pod tvou.“

„O nikoliv,“ usmála se ona. „Naopak byl bys snad můj hloupý výkřik zaplatil smrtí!“

„Ale měl jsem u sebe talisman, který jsi mně dala.“

„Aha, mou stužku! Ano, byl jsi udatným rytířem, a bojoval jsi zdatně za čest tvé hradební panny.“

„Ale co teď s tím talismanem? Žádáš jej nazpět?“

Ona se zarděla, ale pravila: „To se také pozná, až se vyspíme. Takové věci vyžadují zralé uvážení.“

„Teď ale jsi přece jenom hodně zlá Rosita,“ zlobil se naoko.

„Proč?“

„Protože nestojíš ve slově. Slíbila jsi, že se o tom rozhodneš hned po boji.“

„Hm, ano, je to možné, že jsem to povídala. Ale copak to má tak velmi naspěch?“

„To se rozumí!“ smál se vesele. „Musím to skutečně vědět, bude-li talisman vyplacen nebo ne?“

„Hubičkou?“

„Ano, hubičkou.“

Stála před ním tak spanilá a milá. Ranní sluníčko koukalo oknem a obestřelo ji svou září. Bylo ono snad příčinou, že se pojednou její oči tak zaleskly a její tváře tak čarovně zbarvily? Byly to jeho paprsky, které se vlnily kolem jejího krásného panenského poprsí, anebo byla to její ňadra, která se tak prudce dmula?

„Milý Kurte,“ pravila, „víš, že jsem s tebou velmi spokojená. Jednal jsi jako skutečný, opravdový hrdina, mohl jsi oba zabít, a neučinil jsi to. Vsadil jsi svůj život, abys mne pomstil, proto vyplatím talisman, je-li ti libo.“

„Hubičkou?“ tázal se on, nyní sám takřka se zardívaje.

„Ano, vždyť tak to bylo ujednáno.“

„A teď ihned?“

„Ovšem! Vždyť jsi měl tak napilno!“

Tu on sáhnul do náprsí, vyndal stužku a podával jí tu stejnou.

„Tu ji máš, Rosito.“

„A tu máš hubičku!“

Rychle mu položila ruce na ramena, přiblížila svoje našpulené rty k jeho ústům, a dala mu polibek tak jemný, tak opatrný, jako když hrající dítě políbí svou loutku.

„A to má být hubička?“ tázal se Kurt.

„Myslím,“ usmála se Rosita čtverácky. „Nebo bylo to snad něco jiného?“

„Byla to hubička, ale taková, jaká se dává staré tetě s ošklivým dlouhým nosem, plným bradavic.“

„Už jsi líbal tolik tetiček, že to tak dobře víš?“

„Ó nikoliv, neboť staré tety rádi nelíbáváme.“

„Koho tedy?“

„Mladé hezké Rosity!“

„To jsi mně neměl povídat! Za to tě musím potrestat. Nechci více tvůj talisman. Vezmi si ho!“

On hmátl kvapně po stužce, položil ji za sebe na stůl, a pravil s velmi vážnou tváří: „Ale to nejde tak rychle!“

„Copak, milý Kurte?“

„Navrácení talismanu. V takových důležitých věcech je třeba jednat velmi spravedlivě a nezištně.“

„Takový jsi vždy. Ale jak to teď míníš?“

„Vyplatila jsi talisman. Když mně ho dáváš nazpět, to jsem já povinen vrátit ti jeho cenu.“

Pohlížel na ni, očima, jak to u něho ještě nikdy nebyla spatřila. Srdce jí bušilo, nezvyklá horkost se jí rozlila po tvářích a čele, a připadalo jí, jako by se jí kolena trochu chvěla. Pojednou se jí zatemnilo před očima. Neviděla, anebo měla oči zavřené? Sama to nevěděla. Cítila, že rameno ovinulo její šíji, a to druhé její záda. Již ani nestála ve světnici, letěla spíše ovzduším, ano skutečně měla křídla, a kolem ní zářilo tisíc sluncí, milion andělů zpívalo čarokrásné žalmy. To slyšela, viděla a cítila. A přece to byl jen pouhý sen, který trval sotva několik okamžiků, pak se octla zase na zemi zde ve světnici. Cítila se přitažena oběma rameny, až její hlavička spočívala na srdci, jehož mocný tlukot slyšela. A pak ji vzaly dva prsty pod bradou a zvedly ji, a hlas jí dobře známý řekl úpěnlivým tónem:

„Rosito, prosím tě, otevři své milé oči!“

Ona nebyla s to odpovědět, neboť její srdce bylo plné až k puknutí, ale nebylo v něm ani jediného slovíčka. A zase úpěl ten jasný, něžný hlas:

„Rosito, milá Rosito, pohlédni přece na mne!“

„Ne!“ zašeptala, že to sotva zaslechl.

„Proč ne?“

„Nemohu.“

„Proč nemůžeš?“

„Proto – proto, že se tak velmi bojím!“

„Snad přede mnou? Hněváš se snad na mne, má Rosito?“

„Ó, nikoliv, Kurte!“

„Ani trochu?“

„Ani dost málo!“

„Ó, pak ti zhojím oči, které nemůžeš otevřít!“

A teď ucítila dva teplé rty napřed na pravém, pak na levém oku. Teď se vtiskly na oba čtverácké důlečky v lících. Bylo to přece jenom k podivení, že musela skutečně otevřít oči, ačkoliv jen tak malinko. Hned ale se zase zavřely, oslněny pohledem, který shůry do nich zasvitl, jako jasný sluneční paprsek do křišťálového modra hlubokého horského jezera. A pak se tak ulekla, že se zachvěla po celém těle, neboť ty samé teplé rty se teď dotkly také jejich úst, napřed zlehka, pak pevněji a těsněji – byla snad toto ta hubička? Nikoliv, byla to veliká, ohromná loupež, byla jí odejmuta duše, cítila, jak jí unikala skrze rty pryč k tomu, v jehož náručí ležela, který ji pořád těsněji k sobě vinul, tak že se její ňadra dmula na jeho srdci. Měla se bránit? Ó, nikoliv, vždyť byla zajata, nemohla. A zlá na něho také nebyla, neboť když se jí teď potichounku tázal: „Hněváš se na mne, má Rosito?“ nutkalo ji to z hloubi duše, aby mu odvětila: „Nikoli, můj milý Kurte.“

A na to ji zase líbal, ani to nemohla spočítat, kolikrát, až se ozval venku na chodbě krok podomka, který začal svou denní práci.

Tu teprve otevřela oči, neboť Kurt z ní sňal svá ramena tak kvapně, jako by podomek chtěl vejít. Stál před ní, jak jej ještě nikdy neviděla. Toto již nebyly jeho oči, ani jeho tvář, a přece to byl on. Bylo to snad tím, že její duše přešla k němu? A teď ji vzal za ruce, pohlédl jí hluboko do očí a řekl s úsměvem:

„Vidíš, má milá Rosito, toto byla hubička!“

Při tomto tónu jeho hlasu se jí navrátil dřívější rozmar, tak že se mohla tázat:

„Ne taková, jak u tety?“

„U nějaké staré!“

„S dlouhým nosem!“

„A s množstvím bradavic na něm!“

A na to se oba tak srdečně smáli nad tetou a nosem a bradavicemi, že Rosita ani nezpozorovala, že jí dal již zase hubičku a pak ještě mnoho a mnoho. Pozapomněl na to, že jeho otec byl námořníkem a ona že byla vnučkou vévody. A na tom byla vinna ta dlouhá, sladká hubička.

„Teď ale půjdu,“ pravila jako na omluvu.

„Ale to je škoda,“ odvětil on, jako by měl bůhvíjaké právo na její přítomnost.

Za to musel být potrestán. Proto mu odtáhla svoje ruce a obrátila se ke dveřím, aby odešla. Ale člověk, bohužel, je již tak nedůsledný; hned se zase obrátila, podala mu své ruce zpět a pravila: „Musím ale přece už jít, milý Kurte. Je to pravda, vidíš to sám?“

On se sice tvářil, jako by to neviděl, přece ale odvětil: „Ano, milá Rosito, zdá se mi skutečně, že bych to skoro mohl vidět.“

„Tak tedy vidíš! Vyspi se dobře. Dobrou noc!“

„Dobrou noc, Rosito!“

A teď odcházela doopravdy, neboť otevřela skutečně dveře, které ale ihned zase přivřela, tváříce se, jako by si vzpomněla na něco velice důležitého. Pak pozvedla svůj růžový prstík, vyhrnula tajemně své tmavé brvy, a šeptala: „Měli jsme vlastně říci, dobrý den a nikoli dobrou noc.“

„Ano, mně se to také tak zdá!“

Pravdivost tohoto zjištění dotvrdil novou hubičkou, která vzbudila v jejím srdci takové přesvědčení, že jí zmizely všechny pochybnosti a že následkem toho s posledním srdečným stisknutím ruky jej prosila: „Řekněme tedy: dobré jitro, milý Kurte!“

„Dobré jitro, má milá Rosito! Bude se mi zajisté o tobě zdát!“

„Něco pěkného?“

„Mnoho milého a pěkného!“

„Povíš mně to?“

„Milerád!“

„A nevynecháš nic?“

„Vůbec nic!“

Ale proto, že se mu přece mohlo snít o těch mnohých a dlouhých hubičkách, a on byl snad při vypravování; mohl na některou z nich zapomenout, byl tak moudrý, že si tu zapomenutou vzal ještě do zásoby, při čem oba již stáli na chodbě. Tato hubička ale netrvala příliš dlouho, neboť klapot plechových nádob dal tušit, že dole již přišla mlékařka. Oba od sebe odskočili, on do svého pokoje, a ona tichými kroky po chodbě do svého. A když byli sami, stál on za svými dveřmi a šeptal s rukama přitisknutýma k srdci: „Ó, jak ji miluji!“

A ona, stojící za svými dveřmi, vydechla zhluboka. Přitiskla ruce na dmoucí se ňadra a šeptala: „Co to bylo? Co jsem to učinila? Ó Bože, to nesmím matince říci, ne, nikdy.“

Chodila nepokojná po světnici, až se dostavila její komorná. Ta se divila, že našla svou paní již vzhůru; ale ještě více se podivila, když vstoupila do vedlejšího pokoje a zde spatřila netknutou postel.

„Bože můj, vy jste ani nespala?“ tázala se.

„Ne. Přines čokoládu a pak mne oblékneš.“

„Které šaty?“

„Fialové. Vyjedu si.“

„Tak brzy ráno?!“

„Je to nutné. Řekni kočímu, ať zapřáhne.“

Bylo osm hodin a nikoliv ještě doba k návštěvám, když vstupovala do kočáru.

„K ministrovi války,“ nařídila kočímu.

Kočár odjel, aniž by jej Kurt byl viděl nebo slyšel, neboť len se kochal právě v nádherných snech, o nichž chtěl vypravovat své Rositě.

S Jeho Excellencí se ještě nemohlo mluvit, muselo se proto čekat; kočí dole na ulici, a Rosita nahoře v saloně, neboť sluha se neodvážil ponechat ji v předpokoji.

Když ministr vstal, uslyšel, že nějaká slečna Sternauová jej žádá o rozmluvu v tak důležité záležitosti, že se opovážila ho obtěžovat v tak časné době. On to jméno dobře znal a pospíšil si se svým oblekem tak, že za deset minut již stál před ní.

Sluha v předpokoji zaslechl, že dáma mnoho a souvisle mluvila, jakoby něco vypravovala. Na to následoval živý rozhovor, a když slečna Sternauová opouštěla salon, svítila jí v tváři radost nad získaným výsledkem. Jeho Excellence ji doprovodil sám až k vozu, a vrátil se do svých pokojů, dal rozkaz, aby poručík Platen od gardových husarů byl ihned předvolán k audienci.

Když Rosita přišla domů, nalezla rodinu pohromadě. Všichni byli udiveni, že si tak časně vyjela, a když podotkla, že přichází od ministra války, obsypali ji tolika otázkami, že konečně uznala za nejlepší, všechno povědět.

Mezitím se Platen nemálo zalekl, když se dozvěděl, že má přijít k ministrovi války. Byl právě na kasárenském dvoře a spěchal rychle do svého bytu, aby se oblékl do parády. Byl přesvědčen, že se jedná o souboj; ale odkud asi došla ministrovi o něm zpráva? Když vstoupil do předpokoje, vypadalo to, jako by jej sluha již očekával; neboť pravil:

„Pan poručík z Platenů?“

„Ano.“

„Excellence je ještě zaměstnána. Račte prozatím vstoupit sem!“

Vedl jej vedle několika dveří až ke vchodu, který otevřel. Platen, téměř zaleknut ucouvl nazpět, když viděl, že je v malém, bohatě upraveném dámském saloně, v němž seděla ministrova manželka s knihou v ruce. Při jeho spatření se lehce pozvedla, blahosklonně mu pokynula a pravila:

„Přistupte blíž, pane z Platenů! Můj muž má ještě nějakou maličkost k uspořádání, a tak jsem vás dala zavést ke mně, abych se vás poptala po velmi zajímavé události, které jste snad byl svědkem.“

On s úctyplnou poklonou se usadil na lenošce, na níž ona pokynula, a očekával napnutě na další. Dveře do vedlejší světnice byly trochu pootevřeny a v mezeře se objevil stín jak od člověka. Toto vysvětlilo poručíkovi celou situaci: ministr obdržel zprávu o souboji, měl důvody, aby mu tato záležitost předem nebyla oznámena služební cestou, a proto měl Platen ministrově manželce vypravovat, zatímco ministr ve vedlejším pokoji slyšel každé slovo a pak se mohl rozhodnout. Že byl předvolán právě on, Kurtův sekundant, jej přivedlo na domněnku, že se berou zvláště kvůli tomuto takové ohledy.

„Říká se, že znáte poručíka Helmerse od gardových husarů?“ začala urozená paní.

„Mám čest, být jeho přítelem,“ odvětil Platen.

„Byla jsem tedy dobře informována. Přejděme bez okolků na náš předmět. Ten poručík měl dnes ráno souboj?“

„Ovšem. Nemám nařízeno, abych věc popíral.“

„S kým?“

„Se svým plukovníkem a s poručíkem Ravenovem od své vlastní setniny.“

„A výsledek této neobyčejné události?“

„Helmers uťal Ravenovovi pravou ruku a úplně roztříštil panu plukovníkovi pravou ruku. Oba se tím stali neschopnými k další službě.“

„Můj Bože, jaké je to neštěstí! Ale oběma pravou ruku, zajisté jen náhodou?“

„Prosím za odpuštění Vaše Excellence, nebyla to náhoda, ale úmysl.“

„Úmysl? To je hrozné! Vypravujte! Ale obšírně a nestranně!“

Platen vypravoval paní ministrové o spiknutí proti Helmersovi, o jeho vstoupení do pluku, o přijetí, jakého se mu dostalo ode všech jeho představených, o zrovna urážlivém způsobu, jakým se s ním jednalo, a o mužném, obezřetném vystupování napadaného. Líčil pravdu, a sice jako přítel, tak že na Helmerse nepadl ani jediný stín nějaké křivdy. A takto se stalo, že když skončil, dáma nanejvýš dojatá zvolala:

„Děkuji vám, pane poručíku. Váš přítel musí být neobyčejný člověk. Podle toho, co od vás slyším, má všechny vlastnosti, aby si utvořil skvělou budoucnost. Co ale zamýšlí učinit, aby se vyhnul následkům tohoto nešťastného souboje?“

„Aby se vyhnul?“ tázal se Platen. „Excellence, Helmers není mužem, který by se vyhýbal následkům události, zvláště když ji sám nezavinil. Jsem přesvědčen, že se dostaví ke svým představeným.“

„Zdá se, že mu věnujete veškerou svoji důvěru.“

„Vaše Excellence, zná lidi, kteří si dobývají důvěru útokem, a ani nejsou ve stavu, ji někdy zklamat. Helmers patří k nim.“

„Přesto všechno to přece jen zůstane pramrzutou událostí. Neradno o ní mnoho mluvit, a naléhavě vás žádám, abyste se nikde nezmínil, že byla předmětem naší rozmluvy.“

Teď zpozoroval, že dříve zmíněný stín zmizel a s ním zajisté i ministr. Paní s blahosklonným úsměvem mu učinila poklonu na rozloučenou a on odešel. Sotva vyšel ze dveří, hned jej požádal sluha, aby vešel do kabinetu Jeho Excellence, který jej teď již očekává.

Když vešel do ministrovy pracovny, zastihl ho zdánlivě zahloubaného do svazku spisů, které měl před sebou. Při objevení poručíka ale odložil spisy, vstal a pokynul mu přívětivým úsměvem:

„Dal jsem vás zavolat, pane z Platenů, abych vám svěřil k obstarání něco poněkud neobyčejného. Slyšel jsem, že jste byl dnes ráno při malém honebním podniku, poručíku?“

Platen ihned věděl, oč se jedná. Ministr chtěl, aby ten souboj platil za honební výlet, při němž byli náhodou poraněni dva důstojníci. Proto odvětil s lehkou, přisvědčující poklonou:

„K službám, Excellence!“

„Dozvídám se bohužel,“ pokračoval ministr, „že tento podnik nedopadl docela šťastně. Dva ze zúčastněných pánů snad neměli na zřeteli, že s nebezpečnými zbraněmi se má vždy zacházet opatrně. Byli snad poraněni?“

„Bohužel, Vaše Excellence.“

„Těžce?“

„Ne sice smrtelně, ale nešťastným způsobem tak, že podle výroku lékaře bude následovat trvalá neschopnost k službě.“

„To je zlá věc. Bylo mně řečeno, že veškerá vina padá na oba ty pány. Rozhlásila se ta věc již mezi lidmi?“

„Jsem přesvědčen o opaku toho, Excellence.“

„Přeji si tedy, aby se až na další o tom pomlčelo. Vy se odeberete k dotyčným pánům, abyste jim to co nejpřísněji uložil. Oba ranění, tuším, budou sotva mít v úmyslu opustit svou světnici; nechci ale, aby někdo jiný viděl, v jakém stavu se nacházejí, a proto jim skrze vás zakazuji, přijímat návštěvy. Páni se mají tak zachovat, jako by jim byla udělena domácí vazba. Já budu mít konferenci s Jeho Veličenstvem a přednesu přitom celou záležitost. Přesně v jedenáct hodin se hlaste u mne, abyste vyslechl další nařízení.“

Lehké pokynutí rukou oznámilo poručíkovi, že je propuštěn. Odešel napřed k plukovníkovi. Předsevzal si, že ani s tím, ani s Ravenovem nebude příliš jemně zacházet.

Zastihl plukovníka v posteli, obklopeného svou rodinou. Domácí paní mu vstoupila vstříc s tváří, zlostí uzardělou.

„Ach!“ zvolala. „Poručíku Platene, musím vám říci…“

„Prosím,“ přerušil ji kvapně, „takto zkrátka poručík Platen, oslovují mne pouze moji kamarádi, a sice jenom ti, kterým jsem to z přátelství dovolil.“

Ona se zarazila, pokračovala pak ale ještě zvýšenějším hlasem: „Dobře tedy, mnohovážený pane poručíku z Platenů, musím vám říci, že je to zrovna hanebnost, zohavit takto mého muže.“

Platen ovšem očekával, že plukovník tento násilný útok pokárá, když se to ale nestalo, odpověděl: „Může-li zde být řeč o hanebnosti, tak se nepřihodila alespoň panu plukovníkovi. Nechci se pozastavovat nad tímto silným výrazem proto, že jste dáma, a jako manželka nemůžete posuzovat záležitost nestranně.“

„Ó, já posuzuji tuto věc velmi spravedlivě. Ještě toto odpoledne půjdu ke generálovi, a požádám ho, aby tento člověk, který své představené zmrzačuje, byl přinucen k zodpovědnosti.“

„Mohu vám tento krok ušetřit, neboť přicházím jako ordonance Jeho Excellence, ministra války.“

„A,“ zvolala uleknuta.

Raněný zvedl překvapeně hlavu, i jeho přítomné děti jevily znamení ustrnutí.

„Od Excellence?“ tázal se plukovník. „Co uslyším?“

„Mám vám sdělit rozkaz, že až na další´, nikdo o naší záležitosti nesmí mluvit. Vy nesmíte opustit váš pokoj, ani přijímat návštěvy.“

„Ach, to jsem tedy zatčen?“

„To právě mínila Jeho Excellence. Ostatně se osvědčilo, to co jsem vám říkal, než jsem odešel z bojiště: z ohledu na mého přítele Helmerse byl ministr tentokrát tak mimořádně blahosklonný, připustit, že jste byl poraněn náhodou na honu. Lze proto očekávat, že vliv vašeho opovrženého soupeře vás zachrání od trestu na pevnosti.“

Učinil velmi obřadnou poklonu a kráčel ven, aniž by se staral o dojem, jaký jeho slova zanechala.

Ravenov, k němuž potom šel, přijal rozkaz s urputným mlčením. Když pak byli ještě informováni oba sekundanti, čestný soudce a lékař, odebral se Platen k Helmersovi. Protože ten dosud spal, byl přijat od vévody z Olsunny, který dal spícího vzbudit. Tento byl celý udivený, když slyšel, že ministr již má vědomost o všem, a když Platen podotkl, že si nikterak nemůže vysvětlit tuto okolnost, pověděl vévoda, co se dozvěděl od Rosity. Žádal Platena, aby jej směl představit; ale tento se musel omluvit, že jej volá služba. Přece ale slíbil, že zase přijde, jakmile bude propuštěn od ministra. Odporučil se, a Kurt s vévodou se odebrali do salonu k ostatním obyvatelům domu.

Zde chytil Kurt Rositu za ruku a pravil s vděčným úsměvem: „Tys tedy již pracovala pro mne! Ale víš-li, Rosito, že jsi se odvážila velmi daleko?“

Ona se usmála tak roztomile, tak čtverácky, že by ji byl nejraději hned obejmul, navzdory přítomným svědkům, a odvětila:

„Musela jsem se příliš odvážit, to není ještě tak jisté. Ministrovo rozhodnutí se zdá spíše dokazovat opak toho.“

I Rosita, její matka byla přítomna, podobně jak lord Lindsay s Amálií, svou dcerou. Rozprávělo se živě o souboji. Kurt musel vyslechnout množství přátelských výčitek stejně jako Rosita, která se opovážila zúčastnit se boje, při němž oba soupeři měli namířeno na Kurtův život.

„Ona je pravým dítětem svého otce,“ podotkl vévoda, s utajenou hrdostí nad tím, že on je otcem toho otce.

„A vy skutečně o něm ještě nemáte žádné zprávy?“ tázal se Angličan.

„Bohužel, ani tu nejmenší,“ odvětil vévoda. „Co jste nám včera pověděl, je to poslední, co jsme o něm zaslechli.“

Lord totiž vypravoval, co se dozvěděl od starého haciendera.

„Ale hacienderovu zásilku jste obdržel?“ tázala se Amálie.

„Jakou zásilku?“

„Nebyla ovšem určena pro vás, ale pro pana poručíka Helmerse.“

Kurt naslouchal.

„Pro mne?“ tázal se. „Já jsem nic neobdržel.“

„Vy jste přece syn kormidelníka Helmerse?“ tázal se lord.

„Ovšem.“

„Nuže, vypravoval jsem, ovšem ve vaší nepřítomnosti, včera příběhy vašeho strýce v jeskyni královského pokladu. Váš strýc obdržel od Bizoního Čela část těchto pokladů, nepatrnou část, která ale nicméně představuje veliké jmění. Pak bylo ustanoveno, aby se polovice zaslala domů, aby se vám poskytly prostředky k řádnému vychování. Nebylo to známo v Mexiku, že jste zde nalezl tak laskavé příznivce a ochránce. Po zmizení Sternaua přišel haciendero Pedro Arbellez do města Mexika a odevzdal poklad tehdejšímu nejvyššímu soudci Benitu Juarezovi, který jej zaslal do Evropy.“

„Nedostal jsem ani to nejmenší,“ opakoval Kurt. „Zásilka se buď ztratila, nebo došla na nepravé místo.“

„Haciendero dokonce ani neznal vaši adresu, věděl jen, že jste k nalezení na jednom zámku nablízku Mainzu, a že ten zámek náleží nějakému setníku z Rodensteinu. Proto se odeslala zásilka na bankovní dům v Mainzu, jehož majitel vás měl vyhledat.“

„Ten by mne byl musel naleznout. Zásilka se cestou ztratila!“

„Vrchní soudce ji pojistil.“

„To by mně tedy zůstala zachována cena. Jednalo by se pouze o to, dozvědět se, který bankovní dům to byl.“

„Slyšel jsem to jméno z úst haciendera, ale během následujících událostí jsem je zapomněl. Ale pátrání povede zajisté k výsledku. Já s dcerou jsme byli jedné noci zajati Jaguárem jihu a zavlečeni do nejjižnějšího cípu Mexika. Teprve před osmi měsíci jsem nabyl svobody. Prominete mně zajisté, že jsem zapomněl jméno, které mne jen málo zajímalo.“

„Ó, mylorde, vás se nemůže dotknout ani ta nejmenší výčitka. Naopak jsem vám ze srdce povděčný, že se od vás dozvídám o té věci. Mluvil jste o cenných předmětech. Nebyly to tedy peníze?“

„Ne. Ačkoli jsem ty předměty neviděl, vím, že se skládaly ze šperků a skvostů, a sice to byly řetízky, náramky, prsteny, pocházející z dob starého Mexika a byly posázeny drahokamy.“

„Ach!“ prohodil Kurt zamyšleně. Neboť před několika dny spatřil na ruce svého přítele Platena prsten, jehož zvláštní vzhled mu byl nápadný. Na kroužku sedělo zvláště utvořené slunce, jehož střed se skládal z vypouklé skupiny smaragdů a rubínů. Práce to byla pravá – staromexikánská.

„Vás něco napadá?“ tázala se Amálie.

„Zdá se mi, že jsem viděl někde u jednoho ze svých známých prsten, jehož vzhled se zdál být mexický,“ odpověděl vyhýbavě. „Nestojí to ale zajisté v žádné souvislosti s naší záležitostí. Měl bych tedy jmění, kdybych tu zásilku obdržel. Tato myšlenka má do sebe něco zvláštního. Nejsem nijak chtivý po penězích, přece ale budu pátrat v Mainzu. Jsem k tomu zavázán, již kvůli otci a strýci, za jejichž odkaz to musím považovat.“ –

Zatím, co zde o této věci bylo dále rozmlouváno, věnoval se Platen svým služebním povinnostem a zajel pak k ministrovi, u něhož se dal ohlásit přesně v jedenáct hodin. Tento jej laskavě přijal. Stál u stolu, na němž leželo několik zapečetěných psaní, a pravil: „Vy jste přesný, pane poručíku, to je mně milé, poněvadž je mně známo, že pánové z vašeho pluku se nyní sejdou k druhé snídani. Vy se také zúčastníte v každém případě?“

„Mám tak ve zvyku, Excellence.“

„Dobře tedy. Zajímavá honební partie, o níž jsme dnes mluvili, se zosnovala v kasinu a má tam nalézt své ukončení. To je důsledné. Vy se odeberete k plukovníkovi Marzfeldovi od pěchoty a odevzdáte mu tyto spisy. On je má otevřít a předčítat v kasinu, a sice v přítomnosti vašeho přítele Helmerse, jejž o tom uvědomíte. To je všechno. Vaše chování v této záležitosti úplně schvaluji. Sbohem!“

Za této řeči dal spisy do společné obálky, kterou odevzdal Platenovi. Ten se vzdálil se srdcem plným radosti, neboť přímá pochvala takového muže je vzácností.

Na to si najal drožku a zastavil se nejprve u Helmerse, aby jej o tom uvědomil, pak se odebral k plukovníkovi. Kurt byl zvědav, co se bude dít v kasinu; proto nemeškal a vydal se ihned na cestu. Vstoupil do místnosti; nenalézal tam ještě Platena, avšak ostatní důstojníci se již všichni dostavili. Jen plukovník a Ravenov scházeli. Tušilo se proč, ale nikdo se nedotazoval, ačkoliv čestný soudce a oba sekundanti by byli mohli podat zprávu. Při vstoupení Kurta se ale přece objevily zřejmé rozpaky. Všichni s ním nepřátelsky smýšleli, ale při dýchánku zjistili, pod jak mocnou protekcí stojí. Příčilo se jim sice, přiznat se nyní k chybě, ale nevšímat si ho přece jen nemohli a proto odvětili na jeho pozdrav takovým způsobem, který není ani zdvořilý, ani urážlivý. Kurt na to nebral ohled, ale usedl, dal si donést sklenici vína a zabýval se novinami. Za nějakou chvíli přišel Platen a přisedl si k němu.

„Přijde plukovník?“ tázal se Kurt.

„Ovšem,“ odvětil Platen. „Byl celý udivený nad rozkazem, který jsem mu přinesl. Mám tak své mínění o tom, co zde má činit.“

„To není nesnadné uhodnout. Plukovník Marzfeld dostane náš pluk; jelikož je od řadové pěchoty, je to pro něho neobyčejné vyznamenání, ale pro důstojnický sbor našeho pluku trest, který by ani nemohl být větší a citlivější.“

„A ta ostatní psaní, co ale ta obsahují?“

„Dočkáme se toho.“

A nemuseli dlouho čekat, protože za chvíli se objevil plukovník. Při jeho vstoupení se obrátily oči všech k němu s podivením. Plukovník od řadové pěchoty? Co ten zde chtěl? Proč přišel v parádě s řády na prsou? Všechno povstalo na pozdrav. Podplukovník a majoři mu šli naproti, aby jej přivítali. On těmto třem stisknul ruce a pravil:

„Děkuji za přivítanou, pánové. Přivádí mne k vám služební záležitost a nikoliv choutka zúčastnit se vaší snídaně.“ Vytáhl obálku, kterou obdržel a pokračoval: „Jeho Excellence, pan ministr války, mně totiž přes pana poručíka zde zaslal rozkaz, abych zde před vámi, pánové, tuto obálku otevřel a vás obeznámil s jejím obsahem.“

Všeobecné „Ach!“ udivení se ozvalo celým prostorem. Ministerský výnos v kasinu? Žádný plukovní rozkaz? To se ještě nikdy nepřihodilo! A tento rozkaz měl uveřejnit plukovník od pěchoty? Platen mu jej přinesl? Jak ten k tomu přišel? Pohledy přítomných těkaly z plukovníka na Platena. Ten se tvářil, jako by to ani nepozoroval, plukovník ale otevřel obálku a vyndal rozličné zapečetěné, čísly opatřené dopisy.

„Žádám o laskavou pozornost, pánové. Číslo první!“

Přečetl krátké stručné řádky. Obsahovaly propuštění velitele pluku, bez výslužného, poněvadž se nestal u vykonávání služby neschopným k službě. Tato vyhláška vzbudila pravý hluk. Jeden přistoupil k druhému, všichni hovořili zmateně mezi sebou. Tázali se, zda se odbýval skutečně souboj a jaký byl jeho výsledek.

„Číslo druhé, pánové!“ zvolal plukovník do tohoto rozčílení. Hluk okamžitě utichl. Ale co se zaslechlo, bylo právě tak podivné, jako to první. Poručík Ravenov byl propuštěn bez výslužného rovněž jako plukovník. Nebylo zmínky o žádosti o propuštění. Oboje propuštění přišlo tedy naprosto nečekaně.

„Číslo třetí!“

Naslouchalo se se zvýšeným zájmem. Nadporučík z Brandenů byl zproštěn služby jako pobočník a s poručíkem z Golzenů přeřazen k vozatajstvu. To mělo být oznámeno plukovnímu veliteli gardových kyrysníků, u nichž sloužil Golzen.

Tito oba byli přítomní. V bledých rysech jejich tváři se jevila hrůza. Od gardy přeřazeni k sprostému vozatajstvu, to byla zhanobující degradace! Chtěli je politovat, ale nikdo se k tomu neodvážil. Pohledy všech se obrátily na Kurta. Pochopili, že on je tím, jemuž mělo být dáno takové zadostiučinění.

„Číslo čtvrté!“

Není tomu tedy ještě konec? Co ještě přijde? Dozvěděli se to brzy. Podplukovník, major, rotmistr od Kurtovy setniny byli přeřazeni k řadovému vojsku – na jejich vlastní požádání, jak se pravilo.

Číslo páté jmenovalo plukovníka z Marzfeldu velitelem pluku gardových husarů, nad čím on sám se nejvíce ustrnul, ovšem že radostně. Platen byl jmenován nadporučíkem a přidán plukovníkovi jako pobočník. Konečně došlo i na Kurtovo jméno. I on byl povýšen na nadporučíka gardových husarů, ale zároveň přeřazen ke generálnímu štábu.

To bylo ovšem vyznamenání, které se mohlo závidět sebelepšímu příteli, tím více jemu, jehož tak nepřátelsky přivítali. A tomu všemu posadil plukovník korunu; přistoupil ke Kurtovi, potřásaje mu rukou a hlasitě řekl:

„Pane nadporučíku, těší mne, že jsem to já, od koho se dozvídáte o vašem povýšení. Je mně sice líto, že vás prozatím nespatřím v řadách svého pluku, přece jsem ale přesvědčen, že u velikého štábu, kde, jak to tak vypadá, vás znají a cení, dříve uděláte své štěstí, než v řadách, kde se nadání lehce přehlédne. Musím vám konečně ještě sdělit, že Jeho Excellence přesně ve čtyři hodiny bude ochotna, přijmout vaše osobní díkůvzdání.“

Teď musela závist dosáhnout nejvyššího stupně, jen u jednoho ne, totiž u Platena. Ten srdečně obejmul přítele a pošeptal mu: „Kdo by si to tak byl pomyslel, když jsem za tebou běžel z čiré soustrasti, že přes tebe budu povýšen! Hleď, Kurte, jak tito hrdí páni od gardy starému Marzfeldovi gratulují! Pojď, odejděme. Tobě se dostalo nejskvělejšího zadostiučinění; nemáme zde dále co pohledávat. Jen se ještě odporučím u nového velitele a požádám ho o dovolenou. Musím do Mainzu.“

„Do Mainzu?“ tázal se Kurt. „Tedy poblíž mého domova?“

„Ano. Strýc Wallner píše. Jedná se totiž o nějakou dědičskou záležitost, kvůli které se mnou musí osobně promluvit.“

„Není tvůj strýc bankéřem?“

„Ano, již jsem ti pověděl, že on zrovna jako já je spřízněn s naším dosavadním majorem.“

Přistoupil k plukovníkovi, aby si vyžádal dovolenou a obdržel ji; pak opustili oba přátelé kasino. Kurt pozval Platena k sobě, a ten slíbil, že večer přijde. Rozešli se na ulici, aniž by Kurt nalezl příležitost zmínit se o prstenu.

Přišel domů a způsobil tam velkou radost svou zprávou. V udaný čas pak zajel k ministrovi, od něhož byl přijat s vyznamenáním. Když dal výraz svým pocitům vděčnosti, pravila Excellence: „Vy jste mně byl velmi vřele odporučen, dostal jsem opis vojenských zpráv, které jste vypracoval pro svého dosavadního vladaře a tak jsem usoudil, že vás mohu upotřebit. Proto jsem ustanovil, abyste byl přidělen k štábu, ovšem předpokládaje, že se v budoucnu vyhnete jistým honebným dobrodružstvím při nichž se lze snadno stát neschopným k službě.“

Tato slova pronesl v žertovně káravém tónu, na to pak pokračoval; „Prozatím ale ještě opominu, představit vás našemu veliteli generálního štábu. Je totiž možné, že se vám svěří poslání, které je sice také vojenské, ale má ráz více diplomatický. Je k němu zapotřebí muže, který v sobě spojuje srdnatost vojáka, úlisnost policajta a chladnokrevnost stáří, a přitom přece vypadá tak mladistvě, tak neskutečně a ne nebezpečně, že na sebe neobrátí přílišnou pozornost. K tomu se zdáte vy být přiměřenou osobností. Bude se tu jednat v každém případě o delší cestu. Připravte se na ni. Dávám vám k tomu týden času, vyžádal bych si ale vědomost o místě vašeho pobytu, abych vás mohl povolat, kdyby vás mělo být dříve zapotřebí.“

To byla slova, která Kurta činila nadmíru šťastným. Bylo v nich vyznamenání, které by bylo dostačilo učinit i vysoce postaveného důstojníka hrdým. Odvětil:

„Excellence, jsem ještě příliš mladý, abych za sebe mohl stát v každém ohledu, ale vynaložím veškerou svou sílu, abych vykonal přidělenou úlohu. Můj pobyt v tomto týdnu bude známý Jeho Výsosti vévodovi z Olsunny.“

„Vaše skromnost vám slouží ke cti. Propouštím Vás s prosbou, abyste mne odporučil vévodovi.“

Kurt opustil ministra ještě o stupeň šťastnější, než byl již před tím. Umínil si, že půjde do Rheinswaldenu, aby před dlouhou cestou, která jej očekávala, navštívil ještě svou matku a setníka.

Přišel domů, vypravoval o své audienci a způsobil tím velikou radost. K večeru přišel Platen a zůstal až do půlnoci. Poněvadž chtěl zítra odcestovat do Mainzu, usnesli se oba přátelé, že pojedou spolu. S lordem a Amálií, kteří brzy měli odejet do Vídně, se Kurt rozloučil.

Nastávalo jitro, když oba důstojníci seděli ve voze první třídy a ujížděli ke svému cíli. Mezi rozhovorem svlékl Platen rukavici, aby nabídnul Kurtovi doutník. Přitom zasvítilo slunce na prsten, který měl na ruce, a zatřpytilo se v celé prostoře.

„Ach, co je to za prsten!“ pravil Kurt, který se tvářil, jako by jej ještě ani nebyl viděl. „Je to zajisté starý dědičný nebo rodinný kus?“

„Ovšem,“ odvětil Platen. „Z mé vlastní rodiny ale nepochází, je to totiž dar mého strýce.“

„Bankéře, k němuž jedeš?“

„Ano. Prokázal jsem mu kdysi službu, která se mu zdála být dost důležitá, aby mně dal malou odměnu. On je velmi lakomý; s penězi, které jsou důstojníkovi přece vždy to nejmilejší, se nikdy nevytáhnete, a tak mně dal tento prsten, který je sice dost cenný, ale jej zajisté nic nestál. Chceš si jej prohlédnout?“

„Prosím tě o to.“

Platen svlékl prsten z prstu a podal jej Kurtovi, který si ho bedlivě prohlížel.

„To není nová práce,“ pravil konečně.

„Ani žádná německá. Jsem vůbec v rozpacích, kam mám přičítat tuto práci.“

„Já ji považuji za mexickou.“

„Já také. Ale jak by byl přišel strýc Wallner k tomuto prstenu! Jeho rodina nebyla nikdy ve spojení se Španělskem nebo Mexikem.“

„Ó, co se toho týká, může bankéř snadno získat takové předměty,“ mínil Kurt, vraceje prsten kamarádovi. „Byl bych opravdu zvědav, je-li to skutečně dědičný kus, propadlá zástava anebo něco podobného. Musíš totiž vědět, že mne takové věci náramně zajímají. Každý má svého koníčka, a mým je záliba v starožitných špercích.“

„V tom ohledu ti mohu vyhovět. Tento prsten je skutečně rodinným kouskem. Strýc má ještě víc takových věcí, s nimiž se ale velice tají. Neukáže je nikomu. Jednou jsem jej ale přece překvapil, vstoupil jsem nenadále do jeho pracovny v zahradním domku. Tam se zdržuje často v noci a také tam spává. Vešel jsem tam nenadále a spatřil jsem na stole některé šperky. Byly to drahocenné řetízky, diadémy, náramky a jiné skvosty náramně podivného tvaru. On se velice zalekl, a já se musel smát, že jsem se vetřel do jeho tajemství.“

„Do jeho tajemství?“.

„Ano,“ mínil Platen bezstarostně. „V jeho pracovně totiž visí na stěně staré hodiny. Tyto byly dole a tu jsem spatřil, že za nimi byla ve zdi díra, která se dala uzavřít železnými dvířky. V té díře se zdálo být ještě více šperků, neboť jsem viděl truhličku, z níž visel nákrčník.“

„Jak je to dlouho?“

„Již tři roky.“

„To jistě uschoval šperky již na jiném místě; to si lze představit,“ mínil Kurt, který se tvářil lhostejně.

Platen také skutečně nepozoroval zájem, s jakým Kurt sledoval tento rozhovor, a odvětil se smíchem: „Ó, nikoliv. Zdá se, že nevěděl o lepším místě, neboť jsem mu musel slíbit při svém čestném důstojnickém slovu, že jej nevyzradím. To se vlastně rozumělo samosebou, a proto mně takový slavnostní slib připadal směšný. Nesoudím také, že bych jej byl zrušil, že jsem s tebou o tom mluvil, neboť u tebe je toto velké tajemství tak bezpečně uschováno, jako u mne. Nemyslím, že by jsi měl chuť vloupat se ke strýci.“

Kurt vyhlížel chvilku z okna ven a pak pravil: „A kdybych ale přece měl chuť na takové vloupání?“

„Nesmysl!“

„Aspoň, abych se podíval na ty šperky?“

„K čemu to? Co by ti to prospělo?“

„Mnoho nebo málo, to je věc náhody. Ty ani netušíš, jak vzácné je mně toto tvé sdělení.“

„Divím se ti, opravdu!“ pravil Platen. „Co tě to zajímá, má-li můj strýc šperky nebo ne?“

„Milý Platene, my jsme přátelé, a budeme spolu podle toho jednat. Je to neomezená důvěra z tvé strany, že jsi mně pověděl o skrýši tvého strýce; chci k tobě mít stejnou důvěru.“

„Člověče, činíš mne opravdu zvědavým!“

„Poslyš tedy!“ začal Kurt. „Můj otec přišel do Mexika – a našel tam svého bratra. Ten, způsobem, který ti později vylíčím, obdržel poklad, pozůstávající ze starých drahocenných mexických šperků –“

„Tisíc ďáblů, to začíná být skutečně zajímavé,“ mínil Platen.

„Dále, oba bratři se nacházeli u haciendera, jehož dcera byla nevěstou mého strýce. Jakási vojenská výprava je odvolala, a od té doby není o nich ani vidu ani slechu. Strýc stanovil, že polovina toho pokladu se má dostat mně; tyto předměty mně měly být zaslány, aby se zde zpeněžily, a z výnosu předně nahradily útraty za moje vychování, a zbytkem by se mně zajistilo nezávislé hmotné postavení. Na to si vzpomněl starý haciendero, když oba bratři zmizeli. Když již minul rok, aniž by se co o nich dozvěděl, vzal on můj podíl a zanesl jej do hlavního města, kde ho odevzdal Juarezovi.“

„Prezidentovi?“

„Ano; ten ale tehdy byl ještě nejvyšším soudcem. Juarez to převzal, že věci bezpečně odešle do Německa.“

„To vypadá zrovna jako nějaký román! Odkud to všechno víš?“

„Znáš sira Lindsaye a jeho dceru –“

„Ovšem,“ přerušil jej Platen. „Krásné děvče, ačkoliv jižné zcela mladé, přece ale kráska první třídy!“

„Nuže, tento Lindsay se tehdy nacházel jako zástupce Anglie v Mexiku a znal se s hacienderem. K němu chtěl haciendero donést šperky; poněvadž se ale dříve zastavil u Juareze a s tím o té věci mluvil, nabídnul se vrchní soudce sám, že zásilku obstará, jelikož, vycházejíc od něho, bezpečněji dosáhne pobřeží, nežli jinak. Vybídnul haciendera, aby přiložil psaní, že ale tomuto bylo těžké sestavit dopis, napsala Amálie Lindsayová ten dopis za něho.“

„A toto také odešlo?“

„Ano.“

„Se šperky?“

„Ano.“

„Jsi o tom ujištěn?“

„Úplně. Juarez zásilku pojistil. A přece nikdy nedošla.“

„Tisíc hromů! Proč se po ní nepátralo?“

„Protože jsem o tom všem nic nevěděl. Juarez se domníval, že je všechno v pořádku. Sir Lindsay brzy po tom byl zajat i se svou dcerou od mexického lupiče a zavlečen do hor. Teprve před necelým rokem se mu podařilo získat opět svobodu, a tak jsem se teprve včera náhodou dozvěděl o celé té záležitosti.“

„Podivné!“

„Ale ještě mnohem podivnější, nežli se domníváš. Haciendero totiž znal moje jméno, ale nikoliv moje bydliště. Jen tolik si zapamatoval, že jsem k nalezení poblíž Mainzu na zámku, patřícím nějakému setníkovi z Rodensteinu. Proto zaslal Juarez věci jednomu mainzskému bankéřovi s úkolem, aby mne vyhledal a věci mně doručil.“

Platen sebou trhl.

„Tisíc láteř! Teď z toho vychází jakási souvislost!“

„To já také míním. Zásilka nikdy do Rheinswaldenu nedošla. Ze žádné strany nebylo oznámeno, že by se byla ztratila. Tvůj strýc je bankéřem v Mainzu; ty nosíš mexický prsten darem od něho; on má více podobných šperků – přemýšlej dál!“

Platen zbledl, ale na spáncích mu naběhly žíly. Bylo na něm vidět, jak zápasí se svými city. Konečně pravil:

„Kurte, ty jsi hrozný člověk!“

„Očekávám tvé odpuštění anebo vyzvání k souboji.“

„Žvásty! Řekl jsi sám, že jsme přátelé. Dívejme se na tuto záležitost otevřenýma očima a zcela nestranně. Ovšem přiznávám, že kdyby někdo jiný takto promluvil, byl bych jej udeřil pěstí. Ty jsi ale mým přítelem. Ty se mnou mluvíš upřímně, ačkoliv jsi mně mohl zatajit své podezření. Dokazuješ mně tím svou úplnou důvěru, že ti nebudu klást překážky v cestě, a nemáš se v tom zklamat, milý Helmersi. Zdá se to ovšem být opovážlivé, tvrdit, že můj strýc tě oloupil, ale on je v držení podobných věcí, a – a –“

„Mluv dál!“

„Připadá mně to složité, na mou čest! Ale tobě to mohu říci, že nepovažuji strýce za takového bankéře, který by odolal každému pokušení. Zpozoroval jsem, že dělá občas obchody, které by někdo jiný, který s ním není spřízněn, snad nazval nekalými.“

„Snad přišel k těm věcem až teprve z druhé nebo třetí ruky! Snad i moje domněnka je nepravá, a jeho šperky ani nejsou mexické.“

„Oba případy jsou možné. Jedná se tedy o to, abychom se přesvědčili!“

„My? Chceš se tedy zapojit do této záležitosti?“

„Ovšem. Ty musíš obdržet svůj majetek, a já chci vědět, zda je můj příbuzný darebák nebo poctivý muž. To se přece rozumí samosebou.“

„Nuže dobře, děkuji ti! Uvidíš, že nebylo mým úmyslem tě urazit. Přeji si naléhavě, abych spatřil ty věci, neboť potom teprve budu s to, utvořit si úsudek.“

„Dobře, spatříš je.“

„Jak?“

„Vyzveme strýce, aby nám je ukázal; to je přece tak jednoduché jako přímé.“

„Snad také pošetilé. Je-li nevinen, smrtelně ho urazíme, je-li ale vinen, nedosáhneme nic.“

„Můžeš mít pravdu. Ale co uděláme?“

„Půjdeme bez jeho vědomí do zahradního domku a podíváme se na věci.“

„Ďáble! Vloupeme se tedy doopravdy do jeho tajemství?“ zvolal Platen.

„Ovšem. Vloupeme, ale neukradneme. Věci tam každopádně zůstanou ležet.“

„Hm! To vypadá na dobrodružství a takové věci já miluji. Budeme vidět, co se dá dělat. Tobě náleží tvůj majetek a v druhém případě mně musí na tom záležet, abych viděl strýce očištěného od šeredného podezření. Ubytuješ se se mnou u něho; já mu tě představím.“

„To nejde.“

„Proč ne?“

„Obdržel-li skutečně zásilku, tak zná také toho, pro koho byla určena. Moje jméno je mu známé, on se po mně poptával, a když teď k němu přijdu, bude možná tušit můj úmysl.“

„Představím tě tedy pod jiným jménem.“

„Ani to nejde. Je možné, že mne již dříve viděl, a že mne tedy osobně zná; v tom případě jsem ihned prozrazen a nezná-li mně, je to přece nevyhnutelné, že se později dozví moje pravé jméno; a pro případ, že by byl nevinný, muselo by mně to být po čertech nepříjemné.“

„I v tom ti musím dát za pravdu. Vyvíjíš zde vůbec ostrovtip a rozhled, který by dělal čest zkušenému policajtovi. Jenom je nepříjemné, že tento ostrovtip musí být namířen právě proti mému strýci. Co máme ale dělat, milý Helmersi?“

„Ty mne vůbec nepředstavíš, ale vypátráš jednoduše místnosti. Rheinswalden leží přece blíže Mainzu a bude pro tebe lehké mne uvědomit, až se naskytne příležitost, vedrat se nepozorovaně do zahradního domu.“

„Mám tedy zamlčet, že tě znám?“

„To se rozumí. On se ani nesmí dozvědět, že přijdeš do Rheinswaldenu.“

„Dobře, posloužím ti, pokud to bude možné. Ale co hodláš učinit, jestli strýc skutečně –“

Zmlkl. Hodnému důstojníkovi přišlo zatěžko vyslovit to slovo. Kurt odvětil:

„Neměj starosti, milý Platene. Budu se muset řídit podle okolností, ale buď ujištěn pro každý případ, že na tebe budu brát všemožný ohled.“

„Také tě o to srdečně žádám, ačkoliv je to těžká věc, postrádat jmění, které člověku může tak ulehčit vstup do života.“

„Já jsem je nepostrádal; měl jsem dost bohatých a vysoce postavených příznivců, kteří pro mne učinili více, než bych mohl dosáhnout s jměním. Ani teď nelpím na bohatství a požitcích, ale rozumí se samosebou, že se nevzdávám dědictví, které mi patří, jen proto, abych je neviděl v nepravých rukou.“

Platen neodpovídal a již také po celé cestě se o této nepříjemné záležitosti více nepromluvilo ani slovo.

Dorazili do Mainzu. Na nádraží se rozešli. Platen vzal drožku, aby zajel k bankéři a Kurta očekával Ludwig s nadlesního hnědákem. Ludwig totiž již o den dříve odjel z Berlína, aby ohlásil Kurtův příchod. Oba se vydali na cestu do Rheinswaldenu. Když tam přišli, zastavil se Kurt nejdříve u své matky, která milovaného syna, na něhož byla tak hrdá, srdečně objala; pak pospíchali k nadlesnímu. Ten ho očekával a přivítal ho na venkovních schodech.

„Pěkně vítám, pane nadporučíku!“ volal mu naproti. Uchopil ho za ruce, obejmul a políbil ho, nato ho držel kus od sebe, aby ho mohl lépe prohlédnout a pokračoval pak s hrdým laškováním: „Tisíc hromů, stal se to z něho za těch pár dní chlapík! Nadporučík, vítěz v dvojnásobném souboji a oblíbenec starého Moltkeho, totiž u generálního štábu. Hochu, musím ti dát ještě jednu hubičku!“

A opět přitlačil svůj knír na Kurtovy čerstvé rty.

„To tedy Ludwig navzdory mému zákazu žvanil?“ tázal se Kurt.

„Ovšem. Čert ať drží hubu, když srdce přetéká. Byl bych dal tomu Ludwigovi co proto, kdyby mně byl zamlčel tyto radostné zprávy. No, pojď dál. Dnes budou hody na zámku Rheinswaldenu!“

„Račte odpustit, pane setníku, moje matka –“

„Hrom a peklo! Ta se přivede; ta náleží také k rodině. Snad budu smět mít u sebe svého kmotřence, pana nadporučíka u gardových husarů, Kurta Helmerse! Dnes je radostný den, ten musí být oslaven!“

A byl oslaven.

Druhý den se dostavil Platen, jehož zavedl Kurt k setníkovi, který svého přítele a miláčka přijal se svojí obvyklou neomalenou laskavostí. Přisedli k plné láhvi a teprve až nadlesní musel odejít kvůli nějaké služební záležitosti, naskytla se oběma důstojníkům příležitost, aby promluvili o jejich záležitostech.

„Vypátrals něco?“ tázal se Kurt.

„Není zapotřebí pátrat,“ odvětil Platen. „Půjde to snadněji, než jsme očekávali. Strýc totiž není doma. Musel dnes do Kolína a vrátí se teprve po půlnoci. Máme tedy celý večer pro sebe.“

„Pojedu s tebou.“

„Půjdeš ke mně. Nemůže to být nápadné, že mne navštíví důstojník, kamarád. Pak půjdeme do zahrady.“

„Ne. Nechci se ukázat v domě. Pojedeme spolu. Ty mně ukážeš zahradu a pak si určíme čas, kdy se sejdeme.“

„Dobře, takto to bude prozřetelnější a bezpečnější. Ale jak se dostaneme do zahradního domu? Ten bývá vždy zamčen.“

„Jakým způsobem?“

„Přede dveřmi se nachází silná železná příčka, u které je veliký visací zámek, a mimo to je ve dveřích ještě jiný zámek. Domek má tři místnosti, které jsou též všechny uzamčeny. Odkud vzít klíče? Nevím, kde strýc svoje schovává.“

„Tomu se dá lehce odpomoci. Máme zde ve vsi řádného zámečníka, který má paklíče všeho druhu, on mi je rád půjčí. U mne ví s jistotou, že se tu nejedná o nějaký zločin.“

Tak se stalo. Zámečník ochotně svolil ke Kurtovu návrhu, aby jel s nimi. Bylo mu nařízeno, aby ihned vyšel a čekal v domluvené hospodě v Mainzu. Nadlesnímu se to zdálo docela v pořádku, že Kurt vyprovodil Platena. Oba dojeli do Mainzu když nastával večer. Jeli některými ulicemi, až zabočili do jedné vedlejší uličky a dostali se k nevysoké zahradní zdi, v níž byla uzamčená dvířka.

„Přes tuto zeď musíte přelézt, nechcete-li raději odemknout dvířka,“ pravil Platen.

Nyní se rozešli, Platen jel do svého bytu, Kurt ale do hostince, kde na něho zámečník čekal. Byl velmi tmavý večer, když se dostali nepozorováni ke zdi. Podařilo se jim ji snadno přelézt. Za ní potkali Platena.

„Pojďte!“ řekl jim tiše.

„Je to bezpečné?“ ptal se Kurt.

„Úplně. Nikdo už do zahrady nepřijde a o mně si myslí, že jsem vyšel ven.“

Vedl je několika spletitými chodbami až k uzavřeným dveřím domku. Trvalo to asi dvě minuty, než zámečník dveře otevřel. Vešli a zamkli za sebou. Teď vytáhl Platen světlo a rozžehl. Nacházeli se v malém prostoru se zahradním nábytkem. Druhé dveře, které se také snadno otevřely, vedly do světnice zařízené k tomu, aby se zde mohlo na zdravém vzduchu posnídat nebo posvačit. Teď se otevřely třetí dveře vedoucí do zadního pokoje. Ten byl zařízen jako jednoduchá pracovna, s psacím stolkem, stolem, pohovkou, několika židlemi, kamny, umývadlem, hodinami, o nichž se Platen dříve zmínil, a zrcadlem. Bylo znát, že se zde často někdo zdržuje.

„Tamhle jsou ty hodiny,“ řekl Platen.

„Sundejme je,“ prosil Kurt.

Sundali je ze zdi a teď se objevila malá černá železná dvířka se dvěma zámky.

„Aha, dva zámky!“ mínil zámečník. „Zkusme, zdali je otevřeme!“

Podařilo se to. A teď se ukázal hluboký otvor, v němž stála truhlička. Kurt ji vyndal a zpozoroval, že za ní leželo ještě několik papírů. Truhlička byla zamčena a měla váhu, podle něhož se dalo soudit na kovový obsah. Zámečník zkoušel víc klíčů, než našel ten pravý; pak ale, když bylo víčko odklopeno, ustoupil prostý řemeslník nazpět a zvolal: „Pane Bože, takovou krásu a nádheru jsem jaktěživ nespatřil!“

Měl pravdu, neboť v záři světla, které Platen držel, se třpytily stovky diamantů s tisíci ploškami. Truhlička se zdála být naplněna zářícími jiskrami, které se třpytily a plápolaly ve všech barvách.

Kurt do ní sáhl, vyndával jednotlivé předměty a kladl je na stůl. Skoro ho zachvátila ona horečka, o níž mluvil Bizoní Čelo, když vstoupil s Hromovým Šípem do jeskyně královského pokladu.

„Toto má cenu několika milionů!“ řekl sotva slyšitelným hlasem. „Patří-li to všechno mně!“

„Takové bohatství jsem ovšem neočekával!“ přiznal se Platen, pohlcujíce očima před ním rozprostřenou nádheru. „Lze pochopit, že i jinak poctivý muž se zde může stát zločincem. Je to mexická práce?“

„Zajisté!“ odvětil Kurt. „Zde, pohlédni sem!“

Prohlíželi jednotlivé předměty blíž a nabyli přesvědčení, že Kurt měl pravdu. Platen zhluboka vydechl a řekl:

„Milý Helmersi, teď jsem konečně přesvědčen, že tvoje podezření je oprávněné. Můj strýc mohl sice získat prsten, jednotlivý náramek, ale ten poklad nemohl nijak zaplatit. On je – zloděj!“

„Ještě ho nesmíme odsuzovat,“ odpověděl Kurt, „neboť dosud nemůžeme říci, jakým způsobem přišel k těmto skvostům. Ach, co je tohle?“

Byl zaměstnán vyprazdňováním truhličky až na dno a tam spatřil něco bílého. Byla to dvě psaní, která vytáhl. Rozbalil jedno z nich a podíval se na podpis.

„Benito Juarez!“ zvolal. „Je to psaní nejvyššího soudce!“

„Pak je však vyloučen jakýkoliv omyl,“ řekl Platen. „Prosím tě, přečti to psaní!“

„Rozumíš španělsky?“

„Nerozumím.“

„Přeložím ti tedy tyto řádky; jsou psány španělsky.“

Přistoupil blíže ke světlu a přečetl následující obsah:

Panu bankéři Wallnerovi, firma Voight a Wallner

v Mainzu

Zasílám Vám skříňku obsahující drahokamy a jiné šperky s přesným seznamem jejího obsahu. Tento obsah náleží chlapci, jehož otec je námořníkem a jmenuje se Helmers. Chlapec bydlí v zámku nedaleko Mainzu, který patří jistému setníkovi z Rodensteinu. Otec a strýc tohoto chlapce bohužel zmizeli v Mexiku; proto je on dědicem těchto skvostů. Buďte tak laskav a odevzdejte mu to i s přiloženým psaním, jakmile ho vyhledáte. V případě, že by se Vám to nepodařilo, žádám Vás, abyste mně o tom podal zprávu a abyste skříňku i s jejím obsahem odevzdal Vašemu vládnímu úřadu. Přiložené psaní je pro jistou paní Sternauovou, rozenou hraběnku de Rodriganda, která přebývá na tom samém zámku. Vaše výlohy si dejte nahradit od příjemce a ještě podotýkám, že jsem si podržel opis seznamu a že jsem vzal pojištění na cenu skvostů.

Benito Juarez, vrchní soudce – Mexiko

„Již nemůže být pochybností, strýc je zloděj!“ řekl Platen, jehož tvář zbledla jako mrtvola. „Podle těchto udání by tě musel nalézt. On neodevzdal skříňku úřadům. On je zloděj! Přečti to druhé psaní.“

Kurt je otevřel a zběžně přečetl.

„Je od Amálie Lindsayové paní Sternauové,“ řekl pak. „Jeho obsah je soukromý, nemůže Tě zajímat.“

„To je dobře, vím toho dost! Tyto věci náleží tobě. Co hodláš učinit?“

„Postavím je zase na dřívější místo a rozmyslím si to do zítřka, co udělám,“ řekl Kurt klidně. „Tvůj strýc má být ušetřen a bude-li to možné, zařídím věc tím způsobem, že ani nebude tušit, že jsem na to byl od tebe upozorněn. Ale ještě nám schází seznam. Tam v díře leží ještě papíry. Dovolíš mně, abych je prohlédl?“

„Dělej, co chceš. Já jsem unaven; jsem zničen: nechci nic číst a nic vidět.“

Podal světlo zámečníkovi, aby svítil a vrhl se na pohovku. Kurt sáhl do díry a vytáhl papíry. Byly svázány do balíčku, rozvázal je a otevřel první spis. Sotva do něho nahlédl, odvrátil se, aby Platen nemohl pozorovat výraz jeho tváře. Bylo tam dvanáct různých spisů; přečetl je všechny, obvázal je a zase řekl: „Jsou to nezajímavé věci. Seznam schází.“

Nahlédl pak ještě jednou do díry a spatřil docela vzadu papír. Otevřel jej a poznal, že to je hledaný seznam. Teď pozoroval předměty se seznamem a shledal, že nescházelo nic mimo prsten, který nosil Platen.

„Nechci jej,“ řekl Platen, „nechci nosit kradené zboží, pálí mne na prstu. Tady ho máš!“

„Nech si ho!“ prosil Kurt. „Daruji ti jej.“

„Teď, když jsem jej již nosil bezprávným způsobem? Ne, děkuji ti. Zde je!“

Stáhl prsten a podával jej Kurtovi. Ten jej ale odmítl a řekl:

„Nechceš-li jej přijmout, nech si jej aspoň prozatím. Tvůj strýc nesmí tušit, že ty o této věci víš.“

„Dobře tedy; učiním ti po vůli,“ mínil Platen; „ale prosím tě naléhavě, aby jsi mně jej co nejdříve zase odebral. Chceš opravdu tvůj majetek ponechat zde?“

„Prozatím ano. Zítra se ukáže, co dále učiním.“

Uložili všechno do dřívějšího pořádku; na to zamknul zámečník dvířka a zavěsil před ně hodiny. Všichni vyšli z domku, jehož dveře se pečlivě zamknuly. V zahradě pravil Platen:

„Odpusť mně, Kurte; nemohu přece za to!“

„Žvásty, nermuť se! Doufám, že se všechno dá vyřídit šťastně.“

„Učiň, cokoliv uznáš za vhodné; ale teď mne propusť. Musím být sám. Najdete cestu ze zahrady sami.“

Podal příteli ruku a tiše se vzdálil. Kurt se zámečníkem se plížil ke zdi. Přišel tam, naslouchali oba, zda na druhé straně je všechno bezpečné. Tu zaslechli blížící se kroky.

„Počkat, někdo přichází!“ šeptal Kurt.

Zvenčí někdo zastrčil klíč od dvířek a otevřel. Vešli dva muži. Zatímco jeden z nich za sebou zamykal, tázal se druhý tlumeným hlasem, který se zdál být Kurtovi povědomý:

„Nebude snad někdo v zahradě?“

„Ani živá duše,“ odvětil druhý. „Mají za to, že zůstanu až do půlnoci v Kölnu. V mém zahradním domku mne nebude nikdo hledat. Pojďte!“

Ten co teď mluvil, byl zajisté bankéř. Kdo ale byl ten druhý? Oba spolu kráčeli k zahradnímu domku, v němž zmizeli.

„Vraťte se zatím do hostince; já přijdu za vámi!“ šeptal Kurt zámečníkovi.

Ten přelezl opatrně zeď; Kurt se ale tiše připlížil k domku, aby pokud možno vyslechl rozmluvu těch dvou. Jednalo se zde v každém případě o nějaké tajemství, o podnik štítící se světla, a mohlo to být k velkému prospěchu, dozvědět se o tom. Okenice přiléhaly tak dobře, že nepronikl ani jediný paprsek světla, ale, ačkoliv Kurt těsně přiložil ucho, nezaslechl nic nežli tichý šepot, který trval skoro hodinu, aniž by rozeznal jediné slovo. Oba muži se nalézali v zadní světnici, kde visely hodiny. Konečně zaslechl hrkot židlí a soudě z toho, že tajemné osoby se chystají k odchodu, pospíšil nazpět ke zdi, aby se snad přece něco dozvěděl, neboť se nezřídka stává, že při rozloučení se mimoděk opakuje stručný obsah odbývané rozmluvy. Těsně u dvířek stál starý šeříkový keř. Kurt pod něj zalezl a položil se na zem. Sotva se to stalo, oba přicházeli. U dvířek zůstali stát, tak že by je Kurt mohl dosáhnout rukou. Mohl rozumět každému jejich slovu.

„Ty papíry jsou tedy u vás skutečně bezpečně uloženy?“

„Ano, nemějte starosti!“ odvětil bankéř. „Mám ve svém zahradním domku skrýši, kterou nikdo nemůže vypátrat; tam jsou již uloženy, až pro ně přijde posel.“

„Vyřiďte mu tedy, aby spěchal do Berlína. Vím najisto, že tam dnes přijede ruský emisar, jehož tam očekávají pod jménem Helbitov. Pro mne nebylo možné, zdržet se tam déle. Musel jsem prchnout, a od včerejška pozoruji, že jsem ostře pronásledován. Nevím, v kterém hostinci se Helbitov ubytuje; to se dozvíme ze seznamu cizinců; on má pas jako obchodník s kožešinami, a nosí spisy pod podšívkou v klobouku. Budete-li mít něco mně sdělit, pište mi to pod adresou hraběte Rodrigandy ve Španělsku; zdržím se u něho delší dobu.“

„Učiním tak, neboť sympatizuji s naší starou vládou, a nechci nic vědět o Prusku. Zda ale dostojí slovu?“

„Bude-li Prusko poraženo, vznikne nové království Vestfálské, jehož finančním ministrem se stanete vy. Ve Francii žízní po pomstě za Sadovou. Napoleon III. chtěl připoutat Rakousko k sobě, učinil jednoho z jeho arcivévodů císařem Mexika. A kdyby i to se zhatilo, našel by se důvod setkat se s bujným Pruskem. Snad zavdají příčinu španělské zmatky. Na Rusko se bude působit tak dlouho, až přivolí ke spolku s Francií. Snad ony tajné depeše, které Helbitov sebou přináší, již obsahují k tomu svolení. Já jsem měl úlohu, abych zpytoval smýšlení středních států; poněvadž ale mám policii za patami, musím se co nejspěšněji zachránit za hranicemi. Dobrou noc!“

„Dobrou noc!“

Při těchto slovech odemknul bankéř dvířka a vypustil toho druhého. Ten nebyl nikdo jiný nežli mořský pirát Landola, falešný kapitán Parker. Jaké to bylo setkání! Měl Kurt vyskočit a zadržet jej? Prostor nebyl způsobilý k boji. Landola se již nalézal za zdí, a kdyby se i podařilo vyskočit a přemoci jej, zůstalo by přece bankéřovi dost času, aby papíry, o něž se jednalo, buďto zničil, anebo ukryl jinam. Z těchto ohledů bylo radno, jej prozatím nechat běžet.

Bankéř uzamkl dvířka a odebral se nazpět do zahradního domku. Tam zůstal delší dobu, a Kurt se domníval, že ukládá obdržené spisy za hodinami. Konečně k půlnoci vyšel Wallner z domku, zamkl jej a vyšel dvířkami ven ze zahrady. Patrně dělal, jako by právě přicházel z nádraží. Kurt přeskočil zeď a opatrně jej následoval. Bankéř šel několika ulicemi a zastavil se pak před hostincem třetí třídy, jehož okna bedlivě prohlížel. Byl by snad Landola zde ubytován? Takto se tázal Kurt sám sebe. Proč by jinak Wallner prohlížel okna! Ostatně nebylo více zapotřebí to sledovat. Proto jej nechal Kurt odejít, a vešel do hostince, kde se dosud nalézali hosté. Dal si přinést sklenici piva a tázal se hostinské, která mu přinesla nápoj:

„Máte dnes mnoho hostů, madame?“

„Ne, pouze dvě paní.“

„Žádného pána?“

„Před čtvrtou hodinou jsme měli jednoho; zcela neočekávaně se ale odhodlal k odcestování.“

„Vlakem?“

„Nikoliv. Museli jsme mu objednat vozku Fellera.“

„Kam?“

„Do Kreuznachu.“

Dal si popsat toho hosta a nabyl přesvědčení, že to byl určitě Landola. Zaplatil, vypil svoje pivo, a odebral se přímo na policii, kde se ho tázali po příčině jeho návštěvy.

„Jsem nadporučík Helmers z Rheinswaldenu,“ pravil. „Je vám známo, že z Berlína je pronásledován člověk, který se tam zdržoval pod jménem amerického kapitána Parkera?“

„Ovšem. Dostali jsme včera zatykač,“ odvětil úředník.

„Ten byl dnes zde.“

„Ach, není možné!“

Kurt udal dotyčný hostinec, pověděl, co se tam dozvěděl, a navrhl bezodkladné pronásledování uprchlíka. Úředník přislíbil, že učiní co je potřeba, a odebral se ihned sám do hostince. Takto učinil Kurt zadost své nejnaléhavější povinnosti, a mohl se teď věnovat i druhé. Odebral se do telegrafního úřadu. Telegrafista byl probuzen, a nemálo se podivil, když přečetl z Kurtovy depeše následující slova:

Panu z Bismarcků v Berlíně

Ruského obchodníka s kožešinami Helbitova ihned zatknout v některém hostinci. Tajný emisar. Spisy v podšívce klobouku.

Kurt Helmers

„A tento telegram mám skutečně odeslat?“ tázal se úředník udiveně.

„Ovšem, vždyť jej podávám k tomu účelu.“

„Ale pane, kdo jste vy, že takového pána v noci…“ –

„Do toho vám nic není,“ přerušil ho Kurt. „Činím vás odpovědného za povinnost služební mlčenlivosti. Víte, jaká zodpovědnost na vás spočívá!“

Zaplatil svůj telegram a odešel. Nyní teprve mohl vyhledat svůj hostinec, aby odjel domů, zatímco zámečník skvěle odměněn a napomenutý k mlčenlivosti svou cestu vykonal pěšky.

Druhého dne dopoledne se nacházel poručík Platen v písárně svého strýce. Mluvili o záležitosti dědictví, kvůli kterému přijel z Berlína, a bankéř pozoroval, že jeho synovec je dnes zcela jiný nežli jindy. Tu vešel sluha a hlásil: „Pane Wallnere, nějaký důstojník si přeje s vámi mluvit. Zde je jeho navštívenka.“

„Zajisté zase nějaká výpůjčka,“ mínil bankéř. „Tito pánové spotřebují vždy více, nežli mají příjmů.“

„Platí to také o mně?“ tázal se poručík.

„Naštěstí ne. Ty jsi ovšem tak dobře založen, že si nepotřebuješ vypůjčovat. Zde se zajisté jedná o velice šlechtického, velmi vznešeného a rovněž velmi zadluženého pána, který…“–

Zarazil se uprostřed řeči. Přijal navštívenku z ruky sluhy a podíval se na ni. Jeho tvář po několik okamžiků vzala na sebe výraz zamyšlení, pak ale přelétlo náhlé uzardění přes jeho bledé rysy. Snažil se vzpamatovat, a pravil pak nejistým hlasem: „Ach, to se mýlím! Občan! Kurt Helmers, nadporučík! Znáš snad toho pána?“

Platen byl překvapen. Tak rychle se tedy Kurt rozhodl? Poručík povstal a odvětil:

„Znám ho velmi dobře; je to můj nejdůvěrnější přítel.“

„Tak! Odkud pochází?“

„Z Rheinswaldenu.“

Při této odpovědi Platen ostře pozoroval svého strýce, a spatřil, že slabé leknutí trhlo jeho tváří. Přece se ale bankéř vzpamatoval a pravil tónem, který měl znít klidně a lhostejně:

„To jsem zvědav, co u mne chce. Ty vstáváš! Doufám, že zůstaneš, bude ti to snad milé, pozdravit přítele a kamaráda. Ať přijde!“

Tato poslední slova platila sluhovi. Ten odešel a nechal vstoupit Kurta, který přišel ve stejnokroji.

„Pan bankéř Wallner?“

„Přesně tak, pane nadporučíku,“ odvětil Wallner a upřel ostrý zrak na příchozího, tak jako by chtěl vědět, co má od něho očekávat.

Kurt vstoupil s velmi vážnou tváří, která se ale ihned vyjasnila, když spatřil přítele.

„Ach, milý Platene, ty zde?“ pravil. „Přeji ti dobré jitro.“

„Děkuji ti,“ odvětil Platen. „Domnívám se, že snad chceš mluvit sám se strýcem, a proto nechci vyrušovat, ale prosím tě, aby jsi mne potom navštívil v mém pokoji.“

„Milerád to učiním, jestli mně pan Wallner neodepře své dovolení.“

„Toho dovolení není tuším ani zapotřebí,“ mínil bankéř. A obrátil se ke svému synovci a dodal: „Ostatně nechápu, proč se chceš vzdálit. Pan poručík zajisté přišel, aby mne požádal o půjčku, kterou mu povolím jako tvému příteli, to je všechno.“

Platen se zarděl zlostí a rozpaky, když odvětil: „Helmers zajisté nemá zapotřebí, požádat tě o půjčku. Zdá se mi být užitečnější, abych se odstranil kvůli tobě, nežli kvůli němu.“

„Oho, co to má znamenat?“ tázal se Wallner. „Teď ale opravdu na tom stojím, abys zůstal. Myslím, že nemám zapotřebí, abych se štítil tvé přítomnosti.“

Platen pohlédl tázavě na Helmerse, a ten na to mínil s lhostejným pokrčením ramen:

„Mně je to jedno, jsi-li přítomen nebo ne. Přicházím, abych přednesl jednoduchou prosbu, která se ovšem netýká půjčky.“

„Mluvte tedy!“ pravil bankéř, jemuž se ulevilo při Kurtových slovech u srdce. Jednoduchá prosba se přece nemohla týkat milionů.

„Dovolíte mně, abych se nejdříve posadil,“ upomenul jej Kurt na zanedbanou zdvořilost. Usadil se a pokračoval: „Přicházím totiž, abych vás požádal o vydání nějakých listin, pane Wallnere.“

Bankéř se usmál, zatřásl hlavou a odvětil: „To jste se patrně zmýlil v místě, pane nadporučíku. Nejsem žádný notář nebo právník.“

„Vím to,“ pravil Kurt chladně. „Poněvadž mně nechcete porozumět tímto způsobem, vidím se nucen vyjádřit se zřetelněji. Vy jste měl včera večer návštěvu?“

„Návštěvu? Nikoliv. Naopak byl jsem na cestách.“

„Ne snad do Kölnu? Tomu nevěřím. Vy jste měl návštěvu jistého kapitána Parkera.“

Bankéř zbledl a trhnul sebou.

„Pane,“ koktal, „co vás to napadá?“

„Tento Parker vám přinesl tajné depeše, o jejichž vydání vás žádám,“ pokračoval Kurt klidně.

Platen poslouchal s neobyčejným napnutím. To neočekával. Myslel, že Kurt začne o špercích, a teď mluvil o depeších a onom kapitánu Parkerovi! Wallner na něho hleděl s vypoulenýma očima a zvolal: „Ale já vám nerozumím! Já nevím o žádném Parkerovi, ani o nějakých depeších!“

„Však vy si vzpomenete,“ usmíval se Kurt. „Předně vám povím, že ten Parker se nedostane do Rodrigandy, neboť z mého přičinění se již po něm ostře shánějí. A potom se musíte dozvědět, že jistý obchodník s kožešinami, Helbitov, teď již sedí za mřížemi.“’

Tu vyskočil bankéř, chvěje se patrně úzkostí.

„Pravil jsem již, že vám vůbec nerozumím!“ tvrdil.

„Dobře tedy, zase odejdu,“ pravil Kurt vstávaje. „Přišel jsem jako přítel pana z Platenů, abych vás ušetřil; když ale to neuznáváte, uvidíte namísto mne policii.“

„Oho, vy mně chcete vyhrožovat? Nebojím se vás!“

„Bude prohlídka!“

„Nenajde se nic.“

„Ach, jen se nedomýšlejte být příliš jistý! Nebudou hledat jenom v domě.“

„Kdepak ještě?“ tázal se Wallner s pohrdavým smíchem, v němž se ale zračila tajná úzkost.

„V zahradě.“

„To je mi jedno!“

„Dokonce i v zahradním domku.“

„Aťsi.“

„Za černolesklými hodinami.“

„Zatr…“ –

Kletba mu uvázla v ústech. Tvářil se, jakoby dostal ránu kyjem.

„Vidíte, že jsem takřka vševědoucí,“ pokračoval Kurt. „Musím ty listiny odevzdat panu z Bismarcků. Chcete mně je vydat dobrovolně, nebo ne?“

„Nevím o žádných listinách!“ vyhrkl bankéř.

„Dobrá, budeme tedy hledat za těmi hodinami, a najdeme pak nejenom tyto listiny.“

„Copak ještě?“

„Sbírku drahokamů, které byly zpronevěřeny, a jejichž oprávněný vlastník teď stojí před vámi. Nepřiznáváte se ještě?“

Tu Wallner zavrávoral; musel se zadržet na opěradlech své židle.

„Jsem ztracen!“ zasténal.

„Ještě ne!“ pravil Kurt vážně a jemně. „Není chyba, která by se nemohla prominout, když se člověk přizná a lituje. Že jste mně zadržel můj majetek, to vám odpustím, jakmile mně jej vydáte. A to ostatní se snad dá také urovnat. Pán z Platenů by nemohl déle sloužit jako synovec muže, který se stal vinným z velezrady. Z ohledu na svého přítele vyhledám nějaký příznivější obrat.“

„Velezrady?“ zvolal Platen polekán.

„Ovšem,“ odvětil Kurt. „Promluv s tvým strýcem. Já se zatím vzdálím do vedlejšího pokoje.“

Aniž by vyčkal odpovědi, vyšel ze dveří. V předpokoji se posadil na židli a čekal. Slyšel hlasy obou, brzy tiše, brzy zvučněji. Minula dlouhá, dlouhá chvíle, až konečně se otevřely dveře a Platen jej požádal, aby zase vešel. Bylo na něm znát, že prodělal těžký zápas. Wallner seděl jak rozbitý na židli a dýchal jako v horečce. Při Kurtově vstoupení povstal a pravil mechanicky, jako by se to naučil nazpaměť:

„Pane nadporučíku, před delším časem jsem obdržel zásilku z Mexika. Navzdory všemu namáhání, abych našel adresáta, se mně to nepodařilo až teprve dnes. To jste vy. Odevzdám vám zásilku neporušenou.“

„Děkuji vám, pane,“ odvětil Helmers jednoduše.

Po přestávce, během níž Wallner lapal po vzduchu, pokračoval:

„Před nějakým časem uložil nějaký neznámý, nazývající se Parker, u mne některé listiny. Neznám jejich obsah, vím ale, že jistý Helbitov jej má znát. Pro tyto listiny má někdo přijít. Kdo, to nevím. Jelikož mne ujišťujete, že jejich obsah by pro mne mohl být nebezpečný, jsem rád, že vám je mohu odevzdat, a dávám své čestné slovo, že nikdy více nepřijmu podobnou věc k uschování. Chcete jít se mnou do mého zahradního domku?“

„S radostí, pane Wallnere!“

Bankéř kráčel napřed a ostatní jej následovali až do zahradního domku. Tam je zavedl do třetí světnice, sundal hodiny ze stěny a pravil:

„Vezměte, pane nadporučíku!“

Kurt bral. Mimo skříňku a papíry, které se tam včera nacházely, našel ještě balík jiných listin, které přehlédl. Byly to patrně ony listiny, které přinesl Parker.

„Je jejich obsah skutečně tak důležitý?“ tázal se Platen.

„Náramně!“

Kurt zpozoroval, že se Wallner vzdálil a pokračoval: „Jedná se o velkolepou úmluvu proti severnímu Německu, nebo spíše Prusku. Jeden z hlavních jednatelů byl onen kapitán Parker, kterého pánové od gardy tak chytře pozvali do svého kasina – věru nesmrtelná blamáž! Mne chtěli vystrnadit! Já jsem mu vyrval jeho tajné depeše. To byla ta zásluha, která mně získala červeného orla, kterého budu nosit, až zčerná*). Včera večer, když jsi mne opustil, měl jsem štěstí naslouchat rozmluvě tohoto Parkera s tvým strýcem, který se do toho spiknutí pustil za slib, že se stane finančním ministrem nového Vestfálského království.“

„Ten nešťastník!“

„Ne tak nešťastný, ale krátkozraký a lehkověrný. Jsem nucen odevzdat tyto spisy, ale všemožně se vynasnažím, abych ho zachránil.“

„Učiň to, Kurte, učiň to! Zasloužíš si tím Boží odměnu. Měl jsem s ním těžký boj, ale slíbil mně, že se příště bude varovat podobných záležitostí. Vezmi si svůj majetek, a ponech mně vědomí, že ti mohu být vděčný za milost prokázanou mému příbuznému!“

Vzal skříňku a Kurt spisy, a oba opustili zahradní domek, aniž by byli spatřili bankéře. Odebrali se do Platenova pokoje, kde Kurt získané písemnosti uložil do balíku. Ještě tím byl zaměstnán, když se dostavil sluha.

„Pane Platene, rychle, rychle, pojďte dolů k panu Wallnerovi!“ volal.

„Copak chce?“

„Cože chce? Ó, nic, nic nechce. Myslím jenom, že je – že -je…“ –

„Nuže, co je?“

„Je – nemocen, velmi nemocen.“

„Co se mu stalo? Zavolejte lékaře!“

„Ó, lékař mu již více nepomůže!“

Tu Platen vyskočil, díval se upřeně na sluhu a tázal se:

„Nepomůže? Ale co se přihodilo? Kde se nalézá strýc?“

„V písárně. Měl jsem mu ohlásit jednoho pána, a když jsem vstoupil, ležel on ve své židli a – a –“

„Nuže, a…“ –

„A byl mrtev.“

„To není možné! Vždyť jsme s ním právě teď ještě mluvili! Přijdu hned dolů, ihned!“

Odešel; Kurt zůstal. Po nějakém čase přišel Platen nazpět s vážným, bledým obličejem. Popošel několikrát po světnici a pak pravil:

„Měl jsi pravdu, milý Kurte: byl krátkozraký. To dokazuje také jeho poslední čin. Nevěděl již kudy kam. Anebo nemohl snad přežít ztrátu nespravedlivého jmění. Odešel se svými hříchy. Bůh budiž milostiv jeho duši!“

Za čtvrt hodiny se Kurt již nacházel na cestě k domovu. Měl sebou celé bohatství, ale milejší nežli toto mu byly tajné depeše, jejichž odevzdáním se mohl prokázat vděčným za vyznamenání, jejichž se mu dostalo. Zastavil se napřed u své matky. Ta se nemálo podivila nad těmi jiskřícími šperky. Hned na to ale vyhrkly slzy z jejich očí. Obejmula syna a zvolala:

„Toto může mít velmi velikou cenu; tisíckrát milejší by mně ale bylo, kdyby přišel tvůj otec. Učiň s těmito věcmi, co chceš, já o nich nechci nic vědět.“

On jí odevzdal balíček se spisy, o nichž se setník neměl dozvědět; ale skříňku zanesl k němu. Pověděl mu, jak k ní přišel a ukázal mu obsah.

„Tisíc hromů, teď mně ten chlapík ještě zpyšní!“ bručel Rodenstein. „Neboť bohatství činí lidi hrdé a tvrdé.“

„Mne nikoliv, milý kmotříčku,“ ujišťoval Kurt s úsměvem.

„Nuže, pro mne, za mne! Ale co učiníš s těmito věcmi, co?“

„Já? Hm! Vím, co s nimi učiním.“

„Nuže copak?“

„Rozdám to všechno.“

„Zbláznil jsi se, chlape?“

„Nikoliv, a přece všechno rozdám.“

„Komupak, co?“

„Rosita dostane ten celý krám.“

„Rosita? Hm, tato myšlenka není ani tak hloupá. Ale proč právě ona?“

„Protože jedině ona je dost krásná a dobrá, aby nosila takové skvosty.“

Při těchto slovech mu zasvítily oči takovým leskem, že starý setník, který předtím v podobných věcech nebyl příliš chápavý, se přece stal pozorným. Pohrozil mu prstem a pravil:

„Ty, mně se zdá, že jsi zamilován, člověče! Netrop hlouposti! Chceš-li se již stát vší mocí nešťastným chlapem, vyhledej si pro mne, za mne třeba domácí kříž, ale malá Rosita nevyrostla pro tebe. Místo, kde ona roste, je pro tebe příliš vysoké!“

„Milý kmotříčku, mohu vylézt.“

„Ano,“ smál se starý, „takový nadporučík to může náramně vysoko přivést; vidím to na sobě – až na setníka a nadlesního. Bohužel. Udělej si tedy s tímto krámem, co chceš, ale nechej malou Rositu na pokoji! Pamatuj si to!“

Již s nejbližším vlakem odjel Kurt do Berlína. Ludwig jej doprovázel. Dojeli pozdě navečer do Berlína, přece ale Kurt hned z nádraží pospíchal do paláce, v němž tehdy bydlel Bismarck. Tato okna byla jasně osvětlena. Všemohoucí ministr měl patrně u sebe hosty. Vrátný se chtěl zeptat poručíka, co tam hledá, ale Kurt spěchal vedle něho vzhůru po schodech. Lokajové přebíhali sem a tam, a v předsíni stál komorník, který Kurtovi vyšel vstříc.

„Co si přejete?“ zeptal se.

„Mluvit s Excellencí.“

„To nejde. Excellence se nalézá u večeře a je tam vůbec jen kvůli hostům.“

„Excellence přece ale ihned přijde, když pronesete moje jméno.“

Komorník si prohlížel nadporučíka posměšnými pohledy; proto ten vytáhl svou navštívenku, a když zaslechl hrdopyšné „Ach!“ odvětil: „Zde je moje karta. Ohlaste mne ihned!“

„Lituji, že to nesmím učinit, neboť…“ –

„Poroučím vám, abyste mne ohlásil! Rozumíte, duše tokajská?!“

Chlap sebou trhl. Neodvážil se více odmlouvat, a zmizel v dvoraně. Již za několik okamžiků se vrátil.

„Račte mne následovat!“ prosil teď poníženým tónem.

Zavedl jej do pokoje, v němž již stál Bismarck. Ten vkročil poručíkovi vstříc a pravil:

„Pro vás pane nadporučíku, jsem ovšem vždy k dispozici. Vy jste opět prokázal státu důležitou službu. Ten Rus byl zajat následkem vaší depeše, a v jeho klobouku se ovšem našly spisy takové důležitosti, že můžete být jistý naší vděčností. Jak jste ale vypátral toto tajemství?“

„Dříve nežli zodpovím tuto otázku, dovolím si podat Vaší Excellenci tyto spisy.“

Při těchto slovech rozvázal Kurt balík a podal mu jej.

„Jsem zaměstnán a nemám proto teď čas ke čtení; ale nápisy si předtím prohlédnu – – ach!“

Otevřel první spis; nezůstal při nápisu, ale četl dál. Chopil se druhého.

„Posaďte se!“ velel Kurtovi.

Ten uposlechl, zatímco Bismarck dále četl. Zdálo se, že jeho oči zrovna pohlcují řádky a konce jeho kníru prozrazovaly zvláštním škubáním jeho vnitřní napětí. Konečně byl hotov. Obrátil se ke Kurtovi, který povstal a upřel na něho tak mocný udivený pohled, že poručík skoro přišel do rozpaků. Na to se tázal tónem největšího udivení:

„Ale, pane nadporučíku, já vás nechápu! Přicházíte mně jako nějaký zázrak. Vy, mladý, neznámý muž, podáváte nám odhalení, a donášíte nám důkazy o spiknutích, za jejichž objevení by se mohlo platit královstvím. Jak jste se dostal k těmto spisům?“

„Kapitán Parker, který nám odtud uprchl, je dal bankéři Wallnerovi v Mainzu k uschování, a ten mně je vydal, když jsem mu vyslovil přesvědčení, že jejich obsah se pro něho rovná dynamitové patroně.“

„Ale znal on ten obsah?“

Oči velkého muže byly na něho tak ostře upřeny, že mu nebylo možné zalhat.

„Excellence, on je mrtev,“ odvětil.

„Zemřel dobrovolně?“ tázal se důvtipný ministr.

„Ano.“

„Tedy boj a katastrofa! Vypravujte mně to krátce!“

„Měl jsem již čest, povídat Vaší Excellenci v přítomnosti Jeho Veličenstva o mých poměrech a oněch rodiny Rodrigandů. Moje poslední dobrodružství stojí v úzkém spojení s nimi.“

Vypravoval teď o zmizelé části královského pokladu, a jak on při nalezení svého podílu zároveň vypátral tajnosti zrádců. Šetřil bankéře, pokud mu to bylo možné, ale Bismarck mínil především k němu, když skončil:

„Ohledy, které berete ve své zprávě, vám dělají zrovna tolik cti, jako samo odkrytí tohoto tajemství. Myslíte, že máte důvod, abyste v jiném ohledu věc zmírnil, ale já vás ujišťuji, že můžete být ke mně upřímný, aniž by to škodilo vašemu laskavému úmyslu. Vezme se ohled na vaše důvody, může-li se to stát bez velikého nebezpečí. Žádám vás proto, abyste mluvil zcela upřímně.“

Teď již nemohlo být ani řeči o nějakém zatajování. Kurt pověděl všechno. Bismarckova tvář na sebe vzala zvláštní výraz dojmutí, a když Kurt skončil, podal mu ruku a pravil:

„Pane nadporučíku, já si vás velice vážím! Toto slovo vám může tolik znamenat jako nějaký řád. Na vašeho přítele Platena, který se také již v posledních dnech vyznamenal, nemá padnout ani nejslabší stín. Vás ale chci odměnit za ohledy, které jste měl pro přítele tím, že vás vyzývám, abyste se zítra ráno v deset hodin dostavil ke mně. Zajedeme spolu ke králi, aby slyšel z vašich vlastních úst, jak se vám to podařilo, prokázat nám tuto další velkou službu. Teď ale musím odejít. Očekávám, že se dostavíte přesně.“

Podal mladému muži opět ruku, a zmizel ve dvoraně. Jak opilý štěstím šel Kurt po schodech dolů. Poslal svého sluhu Ludwiga z nádraží přímo domů, a když teď vešel mezi svoje blízké, uviděl je shromážděné kolem otevřené bedničky.

Všichni mu přišli vstříc, aby mu blahopřáli; on ale odmítal jejich přání slovy:

„To je všechno nic! To jsem zažil něco lepšího. Přicházím od Bismarcka.“

„Od Bismarcka?“ ozvalo se udiveně v kruhu.

„Ano, a on mně dal více, nežli stojí tyto diamanty. On mně pravil: ‚Pane nadporučíku, já si vás velice vážím! Toto slovo vám může znamenat tolik jako nějaký řád.‘ A pak mně pozval, abych k němu přišel ráno v deset hodin, abych s ním jel ke králi. To je mně milejší nežli zlato a diamanty.“

Nyní ale na něho naléhali, aby vypravoval, jak se to stalo; on ale odpověděl s čtverácky důležitou tváří: „Jedná se o nanejvýš důležitá státní tajemství, která nesmím vyzradit. Později snad mně bude umožněno, vám něco z toho sdělit.“

„Podívejme na toho diplomata!“ smál se vévoda. „Zdá se být pravou rukou Bismarcka, alespoň se tak chlubí.“

„Ó, čím ještě není, tím se může ještě stát,“ mínila Rosita.

Ale sotva jí vyklouzla tato slova, zpozorovala, že pověděla příliš mnoho a nachová záře obestřela její spanilou tvář.

Její matka ji pohladila po tváři a souhlasila.

„Ano, má v sobě látku na dokonalého muže, a také k tomu potřebné štěstí. Jsem přesvědčena, že dá o sobě mluvit. Ale milý Kurte, co teď uděláte s těmi šperky?“

„To samé se mne již také ptal setník,“ pravil usmívající se.

„A co jste mu odpověděl?“

„Pravil jsem mu, že bych to všechno nejraději daroval naší malé Rositě.“

Všichni se smáli. Rosita se opět zarděla, a Rosita, její matka, se tázala: „A co odvětil starý, chrabrý voják?“

„Hm, on mínil, že nejsem chlapík od toho, abych směl Rositě něco darovat.“

„On tím snad přece jen mínil, že takové skvosty tvoří poklad, který se nesmí darovat, ale střežit. Budeme společně nad ním bdít, aby vám zůstal bezpečně zachován!“ –

Když ale se později odebral do svého pokoje, zaklepalo se zlehka na jeho dveře, a malá Rosita tam vstrčila milou hlavičku a tázala se:

„Kurte, chtěl jsi mně to opravdu darovat?“

„Ano, Rosito,“ odpověděl on.

„Uschovej to dobře, neboť později to budu moci přijmout.“

„Nedostane to žádná jiná, než ty!“

Při těchto slovech zachytil její hlavičku a zadržel ji; jejich rty se shledaly k rychlému políbení, a pak ještě Rosita šeptala, než kvapně zmizela:

„Setník z Rodensteinu je starý medvěd! Dávám ti své slavné vyjádření, že jsi přece chlapík od toho, že by jsi mně mohl něco darovat! Je to pravda, milý Kurte?“

KAPITOLA DRUHÁ

Otrok

Na západním pobřeží Adenského zálivu, spojujícího Rudé moře s Indickým oceánem, leží země, o jejíž prozkoumání se nejodvážnější cestovatelé marně pokoušeli, a jen jedinému smělému muži se podařilo tam vniknout a přinést sebou některé sporé zprávy o této uzavřené zemi. Tato země se nazývá Herár. Její vladař, původně pouhý šejk nebo emír, dává si rád přikládat hrdější název sultán. Byli sice cizinci, ano i Evropané, kteří vkročili do tohoto Heráru, ale nemohli přinést zprávy o tamních poměrech. Nevrátili se nikdy odtud nazpět, neboť se stali otroky.

Ještě nyní je zemí, kde kvete obchod s otroky. Každý navštěvovatel Cařihradu například může dosvědčit, že jsou tam dosud ještě domy, v nichž lze koupit lidi všech barev. Zvláště výnosná je honba na otroky v krajinách horního Nilu a v těch krajích, ležících na pobřeží Rudého moře. K těmto patří Herár. Herár ovšem neleží na pobřeží. Může se tam přijít z obou námořních přístavů, Zeyla a Berbera, přes území somálských černochů. Tito Somálci patří k nejhezčím zástupcům černé pleti, jsou hrdým, bojovným národem, a žijí se svými sousedy v ustavičných půtkách, takže obcování mezi Herárem a pobřežím podléhá velkým nebezpečím. Z té samé příčiny se snad také málokterému otrokovi podařilo uprchnout z Heráru a dosáhnout osvobozujícího moře.

Tento úvod se bude snad zdát nezajímavým, zvláště pro cizí neznámá slova, která ale jsou potřeba k porozumění dalšího. –

Tam, kde se poušť Somali začíná zvedat proti vnitrozemí, a kde až dosud neplodná skaliska a žlutý písek sem a tam opět zplozuje stopu zeleného rostlinstva, se pohybovala karavana směrem k zapadajícímu slunci. Tato karavana se tvořila z těžce naložených velbloudů, a částečně sluncem osmahlých, částečně pak černých mužů, vesměs dobře ozbrojených. Velbloudi nešli volně, byli přivázáni podle tamějšího zvyku jeden k druhému, a sice tím způsobem, že se připevnila ohlávka jednoho zvířete k ocasu předcházejícího. Všichni nesli sedla s těžkým nákladem, vyjma jednoho, na jehož vysokém hřbetě se nalézal druh nosítek, jejichž čtyři strany byly zastřeny tenkými záclonami. Dalo se tušit, že v těchto nosítkách se nalézala ženská osoba, která měla být ukryta před očima nepovolaných. Vedle toho velblouda jel na silném bílém mezku muž, který se zdál být vůdcem karavany. Byl oděn do dlouhého, bílého beduínského pláště a měl na hlavě turban stejné barvy. Jeho zbraně byly ty samé, jako u ostatních, jenže rukověť jeho nože a pažba jeho ručnice byly vyloženy stříbrem. Jel v čele řady, a prohlížel bystře západní obzor. Pojednou zastavil svého mezka a obrátil se nazpět k jednomu ze svých lidí: „Halefe, vidíš támhletu úžlabinu tam vpředu?“

Oslovený poníženě odvětil: „Vidím, pane.“

„Tam budeme tábořit dnešní noci. Ty jsi byl již několikrát se mnou v Heráru. Znáš ještě krajinu?“

„Velmi dobře, emíre.“

„Nuže, dej pozor. Od té úžlabiny nemáš daleko do vesnice, Elaody, a odsud je pouze hodina cesty až do sultánova sídla. Odvaž svého velblouda, a zajeď tam, abys mu oznámil, že zítra ráno již budu u něho.“

Muž uposlechl. Odvazuje ohlávku, kterou bylo jeho zvíře připoutáno do řady, pravil s pokynutím na nosítka, ale tak tiše, že jenom emír to mohl uslyšet:

„Mám povědět sultánovi, co přinášíme?“

„Pověz mu jenom, že vezeme šátky a hedvábné látky, válenou měď, prach, cukr a papír. Za to chci vyměnit tabák, slonovinu, máslo a šafrán. Ale o otrokyni mu neřekneš nic.“

„Mám vzít sebou poplatek?“

„Nikoliv. Sultán není nikdy nasycen. Kdybych mu teď poslal poplatek, žádal by později zase dary.“

Muž, jehož nazýval Halef, dal svému velbloudovi znamení, načež ten na svých dlouhých nohách uháněl v největším trysku.

Nato se obrátila karavana k úžlabině, o níž emír mluvil. Dostihli ji brzy. Sotva jezdci slezli ze svých zvířat, dotklo se slunce obzoru. To se v těch končinách stává vždy téměř o šesté hodině, a je to doba večerní modlitby předepsané prorokem Mohamedem.

Všichni beduínové jsou víceméně loupežníci, přitom ale tak nábožní, že to považují za nejtěžší hřích, zanedbat některou z předepsaných modliteb. Proto i členové této karavany nechali všechno stát a posadili se k modlitbě. Přitom je předepsáno umývání; poněvadž ale nebyla voda, použili na jejím místě písek. Teprve, když to odbyli, složili břemena z velbloudů a potom se muži uložili, aby si odpočinuli. Někteří z nich sundali nosítka ze sedla. Ale osoba, která se v nich nacházela, se neobjevila. Měla patrně nařízeno, aby nosítka neopouštěla, a aby v nich také spala. Emír vzal několik datlí, které tvořily jeho večeři, a nalil trochu vody z měchu do koženého poháru. S tím popošel k nosítkám, odhrnul trochu záclonu a tázal se tlumeným hlasem: „Chceš jíst a pít?“

Nedostal odpověď, ale ruka se natáhla a přijala ovoce a vodu.

„Alláh je veliký a já jsem zapomnětlivý!“ bručel. „Nikdy na to nevzpomenu, že nerozumí našemu jazyku.“

Přijal vyprázdněný pohár a vrátil se na své místo. Na jeho pokynutí povstalo několik mužů a chopilo se svých zbraní. Vzdálili se, aby hlídali ležení a také, aby zajatá nemohla uprchnout. Zakrátko leželo všechno v hlubokém spánku.

Mezitím dorazil Halef k Heráru. Brány tohoto města se po slunce západu zamykají, a nikdo bez zvláštního sultánova dovolení se jimi nesmí pustit. Halef zatloukl, a musel to několikrát opakovat, nežli se ukázal hlídač.

„Kdo je tam venku?“ tázal se zevnitř.

„Posel k sultánovi Ahmedu Ben Abu Bekrovi,“ odvětil tázaný.

„Jak se jmenuješ?“

„Hadži Halef, Ibn Mohamed Ben Hulam.“ Čím delší je jméno mohamedána, tím větší vážnosti požívá. Proto naslouchal hlídač, když uslyšel tato jména.

„Ke kterému kmeni náležíš?“ tázal se.

„Jsem volný Somálec.“

Obyvatelé Heráru hledí, ačkoliv beze vší příčiny, s opovržením na Araby a Somálce, a proto hlídač mínil: „Somálce nesmím vpustit. Byl bych přísně potrestán, kdybych kvůli Somálci vyrušoval sultána.“

„Ovšem budeš potrestán,“ odvětil Halef, „ale jen tehdy, jestli neohlásíš, že žádám vstoupit. Jsem poslem emíra Arafata.“

Tuto výstrahu musel hlídač rozvážit. Emír Arafat je vůdcem obchodních karavan, s nimiž sultán vždy dělával dobré obchody, proto odpověděl: „Arafat? Odvážím se toho. Svěřím bránu někomu jinému, a půjdu sám, abych tě ohlásil.“

Nyní teprve slezl Halef venku z velblouda, aby očekával, až bude vpuštěn. Hlídač ale postavil svého pomocníka k bráně a odebral se k sultánovu paláci.

Slovo palác je zde vlastně na nepravém místě. Proslulé hlavní město, které by větším právem zasluhovalo název pověstné, je obklíčeno velmi chatrnou zdí a má při délce půl hodiny šířku sotva čtvrt hodiny. Domy jsou pouhé kamenné příbytky a sám sultánův palác je podobnější stodole, nežli skutečnému domu. Těsně u něho se nachází sklepení z tesaného kamení, v němž ve dne v noci řinčí okovy. Je to státní žalář, a má hluboké podzemní sklepy, do nichž nikdy nevnikne denní světlo. Běda zajatci, který tam musí přebývat. Nedostává nikdy potravu a nápoje od sultána, a i tehdy, když mu přítel nebo příbuzný denně přinese vodu a tam obvyklou studenou kaši z prosné mouky, musí přece zanedlouho shnít ve své vlastní nečistotě.

Trůn tohoto mocného panovníka, neomezeného pána nad životem a statkem svých poddaných, se skládá z pouhé dřevěné lávky, jaká se nalézá u nás v nejbídnější chýši. Na té sedává se zkříženýma nohama, buďto pohroužen do hlubokého rozjímání, nebo uděluje audience, při nichž se každý příchozí třese, protože nejmenší panovníkův vrtoch dostačí, aby tekla krev kohokoliv.

I za dnešního večera seděl panovník na svém místě.

Za ním visely na zdi staré nepotřebné ručnice, šavle a přitom celá sbírka železných pout, na znamení jeho neomezené moci. Před ním seděl jeho vezír s několika mohamedánskými učenci. V pozadí na zemi sedělo několik spoutaných postav. Byli to otroci a zajatci. Sultán si v tom liboval, ozdobovat svou trůnní dvoranu těmi nešťastníky na znamení své moci. Stranou před ním, mezi ním a vezírem stál jeden z těchto ubohých mužů s řetězy na rukou a nohou. Jeho postava byla dlouhá a vychrtlá, více útrapami nežli stářím nakloněna dopředu. Jeho matný zrak a vpadlé líce svědčily o hladu a hlubokém duševním žalu. Jako jediný oděv měl na sobě roztrhanou košili. Vypadalo to, že právě domluvil, neboť oči všech byly obráceny k němu, také sultánovy oči na něho temně a hrozivě pohlížely, jako oči mučícího kata.

„Pse!“ pravil k starci. „Lžeš! Jak může být křesťanský panovník větší a mocnější, nežli Prorokův následovník! Copak jsou všichni tvoji králové proti mně, sultánovi z Heráru?“

Tu se zableskly oči otroka a on odvětil: „Já jsem nebyl králem; byl jsem pouhým poddaným; ale jedním z nejšlechetnějších a tisíckrát bohatším a šťastnějším nežli jsi ty.“

Tu roztáhl sultán všech deset prstů. Hned na to přistoupil z kouta chlap, pozvedl těžkou bambusovou hůl a dal otroku deset ran, které tím znamením byly naznačeny. Otrok sebou ani nepohnul, zdálo se, že je tomu již uvyklý, a že ho rány více nebolí.

„Chceš to odvolat?“ tázal se sultán.

„Nikoliv!“

Vladař mu rozkázal dát patnáct ran. To se stalo a na to pravil: „Dokážu ti, jakou já mám moc. Ty jsi křesťanský pes. Nařídil jsem ti, aby jsi ctil Proroka, ty jsi to ale neučinil. Dnes ti to poroučím naposledy. Poslechneš, červe?“

„Nikdy!“ odvětil stařec pevným hlasem. „Ty jsi mne oloupil o svobodu, můžeš mně také vzít život, nikoliv však mou víru. Zde chceš dokázat tvoji moc? Právě zde ona přestává!“

Vladař sevřel pěsti a zvolal zuřivým tónem: „Dám tě hodit do nejhlubší díry mého žaláře!“

„Učiň tak!“ odvětil otrok neohroženě. „Vždyť já chci zemřít, toužím po smrti. Pak se ukončí moje muka a já naleznu konečně odpočinek a pokoj.“

„Dobře! Když tak chceš! Odveďte ho, ale do nejhoršího žaláře, jaký máme!“

Tu uchopil kat starce a vyvedl jej ven. Tam se jich přidalo ještě více, a odvlekli jej do žaláře. Když se otevřely dveře, proudil jim rovnou pekelný zápach vstříc a zaslechli řinčení řetězů a úpění zajatých. Nepřinesli sebou světlo, a proto otrok neviděl nic. Zavedli ho do jednoho kouta, kde kat s pomocí druhých zdvihnul těžký kámen, a na to strčil do zajatce.

„Dolů s tebou, křesťanský pse!“ smál se. „Za dva dni budeš sežrán.“

Stařec padl do úzké jámy, která byla asi dvakrát tak hluboká, jako on byl velký. Narazil přitom tváří o zeď a velmi se pohmoždil. Neměl ale čas se tím zabývat, neboť sotva uslyšel, že se položil kámen na jeho hrob, ucítil, jak celé hejno živých zvířat na něho vyskakuje, a zakusuje se do jeho nahých nohou.

„Můj Bože, mám tedy skutečně být sežrán zaživa!“ zvolal polekaně.

Byli to vyhladovělí potkani, kteří teď dostali novou oběť. On dupal nohama, rozšlapával je, rdousil je rukama, ale vše bylo marné. Díra, v které vězel, byla sotva čtyři stopy široká a dvanáct stop dlouhá. Opřel se zády o jednu a nohama o druhou stěnu úzké strany, a zkoušel se vyšplhat po způsobu kominíků nahoru.

Podařilo se mu to. Přitom se vyvalil kámen ze zdi, a padl na dno. Víceronásobné kvičení jej přesvědčilo, že několik potkanů bylo raněno nebo snad i zabito.

„Ach, bohudíky!“ zvolal radostně. „To bude zbraň!“

Slezl zase dolů, popadl kámen, který byl značné velikosti a mlátil jím kolem sebe po zemi. Nedbaje na kousání pobil jednoho potkana za druhým, až se žádný více nehýbal. Hmatal pak kolem sebe, a cítil, kolik těchto ošklivých zvířat tam leží.

„Co to bude zítra za zápach,“ pravil sám k sobě. „Nesežerou mne sice, ale zardousí mne.“

Tu se jeho ruka dotkla kulatého, dutého předmětu. Vykřikl uleknutím, neboť to byla lidská lebka. Patrně byla pozůstatkem posledního zajatce před ním, kterého potkani úplně sežrali.

„To měl být také můj osud, a snad mne to ještě čeká. Bože, ó Bože, čímpak jsem se tolik provinil, že se mám dočkat takového konce! Kdysi hrabě Rodriganda, obklopený štěstím, bohatstvím a ctí, a teď pokrm pro havěť. A kdo je tím vinen? Cortejo a Landola, tito dva ničemové! Pane na nebesích, oplať jim to!“

Stál tu v zapáchajícím temnu svého žaláře a spínal obě pěsti vzhůru. V tom okamžiku sebou leknutím trhl, neboť právě nad ním zazněl hlas:

„Landola? Ano, ten budiž proklet a zatracen až do nejzazší věčnosti!“

Tento hlas zněl tak zuřivě a hrozivě, že otroka přejel mráz.

„Co je to?“ tázal se. „Kdo jsi ty, který na tomto místě mluvíš španělsky, jazykem mé domoviny?“

„Pověz napřed, kdo jsi ty,“ znělo to shora; „Ty, který jsi prolomil zeď mého žaláře?“

„Jsem Španěl z Mexika,“ odvětil otrok.

„A jak se jmenuješ?“

„Jsem hrabě Fernando de Rodriganda.“

„Svatá matičko! Hrabě Fernando, bratr hraběte Emanuela de Rodrigandy?“

„Ano. Znáš ho?“

„Zda ho znám! Nebo vlastně, zdali jsem ho znal; vždyť již dávno zemřel.“

„Zemřel? Nikoliv, on žije, on žije, nemohl ještě zemřít!“

„Proč ne? Ach, já se přece pamatuji, že i vás prohlásili za mrtvého, a přece dosud žijete! Řekněte, seňore, zda mne neklamete. Povězte mně upřímně, jste-li skutečně hrabětem Fernandem de Rodrigandou?“

„Přísahám na to při nebi a zemi, při Bohu a všech svatých!“

„Ale to je neuvěřitelné! Mrtví zase vstávají! Přelezu tam k vám, Done Fernando. Ale povězte mně nejdříve, jak se vám podařilo vytrhnout ten kámen ze zdi?“

„On vypadl sám, když jsem se šplhal nahoru, abych unikl potkanům.“

„Máte tedy také u vás tyto ohavné hlodavce?“

„Má díra jich byla plná, a moje tělo je celé dokousané a dotrhané od jejich zubů; ale já jsem je pozabíjel tímto kamenem.“

„Můj žalář se bude podobat vašemu. Jsem zde od včerejška, a našel jsem jej plný potkanů; ale nahmatal jsem ve skulině ve zdi nůž, a tím jsem vyhubil celou tu havěť, jsem ale rovněž tak pokousán jako vy, seňore. Zeď mezi našemi žaláři je zbudována z velkých kamenů. Snažil jsem se již, abych ji prolomil, ale marně, až jsem pak zaslechl vaše slova. Snad se nám podaří, odstranit ještě jeden kámen, a pak bude otvor dostatečný, abych mohl prolézt k vám. Pomůžete mně, Done Fernando?“

„Milerád. Ihned vylezu vzhůru.“

Díky jejich společnému usilování se podařilo odstranit ještě jeden kámen, a teď byla díra dost velká, aby skrz ni prolezl člověk.

„Slezte dolů, seňore! Já přijdu k vám,“ pravil ten druhý.

„Ale jestli nás zastihnou pospolu!“ namítal hrabě.

„Oni na nás asi více nepomyslí. Jsme odsouzeni, abychom zde zemřeli hlady, anebo byli sežráni potkany; nechají nás o samotě. A kdyby jeden z nás dostal návštěvu, je zde dost tma, abych nepozorovaně pronikl otvorem.“

Hrabě slezl dolů a druhý jej následoval. Žalář byl tak těsný, že museli stát těsně při sobě; to jim ale v nejmenším nevadilo, byli oba spokojení, že našli člověka, jemuž mohli sdělit svoje city. Cizinec vzal hraběte za obě ruce a pravil:

„Odpusťte Done Fernando, že vám tisknu ruce! Cítím se ale spokojený, že po tolika útrapách nalézám krajana. Jsem totiž z Manresy.“

„Z Manresy? Tak blízko Rodrigandy?“ tázal se hrabě překvapeně.

„Ano, jsem jen prostý muž. Nazývám se Bernardo Mendoza, a můj otec býval holičem.“

„Ach, pamatuji se na něho. Je to švagr hodného Juana Alimpa, který byl kastelánem u mého bratra.“

„Ano, Juan Alimpo je mým strýcem ze strany matky. Druhý můj strýc, totiž bratr mého otce, je dominikánem. Ó, pane, měl bych toho tak mnoho, co bych vám měl vypravovat! Znáte toho dominikána?“

„Neznám.“

„Povězte mně tedy především, jak dlouho jste pryč z Mexika.“

„Je tomu dlouho, velmi dlouho. Nemohl jsem počítat dni, týdny a měsíce, soudím ale, že úpím v tomto zajetí asi tak dvanáct roků.“

„Mio Diós! To tedy snad ani nevíte, že váš pan bratr Don Emanuel zemřel.“

„Nevím. Byl by ale snad skutečně zemřel? Když tak přemýšlím o tom, co se stalo se mnou, říkám si, že jsou lidé, jimž nesmírně mnoho záleží na jeho a mém zmizení.“

„Myslíte to dopravdy?“ tázal se Bernardo rychle. „Snad máte pravdu. Ale co se dělo s vámi?“

„Nechme toho prozatím, pověz mně raději napřed, co víš o domově a o mé rodině, a jak jsi se sem dostal.“

„Co se vaší rodiny týká, seňore, vím tolik, že Don Emanuel zemřel, a že Don Alfonzo nastoupil dědictví.“

„Ach!“ zvolal hrabě. Vzpomenul si na poslední události, které zažil v Mexiku, na souboj, před nímž Alfonzo tak hanebně uprchl, a který následkem toho on sám musel bojovat. Vzpomněl na všechno, co mu hodná Maria Hermoyesová vypravovala, z čehož vyplývalo, že Alfonzo není pravým potomkem hrabat z Rodrigandy. Vzpomněl si také na hrozné hodiny, když ležel strnulý na umrlčí posteli. Tam proléval Alfonzo pokrytecké slzy, náramně dojatý. Ale jedno oko domněle mrtvého bylo jen zpola zavřeno, a takto patrně viděl, že Alfonzo, kdykoliv se domníval být nepozorovaný, ve své tváři místo smutku jevil nesmírnou radost. Vzpomněl si konečně na okamžik, kdy kapitánem Landolou a zrádným Cortejem byl dopraven do kajuty jmenovaného piráta. Vězel tam v koši, slyšel ale navzdory tomu všechno, co oba tito lidé spolu mluvili. Jevilo se z toho, že Alfonzo byl s nimi spolčen. Přitom se mu promítla myšlenka na druhou závěť, kterou sestavil v přítomnosti Marie Hermoyesové. Byla uložena v prostřední přihrádce psacího stolku. Copak ji nenalezli? Vždyť přece vydědil Alfonza, a nyní ten by byl hrabětem z Rodrigandy! Testament musel být tedy ukraden, anebo se nějakým způsobem ztratil.

„Alfonzo?“ tázal se, „ten je hrabětem? Jak vládne svým poddaným?“

„Ó jako pravý skutečný tyran. Je nenáviděný v celé zemi. Bojí se ho, a šeptají si o něm prapodivné věci.“

„Které věci to jsou?“

„Nevím, smím-li o tom mluvit,“ odvětil Bernardo tajemně.

„Prosím tě, pověz mně všechno upřímně.“

„Nuže v mém nynějším položení je to asi lhostejné, nemůže mně to vůbec uškodit, povím-li všechno. Povídá se totiž, že Alfonzo není ani žádným Rodrigandou.“

„Ach!“ vyjelo to z hraběte. „Z čeho se tak soudí?“

„Vypadá to, jako by to vězelo ve vzduchu. Mimo to ale jsem pozorně naslouchal rozmluvě mezi Gasparinem Cortejem a mým strýcem dominikánem. Toto naslouchání je vlastně příčinou, že se nalézám zde; odklidili mne.“

„Vypravuj, vypravuj!“ naléhal starý hrabě. „Co mohl dominikán vědět?“

„To se dozvíte ihned, seňore. Já jsem totiž zahradníkem, a býval jsem občas zaměstnán na zámku Rodriganda. Je tam malý domek, v němž jsem ukládal své náčiní.“

„Znám jej velmi dobře,“ vpadl do toho Fernando.

„Jednou za večera,“ pokračoval Bernardo, „jsem byl velmi unaven, a chtěl jsem si v domku trochu odpočinout. Lehl jsem si a usnul. Když jsem procitl, nevěděl jsem, jak dlouho jsem si poležel. Právě, když jsem se chystal odejít, zaslechl jsem kroky těch dvou mužů, kteří zvolna přicházeli. Před domkem zůstali náhodou stát, a já jsem slyšel každé slovo z jejich rozmluvy. Víte, kdo to byl?“

„Inu, mohu si to domyslet, Gasparino Cortejo a dominikán.“

„Ano, tito dva. Vypadalo to, že spolu rozmlouvají již po delší dobu, ačkoliv jsem nemohl pochopit, co asi mého strýce dominikána přimělo, že hledal rozmluvu s Cortejem v tak pozdní hodinu. Snad se náhodou sešli. Když stáli před obydlím, slyšel jsem toho, jak potupně pravil: ‚Vy si dovolujete příliš mnoho, pobožný otče! Jak se můžete opovážit, předepisovat něco hraběti Alfonzovi de Rodriganda! A máte-li mu něco sdělit, obraťte se do budoucna přímo na něho, ne ale na mne!‘ Na to odvětil můj strýc svým jemným, zároveň ale pevným hlasem: ‚Vy nazýváte mé jednání opovážlivostí? Jsem sluhou svaté církve, a jako takový mám povinnost varovat a radit. Hrabě Alfonzo může být rád, že prozatím zakročuji pouze jako napomínající kněz, kterého bolí, když vidí, jak se nakládá s poddanými. Mohl bych proti němu jinak vystoupit!‘ ‚Ach, jakpak asi?‘ ‚Jako žalobník.‘ ‚Mně se zdá, že máte asi o kolečko více, ctihodný pane!‘ ‚Nehonosím se ovšem přílišnou chytrostí, jako spíše pohrdám moudrostí dítek tohoto světa, smýšlejících jen na lsti a podvody. A když mně pravíte, že se mám obrátit na hraběte, ne ale na vás, musím vám namítnout, že vy to jste a nikoliv on, který zde vládne. A kromě toho se také ve vašich rukou nachází nitky oné záležitosti, jejíž známost mne činí schopného, dokonce téměř za povinnost mně ukládá, abych proti vám a hraběti vystoupil jako žalobník.‘ Cortejo se pro okamžik zarazil, pak pravil: ‚Mluvíte hlouposti! Ve vašem mozku není všechno v pořádku!‘ ‚Ó seňore, mohl bych vám ihned podat důkaz, že můj mozek je právě tak zdravý jako váš.‘ ‚To by vám asi přišlo zatěžko, můj zbožný otče!‘ posmíval se Cortejo. ‚Dokonce velmi zalehko! Vy se ovšem považujete za velmi moudrého, domníváte se, že jste vaše spády zařídil tak chytře a obezřele, ale Pán Bůh o tom přece ví. On vidí a slyší všechno, a až přijde jeho čas, objeví to.‘ ‚Nemluvte nesmysly! Co plácáte o spádech? Nebudete-li se vyjadřovat slušněji, naučím vás moresům!‘ Tato slova vyřknul Cortejo zlostně, ale kněz odvětil klidně: ‚Nuže, musím vás tedy upomenout na dvě věci.‘ ‚Na co? To jsem přece chtěl uslyšet.‘ ‚Předně na jistý hostinec v Barceloně. Tam jste pomocí jistého velitele lupičů a jeho přátel vyměnil dítě‘ –

Starý hrabě až dosud mlčky poslouchal; teď ale náhle zvolal: „Vyměnil dítě? V Barceloně? Můj Bože, teď se mně vyjasňuje, teď po tak dlouhé době se mně podává světlo. Pokračuj! Rychle! Co odvětil Cortejo?“

„Chvíli mlčel, ale lehké kašlání mne poučilo, že se musel hrozně leknout a nalézat se v rozpacích. Konečně pravil: ‚Jste blázen, hotový blázen!‘ Strýc ale pokračoval neohroženě dále: ‚Pak vás chci upomenout na loď kapitána Landoly, na níž byl odvezen zajatec, z Veracruzu. Víte, kdo byl ten zajatec?‘

Cortejo zůstal na okamžik jako strnulý, pak ale zasyčel: ‚Člověče, ty nejsi kněz, nýbrž ďábel. Táhni do pekla, kam patříš!‘ Vtom samém okamžiku se zablesklo a zahřměla rána. Ale koule netrefila. Bůh chránil kněze. Ten zdvihl hrozivě ruku a zvolal: ‚Gasparino Cortejo, nikoliv já, ale budeš to ty, který odtáhne do pekla!‘ Po těchto slovech zmizel mezi křovinami. Cortejo zůstal na chvíli stát jak strnulý, pak jsem ho slyšel bručet: ‚Toto mně odpykáš, ničemo! Ten chlap ví o všem! Teď ještě aby nám tak někdo naslouchal!‘ Mně začalo být úzko. Skrčil jsem se do nejzazšího koutu domku, ale on vešel a uviděl mne. Poznal mne a tázal se zuřivě: ‚Člověče, co tu děláš?‘ ‚Spal jsem,‘ odvětil jsem. Teď, když stál přede mnou, neměl jsem více strach, neboť jsem byl silnější než on. ‚Slyšel jsi, co se mluvilo?‘ tázal se. ‚Ano,‘ odvětil jsem. Uznával jsem za dobré, abych mu dal poznat, že bych se mohl stát nebezpečným. ‚Ach! Všechno?‘ ‚Všechno.‘ ‚Dominikán byl ztřeštěný, on blouznil. Ale navzdory tomu se nesmí nikdo dozvědět, co on mluvil. Umíš mlčet?‘ ‚Ano, seňore.‘ ‚Dobře tedy; odměním tě. Ty jsi zde dosud jen na výpomoc?‘ ‚Ovšem.‘ ‚Nuže, odedneška jsi zde nastálo. Zítra se dozvíš, jaké služné budeš mít; ale běda tobě, kdyby tě snad napadlo žvanit!‘ S tím odešel, a já jsem postoupil za druhého zámeckého zahradníka. Měl jsem se velmi dobře, pozoroval jsem ale přece, že Cortejo na mne pohlíží s velkou nedůvěrou; zdálo se, že se přede mnou strachuje. Strýc dominikán od té noci zmizel z okolí. Přece se ale Cortejo nějak dozvěděl, že jsem spřízněn s dominikánem, neboť jednou, když mne zastihl při práci v zahradě, se mne tázal: ‚Jaké je tvoje úplné jméno?‘ ‚Bernardo Mendoza.‘ ‚Z Manresy?‘ ‚Ano.‘ ‚Nejmenuje se ten páter dominikán, s nímž jsem za toho večera hovořil, když jsi nám naslouchal, původně také Mendoza?‘ ‚Ano.‘ ‚A pochází z Manresy?‘ ‚Ano.‘ ‚Takto jste tedy snad spolu spřízněni?‘ ‚On je mým strýcem, bratrem mého otce.‘ ‚Aha! Neviděl jsem ho po delší dobu. Nevíš, kde se teď nachází?‘ ‚ Nevím o něm nic.‘ ‚Doufám, že jsi mně řekl pravdu,‘ hrozil mně se zamračeným pohledem. ‚Budeš-li mlčet, může být vše prominuto a zapomenuto.‘ Odešel, a já jsem mlčel; ale navzdory tomu nebylo nic prominuto a zapomenuto. Jednoho dne si mne dal předvolat, a udělil mně rozkaz, abych se odebral do Barcelony. V místním přístavu stojí prý loď, kterou kapitán přivezl a má na prodej cizokrajné rostliny. Mám prý se na ně podívat, a žádat jejich seznam a ceny. Šel jsem tam, ale více jsem se nevrátil. Vyřídil jsem zprávu kapitánovi, neznal jsem ho tehdy ještě, byl to Sanchez Landola. On neměl žádné rostliny, to mně sdělil se škodolibým smíchem. A když jsem chtěl opustit loď, byl jsem zadržen, spoután a uvržen do temné kobky. Teprve po delší době, když jsme se již nacházeli na širém moři, jsem směl přijít na palubu, abych dýchal čerstvý vzduch. A přitom mně bylo řečeno, že jsem teď námořníkem, a že musím poslouchat pod trestem smrti.“

„To je hanebnost!“ pravil hrabě.

„Ó, Done Fernando, to ještě dalece nebylo to nejhanebnější! Ale brzy jsem zpozoroval, že tento Landola je otrokář a námořní lupič. Pomyslete si, měl jsem u toho pomáhat. Měl jsem sám ubohé černochy chytat a prodávat! Měl jsem spolu přepadat a loupit jiné lodě, a zúčastnit se při vraždění mužstva! Zdráhal jsem se, proto mne zase zavřeli, musel jsem hladovět a dostával jsem bití až do krvácení. Ó ten satan, ten Landola! Kdybych ho tak mohl mučit žhavými kleštěmi, zajisté bych to učinil.“

„Přenechej ho Bohu! Ten je spravedlivý a odsoudí ho. Vypravuj dále.“

„Poněvadž jsem se navzdory hladu, bití a veškerých bolestí pevně zdráhal zúčastnit se na zločinech těch ostatních, určil mně Landola nejtěžší trest; měl jsem být prodán za otroka. Pluli jsme tehdy právě podél východního pobřeží Afriky. On zakotvil před Garadem a vystoupil na zem. Za krátký čas přišli pro mne; on mne skutečně prodal. Kupec byl divoký otrokář, který mne spoutaného řetězy zavedl dovnitř země do Dolla. Tam mne zase prodal. Můj nový pán byl ukrutný kníže černochů. Co jsem u toho vystál, nelze ani popsat. Musel jsem pracovat za deset lidí, ty nejnižší, nejošklivější práce; byl jsem trýzněn jak dobytek, a nedostal jsem ani dosyta najíst, ale navzdory tomu všemu, a navzdory vražednému podnebí jsem to všechno vydržel, dokonce jsem se stal silnějším a zámožnějším, nežli jsem býval dříve. Tu zemřel můj pán. Jeho dědic mne nechtěl podržet a prodal mne člověku z Heráru, který mne dovlekl sem a daroval svému sultánovi.“

„Jak je to dlouho?“

„Teprve čtrnáct dní.“

„Aha, proto jsem tě ještě neviděl. Musel jsem tři týdny daleko odtud pracovat v sultánově kávovém sadě. Ale čím jsi se provinil, že tě uvrhli sem do žaláře?“

„Dostal jsem ihned při svém příchodu rozkaz, abych se stal mohamedánem.“

„Zrovna jako já; ale já jsem se tomu vždy bránil.“

„Také já jsem vzdoroval. Mučili mne, a když jsem přesto odepřel vzývat Proroka Mohameda, byl jsem uvržen do té díry, jako žrádlo potkanům. Naštěstí jsem našel zmíněný nůž, jímž se mně podařilo, vyhubit ty hlodavce. Dnes jsem vás uslyšel, seňore. Je to skoro zázrak, že my oba, jež máme ten samý domov, se shledáváme v daleké zemi, v tom samém městě a v tom samém žaláři. Přemýšlel jsem, zda by nebylo možné, osvobodit se, ale marně; ale naše setkání považuji za Boží povel, abych se nevzdával veškeré naděje. Bůh přece nemůže chtít, abyste zde nalezl odhalení vašich rodinných tajemství, a pak bídně zahynul! Já jsem prostý muž, vy ale jste vznešený pán, který má více rozumu a ostrovtipu nežli já. Snad se vám podaří nalézt způsob, jak bychom mohli uprchnout z tohoto žaláře a z této země. To je všechno, co vám mohu vypravovat. Ponechávám vám na vůli, chcete-li mně také povědět, jak jste se dostal do Heráru.“

Odmlčel se. Očekával patrně odpověď, ale nedostal ji. Hrabě byl zabrán do myšlenek. Slyšel teď toho tolik, a objevil toho, kdo našel první klíč k hádance, jejíž rozluštění mu dosud nebylo umožněno. Mohl-li to považovat za řízení Boží, následovala z toho naděje, že bude vysvobozen od smrti a dlouholetého otroctví. Konečně se tázal zahradníka:

„Víš, nebo snad tušíš, kde se dozvěděl tvůj strýc, dominikán, o té výměně dětí, a o tom zajatci na Landolově lodi?“

„Ne. Pověděl jsem vám již, že jsem strýce více nespatřil.“

Laskavý čtenář se upamatuje, že tento páter dominikán podvakrát slyšel zpověď umírajícího. Jednou v loupežnické jeskyni, když na smrt nemocný žebrák Pedro, který se vlastně nazýval Manuel Sertano a pocházel z Matara, mu pověděl, že chlapce vyměnil. Podruhé v žaláři v Barceloně, kde mu umírající kormidelník Jacques Garbilot v Sternauově přítomnosti vypravoval o zajatci, kterého vzal sebou z Mexika kapitán Landola. Toto byla obě vřídla, z nichž by čerpal kněz, o čemž ale Don Fernando nic nevěděl.

Ten se tázal dále: „Na co zemřel můj bratr Emanuel?“

„Ó, jestli skutečně zemřel, pak měl velmi truchlivou smrt, seňore!“

„Chudák! Vypravuj!“

„Napřed oslepl.“ –

„O tom vím. Byl již slepý, když jsem se ještě nacházel v Mexiku.“

„Později se zbláznil.“ –

„Pane Bože, je to možné?“ zvolal hrabě.

„Je-li to možné, seňore? Ovšem. Ale byl-li skutečně pomatený, to je jiná otázka.“

„Mám tušení, že se stal obětí těch samých pletich, jimž jsem také já podlehl.“

„Nedali jej pod dozor řádného lékaře?“

„O tom kolovaly potajmu podivné řeči, milostivý pane.“

„Vypravuj! Chci slyšet všechno, všechno! Rozumíš mně?“

Na toto vyzvání začal Bernardo vypravovat všechny, laskavému čtenáři již známé události, začínající od doby, kdy Rosita povolala doktora Sternaua z Paříže, aby hraběte Emanuela vyléčil, až do doby, kdy Sternau unesl Rositu z kláštera a prchl s ní a s Alimpem a Elvírou do své vlasti.

„A zdařil se jim útěk?“ tázal se hrabě dál.

„Ano.“

„Rosita se tedy nachází nyní v Německu?“

„Pravděpodobně. Když jsem ještě žil ve Španělsku, stala se Sternauovou ženou.“

Don Emanuel sebou trhnul.

„Ona, hraběnka Rodriganda, ženou německého lékaře?“ pravil.

„Ano. Nesmíte se tomu divit, seňore. Sternau byl muž, jakého jsem ještě nikdy neviděl, muž jako král, a přece tak dobrý a jemný. On si to zasloužil od rodu Rodrigandů, aby se stal mužem jejich dcery.“

„Můžeš mít pravdu. Ačkoliv se právě hrdá krev mých otců ve mně chtěla vzpírat, nejsem nyní přece nic nežli bídný opuštěný otrok. Snad je má neteř v náruči toho muže blaženější, než kdyby se stala chotí některého vévody. Ale ona přece byla pomatená? Jakpak se s ní mohl oženit?“

„On ji vyléčil, jakoby se mu to také podařilo; stejně jako vyléčení Dona Emanuela, kdyby jej neuvrhli do žaláře. On zavedl z Německa soudní jednání a docílil toho, že zachráněná byla uznána jako hraběnka Rodriganda a že jí byl vyplacen její patřící podíl.“

„A co dál! Nestál na svém tvrzení, že ona mrtvola nebyla mého bratra? Neučinil kroky, aby odkryl zločinné jednání Corteja, Alfonza a Clary?“

„Každým pádem; ale byl dost chytrý, aby nevystoupil veřejně proti nim, nýbrž aby raději jednal tajně. Přišli cizinci, kteří se usadili v Rodrigandě, Manrese a Barceloně a o nichž se soudilo, že jsou cizí policejní zřízenci, kteří měli pozorovat Rodrigandu. Můj otec dostával občas od Alimpa z Německa dopisy. V posledním, který obdržel, nežli jsem byl odklizen, stálo, že Sternau opustil Německo, aby nejprve vyhledal hraběte Fernanda de Rodrigandu, tedy vás, milostpane.“

„Mne? Jak to? Copak snad tušil, že nejsem mrtev?“

„To nevím; ale Sternau byl velmi, velmi moudrý muž.“

„To chápu; kdyby mne nalezl, byli bychom měli dostatek důkazů na usvědčení zločinců. Pane Bože, kdyby se tak ještě teď nalézal na mé stopě. Kdyby přišel do Heráru, aby mne vysvobodil!“

„To se mně nezdá být pravděpodobné, seňore! Nezapomeňte na ten dlouhý čas, co zatím uplynul! Chceme-li skutečně pomýšlet na své osvobození, musíme především mít před očima, že jsme odkázáni pouze na sebe samotné.“

„To je pravda. Ale jak to navléct? Svatá panno, pomoz nám! Toužil jsem až k zbláznění, abych spatřil před mou smrtí ještě jednou svou vlast, teď ale ve mně křičí každá krůpěj krve, každý smysl, každá žilka po osvobození. Svobodu, svobodu, jen teď svobodu! Žízním po pomstě, a pak, až ta se zdaří, chci rád uložit svou hlavu k odpočinku a chci se rád dát pokrýt zemí, která mně po tak dlouhá léta nic nedopřála mimo zármutek, bídu a nekonečný hrozný zápas s pekelnými mocnostmi zoufalství.“

„Vzpamatujme a vzmužme se, milostpane. Bůh je láska, on nám pomůže, když se sami přičiníme.“

„Ano, máš pravdu,“ odvětil hrabě. „Navzdory naší bídné situaci nebudeme zoufat, ale doufat. Chladnokrevně budeme rozvažovat, jakým způsobem bychom mohli uniknout.“

„Povězte mně tedy, co vy o tom soudíte. Vy jste zde déle nežli já.“

„Naše úloha se rozpadá na tři části: musíme uniknout předně z tohoto žaláře, pak z města a konečně ze země. Jedno je tak nesnadné jak to druhé.“

„Já myslím, hlavní otázkou je, můžeme-li se spoléhat na naše síly, zdali naše tělo vydrží všechny svízele a namáhání, které nás očekávají.“

„Co se toho týká,“ mínil hrabě, „nemám starosti. Jsem sice starší, vydržel a přetrpěl jsem mnoho, ale síla mého těla není ještě zlomena, a má vůle je pevná, jak za času mého mládí. Nyní, když jsem to všechno slyšel, jsem nadšen pro své osvobození, a toto nadšení mé síly nejen zdvojnásobí, ale zdesateronásobí. Jak to vypadá s tebou?“

„Buďte bez starostí, Done Fernando! Já jsem ještě mladý, a co se týká tělesné síly, jsem za deset Somálců nebo Arabů. Ale víte, zdali jste dříve ještě nikdy nepomýšlel na útěk?“

„Zda jsem nepomýšlel na útěk?“ smál se hrabě zuřivě. „Každou hodinu, každou minutu jsem toužil po svobodě. Poptával jsem se po cestě k nábřeží; ona vede územím divokých kmenů a pouští; znám ji přesně. Ale mnoho, mnoho je k uvážení, má-li se útěk zdařit, a nechceme-li běžet zrovna do rukou opětnému zajetí anebo smrti.“

„Nuže, rozvažujme tedy. Ale nesmíme mařit ani okamžik, poněvadž máme zahynout hladem, a nedostatek potravy brzy naše síly stráví.“

„Předně bychom museli mít nejlepší velbloudy, aby nás nedohonili. Nejlepší zvířata má sultán. Nalézají se za městem na pastvě; znám je, neboť jsem je musel častěji hlídat. Umíš jezdit na velbloudu?“

„Umím, naučil jsem se to u svého dřívějšího pána.“

„Dále potřebujeme kůže na vodu a potraviny. Kůže bývají uloženy blíže pastviny velbloudů, a datle najdeme cestou. Ale teď bychom především museli mít abbana, to je nevyhnutelně zapotřebí.“

„Abbana? Co je to zač?“

„Abban znamená ochránce. Každý cizinec, nechce-li pozbýt majetek a svobodu, dokonce snad i život, musí si vyhledat domorodce, který jej za plat vezme pod svou ochranu, a na jeho cestě jej vyprovází; takový muž se nazývá abban, a bývá respektován od všech divochů.“

„Bohužel ale nemáme peníze, abychom takovému muži zaplatili.“

„Co se toho týká, hm,“ mínil hrabě. „Věděl bych sice něco; ale vydali bychom se tím do nebezpečí, že náš útěk hned při svém počátku bude prozrazen.“

„Co myslíte, seňore?“

„Sultán je nesmírně bohatý. Říká se, že v jeho paláci má uloženy ohromné poklady. Museli bychom hledat – dostat se k nim.“

„Kde je ta jeho pokladní komora?“

„Znám ji dobře, ačkoliv jsem v ní ovšem ještě nebyl. Jde se audienční dvoranou do sultánovy ložnice. Tam jsem jednou byl, abych obsluhoval panovníka. Odtud vede vchod do místnosti, kde se nacházejí poklady.“

„Je tato místnost uzamčena?“

„Ano, ale pouze závorami. Zámky v Heráru nejsou.“

„To by bylo dobře. Ale jak se jen dostat vedle sultána?“

„Hm, důvěřuji sobě, že mám tolik obratnosti, abych se vedle něho neslyšně proplížil; ale dveře lehce mohly dělat šramot. Ale, proč bychom se zde ostýchali. Jedná se nám o život nebo smrt; proč ne také pro jiné?“

„Pravda. Done Fernando, uposlechněte mne, jsem připraven ke všemu!“

„To také doufám. Pro jednotlivce by byl útěk zrovna nemožností, holým bláznovstvím. Nyní ale, když jsem našel tebe, a můžeme jeden druhého podporovat, můžeme dříve počítat se zdarem. Jak se ale dostaneme z této díry?“

„Znáte tento žalář uvnitř?“

„Neznám. Snad by se nám podařilo vylézt zde vzhůru a zdvihnout kámen.“

„Ale pak bychom se nalézali uprostřed ostatních zajatců, a nemohli bychom otevřít vchod; neboť ten je zvenčí velmi pevně uzamčen.“

„Co se toho týká, Done Fernando, tomu bych já věděl pomoci. Díra, v níž já se nacházím, nevede do vnitřku žaláře. Byl jsem zaveden na jeho zadní stranu. Tam leží velký plochý kámen. Ten nadzdvihli a vrhli mne dolů. Moje díra vede šikmo podél zdí, jak sklepní otvor ve Španělsku; ale kamennou plotnu jednotlivec vyzdvihnout nedovede.“

„Snad se to podaří nám oběma. Je ale tvá díra dost úzká, aby se v ní někdo mohl vyšplhat jako v komíně?“

„Ano, je úzká. Vylezl jsem již až nahoru, nemohl jsem ale hnout plotnou.“

„Je ale tam nahoře dost místa pro nás oba?“

„Myslím, že je.“

„Dobrá, takto se dostaneme ven. Pak se doplížíme k paláci. Tam stojí ve dne v noci stráž, ta musí být zabita. Jsi k tomu odhodlán?“

„Ano, vždyť chci být volný. Zabodnu chlapovi nůž do srdce.“

„Dobře. Pak vejdeme, vkrademe se do hlavní dvorany, a odtud do sultánovy ložnice.“

„Jde to? Nejsou dveře uzamčeny?“

„Nejsou; dveře tam jsou z koberců. Sultána svážeme a ucpeme mu ústa. Bude-li se bránit, nebo ozve-li se, musí zemřít. Je to sice ošklivé, ale tento sultán z Heráru neplatí více nežli hrabě z Rodrigandy, a jeho život není cennější, nežli má volnost.“

„Souhlasím,“ mínil zahradník odhodlaně. „Můj život má pro mne také větší cenu nežli jeho. Ale naše pouta, pane?“

„Klíč k jejich šroubům visí nad ložem sultána; viděl jsem jej tam. Tam stojí mimo to několik hliněných kahánků naplněných palmovým olejem; u toho leží sirky, které jsou zde velkou vzácností. Sultán je obdržel z Berberska a musel je nesmírně draze zaplatit. Můžeme si tedy ihned udělat světlo a vejít do pokladny. Přitom se musím ještě zmínit, že bychom se nedostali z města ven, kdybychom se nedovedli zmocnit sultána. Hradební zdi jsou vysoké a brány pevné; klíče k bránám musí být každý večer odevzdány panovníkovi. My mu je odebereme. Takto s potřebnými penězi se dostaneme ven k velbloudům.“

„Odkud si ale opatříme zbraně?“

„Od sultána, on jich má dost.“

„Ach, to je dobře. Teď se jedná ještě o šaty. Já mám jen košili. Poznali by mne jako uprchlého otroka.“

„Mne také. Ale i zde je snadná pomoc, neboť sultán má mít ve své pokladně hojnost drahocenných obleků. Dostává jich dost darem, nebo jako poplatek. Opatrně se vším potřebným, abychom mohli cestovat jako velcí páni. Teď se jedná ale také o řeč. Je zapotřebí, abychom mluvili správně arabsky. Já jsem se tomu naučil.“

„Já také.“

„To nám prospěje, jakmile jen budeme z města ven. Abbana za naše peníze jistě najdeme. Nejraději bych začal hned nyní, abychom nezmařili ani okamžik.“

Starý hrabě byl plný nadšení pro jeho plán k útěku, stejně tak ale i zahradník. Ten vpadl ale ihned do toho: „I já jsem připraven, seňore. Dáme se do toho?“

„Ó, jak bych rád! Ale, bohužel, nejde to; musíme mít trpělivost a počkat.“

„Proč?“

„Protože bychom potřebovali několik hodin k tomu, nežli bychom se dostali jen k velbloudům, a k tomu je dnes již pozdě. Náš útěk by byl příliš brzy prozrazen, a oni by nám byli v patách. Pak bychom byli jistě ztraceni.“

„To nemyslím,“ namítal zahradník.

„Pak neznáš tuto zemi. Nevíme ještě ani, můžeme-li se odvážit do Zeyle nebo Berberu, nejbližších přístavů. Snad se budeme muset ukrývat na pobřeží a čekat na některou loď plující kolem. Tam by nás zajisté dohonili. Nikoliv, musíme bezpodmínečně čekat až do zítřejšího večera.“

„Dobře, vzdávám se, Done Fernando. Ale něco bychom přece již nyní mohli podniknout.“

„Copak?“

„Mohli bychom zkusit, jsme-li s to, nadzdvihnout kámen.“

„Vtom ti dávám za pravdu.“

„Pojďme tedy na mou stranu. Já polezu napřed.“

Zahradník se vysoukal po zdi vzhůru, a hrabě jej následoval. Bez velkého namáhání se dostali do druhé jámy. Ta měla, jak se hrabě brzy přesvědčil, ty samé rozměry jako jeho. Mohlo se tedy vylézt nahoru. Asi ve výši pěti stop se klonila díra na stranu. Prošla pod žalářní zdí a pak se o něco rozšířila. Takto se dostali až ke kamenné plotně, která je dělila od svobody.

„Teď přistupte, seňore,“ pravil Bernardo, „pokusíme se o to.“

Našli skutečně dost místa vedle sebe, a jelikož díra nešla kolmo, nýbrž v šikmém úhlu dolů, mohli se pevněji opřít, a takto veškerou svou sílu věnovat kamenu. Napřed se jim přece zdál být příliš těžkým, při druhém napnutí ale povolil a odšoupl se poněkud stranou, až se objevila mezera, kterou bylo možno spatřit hvězdy.

„Buď Bohu a všem svatým chvála! Jde to!“ šeptal hrabě. „Zde máme čerstvý vzduch na místě odporného zápachu tam dole. Mně je, jakoby nám hvězdy zvěstovaly zdar našeho plánu. Rozumíš tomu, uhodnout čas podle hvězd?“

„Ano, je již po půlnoci.“

„Bylo by tedy již pozdě, začít naše dílo. Jak ticho je všude kolem. Herár leží v hlubokém klidu. Tam naproti u Hadži Amadana stojí ještě pytle s datlemi, které dnes obdržel; poznávám je navzdory tmě.“

„Ach, kdybychom si takto z nich mohli trochu vzít,“ pravil zahradník. „Nenajedl jsem se již několik dní.“

Hrabě vyhlížel pátravě skulinou. Po chvíli pravil: „Vlastně je toto přání velmi neprozřetelné, musíme ale zvážit, že zítra budeme potřebovat veškeré své síly. U mne je žízeň větší, nežli hlad, a já vím, že pod kůlnou toho obchodníka vždy visí kůže s vodou. Odvážíme se toho, Bernardo?“

„Proč ne? Kdo nás uvidí?“

„Dobře! Zdvihneme kámen docela a polezeme po zemi, aby nás nikdo nespatřil.“

Na to se oba zase opřeli vší silou o kámen a dostali jej šťastně stranou. Teď mohli vylézt. Položili se na zem a plazili se ke kůlně, pod níž stály pytle s datlemi. Nad nimi visela kůže s vodou, o níž mluvil hrabě. Bernardo si naložil jeden z pytlů na rameno a pravil: „Vezměte měch s vodou, seňore; pak si uděláme hody.“

Po těchto slovech kráčel v největším chvatu k žaláři, a hrabě nemohl jinak, musel jej následovat s měchem. Došel tam, spustili věci dolů po provaze, uvedli plotnu zase na své místo, a slezli do své díry. Když se tam dostali, zeptal se zahradník: „Zůstaneme spolu, seňore?“

„Nikoliv,“ odvětil hrabě. „Byla by to veliká neprozřetelnost. Je dost možné, že budou chtít některého z nás vidět, anebo s ním mluvit. Já se vrátím do své díry a zasadíme prozatím vylomené kameny zase do příční zdi. Přikazuje nám to opatrnost, nechceme-li zdar našeho podniku uvést do pochybností.“

Učinili tak a ukázalo se během dne, jak to bylo moudré, že se od sebe oddělili. – –

Opustili jsme večer Halefa, posla vůdce karavany před městskou bránou, a viděli, že hlídač odešel do paláce, aby jej ohlásil sultánovi. Přišel k paláci právě, když byl hrabě Fernando odveden do žaláře. Když vstoupil do audienční síně, seděl sultán ještě na své trůnní lavici. Panovníkova tvář byla zamračená; jeho zlost nad otroky dosud nevychladla. Kdo jej znal, věděl, že je to teď nebezpečné, přiblížit se k němu. Pohlédl na hlídače jiskřícíma očima a zeptal se: „Co chceš tak pozdě?“

Tázaný se vrhl na zem, nadzdvihl trochu hlavu a odpověděl: „Před bránou je posel, žádající o vpuštění.“

„Kdo jej posílá?“

„Arafat, emír karavany.“

„Arafat? Aha, je konečně zde? Nechal mne dost dlouho čekat, a ucítí mou zlost. Jakého posla vypravil?“

„Somálce.“

Tu zahořel sultán hněvem a zvolal: „Somálce? A ty pse se odvažuješ mne obtěžovat v tak pozdní době kvůli bídnému Somálci? Bůh ti budiž milostivější nežli já. Pojď sem!“

Hlídač se připlížil blíž, až ležel hlavou u samé lávky, na níž seděl sultán. Nemohl se opovážit, vzdorovat danému rozkazu.

„Zvedni se na kolena a obrať se!“

Tento rozkaz pověděl chudákovi, který věděl, co jej očekává. Panovník Heráru má totiž ve zvyku, těm, kteří vzbudí jeho hněv, svým těžkým a ostrým tesákem zasadit ránu do týla. Hlídač se nadzvedl do klečící polohy, zavřel oči a nastavil sultánovi svou šíji. Ten vytasil svůj jatagan, napřáhl a ťal. Rána byla tak pádná, že proťala obratel. Hlava se sehnula vpřed, tělo se svalilo k zemi a vystříkl silný proud krve.

„To se musí stát všem, kdo jsou neposlušní!“ zvolal sultán. Na to se obrátil ke katovi, který se navrátil ze žalářů a tázal se ho: „Uzavřel jsi toho nevěřícího otroka bezpečně?“

„Ano, pane,“ odvětil kat, a vrhl sebou na zem.

„Do té nejhorší díry?“

„Ano.“

„A nebude možné, aby utekl?“

„Ne, útěk je naprosto nemožný.“

„Dobře! Ty jsi poslušný muž; chci tě odměnit. Nastoupíš místo hlídače. Tvůj úřad nyní začíná. Zajdi k bráně a pověz tomu prokletému Somálci, aby jej Alláh zatratil. Ať se vrátí ke svému pánovi, a vyřídí mu, že očekávám jeho dary dvě hodiny po rozednění. Ale do města se tak pozdě nepustí ani člověk z Heráru, tím méně pak Somálec!“

Druhého dne z rána, dvě hodiny po úsvitu, přišel sultánův posel k bráně.

„Dostavila se již obchodní karavana?“ tázal se.

„Ne,“ odpověděl nový hlídač.

„Máš tedy přijít k sultánovi.“

Hlídač zbledl. Že byl povolán k sultánovi, mu bylo podezřelé, ale uposlechnout musel, a sice okamžitě. Zastihl panovníka již sedícího na trůně, a vrhl sebou na zem, aby očekával oslovení. Několik říšských velmožů stálo kolem.

„Došel již emír Arafat se svými dary?“ zněla otázka.

„Ještě ne, pane.“

„Proč otálí ten pes! Neřekl jsi tomu Somálci, jeho poslovi, že jej očekávám dvě hodiny po východu slunce?“

„Neměl jsem čas, mu to říci,“ odpověděl chvějící se hlídač.

„Proč ne, ty pse, ty synu psa?“ rozlítil se panovník.

„Protože odjel příliš kvapně.“

„Mám tedy kvůli tobě čekat? Na to jsem tě ustanovil za hlídače? Alláh je veliký a spravedlivý. Co dá člověku, obdrží on zase nazpět. Ty jako můj kat jsi usmrtil mnoho lidí; teď si vezmu tvůj život. Přistup!“

Opakovalo se to samé jednání, jako ze včerejšího večera. Za několik okamžiků ležel hlídač na zemi s proťatým krkem, a byl opět ustanoven nový hlídač, který ihned pospíchal k bráně, jejíž klíče obdržel od sultána.

Takto minulo téměř celé dopoledne, nežli byl ohlášen emír. Teď jej panovník nenechal stát u brány, jak to včera bylo jeho úmyslem, ale velel, aby byl ihned vpuštěn a přiveden k paláci.

Zakrátko se objevil vůdce karavany. Měl sebou pět mužů, vedoucích velblouda s těžkým nákladem. Ten se složil; byly to dary určené pro sultána. Byl přivítán s nanejvýš nevlídnou tváří.

„Co přinášíš tentokrát?“ tázal se sultán.

„Hedvábné oděvy a šály, mosaz, měď a železo, prach, papír a cukr.“

„A co za to chceš vyměnit?“

„Slonovinu, tabák, kávu, saflor, máslo, med a pryskyřici.“

„Uvidíme. Rozprostřete ty dary!“

Nyní se mu předložily dary, které mu emír věnoval, aby zajistil obchod. Skládaly se z prachu, hezkých oděvů a železného zboží. Sultán pohlcoval dary ještě jednou svými zraky a pak pravil:

„Já jsem nejmocnější panovník všech zemí široko daleko. Tento dar není hoden tak velkého sultána, ale Alláh je milosrdný, a proto i já chci být milostivý. Přines, co máš. Napřed budu kupovat já, a pak po mně smějí kupovat moji lidé.“

„Již jdu. Ale jsi v neprávu, když pravíš, že nemáš nic, co by tebe bylo hodno. Mám něco, co nemá žádný jiný sultán.“

„Co je to?“

„Otrokyně.“

„Nemám jí zapotřebí,“ pravil panovník pohrdavě. „Život a majetek všech mých poddaných patří mně. Všechny ženy a dcery jsou mé, mohu si vybrat mezi nimi, co se mně líbí.“

„Máš pravdu. Ale taková dívka, jakou já mám, není v celém Heráru.“

Tu vyskočil sultán ze svého sedadla a zvolal: „Je to tedy bílá křesťanka, nevěřící!“

Nutno totiž vědět, že evropská otrokyně v těch krajinách platí za nejdrahocennější statek, který lze sotva zaplatit.

„Ano,“ odvětil emír. „Je to křesťanská otrokyně.“

„Odkud ji máš?“

„Byl jsem v Cejlonu a tam jsem se sešel s čínským obchodníkem s otroky. Spatřil jsem tuto otrokyni, a draze ji zaplatil, abych ji získal pro tebe.“

„Jdi a doveď ji s ostatním zbožím! Ale neotálej a spěchej!“

Netrvalo to dlouho, když emír vtáhl bránou se svými velbloudy a lidmi, a zastavil před palácem. Zde se složilo zboží z velbloudů. Rozprostřely se na zem veliké koberce a zboží se vyložilo. Když se to stalo, přišel sultán, aby učinil svůj výběr. Jeho myšlenky byly příliš zaujaty dívkou, než aby mohl věnovat mnoho pozornosti zboží; proto učinil rychle svůj výběr, aniž by dlouho smlouval.

Obchodník byl velmi spokojen se svým výsledkem, a proto se dlouho nezdráhal, když konečně sultán žádal spatřit dívku. Vymínil si jen, aby se to nestalo zde, nýbrž uvnitř paláce.

Tu zatleskal sultán rukama. Ihned přiběhli jeho lidé, jimž nařídil, aby odnesli zakoupené zboží. Čtyři z nich museli zdvihnout nosítka z velblouda a zanést je do audienční dvorany, pak ale ihned odejít. Sultán následoval emíra:

„Teď otevři!“ řekl, když byli sami.

Emír odhrnul záclony a sultán spatřil ženskou postavu zahalenou v jemné, bílé, téměř průhledné roucho. Obličej nemohl vidět, poněvadž měla na něm dvojitý šlojíř.

„Oddělej šlojíř!“ velel.

Toto se stalo a teď sultán uviděl tvář tak jemnou, bílou a spanilou, jakou ještě v životě neviděl. Pár velkých, temných, slzami naplněných očí na něho hledělo, a z hladkých tváří mu zmizela červeň. Vyskočil; byl odhodlán, že si nedá ujít tuto skvostnou bytost, a velitelsky zvolal:

„Nechej ji vystoupit! Musím vidět její postavu!“

Emír dal dívce znamení, a když tomu nemohla anebo nechtěla porozumět, uchopil jí za ruku a vytáhl ji napolo silou ven.

Nyní zde stála, vysoká a štíhlá chvějící se studem, a přece hrdá jako kněžna. Průhledný oděv dával rozeznat celou její postavu. Neboť skvělé bílé maso plných kyprých tvarů prosvítalo jemnou řídkou tkaninou. Sultánovy smysly byly zachváceny.

„Kolik bude stát?“ tázal se na to sultán.

„Pět tisíc ašrafů,“ odvětil obchodník.

To bylo podle našich peněz něco přes tři tisíce zlatých.

Sultán překvapeně ucouvl a zvolal: „Pět tisíc ašrafů? Co blázníš! Nevíš, že zde prodávám nejhezčí otrokyni za čtyři sta ašrafů?“

Tázaný pokrčil pohrdlivě rameny a odvětil: „Ano, Uherku nebo Řekyni. Tato kněžna krásy stojí pět tisíc. Nechceš-li je zaplatit, vezmu dívku sebou do Šoy. Tamější sultán mně dá rád šest tisíc.“

„Čtyři tisíce. Ti dám!“

Na to pravil obchodník odhodlaně s velmi vážnou tváří: „Dej si říci, že ji nedám jinak. Nedělejme dlouhé okolky. Řekni ano, pak patří tobě; řekneš-li ne, vezmu ji ihned sebou ven.“

Sultán viděl, že to míní doopravdy. Nepustil by dívku od sebe, i kdyby musel dát deset tisíc. Ostatně mohl později zase přetáhnout obchodníka, až ten bude od něho kupovat zboží. Proto po krátkém zdráhání, se odhodlal k odpovědi:

„Dobře, podržím ji. Dostaneš pět tisíc ašrafů, ačkoliv mne šidíš. Teď ale odejdi, a nechoď mi zase tak brzy na oči!“

Obchodník se vzdálil po hluboké, téměř posměšné pokloně, pak uchopil sultán otrokyni za ruku a odvedl ji do své noclehárny. Tam otevřel dveře a vstoupil s ní do dosti prostorné místnosti slabě osvětlené malým úzkým okénkem. Tři strany této místnosti byly naplněny truhlami a koši zavázanými silnými provazy, a ze stropu visela velká hliněná nádoba, z níž koukalo několik knotů. Tato místnost byla pokladní komorou sultána. Na zdích visely drahocenné zbraně a skvostné oděvy. U čtvrté zdi ale byl nádherný perský divan, hodící se za lože takové krásky, jakou byla otrokyně.

Pokynul jí, aby se tam usadila, a ona tak učinila. Pak se jí dotazoval ve všech mu poněkud známých nářečích, aniž by však dostal jinou odpověď nežli potřásání hlavou.

„Nerozumí mně,“ pravil sám k sobě; „ale znám prostředek, jak se s ní domluvím. Ona je křesťanka, a ten starý otrok, kterého jsem včera dal vrhnout do jámy, je také křesťan. Říkal, že býval knížetem, a proto bude znát veškerá nářečí nevěřících. On bude mým tlumočníkem. Prozatím jí ale ukážu, že se nenalézá u obyčejného chudého poddaného, nýbrž u pána této země.“

Odstranil provazy ze všech těch beden a košů. Ona sledovala očima jeho pohyby a spatřila ke svému udivení takové množství zlata a stříbra, peněz a šperků, že musela uznat, že se nachází u nejbohatšího muže této země.

On sem zavedl bílou otrokyni z velmi závažných příčin. Jednak jí chtěl hned v prvním okamžiku imponovat svými poklady, a pak měl v úmyslu, učinit ji svojí favoritkou; proto ji nedal ke svým ostatním ženám, aby předešel všem hádkám a žárlivostem.

Odešel a donesl jí vlastnoručně pokrmy a nápoje, pak ji ale opustil. Potom velel novému katovi, který zastával zároveň úřad žalářníka, aby mu předvedl starého křesťanského otroka.

Don Fernando stál opřen ve svém žaláři a myslel na útěk, který chtěl dnešního večera podniknout. Podle jeho zdání muselo být kolem poledne, když zaslechl nad sebou šramot. Kámen, uzavírající jeho jámu, byl odvalen. Na to se hlas tázal:

„Jsi ty ten starý křesťanský otrok?“

„Jsem,“ odvětil.

„Sultán chce s tebou mluvit. Ušetřili tě potkani, že můžeš ještě chodit?“

„Pokusím se o to,“ odvětil opatrně.

„Vylez tedy vzhůru! Spustím ti tam žebřík.“

Jaké to bylo štěstí, že se odloučil od zahradníka! Kdyby zůstal u něho, bylo by teď všechno prozrazeno.

Když vylezl nahoru, nalézal se v holé kamennými zdmi obklopené místnosti, v níž leželo připoutaných více než dvacet zajatců. Pochopil, že by bývalo naprosto nemožné, ze své vlastní jámy skrze všechny tyto lidi provést nepozorovaně svůj útěk. K tomu byly velmi silné dveře zvenčí opatřeny pevnými závorami, tak že nebylo možné je otevřít zevnitř. Děkoval proto Bohu, že ho svedl s Bernardem, z jehož žaláře se vycházelo přímo. Při denním světle teprve viděl, jak šeredně jej pokousali potkani. Celé tělo měl pokryto ranami a jeho košile byla tak rozedraná, že sotva stačila zakrýt jeho nahotu.

Zastihl panovníka v audienční dvoraně, nikoliv ale sedícího na trůně, nýbrž v postavení, jako by se chystal opustit dvoranu. Otázka, kterou ihned pronesl, vzbudila udivení zajatce v nemalé míře:

„Je ti známo, v kolika jazycích mluví nevěřící?“

„Těch je velmi mnoho,“ odvětil Don Fernando.

„Znáš je?“

„Nejhlavnějším z nich rozumím a mohu v nich mluvit. My křesťané máme několik jazyků, jimž rozumí všichni vzdělanci, i kdyby to nebyly jejich mateřské jazyky.“

„Poslechni tedy, co ti řeknu. Koupil jsem si otrokyni, která je nevěřící. Mluví řečí, které zde nikdo nerozumí. Zavedu tě k ní, abych vyzkoušel, zdali snad ty jí porozumíš. Staneš se mým tlumočníkem, pak tě zastíní má milost a nezemřeš v žaláři. Naučíš ji jazyk Heráru, aby mohla se mnou mluvit. Ale nesmíš spatřit její tvář, ani mluvit zle o mně, jinak zemřeš tisíceronásobnou smrtí.“

„Jsem tvým otrokem a uposlechnu tě,“ pravil hrabě.

Při těchto slovech se uklonil až k samé zemi, zatímco mu rozličné myšlenky vířily duší. Měl teď být odloučen od zahradníka. Nebylo snad moudřejší stavět se jakoby řeč otrokyně neznal? Ale snad se zde naskytne příležitost, vykonat dobrý skutek.

„Pojď, následuj mne!“ velel sultán.

Kráčel před ním do spacího pokoje. Sultán velel Mexikánci, aby zde na něho počkal. Odstrčil závory u jedněch dveří a vešel do pokladní komory, aby se přesvědčil, je-li otrokyně zahalená; pak jej nechal vejít, zavíral ale ihned za ním dveře. Don Fernando přehlédl celou místnost ostrým pátravým pohledem. Tušil ihned, že v těch bednách a koších se nalézají panovníkovy poklady.

Otrokyně ležela na pohovce; měla dvojnásobný závoj přes tvář, skrze který viděla, aniž by bylo možné rozeznat její rysy. Při vstoupení hraběte se obrátila k němu a pak se kvapně pozvedla, jako by byla nanejvýš překvapena jeho zjevem.

„Mluv s ní!“ velel sultán.

Don Fernando postoupil po několik kroků kupředu. Teď padl úzkým oknem paprsek světla na jeho obličej, takže ten byl jasně osvětlen. Tu otrokyně znovu učinila pohyb překvapení. Sultán to ovšem zpozoroval, myslel ale, že ona se diví tomu, jak on cizímu muži sem dovoluje vcházet.

„Quelle estla langue, laquelle vous parlez, mademoiselle – kterým jazykem mluvíte, slečno?“ tázal se hrabě francouzsky.

Při zvuku tohoto hlasu se ona ještě více pozvedla, a zdráhala se odpovědět. Bylo to snad následkem radostného leknutí. On ale myslel, že ona snad neumí francouzsky, a poněvadž anglický jazyk je mnohem více rozšířen, než francouzský, opakoval svůj dotaz anglicky:

„Do you perhaps speak English, miss – mluvíte snad anglicky, slečno?“

„Bendito sea Dios!“ odvětila ona konečně, ale španělsky. „Rozumím sice anglicky a francouzsky, ale mluvme španělsky!“

Teď byla řada na něm, aby se podivil. Slyšel domovské zvuky; skoro by se radostí a štěstím vrhl k jejím nohám, ale neštěstí jej vycvičilo, a naučilo být opatrným; proto se opanoval a tázal se co možná nejlhostejnějším hlasem:

„Můj Bože, vy jste Španělka? Ale zůstaňte klidná. Neprozrazujte žádné překvapení. Musíme být nanejvýš opatrní.“

„Zachovám se podle vaší výstrahy, ačkoliv nejsem pouze překvapena, nýbrž zrovna rozčilena. Nebesa, je-li to možné, nebo mne snad klamou mé oči? Ano, pane, musíme se opanovat! Ale jaká je to radost, jaká blaženost, jestli jsem se nezmýlila!“

„Co tím míníte, seňoro?“ tázal se on napnutě.

„Ó, já nejsem jenom Španělka, ale zrovna Mexikánka!“ pravila ona.

Teď nescházelo mnoho, že by se prozradil; vzpamatoval se ale a pravil co možná nejklidněji:

„Mexikánka? Seňoro, nesmím dát najevo své city, neboť jsme pozorováni žárlivým zrakem tyrana, ale pravím vám, že mne to stojí největší namáhání, abych ukryl pobouření svého nitra. Poslyšte proto pouze, že i já jsem Mexikán.“

„Santa Madona! To je tedy pravděpodobné, že se nemýlím. Když padlo tímto oknem světlo na váš obličej, zdál se mně povědomý; taktéž váš hlas, když jsem jej zaslechla. Prosím vás, zůstaňte klidný, zcela klidný a lhostejný! Ale povězte mně, znáte-li v Mexiku statek, který se nazývá hacienda del Erina?“

„Ten znám! Ó znám jej předobře!“

„Znáte také jeho majitele?“

„Dobrého Pedra Arbelleze? Jakpak bych neznal svého nejvěrnějšího, nejlepšího služebníka?“

„Vašeho služebníka? Ó, vy svatí andělé, je to tedy pravda! Ano. Vy jste to! Vy jste náš milý, milý Don Fernando de Rodriganda!“

Teď to již téměř přesahovalo lidskou možnost, aby zůstal chladný; přece se mu to ale poněkud podařilo. Ale jeho hlas se třásl rozčilením, když se tázal: „Vy mne znáte, seňoro? Vy znáte haciendera Arbelleze?“

„Ano, znám jej; dokonce ho znám lépe nežli vy nebo kdokoliv jiný. Vždyť jsem jeho dcera; jsem Emma Arbellezová, jeho dcera!“

Teď nastala přestávka, která zaujala celou bouři pocitů zmítající srdci obou zajatých, kteří se zde setkali tak zázračným způsobem. Hrabě nemohl vidět její tvář, ale slyšel, jak se zachvěl její hlas při posledních slovech. Ona plakala. I jemu by zajisté byly vstoupily slzy do očí, kdyby se jej právě nebyl tázal sultán příkrým hlasem:

„Jak slyším, rozumíš její řeči?“

„Ano.“

„Jaký je to jazyk?“

„Je to jazyk země, kterou zde nikdo nezná.“

„Jak se nazývá?“

„Španělsko.“

„Co povídala otrokyně?“ tázal se dál.

„Že je ráda, že jsi ji koupil.“

Nad tím se vyjasnila tvář panovníka a on se dotazoval dál:

„Kdo byl jejím zploditelem?“

„Její otec je jedním z nejvznešenějších mužů v zemi.“

„To jsem již věděl, neboť ona je velice krásná, krásnější nežli květ, a jasnější nad slunce. Jak se ale dostala do emírových rukou?“

„O tom jsme ještě nemluvili. Mám se jí na to zeptat?“

„Ptej se. Dej si to vypravovat, a pak to zase povíš mně.“

Na to se obrátil hrabě s opět nabytou klidností k Emmě:

„Tak tedy jsi to ty, má milá Emmo! Ó Bože, v jakém to stavu mne nacházíš?“

Teprve nyní ho napadlo, že před ní stál téměř nahý. To a pohled na jeho pokousané končetiny muselo na ni činit trapný dojem, neboť on pozoroval, jak s veškerou svou silou se snažila, utlumit hlasité vzlykání.

„Ale zůstaňme u přítomnosti,“ pokračoval. „Sultán se chce dozvědět, jak jsi sem přišla. Musím mu odpovědět.“

„Sem?“ tázala se ona. „Vždyť ani nevím, kde se nacházím!“

„Tato země se jmenuje Herár, a toto město také tak. Muž, v jehož moci se nacházíme, je sultán, panovník země. Ale především odpověz na moji otázku!“

„Byla jsem zavlečena čínským loupežníkem na Cejlon, který mne prodal muži, který mne dopravil sem.“

„A jak jsi se dostala do rukou Číňanů? Je to přece zhola nemožné, aby přišel Číňan na haciendu del Erina, aby tě odtud unesl.“

„Plula jsem na voru po širém moři po mnoho dní, a byla jsem přijata na holandskou loď, jež na protější straně Jávy padla do rukou čínského otrokáře.“

„Na voru? Podivné! Jak jsi přišla k moři? Copak jsi se nalézala na pobřeží Mexika?“

„Nikoliv! Vždyť jsme byli všichni na ostrově.“

„Všichni? Kohopak tím míníš, milá Emmo?“

„Nuže, byli to seňor Sternau, Mariano, oba Helmersové, Bizoní Čelo a Medvědí Srdce, a Karja, Miztekova sestra.“

„To jsou pro mne samé hádanky. Ale tu je mně nápadné jedno jméno. Sternau, kdo je ten seňor?“

„Vy ho neznáte? Ach, ta radost, že jsem se shledala s vámi, mně celou pomátla. Zapomínám, že o tom všem ještě vůbec nic nevíte. Vždyť seňor Sternau vyrazil do světa, aby vyhledal vás a kapitána Landolu!“

„Bože můj, je to tedy ten samý, o němž mně včera vypravoval Bernardo. Nemýlím-li se, je to německý lékař?“

„Ano.“

„A moje neteř Rosita je jeho paní?“

„Ano.“

„On operoval mého bratra a navrátil mu zrak?“

„Ano. Odkud to všechno ale víte, Done Fernando?“

„To ti povím později. Vidíš, že sultán se stává netrpělivým. Jak dlouho je tomu, co jsi pryč z vlasti?“

„Je tomu již šestnáct roků.“

„Šestnáct roků? Kdepak jsi byla po celý ten čas?“

„Na ostrově.“

„Na kterém ostrově, Emmo?“

„Ach, již zase zapomínám, že o tom všem nic nemůžete vědět! Landola nás zajal v Guayamasu a zavezl na pustý ostrov ve ztraceném moři, kde jsme žili po celou tu dobu.“

„U všech ďáblů! Trnu udivením!“

Vtom okamžiku se chopil sultán opět slova. Naslouchal dosud mlčky rozhovoru, teď ale mu to trvalo přece již příliš dlouho. Pravil: „Nezapomínej, že čekám na odpověď! Co ti vypravovala?“

„Procházela se prý na mořském břehu, a byla tam mořskými piráty přepadena a zajmuta.“

„Byli to Číňané?“

„Ano.“

„Ti ji prodali na Cejlonu emírovi?“

„Ano.“

„Pověděl mně tedy přece pravdu. Je to paní anebo ještě dívka?“

„Dívka.“

„Jsem spokojen. Pověděla také něco o mně?“

Hrabě se hluboce uklonil a pravil: „Jsem tvůj poslušný otrok, a myslím vždy především na tebe, ó sultáne. Proto jsem se odvážil obrátit její oči na tebe a tázat se jí, co mluví její srdce při pohledu na tebe.“

Tvář panovníka vypadala velmi spokojeně, přitom ale měla napnutý výraz. Pohladil si rukou vousy a tázal se patrně ve velmi dobré náladě:

„Co ti na to odpověděla?“

„Pravila, že jsi prvním mužem, před nímž vůbec zaslechla hlas svého srdce.“

„Proč?“

„Poněvadž tvůj obličej je plný výsosti, a tvůj zrak plný síly. Tvá chůze je hrdá, a důstojnost tvé postavy je vznešená, jako některého velkého kalifa. Takto se vyjádřila.“

„Jsem s tebou velmi spokojen, otroku, a také s ní. Soudíš tedy, že obdržím její srdce, aniž bych jí to musel naporučit?“

„Muž si nemá nikdy vynutit lásku ženy násilím. Ať svůj zrak plný něhy nechá svítit na ni, pak vypučí láska sama od sebe, jako bylina, jejíž sluneční paprsek probouzí k životu.“

„Dobře to vidíš! Ukážu této otrokyni celou svou milost.“

„Víš-li pak o panovníkovi, že láska dříve mluví slovy, nežli se osvědčuje skutky? Tato otrokyně po tom velmi touží, aby s tebou mohla mluvit v tvém jazyku, aby její vlastní ústa ti mohla zjevit, co cítí její duše.“

„Toto její přání má být splněno. Ty budeš jejím učitelem. Jak dlouho to potrvá, nežli bude moci se mnou mluvit?“

„To závisí na tom, kdy začne vyučování, a jak dlouho denně potrvá.“

„Tato žena zachvátila celé moje srdce; sotva se toho mohu dočkat, abych slyšel z jejich rtů, že se mně chce oddat. Proto ti poroučím, aby jsi začal ještě dnes s vyučováním.“

„Poslechnu, ó sultáne!“

„Stačí tři hodiny denně, otroku?“

„Budu-li moci denně tři hodiny s ní mluvit, bude ona již za týden rozumět řeči obyvatel Heráru tolik, aby ti mohla říci, že budeš šťastný. Ale dcery její země tomu nejsou navyklé, vidět muže neoděného. Ona se pohoršuje nad mým oděvem.“

„Máš obdržet jiný, mnohem lepší, a nemusíš se ani více vrátit do žaláře. Také dostaneš maso, rýži a vodu, kolik budeš chtít, aby jsi vypadal lépe než teď!“

„Děkuji ti. Kdy má dnes začít vyučování?“

„Ihned, až se teď převlečeš. Nemám čas, abych byl přítomen. Dám ti eunucha, který vás bude hlídat. Teď pojď!“

„Smím jí dříve povědět, že jsi vyplnil její prosbu, aby se mohla učit tvému jazyku?“

„Pověz jí to!“

Hrabě byl rád, že tolik dosáhl, a obrátil se k Emmě: „Musím teď bohužel pryč, ale zakrátko si budeme moci vypravovat všechno. Obdržel jsem totiž od sultána povolení, abych tě vyučoval jeho řeči. Budeme potom zde spolu tři hodiny. Především tě ale chci uspokojit sdělením, že vysvobození je možné. Měl jsem v úmyslu, pokusit se dnes navečer o útěk. Snad se nám to ještě podaří.“

Následoval sultána, který zamknul za sebou dveře. Ten poručil jednomu ze svých komorníků, aby dal otroku dobré šaty a dostatek potravy. To se stalo, a sotvaže se hrabě nasytil, byl opět povolán k sultánovi, na něhož krásná otrokyně učinila takový dojem, že sotva dovedl zkrotit svou netrpělivost. Zavedl hraběte sám do pokladní komory, jejíž dveře opatrně za sebou zamknul. Netušil, na čem bude záležet vyučování. Při vstoupení zastihl Don Fernando Emmu na tom samém místě, kde ji oslovil. Byla zase tak zahalena jako předtím. Seděl jí naproti černoch, jehož tloušťka jej naznačovala jako jednu z oněch nešťastných bytostí, které byly zbaveny mužnosti, aby tím byly učiněny způsobilými k jistým temným, a velmi často špinavým účelům.

Hrabě se posadil a začal pak mluvit: „Teď, milá Emmo, můžeme po celé tři hodiny spolu hovořit, aniž by nám někdo rozuměl, anebo nás vyrušoval. Musíme pouze o to dbát, aby tento černoch náš hovor měl skutečně za vyučování. Proto ti budu občas předříkávat několik herárských slov, které budeš opakovat po mně. V ostatním si budeme moci počínat volněji nežli dříve za přítomnosti sultána. Tedy šestnáct roků jste přebývali na pustém ostrově?“

„Když jsme tam byli vysazeni, byl téměř pustý, ale podařilo se nám, vypěstovat stromy. Veškerá naše snaha spěla k tomu, abychom získali dřevo a mohli si zbudovat člun nebo vor.“

„Vypravuj, vypravuj. Hořím dychtivostí, abych uslyšel, co se za mé nepřítomnosti dělo s vámi a s mou rodinou.“

Ona se dala do vypravování. Hraběte to ovšem zajímalo v největší míře. Přerušoval častěji její řeč výkřiky leknutí, útrpnosti, udivení nebo zlosti a odporu. Mnoho se mu vysvětlilo, co bývalo dříve neznámé. Poznal již, jakého zrádce a ničemu Corteja míval při sobě; stalo se mu nevyvratitelnou jistotou, co dříve jen zdaleka tušil, že Alfonzo není jeho synovcem. Přilnul ihned s radostí k domněnce, že Mariano je oním vyměněným chlapcem, a při dojmu, který vypravování na něho činilo, se musel častěji vší silou upamatovat na to, že zde zdánlivě sedí jako učitel. Pak přednesl několik herárských slov, dal je Emmě naučit se nazpaměť a vysvětlil jí, co znamenají. Byly to výrazy: „Ty jsi velký kníže,“ „Ty jsi rozkoší žen,“ „Tvůj pohled občerstvuje mou duši,“ a „Buď milostivý, a potom tě bude mé srdce milovat.“

Takto se dostala Emma až k deportaci na ostrov.

„Kde leží tento ostrov?“‘tázal se hrabě.

„O tom jsme neměli ani tušení. Teprve po uplynutí několika roků se Sternauovi podařilo pozorováním hvězd a jiných okolností, jimž vůbec nerozumím, vypočítat, že se nacházíme zajisté na čtyřicátém stupni jižní šířky a asi na dvaadvacátém stupni délky západně od ostrova Ferro. Říkal, že jsme bydleli třináct stupňů jižně od Velikonočních ostrovů, a že bychom mohli postavit vor, kdybychom měli dřevo k jeho zbudování.“

„Jaké je to neštěstí, tak blízcí zachránění a přece tak od něho vzdáleni. Neměli jste tedy žádné stromy?“

„Neměli. A kdybychom je také měli, scházely nám přece nástroje, kterými bychom je zpracovali. Teprve pozvolna se nám podařilo, kusy, vylomené z korálového skaliska, tak vybrousit, že nám mohly sloužit jako sekery, nože nebo podobné nástroje. Odebrali jsme keřům, které jsme tam nalezli, dolní větve, a přinutili je takto růst do výšky.“

„Ale čím jste se živili?“

„Zpočátku kořínky, ovocem a vejci. Později jsme se naučili zhotovovat sítě a udice k chytání ryb. Našli jsme druh škeblí, které se daly jíst na způsob ústřic; také jsme zhotovili luky a šípy, jimiž jsme stříleli ptáky. Druh králíků, který se hojně nacházel na ostrově, jsme zrovna pěstovali, abychom je jedli vařené a pečené.“

„Vařené a pečené? Myslím, že vám Landola nedal ani náčiní k udělání ohně?“

„Ó, oheň jsme měli brzy. Sternau procestoval mnoho zemí, jejichž obyvatelé dokáží dělat oheň dvěma kusy dřeva. Museli jsme ale velmi šetřit s palivem.“

„A jak to vypadalo s oděvem?“

„Náš již byl na lodi dost sešlý, u mužů byl téměř shnilý. Museli jsme si proto vypomáhat králičími kůžemi, které jsme se naučili připravovat. Naše obydlí bylo velmi jednoduché: Hliněné boudy s dírami, místo oken. Svobodní se stravovali u obou ženatých párů. Jedli u nich, ale nebydleli s nimi.“

„U ženatých párů?“ tázal se hrabě. „Aha, rozumím,“ pokračoval s úsměvem. „Dobrý Medvědí Srdce pojmul Karju, dceru Mizteků, za ženu. U Indiánů se to děje bez mnohých okolků. Ale jak to bylo s druhým párem?“

Ona se na chvíli odmlčela. Kdo by mohl nahlédnout pod její závoj, viděl by, jak hluboce se zarděla. Pak odvětila váhavě:

„Ó milostivý pane, představte si naše postavení! Tak osamocení a na sebe sama odkázaní po mnohá, mnohá léta bez naděje na osvobození! My jsme se měli tak rádi, já a můj dobrý Antonio. Rozhodli jsme se, že se staneme mužem a ženou, a ostatní všichni nám dali za pravdu. My jsme pořád mysleli, že ruka kněze našemu spojení přece ještě požehná, podaří-li se nám získat svobodu. Zda jej a přátele naší bídy někdy spatřím. Jak se asi polekali, když jsem odešla a více se nenavrátila?“

„Na to jsem právě zvědavý, dozvědět se, jak jsi se dostala pryč z tohoto ostrova.“

„Ó, to bylo smutné, tak smutné a hrozné, že to nedovedu ani popsat, že mne dosud obchází hrůza, když na to pomyslím.“

„Vypravuj, Emmo,“ prosil hrabě. „Třeba tě lekala vzpomínka, musím se to přece dozvědět. To, co já jsem zažil, není méně hrozné.“

„Podařilo se nám konečně vypěstovat tak silná a dlouhá dřeva, že jsme na to mohli pomyslet, zbudovat si vor. Stálo nás to hrozné namáhání, nežli jsme to udělali našimi špatnými nástroji. Byl dost velký, aby pojal nás všechny s potřebnými zásobami. Byl opatřen kormidlem a stožárem, a z králičích kůžek byla zhotovena plachta. Ležel u břehu přichystán k odplutí. Chtěli jsme se odvážit, projet na něm hrozným příbojem, který i za klidné povětrnosti zuří kolem ostrova. Tu noc před naším zamýšleným odplutím mne probudilo náhlé skučení. Naslouchala jsem. Vypukla bouře. Vzpomněla jsem na zásoby, které se již nalézaly na voru, a chtěla jsem se přesvědčit, zda je ten dost bezpečně připevněn k zemi. Poněvadž Antonio za dne mnoho pracoval, nechtěla jsem jej budit, a šla jsem sama k břehu. Tady jsem spatřila, že vor byl náramně zmítán rozčeřenými vlnami. Lano, na němž visel, bylo spleteno pouze z kůžek, a mohlo se lehce roztrhnout, jelikož králičí kůžky jsou málo pevné. Na voru leželo podobné lano. Měla jsem se vrátit a vzbudit ostatní? Zatím mohl vor zmizet. Skočila jsem proto na vor, abych vzala druhé lano a přivázala jím vor dvojnásobně. Ale sotva jsem stála na dřevech, přihrnula se ohromná vlna, vrhla se na vor a odtrhla jej. V nejbližším okamžiku již letěl ven do rozbouřeného moře a já jsem klesla v bezvědomí.“

Při tomto líčení se zmocnila hraběte taková úzkost, že se zachvěl.

„Dál, dál!“ prosil.

„Co se potom přihodilo, nevím, aniž mohu říci, jak se dostal vor přes věnec skalisk.“

„To je lehké k vysvětlení. Moře se nadmulo, že pokrylo skaliska dost vysoko.“

„Slyšela jsem jako ve snu, jak moře kolem mne hučí,“ pokračovala Emma. „Slyšela jsem hromobití a viděla jsem blesky, míhající se temnou nocí. Když pak jsem se úplně vzpamatovala, svítilo slunce. Déšť přestal a moře se utišilo.“

„Teď bylo životní otázkou, zda tu byly ještě zásoby.“

„Byly tu ještě všechny; vlny je nespláchly. Jak ten slabý vor mohl odolat té bouři, to nevím; ale můj ostrov zmizel a dokola kolem mně byla voda. Na které straně ležel ostrov? Co jsem si měla počít? Ó, plakala a modlila jsem se po mnoho hodin, až nastala noc. Plakala a modlila jsem se po celou noc a celý příští den, ale to mne nepřivedlo nazpět na ostrov. Konečně přílišnou úzkostí, rozčílením a zemdlením jsem upadla v hluboký spánek. Když jsem se z tohoto probudila, pozbyla jsem měřítko času, neboť jsem nevěděla, jak dlouho jsem spala; teď ale teprve jsem pomýšlela na to, nač jsem měla myslet hned ze začátku.“

„Na kormidlo a na plachtu, není-liž pravda?“

„Ano. Byla jsem patrně zahnána proti východu, a musela jsem teď plout proti západu. Teď vím, že by opačně bývalo to pravé. Vytáhla jsem plachtu napnutím veškeré své síly. Nerozuměla jsem sice mořeplavbě, přece ale jsem dovedla dát plachtě takové postavení, že byl vor hnán k západu. Za dne jsem stála u kormidla a na noc jsem je uvázala. Takto minulo patnáct dní a nocí. Není možno vylíčit, co jsem za ten čas prožila a přetrpěla.“

„Věřím ti to, má ubohá Emmo. Je k podivení, že jsi nezahynula, anebo se nezbláznila.“

„Konečně šestnáctého dne jsem spatřila loď. Tato zpozorovala vor, vyslala člun a vzala mne na palubu. Loď byla holandská a plula do Batávie. Dozvěděla jsem se od kapitána, že jsme se nacházeli mezi Karolíny a Pelevskými ostrovy. On pravil, že vor musel být unášen neobyčejnou rychlostí k západu. Minula jsem celou oblast, aniž bych spatřila jediný z jejích ostrovů. Kapitán mně dal zhotovit lodním krejčím ženské šaty, a těšil mně nadějí, že v Batávii zajisté najdu pomoc. Ale, když jsme později pluli Sundskou úžinou, byli jsme přepadeni čínským korzárem, jichž tam má být velmi mnoho. Zvítězil nad námi a povraždil celou posádku; já samotná jsem byla ušetřená. Ostatní je vám již známo, Done Fernando. Byla jsem dopravena na Cejlon, a tam prodána. Emír mne pak dnes prodal tomuto herárskému sultánovi. Toto prozatím, později někdy snad vám to budu moci vypravovat obšírněji.“

„Milé dítě,“ pravil hrabě, „máme dobrotivého Boha, který všechno, co se nám zdá být neštěstím, dovede obrátit k nejlepšímu. Kdo ví, zda by se vám všem podařilo dosáhnout některého ostrova. Bůh věděl, že byste zahynuli, a proto poslal tu bouři. Tato tě zahnala k západu. Byla to Boží vůle, že jsi mne zde nalezla, a z toho čerpám radostné přesvědčení, že nás ze všeho toho ještě slavně vyvede.“

„Ó, kéž by se splnila tato naděje! Pravím vám, Done Fernando, že raději zemřu, nežli bych se dala obejmout tímto sultánem!“

„Nemáš ani zemřít, ani jemu náležet, mé dítě. Dnes v noci uprchneme.“

„Opravdu?“ tázala se ona radostným hlasem.

„Ano. Chci tím říct, že jsem nalezl ve zdejším žaláři hodného muže, který býval zahradníkem v Rodrigandě. Tento ničemný Landola jej také prodal, protože věděl příliš mnoho o Cortejových spádech. Landola musí být nějak posedlý, prodávat své svěřence. Domnívám se, že jsme měli být všichni usmrceni, že ale Landola uznal za prospěšnější, ponechat nás naživu, aby později pro případ potřeby měl zbraň proti Cortejovi. S tímto zahradníkem tedy, který se nazývá Mendoza, jsme se domluvili, že příští noc uprchneme. Bůh tebe poslal, aby nás přesvědčil, že se nám tento útěk zdaří.“

„Ale, jak to nalíčíte, abyste unikli, seňore?“

„To bych ti sice rád pověděl, ale čas ubíhá.“

„A ještě jsem vůbec nic neslyšela o vašich příhodách a osudech!“

„Chtěl jsem ti je vypravovat, ale k tomu nalezneme později dost času. Teď nám zbývá již jen něco málo minut, a tyto musíme použít k opakování slov, které jsi se dosud naučila. Dnes za večera vejdu sem k tobě se zahradníkem, a ty nebudeš nic jiného dělat, než jen se chovat co nejtišeji. Pro případ, že by měla nastat nějaká překážka, přijdu zase zítra, abych pokračoval ve vyučování.“

Nacvičil jí těch několik již uvedených průpovídek, načež pak eunuch povstal a pravil velitelským tónem:

„Tvůj čas minul. Následuj mne!“

Hrabě povstal ze svého koberce a uposlechl jej. Ještě ale ani nedosáhli dveří, když ty se otevřely a vešel sultán.

„Alláh, vy jste přesní!“ pravil spokojeně. A obrátil se k eunuchovi a tázal se: „Slyšel jsi všechno?“

„Všechno, ó pane,“ odvětil.

„Mluvil dobré, nebo zlé?“

„Dobré, samo dobré!“

„Víš to jistě?“

„Zcela jistě, neboť jsem to slyšel.“

Sultán byl patrně u vytržení nad výsledkem tohoto prvního vyučování. Poklepal, což se u něho ještě nikdy nepřihodilo, otroka pochvalně po rameni, pokynul mu blahosklonně a pravil:

„Ty budeš bydlet v mém druhém paláci, který nesmíš opustit, abych tě měl při ruce, kdykoliv tě budu potřebovat!“

Don Fernando obdržel za obydlí pokoj v druhém paláci. Nesmíme si ovšem představovat tento druhý palác za nějakou nádhernou stavbu; nebyl ničím, nežli pobočním křídlem hlavního domu, a v bytu se nenacházelo nic víc nežli koberec, který sloužil jako sedátko a lože. Že sultán otroku, kterého včera tak ukrutně potrestal, je dnes v milosti nakloněn, poznal, když mu byla přinesena dýmka a malá zásoba tabáku. Byl to pro něho požitek, jaký postrádal po dlouhá léta. Jak velice se vůbec od včerejška změnily poměry! Hrabě pronikl v radostnou naději, dokonce jistotu, že jeho útěk se zdaří a všechno vezme dobrý konec. Šel vstříc velkým nebezpečím, neměl ale v srdci ani stín obavy. Že jeho důvěra v Boží ochranu byla oprávněná, se přesvědčil ještě toho večera. V tom čase byli totiž přivedeni z pastvy čtyři nejlepší velbloudi a byli umístěni do kůlny, kde se nalézala nejlepší část pánské jezdecké výstroje. Hrabě přistoupil k muži, který dovedl soumary a tázal se ho:

„Proč tato zvířata nezůstávají na pastvě?“

„Protože sultán tak poručil.“

„Vyjede si tedy?“

„Ano. Pojede zítra dopoledne se svou nejstarší ženou k jejímu otci, kde ona zůstane po nějakou dobu. Mám mít přichystána dvě jízdní sedla, ženská nosítka a nákladní sedlo.“

Hrabě měl pocit, jako by to obdržel darem. Dvě jízdní sedla, to se hodilo zrovna pro něho a zahradníka; ženská nosítka, ta byla pro Emmu, a na nákladní sedlo se mohlo naložit to ostatní. Bylo zřejmé, že sultán odklízel svou první ženu, aby se mohl bez vyrušování věnovat nové otrokyni.

„Smím ti pomoci?“ tázal se Don Fernando honce.

„Učiň tak. Jsem unaven a šel bych rád brzy spát,“ odvětil.

Nic nemohlo být hraběti vítanější, nežli toto. Nakrmil a napojil velbloudy, a když při příchodu tmy se honec vzdálil, slíbil mu ještě k tomu, že bude v noci spát u velbloudů, aby se těmto sultánovým miláčkům nic nepřihodilo. Dýmka tabáku byla odměnou za toto zdánlivě velkomyslné nabídnutí.

Zatím trčel zahradník Bernardo ve své díře a očekával toužebně večer. Když se podle jeho výpočtu přiblížil, vyšplhal se po stěně vzhůru a shodil kámen, který zavíral díru mezi oběma žaláři.

„Done Fernando!“ volal polohlasitě.

Žádná odpověď.

„Done Fernando!“ opakoval.

To samé ticho jak předtím.

„Milostpane! Seňore! Done Fernando!“

Ani hlásek se neozval.

„Bože můj, co to má být?“ bručel zahradník plný úzkosti. „Přihodilo se mu něco? Nebo jej vyvedli z jámy? V obou případech by to se mnou špatně dopadlo, jestli ho venku potkala nehoda. Přelezu tam, abych se přesvědčil.“

Shodil ještě jeden kámen z příční zdi, aby rozšířil otvor a přelezl do vedlejší jámy. Hrabě tam nebyl.

„Je pryč; odvedli jej,“ pomyslel si zahradník. „Ale proč a k čemu? U všech ďáblů, snad objevili tu krádež? Ale nikoliv. Pak by je vedla stopa ke mně a ne k němu! Dostal milost? Pak by bylo přece možné, že by dodržel slovo. Musím čekat.“

Plný nepokoje a úzkosti přelezl zase do své jámy a čekal. Pak, když mu to trvalo již příliš dlouho, vysoukal se až ke vchodu a naslouchal za kamenem; utichl již veškerý hluk ve městě. Naslouchal, ale všude bylo ticho. Byl by se rád podíval ven, ale věděl, že není schopen odstranit kámen.

Takto minula dlouhá trapná chvíle. Již se čekající vzdával veškeré naděje, když najednou zaslechl nad sebou šramot. Někdo se pachtil s příklopkou. Kdo to asi byl? Byl to kat, nebo to byl hrabě? Zahradník rozvažoval, má-li pomáhat nebo ne. Odhodlal se, že to nechá být. Přicházel-li pro něho kat, měl zajisté někoho s sebou, kdo by mu pomohl kámen odvalit. Tu někdo zaklepal několikrát zřetelně zvenčí na kámen a hlas se tázal: „Bernardo, jsi zde?“

„Ano, seňore,“ odvětil Mendoza.

„Pomáhej zevnitř; sám jsem na to slabý!“

Teď se opřel vší silou o plotnu, která konečně povolila.

„Díky Bohu; již jsem se domníval, že to nepůjde!“ šeptalo to venku.

Teď to šlo již lehce odstranit překážku docela. Bernardo vylezl ven.

„Ó Bože, co jsem zažil úzkosti!“ pravil. „Byl jsem ve vaší jámě a nalezl jsem ji prázdnou. Kdepak jste byl?“

„Byl jsem povolán k sultánovi; zažil jsem něco neobyčejného, můj milý Bernardo!“

„Copak?“

„Představ si, sultán dnes koupil bílou křesťanskou otrokyni, která mluvila cizím jazykem; proto pro mne poslal, zda bych já jí snad neporozuměl. A víš, koho jsem nalezl v této otrokyni?“

„Nuže?“

„Zase oběť tohoto Landoly, moji krajanku, Mexikánku, která zná toho pravého Rodrigandu a také onoho doktora Sternaua, o němž i já nyní musím říci, že je neobyčejným člověkem, který zasluhuje být chotěm hraběnky Rosity de Rodriganda.“

„To je úžasné, seňore!“

„Ano. Ale teď nemáme čas na vypravování, nýbrž je nutno jednat.“

„Ale ona dáma, ona Mexikánka? Co s ní bude? Co s ní bude? Necháme ji zde?“

„Ó, nikoliv. Vezmeme ji s sebou. Představ si, velbloudi již stojí osedláni pod kůlnou!“

„Pod kůlnou? Já myslím –“

„Nic, vůbec nemysli! Dozvíš se všechno. Máš svůj nůž?“

„Mám. Ale mně se zdá, seňore, že na sobě máte nový oděv!“

„Obdržel jsem jej od sultána. Ale to je vedlejší věc. Vše zůstane tak, jak jsme si včera ujednali: napřed stráž. Ale nerad bych toho chudáka zabil bez naléhavé příčiny. Připlížím se k němu a popadnu ho za krk, aby nemohl křičet. Zatím co já ho budu držet, ty mu svážeš nohy a ruce, aby se nemohl hýbat, a ucpeš mu ústa. Pak půjdeme na sultána. Pojď!“

Z opatrnosti přivalili kámen opět na díru a šourali se k paláci. Stráž stála u vrat. Bylo tak temno, že bylo vidět sotva na tři kroky. Oběma se podařilo připlížit se až ke stráži. Pak hrabě náhle povstal, uchopil ji oběma rukama za hrdlo a sevřel ji takovou silou, že jí zašel dech a rozevřela se ústa dokořán ve smrtelné úzkosti. V mžiku tam měla uzlík a za malou chvíli již byla těsně spoutána. Zanesli ji pod kolnu, kde stáli velbloudi, které již hrabě osedlal, takže bylo třeba jen náklad naložit a nasednout.

Teď měli cestu k domovu volnou.

Plížili se opatrně vchodem do audienční dvorany, kde si vzal hrabě ze zdi nůž, aby byl pro všechny případy ozbrojen. Když odhrnul oponu u nejbližších dveří, našli spací pokoj tmavý a ani hlásek neprozrazoval, že se tam nachází sultán. Při ostřejším pozorování však oba uviděli světlou kolmou čáru.

„Copak je to?“ šeptal zahradník.

„Ach,“ odvětil rovněž tak tiše hrabě, „on je ještě vzhůru. Je tam u otrokyně v pokladní komoře.“

„U všech ďáblů, to je příhodné!“

„Byl jsem tam dnes tři hodiny. Všechno dopadne dobře. Přistup blíž.“

Připlížili se ke dveřím, které trochu odstávaly, takže mezírkou pronikala zmíněná záře. Když dveře o něco více pootevřeli, mohli přehlédnout téměř celý vnitřek komory. Na pohovce seděla Emma celá odhalená a naproti ní seděl sultán pohroužen do jejího pohledu. Nemohlo se mu zazlívat, že se tak náhle a hluboce zamiloval do Mexikánky, když byl předtím navyklý na samé černé nebo hnědé tváře. Seděla tam skutečně jako z nebe sestouplý obraz bohyně lásky a sám Bernardo se tiše tázal, když se dotkl hraběte:

„Tisíc hromů, je to ta otrokyně?“

„Ano.“

„To máte pravdu. Tu zde nesmíme zanechat, ta musí být vysvobozena! Dejme se do toho, seňore!“

„Sultán je k nám obrácen zády a já jsem si dnes povšiml, že se dveře otvírají bez šramotu. Záleží proto jen na tom, aby Emma neprozradila náš příchod a on neměl čas volat nebo se bránit. Já se jí ukážu a dám jí znamení.“

Pootevřel dveře o něco více a tiše vstoupil. Emma ho sice uviděla, ale protože ho již dlouho očekávala, aniž by projevila překvapení odvrátila od něho svůj zrak a klidně hleděla sultánovi do tváře.

Teď nastala příhodná chvíle! Dva rychlé kroky a hrabě držel panovníka za hrdlo. Bernardo byl také ihned u toho a vrazil přepadenému smotaný cíp jeho oděvu od úst. Hrabě se ve chlévě zásobil provazy, takže ho mohli rychle spoutat. Pak hodili svázaného na lože, z něhož Mexikánka rychle povstala.

„Konečně!“ povzdechla si spokojeně. „Již jsem začala ztrácet naději.“

Hrabě jí prozatím neodpověděl, ale napřed přistoupil ke dveřím, které zavřel, aby jimi nepronikala světelná záře. Potom si prohlédl sultána. Ten neomdlel, ale díval se na to všechno rozzuřeným pohledem. Fernando se k němu sehnul a řekl:

„Vidíš, teď tu ležíš bezmocný a zajatý, ty, který se považuješ za největšího panovníka! Teď jsme my tři otroci mocnější než ty. Mohli bychom tě zabít, ale darujeme ti život. Vezmeme si svobodu a z tvého pouze to, co potřebujeme a o co jsi oloupil jiné. Ale pamatuj si toto: způsobíš-li sebemenší šramot, vjede ti tento nůž do srdce!“

Nyní se teprve obrátil k Emmě a řekl: „Mívám ve zvyku dostát svému slovu, pokud je to jen možné. Budeš se muset obléct do mužských šatů, abychom oklamali pronásledovatele. Zde na stěně je jich dostatečná zásoba. Já učiním výběr.“

Za deset minut byli všichni oblečeni. Oděvy byly skvostné a způsobilé zajistit jim úctu a vážnost u somálských kmenů.

„Teď především zbraně!“ řekl hrabě.

„Já vím které,“ řekla Emma. „Sultán předtím donesl dva revolvery a dvě dvouhlavňové ručnice. Vložil všechno do této bedny.“

Bednu si otevřeli a vybrali si zbraně. K tomu hrabě připojil ještě několik skvostných jataganů a tři šavle s vykládanými rukojeťmi, které musely mít značnou cenu.

„Teď otevřeme ostatní bedny a koše, abychom viděli, kde jsou peníze,“ řekl Don Fernando. „Budeme je potřebovat.“

„Vím o všem, co kde leží,“ řekla Emma. „On mně dnes ukazoval všechny své poklady.“

Otevřeli bedny se stříbrem, zlatem a rozličnými šperky a našli dost vaků, do nichž všechno vložili. Pak složili všechno na hromadu drahocenných koberců, přidali k tomu několik skvostných dýmek a tabáku a vynesli vše pod kůlnu k velbloudům, aby to naložili. Emma zatím hlídala sultána. Odnášení osvojených věcí zabralo mnoho času, protože oba muži si při tom museli počínat velmi opatrně a vyvarovat se jakéhokoli šramotu. Měchy na vodu a několik pytlů na potraviny, které měly být nakoupeny cestou, museli teprve vyhledat a tak bylo už po půlnoci, když Emmě řekli, že se dají na cestu.

„Jaké myšlenky má teď asi dobrý sultán?“ řekl hrabě. „Tuším, že to v něm vře vzteky. Běda nám, kdyby nás dohonil. Nechal by nás zemřít v tisíceronásobných mukách.“

„Myslíte, že by nás dohonil?“ tázala se úzkostlivě Emma.

„Nemyslím, neboť máme jeho nejlepší velbloudy, které on nedohoní a k večeru pak už budeme mít za sebou hranice jeho říše a jeho moci. Je sice možné, že by mu nás mohli vydat, ale my si zajistíme ochránce, abbana – ach, to je nápad!“

„Jaký?“ tázal se zahradník.

„Potřebujeme abbana a víš kde nalezneme nejlepšího, nejvěrnějšího, nejobětavějšího?“

„Kde?“

„Ve zdejším žaláři.“

„Zajatce? Ten nám má dělat ochránce?“

„Pokud je zajatcem, tak ne, ale když ho osvobodíme, nebude znát jeho vděčnost žádné meze.“

„Máme na to ale ještě čas?“

„Potřebujeme na to pouze půl hodiny. Pojď, Bernardo! Seňora Emma ať zde prozatím ještě zůstane na stráži!“

Se zahradníkem se vytratili. Dostali se až ke dveřím žaláře, aniž je kdo zpozoroval. Stráž, která tam měla stát, dřímala v protějším koutě.

„Svážeme ho jako ty druhé,“ šeptal hrabě.

Několika rychlými kroky se ocitli před mužem. Než mohl hlesnout, měl sevřené hrdlo a za malou chvíli ležel svázaný na zemi s ucpanými ústy. Na žalářních dveřích nebyl zámek, ale pouze dvě závory, které hrabě odstrčil. Když otevřeli, ucítili hrozný zápach. Vězni se probouzeli a řinčeli svými okovy.

„Zůstaň přede dveřmi na stráži, abych nebyl překvapen!“ řekl hrabě, načež vešel a dveře za sebou uzavřel. V žaláři panovalo ticho plné očekávání. Zaslechli, že někdo přišel a to snad znamenalo pro někoho z nich život nebo smrt.

„Je zde nějaký svobodný Somálec?“ ptal se teď hrabě.

„Ano,“ odpověděly dva hlasy.

„Tedy dva?“

„Ano,“ odpověď zazněla ze dvou stran.

„Z kterého kmene?“

„Z kmene Zarebů.“

„Aha, vy jste z toho stejného kmene?“

„Ano, jsme otec a syn,“ odpověděl teď jeden z nich.

„Dobře, pojďte se mnou a ani nemukněte. Čím poslušnější budete, tím lépe pro vás. Poslušnost vám zajistí svobodu.“

Hrabě přistoupil k tomu, který naposledy odpovídal, vzal klíč a odepnul ho z řetězu, jímž byl připevněn ke zdi, aniž by mu však odňal pouta na rukou a nohou.

„Kde je ten druhý?“ tázal se potom.

Ten se ozval, a ačkoliv hrabě při zde panující tmě mohl pracovat pouze podle hmatu, byl vězeň brzy odepnut ode zdi.

„Teď pojďte ven!“

Přede dveřmi museli oba zůstat stát, až hrabě pomocí svého druha svázaného hlídače zanesl dovnitř vězení a znovu zastrčil závory. Pak je zavedli o kus dál, aby vězňové uvnitř nemohli porozumět jejich rozmluvě a teprve teď se hrabě zeptal: „Mluvte tak přitlumeně, abychom to slyšeli jenom my dva! Proč jste byli uvězněni?“

„My jsme byli mírumilovní lidé,“ odvětil starší z nich, „ale sultán nás dal zajmout, protože jeden z našeho kmene mu ukradl koně.“

„Jak dlouho jste již uvězněni?“

„Dva roky.“

„To je ukrutné! Chtěli byste být volní?“

„Toužíme po svobodě. Kdo jsi ty, pane, že přicházíš tak tajemně?“

„Vy jste svobodní Somálci, a proto vám důvěřuji. My oba jsme byli vězni jako vy, ale my jsme sultána obelstili a teď prchneme. Chceme se dostat nejbližší cestou k moři a potřebujeme vůdce, který by chtěl být naším abbanem. Na pobřeží obdržíme stříbro a zaplatíme ho. Chcete-li jeden z vás být naším vůdcem a ochráncem, zbavíme ho jeho pout a vezmeme ho s sebou. Odpovězte rychle!“

„Pane, vezmi nás s sebou oba!“ prosili.

„Dobře! Zapřísaháte se mi, že mne budete chránit před vašimi lidmi a všemi nepřáteli, mne a všechny, co jsou se mnou?“

„Přísaháme!“

„Při Alláhovi a Prorokovi?“

„Při Alláhovi, Prorokovi a všech svatých kalifech! Ale máš velbloudy?“

„Pro vás ještě nemám, ale venku před městem vám je opatříme.“

„Náš oděv je rozedrán, zbraně také nemáme.“

„Postarám se o všechno. Teď pojďte, ale buďte opatrní, aby nás řinčení vašich řetězů neprozradilo.“

Šli potichu ke kůlně s velbloudy. Tam odevzdal Don Fernando zahradníkovi klíč, aby teď, když složili přísahu, kterou žádný mohamedán nezruší, jim sňal také ostatní pouta. On sám se vrátil k Emmě. Ta byla velice potěšena, když ho viděla přicházet. Musela teď svázat své vlasy na vrcholu hlavy a on jí ovinul hlavu jemným indickým šálem jako turbanem, takže mohla být považována za hezkého mladého Turka. Dále vyhledal dvě pušky, prach a olovo, šaty, nože a jatagany pro oba Somálce, svázal to do dvou koberců, které potřebovali na velbloudy, a vzal uzel na ramena; ihned jej zase ale položil, neboť ho napadlo, že potřebuje ještě klíč od brány. Zašel tedy do sultánovy noclehárny a sundal tam klíče. Herár má pět bran. U každého klíče byl plíšek s číslem. Hrabě se proto ani nemohl zmýlit, který klíč měl vzít. Teprve teď se mohl vzdálit. Naložil si uzel podruhé a žádal Emmu, aby ho následovala. Když přišli pod kůlnu, byli již oba Somálci zbaveni svých pout.

„Zde máte šaty, zbraně, prach a olovo,“ pravil hrabě. „Oblékněte se rychle. Oba tyto koberce jsou pro vaše velbloudy, které si zaopatříme před bránou. Ale pospěšte si, máme naspěch!“

„Pane,“ řekl otec. „My tě neznáme, ale náš život patří tobě. My známe všechny cesty a dovedeme tě k moři, aniž by ses musel bát pronásledovatelů. Nechceme plat, neboť nám dáváš volnost, což má větší cenu nežli zlato a stříbro.“

„Mluvíš jako vděčný muž. Nezaplatím vám tedy, ale dám vám dar, který bude tak veliký jako věrnost, kterou nám prokážete. Můj mladý přítel sice není žena, ale když jsou zde již nosítka, ať se tedy použijí. My vyjedeme bránou vedoucí do Gafry. Vy oba půjdete po našem boku a budete dělat, jako byste byli našimi sluhy. Já se u brány budu vydávat za sultána. Zde je klíč. Ty odemkneš bránu a zamkneš ji za námi zvenku; to je všechno, co prozatím máte udělat. Kupředu!“

Vsedli na velbloudy a vyjeli, zatímco oba Somálci kráčeli vedle nich. Když dojeli k bráně, hlídač spal. Somálec odemkl a tento šramot hlídače probudil. Přiběhl kvapně se svou dlouhou holí, znamením své hodnosti; jelikož mu ale nezbýval čas, aby rozžehl světlo, nemohl jezdce poznat.

„Kdo jste?“ tázal se. „Stůjte! Bez sultánova dovolení nesmí nikdo bránou. Zakazuji vám ji otevřít!“

„Co se to opovažuješ, ty pse!“ osopil se na něho hrabě z velblouda dolů, snaže se při tom napodobit hlas panovníka. „Copak nevíš, že jedu k otci mé ženy? Nebo neznáš svého pána? Zítra budeš lízat prach u mých nohou, šakalův synu!“

Tu se muž vrhl plný úzkosti k zemi. Netroufal si pronést více ani slovo. Uprchlíci prošli bránou, kterou Somálec zase zamkl.

Na protější straně města hořely ohně hlídačů obchodní karavany, která své obchody v Heráru ještě neskončila. Hrabě jel chvíli vepředu, pak dal zastavit a slezl z velblouda.

„Pojďte,“ řekl. „Tam naproti se pasou sultánovi velbloudi a tuhle vedle je kůlna, v níž se nalézají sedla a měchy. Pokusíme se o to, abychom přelstili hlídače a sebrali jim dva dobré jízdní velbloudy.“

Oba Somálci ho následovali. Byli to nomádi, tedy zrození loupežníci. Měli zbraně a byli si proto jisti výsledkem. Když došli k tábořišti, poznali, že tam není ani jediný hlídač.

„Kde asi mohou být?“ tázal se jeden Somálec.

„Ach, oni si zašli tam naproti ke karavaně, kde to není tak nudné, jako zde,“ odpověděl hrabě. „Ulehčili nám naši práci. Vyberte si velbloudy a já zatím půjdu do kůlny a vyberu dvě sedla.“

Netrvalo to ani čtvrt hodiny, Somálci měli dva silné velbloudy a teď se hnula prchající karavana kupředu. Když Emma včera spatřila město, nepomyslela si asi, že je dnes zase opustí volná a přestrojená za beduína. – – –

Asi o týden později plula brigga úžinou Bab-el-Mandeb. Byla to krásná loď a ze stožáru vlála německá obchodní vlajka. I bez této vlajky bylo patrné, že brigga byla obchodní lodí a nikoliv válečná a přece stála na palubě čtyři děla, která dodávala lodi poněkud válečné vzezření. Slunce pražilo, vál sice lehký větřík, ale parno bylo tak nesnesitelné, že mužstvo briggy leželo napůl nahé pod roztaženou plachtou. Kormidelník připevnil kormidlo provazy a seděl ve stínu koberce upevněného nad ním v lanoví.

I kapitánovi bylo v kajutě příliš dusno. Vystupoval zvolna vzhůru, vrhl krátký pohled přes palubu, druhý po obzoru a pak zašel ke kormidelníkovi. Ten chtěl podle předpisu povstat, ale kapitán mu pokynul, aby zůstal sedět a přisedl si k němu.

„Pekelné horko!“ řekl krátce po námořnicku.

„Náramné!“ přisvědčil kormidelník.

„Teď si chválím sever,“ pokračoval kapitán po krátké přestávce, „ale to musí napadnout majitele lodě, že nás poslal na toto pobřeží. Jsem zvědav, zdali zde skutečně uděláme tak dobré obchody, jak on očekává.“

„Tlumočník tvrdí to samé.“

„Ale to mne právě mrzí, že zde máme zapotřebí tlumočníka. Kéž bych se přece jen naučil tu čertovskou arabštinu, nemusel bych se pak vydávat do nebezpečí, že budu ošizen tímto cizím pronárodem. Ale, tam je vidět plachtu. Co to asi bude za krajana?“

Brigga plula přímo k jihu a v tom směru spatřili oba předmět, který musel být také loď. Kormidelník vzal dalekohled a vyhlížel jím dlouho a pozorně. Zdálo se, že si to nemůže srovnat a konečně řekl: „Taková nestvůra mně ještě na oči nepřišla. Podívej se na ni sám!“

Teď použil dalekohledu sám kapitán. Byl se svým úsudkem hotov dříve, neboť řekl s opovržlivým úsměvem: „Musí to být arabské plavidlo. Za hodinu je dohoníme a pak s ním promluvíme.“

I plavčíci uviděli cizí plachtu a pozorně si ji prohlíželi. Obě plavidla se blížila, až bylo i bez dalekohledu poznat, že cizinec měl jediný stožár upevněný šikmo dopředu a na něm dvě plachty zvláštního tvaru. Na jeho palubě stáli muži v turbanech, kteří si rovněž bedlivě prohlíželi briggu.

„Mám dát vystřelit?“ tázal se kormidelník.

„Ano. Pošli mně sem tlumočníka.“

Kormidelník přistoupil k jednomu dělu a pokynul zároveň muži, jenž seděl vpředu na koberci a kouřil z dlouhé dýmky. Ten zvolna povstal a odebral se ke kormidlu. Tam si zastínil rukou oči, prohlédl si dobře druhou loď a tázal se kapitána:

„Chceš ho oslovit?“

„Ano.“

„Co se chceš dozvědět?“

„Předně, co je to za plavidlo.“

„To ti mohu říci sám. Je to strážní loď vladaře v Zeyle.“

„Tedy druh válečné lodě?“

„Ano. Mužstvo je plně ozbrojeno.“

„K čemu slouží tento druh lodí?“

„Obyčejně sloužívají obchodu a dopravě, jako jiné lodě, a jen za neobyčejných okolností se obsadí vojskem. V Zeyle se muselo přihodit něco neobyčejného.“

„To se musíme dozvědět, poněvadž chceme jet do Zeyly. Přeložíš přesně mé otázky a odpovědi, které obdržím.“

Teď se přiblížily lodě k sobě tak, že bylo možno rozeznat tváře. Právě se kormidelník chystal, že dá výstřelem z děla znamení, aby Arab zastavil, aby se s ním mohlo promluvit, když z jeho paluby zahoukl hromadný výstřel z pušek. On sám tedy vyzýval briggu, aby shrnula plachty.

Kapitán propukl v hlasitý smích. Zdálo se mu žertovné, že tato kocábka si proti němu počínala jako válečná loď.

„Slyšíš?“ volal na kormidelníka. „Tento trpaslík nám dává rozkazy! Nestřílet. Uposlechneme jej a jsem zvědav, co od nás bude požadovat. Plachty napříč, hoši!“

Nařízený obrat byl vykonán, brigga pozbyla vítr a zatočila se. Arab učinil to samé a ležel teď bok po boku s Němcem. Měl asi patnáct ozbrojenců na palubě. Náčelník stál na vyvýšeném místě a tázal se povýšeným hlasem: „Jak se jmenuje tato loď?“

„Mořská panna!“ přeložil tlumočník kapitánovu odpověď.

„Odkud přichází?“

„Z Kielu.“

„Kde leží toto město?“

„V Německu.“

„Musí to být malá bídná zemička, neboť ji ani neznám,“ mínil Arab hrdě. „Co máte naloženo?“

„Obchodní zboží.“

„A lidi?“

„Nikoliv. Nemáme žádné cestující.“

„Ani uprchlé otroky?“

„Ne.“

„Přijdu na vaši loď, abych se přesvědčil, zdali mluvíte pravdu.“

To bylo ale na německého kapitána přece jen přespříliš. Zeptal se: „Kdopak jsi ty?“

„Já jsem kapitán sultána v Zeyle.“

„V Zeyle je vladař, nikoliv ale sultán. Nemám co poslouchat ani jeho, ani kteréhokoliv z jeho služebníků.“

„Zdáš se mi podezřelý. Zajmu tvoji loď a dovedu ji do Zeyly.“

„Proč jsem ti podezřelý?“

„Hledáme otroky, kteří uprchli z Heráru; ty nám odepíráš, abychom prohlédli tvou loď, protože tam ty otroky máš.“

„Nejsou u mne. Ani u mne být nemohou, neboť přicházím od severu a nepřistál jsem ještě ani u vašeho pobřeží.“

„To říkáš ty, ale já tomu nevěřím. Připevním tvou loď lanem k mé a dopravím tě do Zeyly. Tam ať vás vladař prohledá!“

Toto byla přímo bláznovská výhružka, proto kapitán odvětil: „Zdá se mně, že tvůj rozum není zcela v pořádku. Jakpak mne chceš přinutit, abych vzal tvé lano na palubu? Musím se tomu opravdu zasmát.“

„Jenom se teď směj, však se tvůj smích obrátí v pláč. Velím ti, abys přijal tři z mých lidí, kteří ti donesou lano na palubu!“

Kapitán se teď rozmyslel. Byl přítelem dobrého žertu; zde byla k takovému příležitost, a proto řekl po chvíli, když úlisně pokynul svým lidem:

„Dobře, udělám co chceš, vezmu lano na palubu, nikoliv ale proto, že bych tě musel uposlechnout, nýbrž abych ti dokázal, jakou pitomost provádíš tím, že mně chceš rozkazovat a mou loď zajímat. Pošli své lidi a můžeš mne vzít do vleku!“

Na Arabův povel vstoupili tři z jeho lidí do člunu a dovezli konec lana na briggu, kde jej upevnili na přídi. Chovali se přitom zcela jak páni lodě a dali znamení, že se může pokračovat v plavbě.

„Proklatě chytří chlapíci!“ smál se kormidelník. „Vždyť jejich lano je příliš slabé, aby nás uvleklo, musí se roztrhnout.“

„Je ale dostatečné, aby byli námi vlečeni,“ mínil kapitán. „Počkej, až se rozjedou!“

Arab vytáhl své plachty a obrátil se k jihu. Vítr se opřel do plachty. Loď se dala do pohybu a napnula ostře lano. To by se bylo muselo přetrhnout, kdyby kapitán neměl v úmyslu obrátit žert ještě na jinou stranu.

„Hoj, plachty vzhůru!“ velel. „Musíme jim být nápomocni.“

Za několik minut byla brigga v plné plavbě. Plula rychleji nežli Arab a musela by se s ním proto srazit. Němec se pomocí svého tlumočníka obrátil ke třem Arabům:

„Zavolejte na vaše lidi, aby pluli rychleji, nebo je přejedu!“

Oni vrtěli hlavami, netroufali si dávat svému náčelníkovi rozkazy; ten ale pozoroval nebezpečí a volal nazpět: „Plujte pomaleji, vy darebáci! Nevidíte, že se srazíme?“

„Pluj ty rychleji, ty blázne!“ odvětil kapitán. „Neber žádnou loď do vleku, je-li rychlejší v plavbě nežli tvoje!“

Již scházelo pouze několik okamžiků a musela by srážka nastat. Tu se chopil kormidla sám kapitán, aby poněkud změnil směr své lodi.

„Potopit je nechci, ale ponaučení jim přece dám,“ řekl. „Hoj, pozor, hoši! Přetněte všechno z cizího lanoví, co se octne v našem!“

Teď dostihla brigga Araba, který měl o mnoho nižší palubu. Nevrazila do středu jeho široké kormy, nýbrž jela těsně vedle něho, ale srážka byla přece dost mocná, aby sloužila mohamedánům později k výstraze. Pravý bok Němce se totiž otřel pevně a ostře o levý bok Araba a strhl mu veškeré lanoví. Obě jeho ráhna se zamotala do pevného lanoví briggy a byla přeťata plavčíky, kteří byli připraveni se sekerami v rukách. V nejbližším okamžiku se ocitl Němec před Arabem, místo za ním. Lano se zase napnulo, a poněvadž bylo připevněno na zádi Araba, obrátilo ho kormidlem dopředu.

Na palubě Němce se rozléhal mnohohlasý smích; z Araba bylo slyšet pravý opak. Jeho ráhna byla rozsekána, lanoví viselo v cárech a loď v převrácené poloze byla v nebezpečí, že se potopí. Náčelník klel a nadával, jeho lidé řvali a hučeli. Namísto aby lano, jímž byli připoutáni k Němci, přeťali a tak se ho zbavili, stříleli po něm ze svých ručnic, aniž by způsobili nějaké škody. Tu přistoupil jeden z těch tří, jenž byli na palubě briggy, ke kapitánovi a nechal mu říct od tlumočníka:

„Poroučím ti, abys zastavil a opravil naši loď!“

To byl již samý vrchol opovážlivosti a směšnosti.

„Ty mně nemáš co poroučet!“ odpověděl mu kapitán.

Tu tasil chlap nůž, který měl v opasku a hrozil: „Neuposlechneš-li ihned, náležitě tě potrestám. Jsi muslim?“

„Ne, jsem křesťan.“

„Tedy mne máš poslouchat, ty pse!“

„Ach tak, pse povídáš? Tady máš odpověď!“

Napřáhl ruku a vyťal Arabovi políček, že ten se převalil. Ostatní dva na to ihned tasili své nože a chtěli se vrhnout na kapitána, ale dostali se při tom na nepravého. On měl pravou námořnickou pěst, ruku tvrdou jako ocel a třikrát tak širokou jako oni. Dvěma pádnými ranami je učinil neschopnými boje; leželi na palubě vedle prvního.

„Hoši, přivažte ty chlapy ke stožárům!“ velel kapitán. „Naučíme je trochu, co to znamená, nazvat Němce psem!“

Tomu povelu bylo s ochotou vyhověno. Plavčíci odejmuli Arabům zbraně a přivázali je tak pevně, že se nemohli hnout.

Mezitím se položení arabského plavidla stalo hrozivějším. Bylo vlečeno briggou za kormu a začalo nabírat vodu.

„Zastavte, zlosyni!“ řval náčelník. „Nevidíte, že se potopíme, jestli neuposlechnete?“

„Mně je to lhostejné, utopíte-li se, nebo ne,“ odpověděl Němec. „Přetněte vaše lano, když se chcete zachránit!“

„Já je nesmím přetnout, nepatří mně, nýbrž vladaři.“

„Nuže, tedy požírejte za vladaře mořskou vodu, až puknete!“

„Vždyť bychom mohli lano přetnout sami,“ mínil kormidelník.

„To mně ani nenapadne,“ odpověděl kapitán. „Dávám jim ponaučení a nehnu pro ně ani prstem. Nebyl jsem ještě nikdy v těchto končinách, slyšel jsem ale mnoho o nadutosti těchto lidí. Tito otroci, tito patolízalové malých, nepatrných mocnářů a úředníků myslí, bůhvíčím že jsou. Každého jinověrce považují za psa, jehož dotknutí je znečistí. Nerozumím jejich řeči a neznám jejich zvyky, ale oni se mají naučit znát moje způsoby. Jsme povinováni naší německé vlajce, abychom si zajistili vážnost.“

„Ale vždyť plujeme do Zeyly!“

„Ovšem.“

„A setkáme se tam s vladařem!“

„No a co pak dál?“

„On se bude mstít!“

„Ať se o to pokusí!“

V tom okamžiku se ozval mnohohlasý výkřik. Arabská kocábka se nahnula na stranu natolik, že hrozilo její potopení. Nabírala tolik vody, že se nemohla vzpřímit.

„Copak jste skutečně tak hrozně pitomí? Přetněte přece konečně lano!“ dal na ně zavolat kapitán tlumočníkem.

Oni byli ale již tak pomateni, že neuposlechli, nýbrž naskákali do vody a plavali k německé lodi.

„Hoďte jim provazy, aby se sem dostali,“ velel kapitán. „Začali komedii, teď ať ji dohrají do konce. Ale nechte je seřadit se na přídi a obraťte proti nim děla!“

Podařilo se, že se všichni Arabové dostali na palubu. Tlumočník je všechny odkázal na příď a ti uposlechli až na náčelníka. Ten přistoupil ke kapitánovi a tázal se ho:

„Ty jsi velitelem této lodi?“

„Jsem.“

„Jsi tedy mým zajatcem! Dám tě velmi přísně potrestat!“

Němec mu pohlédl usměvavě do hnědé vychrtlé tváře a odvětil: „Nedělej se směšným! Svolil jsem k tvé první pitomosti a teď vidíš, co z toho máš; a povede se ti tak i nadále, nepřestaneš-li si zahrávat na pána. Znáš mezinárodní zákony?“

„Nemám zapotřebí je znát. Znám korán a zákony Proroka!“

„Já se neřídím ani podle koránu, ani podle tvého Proroka. Já se držím mezinárodního práva, uznaného všemi námořníky na moři. Tato loď je německou půdou a kdo se nalézá na mé palubě, je povinen mne poslouchat. Já jsem pánem nad životem a smrtí, rozumíš mně dobře? Já potrestám velmi přísně každé vychloubání a každé protivení.“

„Toho se neodvážíš!“ řekl Arab hrdě.

„Proč ne?“

„Protože jsem vladařův bratranec!“

„To mně vůbec nevadí! Na mé lodi jsem já králem a císařem, sultánem a emírem. Tvůj vladař je mně zcela lhostejný. Pluji sice do Zeyly, stojím ale pod ochranou své vlajky a nestrpím, aby kdokoliv proti mně nepřátelsky jednal.“

„Aha, ty pluješ do Zeyly?“

„Ano.“

„To se nám pak budeš zodpovídat, dříve ale zachráníš naši loď!“

„Vidím, že jsi nepolepšitelný, a proto ti ukážu, že učiním jen to, co se mně líbí. Snad by se tvá loď dala zachránit, ale já prohlašuji, že se má nachází v nebezpečí, pokud souvisí s tvou. Především se musím sám chránit před škodou.“

Uchopil sekeru a přeťal vlečné lano, takže arabská loď zůstala odkázána sama na sebe. Tu přistoupil Arab zlostně k němu a řekl: „Co se to opovažuješ, ty pse! Obětuješ mou loď a teď teprve také vidím, že jsi přivázal tři z mých vojáků! Kdybych vzal s sebou svou pušku, zastřelil bych tě jako šakala; ale můj nůž ti ukáže, kdo je zde pánem!“

Skutečně vytasil z opasku nůž, v tom okamžiku ho ale zasáhla Němcova pěst tak, že se převalil. Když to viděli ostatní Arabové, chtěli svému veliteli přispěchat na pomoc, ale tlumočník na ně volal: „U Proroka, zůstaňte klidní, jinak budete zastřeleni; děla jsou namířena na vás. Tento muž je pánem lodi, co on velí, to se stane. Váš život je v jeho rukou!“

Teď teprve pochopili své postavení a vzdali se veškerého odporu. Jejich náčelník byl spoután a zaveden do podpalubí. Ostatním pak byly odebrány zbraně a všechno zbrani podobné a byli také uzavřeni do dolní poloviny lodi.

„Odvažuješ se příliš daleko,“ řekl tlumočník ke kapitánovi. „Vladař bude skutečně od tebe požadovat zodpovědnost!“

„Mýlíš se,“ odpověděl Němec s úsměvem. „Já ho popoženu k zodpovědnosti, neboť jeho služebníci jednali proti zákonům a osobně mně urazili.“

„Ale i pro případ, že by tě nemohl potrestat, utrpíš velikou škodu. Vladař ti zakáže obchodovat a prodávat zboží.“

„To se teprve ukáže. Zakáže-li mně to doopravdy, vím už dobře, co mám učinit, abych dostal náhradu za utrpěnou škodu.“

Poněvadž Zeyla nemá přístav a lodě musí kotvit na tamní rejdě, k níž je průplav díky skaliskům nebezpečný, mohla tam brigga vplout až druhý den ráno. Když pozdravila město obvyklými ranami z děla, spustila kotvu. Zeyla, mající okolo čtyř tisíc obyvatel, se skládá asi z tuctu velikých kamenných domů, bíle nalíčených a několika set chatrčí vystavených z nejjednodušších látek. Hradební zdi jsou slepeny z korálových útesů a bahna, nemají ani střílny, ani děla a jsou rozvaleny na mnoha místech. Leží na plochém pískovém výstupku a nepůsobí právě imponujícím dojmem. Přece ale ovládá okolní přístaviště i s celým pobřežím a je shromaždištěm a cílem mnoha karavan, přicházejících z nitra anebo odcházejících odtud do vnitrozemí, aby tam prodaly své zboží. Z paluby briggy bylo vidět množství lidí, velbloudů a koní, tábořících poblíž města. Byly to očividně obchodní karavany a tak si kapitán ihned dělal naději na dobré obchody.

Krátce po tom, když byla vyhozena kotva, připlul člun, z něhož vylezl na palubu Arab, který si počínal velmi důstojně. Byl to přístavní velitel. Požádal o lodní papíry, aby je předložil vladaři, poněvadž na tom záviselo povolení k zakotvení. Tázal se, odkud loď přichází, jaký má náklad a zdali je snad nepotkala loď s uprchlými otroky. Kapitán vydal požadované papíry, ale neřekl, že má na lodi zajatce. Velitel přístavu se zdál být spokojen a vzdálil se.

Teprve za několik hodin se vrátil a hlásil, že vladař dal své povolení k přistání a vedení obchodu, že ale očekává odvedení obvyklých poplatků a dobré obdarování pro sebe samého.

„Vladař,“ pokračoval, „vám pošle několik vojáků, aby vás chránili přede všemi nehodami. Tyto vojáky máte platit a stravovat.“

„Nepotřebujeme vojáky,“ řekl kapitán. „Kdybychom se nacházeli skutečně v nebezpečí, nedovedli by nás přesto chránit.“

„Ó, oni jsou náramně udatní,“ dosvědčoval velitel přístavu.

„Tomu nevěřím, neboť jsem poznal pravý opak. Jsou nadmíru lehkomyslní a způsobili by nám více škody než užitku.“

„Jakpak je můžeš znát? Povídals mně přece, že jsi zde ještě nikdy nebyl.“

„Hned se dozvíš, odkud je znám. Sám podám vladařovi zprávu a dokážu mu, že se dovedu obhájit sám.“

Velitel přístavu byl pohoštěn, obdržel dar, který ho zcela uspokojil a pak se vrátil do města.

Teď si dal kapitán předvést jednoho ze zajatých.

„Dostali jsme se před Zeylu,“ řekl mu přes tlumočníka, „vracím ti svobodu, ale jen pod podmínkou, abys zašel k vladaři a oznámil mu, co se stalo. Ať dojde sám na briggu a vyjednává se mnou o osudu tvých druhů. Pověz mu, že jsem mírumilovný člověk a jsem ochoten domluvit se s ním po dobrém, musí ale přijít sám, neboť s vyjednavači nebudu mluvit. Má hodnost je alespoň tak vysoká, jako jeho. Nedohodneme-li se, vezmu zajaté s sebou, a co nejpřísněji je potrestám.“

Voják neodpověděl ani slovem, ale z jeho pohledu bylo zřejmé, že jeho zpráva bude velmi nepřátelská. Slezl do člunu, v němž včera ti tři Arabové přivezli lano. Když pak zvolna vesloval k městu, řekl tlumočník kapitánovi: „Tvoje hra je nebezpečná. Vladař je mocný a následkem tvého poselství tě bude zajisté považovat za nepřítele!“

„Ať se o to pokusí!“

Tato krátká slova dokazovala, že Němec si byl jistý svou věcí a učinil také ihned své přípravy, aby prosadil svou vůli.

Nakázal svým lidem, aby se ozbrojili a dal upevnit drátěné sítě kolem paluby, které znemožní nepříteli přístup na loď.

Brigga byla dosud upevněna pouze menší kotvou, která mohla být v případě náhlé potřeby ihned vyzdvižena. Všechny čluny se nalézaly zavěšené a mužstvo stálo přichystáno, aby mohlo případně ihned rozvinout plachty. Dům, v němž bydlel vladař, bylo zřetelně vidět; kapitán si jej nechal od tlumočníka ukázat, protože ten již jednou v Zeyle byl, a umínil si, že ho použije za přední cíl, kdyby mělo dojít k nepřátelství.

Uběhla dlouhá doba, než spatřili vycházet ze severní brány, vedoucí k moři, tlupu ozbrojenců. Ti se rozdělili do jednotlivých člunů a veslovali ven na rejdu. Nemohlo být pochybností, že tato návštěva patřila lodi.

Tlupa mohla mít okolo třiceti mužů. Byla ozbrojena luntovými ručnicemi, kopími a jatagany. Zdálo se, že v předním člunu sedí náčelník, neboť ostatní se drželi v úctyhodné vzdálenosti za ním.

Když první člun dospěl tak blízko, že se mohli dorozumět, povstal náčelník a volal: „Ty jsi ten muž, který drží naše druhy v zajetí?“

„Jsem,“ odpověděl kapitán pomocí tlumočníka.

„Vydej je!“

„Kdo jsi ty?“ zněla kvapná otázka naproti.

„Jsem generálem zdejšího vojska.“

„To tedy s tebou nemám co vyjednávat. Budu mluvit pouze s vladařem, tak jsem mu to přece vzkázal.“

„Nasedni tedy do našeho člunu, já tě k němu dopravím.“

„Ať on přijde ke mně, chce-li mít zase své lidi.“

„Nepůjdeš-li s námi, anebo nevydáš-li nám zajaté, vylezeme na tvou loď a odvedeme si je; pak budeš ty naším zajatcem a tvá loď bude naším majetkem; takto to naporučil vladař.“

„Řekl jsem ti již, že budu vyjednávat jenom s ním samotným. Proti útoku se budu umět ubránit.“

Arab položil ještě několik otázek a vyslovil několik hrozeb, když však nedostal žádnou odpověď, přivolal k sobě ostatní mužstvo a delší dobu s ním hovořil. Patrně se briggy bál, ale rovněž mu bylo úzko před vladařem, jehož rozkazy měl vyplnit.

Konečně dal znamení a přivesloval se svými čluny blíž.

„Vydáš zajaté?“ zvolal.

Nenásledovala žádná odpověď.

„Nuže půjdeme si tedy pro ně! Postřílejte ty nevěřící!“

Namířili své ručnice proti palubě a vypálili. Koule vrážely do lanoví a stožárů, nezranily ale nikoho. Také několik oštěpů přiletělo, ale zůstaly vězet v sítích, aniž by komu ublížily. Nepřátelství tedy začalo.

„Máme jim odpovědět?“ zeptal se kormidelník.

„Ano,“ pokynul kapitán. „Ale nestřílejte ještě na tu sebranku; byli by zničeni. Pošli tam do vladařova domu několik koulí; on tu věc spískal, ať proto také nese její první následky.“

Kormidelník přistoupil k dělu, pozorně je nabil, dlouho mířil, aby měl jistou ránu a pak vypálil. Hned nato létaly kamenné kusy ze zdi domu, na který mířil. Byla to kapitální rána. Arabové ve člunech zuřivě vykřikli a stříleli opět po lodi.

„Dobře, pokračuj!“ volal kapitán na kormidelníka.

Ten vypálil ještě několik ran, z nichž ani jediná neminula cíl. Zdivo pod koulemi povolilo, trhalo se a při čtvrté ráně se objevila veliká díra. Z města se ozval hlasitý křik a bědování a lidé z karavan před městem odtáhli v úzkosti se svými zvířaty do bezpečné vzdálenosti.

Tu se otevřela brána. Nějaký muž vyšel a kýval. Na toto znamení veslovaly čluny kvapně nazpět k městu.

„Mám mezi ně poslat kouli?“ ptal se kormidelník.

Byl hrdý na svoje dělostřelecké výsledky. Bojové rozčilení ho zachvátilo a chtěl podat další důkazy své dovednosti.

„Ne, budeme je ještě šetřit,“ odpověděl kapitán. „Ale vidíš tam to stavení vpravo? Je to zajisté mešita. Dáme-li se do této muslimské svatyně, polekají se dvojnásobně a povolí dříve. Zkus to, zdali ji zasáhneš!“

„Má se stát, vždyť je dost veliká a široká!“

A tato slova se stala skutkem: první rána trefila, druhá koule ještě lépe a při třetí se sesypala střecha. Hlasité bědování znělo za hradbami města a zakrátko se brána opět otevřela. Napřed bylo vidět muže, který kynul bílým burnusem na znamení míru, a pak se objevila nosítka, která byla donesena ke břehu. Z nich vystoupil muž, který vstoupil do loďky náčelníka, chvilku s ním rozmlouval a pak přijížděl doprovázen ostatními čluny.

Dal zastavit v dostatečné vzdálenosti od lodi, která teď zastavila palbu, povstal, takže bylo vidět celou jeho postavu a volal:

„Proč střílíte na Alláhův a můj dům?“

„Proč vy střílíte na mou loď?“ tázal se opět kapitán.

„Protože jste nevěřící buřiči a zrádcové a nechcete mne poslouchat.“

„Kdo jsi ty, že se opovažuješ požadovat ode mne poslušnost?“

„Já jsem panovníkem tohoto města a mne musí poslouchat každý, kdo se zde nachází.“

„Jsi-li vladař, vystup sem ke mně, abych si s tebou mohl promluvit.“

„Pojď ty sem ke mně, já jsem více, nežli ty!“

„Nepřijdeš-li, dokážou ti mé koule, kdo z nás dvou je mocnější!“

Vladař se poradil se svými lidmi a odpověděl: „Ty jednáš jako náš nepřítel, nesmím se ti svěřit!“

„Dávám ti své slovo, že se ti nic zlého nestane.“

„A budu moci opustit tvou loď kdykoliv se mi zachce?“

„Ano.“

„Přísahej mně na to!“

„Přísahám.“

„Tak si to tedy rozmyslím, mám-li přijít.“

„Rozvaž si to! Dávám ti lhůtu dvě minuty. Po jejím vypršení začneme znovu střílet.“

Vladař se opět radil. Kormidelník ale držel hlaveň jednoho děla namířenou na jeho dům. Dvě minuty uběhly a Arab se ještě pořád rozmýšlel.

„Pal!“ velel kapitán.

Rána houkla a opět se rozlétlo koulí rozervané zdivo na všechny strany. To rozhodlo. Vladař poznal, že s těmito cizinci nejsou žádné žerty a kvapně volal:

„Zadrž, již přicházím! Ale přivedu s sebou svoje lidi, aby mne chránili.“

„Má přísaha bude tvou ochranou,“ odpověděl kapitán. „Jen ty sám smíš vstoupit na mou loď, na každého jiného nechám střílet!“

Rozhodl se, že svou vůli prosadí bez jakýchkoliv ohledů. Jestli jiné národy z obchodních ohledů si raději dávaly všechno líbit od těchto mohamedánů, on chtěl zajistit čest německému jménu a dokázat jim, že nemá před nimi žádný strach.

Vladař viděl, že se musí podvolit. Přišel na loď, když byla odstraněna část sítě a spuštěny schodky.

Zachmuřeným zrakem si prohlížel přítomné mužstvo, a když napočítal všehovšudy jen čtrnáct mužů, tázal se, aniž by dříve pozdravil:

„Jsou to všichni tvoji lidé?“

„Jsou.“

„A s touto hrstkou se opovažuješ se mně protivit?“

„Viděls a ověřil sis to, že se toho mohu odvážit. My jsme Němci a každý Němec přemůže dvacet tvých lidí.“

Tato hrdá slova byla sice poněkud přemrštěná, ale přece jen se neminula účinkem. Vladař se dal zavést na palubu, kde se usadil na koberci. Naproti němu se posadil kapitán, vpravo stál kormidelník a vlevo tlumočník. Polovina mužstva stála pozorujíce je nablízku, ostatní střežili nepřátelské čluny.

Oba vyjednávající se napřed pátravě prohlíželi. Opálený kapitánův obličej se svým poctivým bodrým výrazem velmi lišil od chytrácké vladařovy tváře. Ten byl již v letech, ale kromě nepopiratelného nástinu ctihodnosti na něm vadil výraz oné pověrčivé úlisnosti, tak vlastní všem Arabům na pobřeží. Teprve za chvíli začal rozhovor:

„Přišel jsem, abych tě připoutal k zodpovědnosti. Sedíš tu přede mnou jako hříšník a zločinec a budeš za to potrestán.“

„Mýlíš se,“ odvětil Němec. „Jsem to já, kdo tě předvolal k zodpovědnosti. Tys mně vyhověl a přišel jsi; to je nejlepší důkaz, že já tím hříšníkem a zločincem nejsem. O nějakém trestu by ostatně ani nemohlo být řeči, neboť ty nejsi tím mužem, kterého bych nade mnou uznával za soudce. Abych ti ale ukázal, že jsem spravedlivý, vyslechnu si, jaké máš důvody ke stížnostem proti mně.“

„Uslyšíš je, je jich mnoho. Zdráhal ses dát prohlédnout svoji loď; zajals mé lidi; jsi vinen tím, že jsem ztratil loď. A místo abys prosil za odpuštění a dal mně náhradu, rozstřílels mešitu a můj dům. Tvá pokuta bude velmi vysoká!“

„Opět se mýlíš. Právo prohlédnout jinou loď mají pouze válečné lodě uznaných národů. Kdo uznal tvoje plavidlo? Který dobrý námořník by byl tak hloupý, aby je považoval za válečnou loď? Vždyť neměla ani vlajky a tolik je ti snad známo, že se loď respektuje jen tehdy, ukáže-li svou vlajku.“

„Náčelník ti ale přece pověděl, že loď patří mně a že on jedná v mém jménu.“

„Do toho mně nic není, poněvadž nejsem tvým poddaným. Pak jsem zatkl tři z tvých lidí proto, že mne nazvali psem. Byl bych i tebe samotného srazil k zemi, kdyby ses něčeho takového opovážil. Ukázal jsem vám, že jsem vaším mistrem a nestrpím žádné pohanění. Dovolil jsem kromě toho, aby tvůj náčelník vzal mou loď do vleku, ačkoliv jsem věděl, že je to ta největší pitomost. On sám je vinen tím, že jeho loď byla porouchána. Měl jsem ho nechat utopit se všemi jeho lidmi, přece jsem je ale zachránil. Namísto aby mně za to poděkoval, urazil mne a nazval mne darebákem. Proto jsem ho zatkl, abych ti ho odevzdal k potrestání. Považoval jsem tě za moudrého a spravedlivého a za dost chytrého na to, aby ses nepustil do boje s mužem, který je silnější než ty. Ty jsi ale dal střílet na moji loď, což mně dalo právo, abych se bránil. Doposud ještě netekla lidská krev; říkám ti ale, že odtud nepůjdu, dokud se mi nedostane zadostiučinění.“

Vladař teď viděl celou záležitost v jiném světle, než předtím. Chtěl se ujmout slova, ale chytrý Němec věděl, že by dlouhé vyjednávání nevedlo k cíli, takže mu rychle vpadl do řeči:

„Nemám ani chuť ani čas plýtvat slovy. Poslouchej, co ti říkám: potrestáš své lidi, kteří mne urazili. Dovolíš obyvatelům Zeyly a všem cizincům navštěvovat moji loď a obchodovat se mnou a dáš mně písemné odprošení za urážky, které jsem utrpěl jazyky a zbraněmi tvých lidí. Z těchto podmínek neslevím ani slovo. Jestliže k nim za hodinu nesvolíš, budu pokračovat v bombardování Zeyly a rozstřílím všechno na prach. Viděl jsi, že žádná z našich koulí nemine cíl. Mimoto rozstřílím tvé lodě. A konečně s sebou vezmu své zajatce a dám je potrestat, nebo je pověsím na ráhna, tak jako každého, kdo se přiblíží na dostřel k mé lodi se zbraní v rukou.

Musel k vám jednou přijít někdo, kdo si od vás nenechá nadávat, že je pes a tím mužem jsem já! Teď víš, co žádám a doufám, že se budeš podle toho řídit!“

Když domluvil, povstal a odebral se do své kajuty. Ale ještě dříve tiše vydal rozkaz, aby donášením koulí, munice a všelijakých zbraní nahnali vladaři strach.

Již po krátkém čase k němu vyslal vladař jednoho plavčíka, aby ho přemluvil ke zmírnění požadavků; on ale řekl, že před uplynutím jedné hodiny s ním nelze mluvit; pak že ale odpoví ústy svých děl.

Když hodina minula, vyšel na palubu a dozvěděl se od kormidelníka, že vladař je ke všemu svolný, kromě písemného odprošení.

„Pošli ještě jednu kouli do jeho domu!“

Mezitím co kormidelník povstal, aby vyhověl rozkazu, usedl kapitán na své dřívější místo. Arab mu přes tlumočníka sdělil své mínění, ten však ještě ani nedomluvil, když mu kapitán zvýšeným tónem vpadl do řeči:

„Řekl jsem ti své požadavky, lhůta, kterou jsem ti určil, minula. Tvé osobě se teď nic zlého nestane; můžeš volně opustit loď, ale koukni se tam!“

Vladař se obrátil právě včas, aby viděl zablesknout se kormidelníkův výstřel. Při zahřmění polekaně vyskočil a pozoroval spoušť, kterou koule způsobila, a zvolal:

„Přestaň! Udělám, co žádáš!“

„Dobrá!“ řekl kapitán. „Máš u sebe papíry, které ti ode mne donesl velitel přístavu?“

„Mám.“

„Dej mi je.“

To se stalo a kapitán pokračoval:

„Přístavní poplatek zaplatím a nic jiného. Žádné dary neobdržíš. Podám ti papír, abys mohl napsat svou omluvu.“

„Napíšu ji ve svém paláci,“ navrhl vladař úlisně.

„Ne, ne, ty ji napíšeš zde a přidáš k tomu ještě, že mně nepoložíš nic závadného nebo škodlivého do cesty. Prokáže-li se, že jsi poctivý, žádný z tvých představených tento spis neuvidí; budeš-li ale nevěrný, dozví se všichni, co se stalo. Zajaté ti ale vydám teprve krátce před svým odjezdem; zůstanou u mne jako rukojmí a pak budu přítomen při jejich potrestání.“

Vladař viděl, že kormidelník již zase čekal u nabitého děla. Musel povolit a řekl:

„Učiním, oč žádáš, ale kdybys byl nechal prohledat svoji loď, ačkoliv nejsem tvým pánem, nebylo by se to všechno stalo.“

„Byl bych tě tím uznal za svého pána. Copak nevíš, že je to hanba, nechat si prohledat loď od cizince?“

„Oni se chtěli jen přesvědčit, že u sebe nemáš uprchlé otroky.“

„Copak měli tvoji otroci takovou cenu, že jsi se kvůli nim vystavil takovému nebezpečí?“

„Oni mně nepatřili.“

„Ach! Komu tedy patřili? Na muži, jemuž patří, ti musí velmi mnoho záležet.“

„Oni patří sultánovi z Heráru.“

„Tak to tedy byli přece jen bezcenní otroci!“ mínil kapitán opovržlivě.

„Nikoliv. Byli to dva bílí křesťané a mladá křesťanka, krásná jako vrchol hory v ranních červáncích.“

Dopustil se velké neprozřetelnosti, že to řekl. Kapitán hned zpozorněl. „Bílí křesťané, tedy Evropané!“ řekl sám k sobě. „Snad se zde dá zmařit lotrovský kousek.“ Proto se zeptal:

„Víš, z které země byli tito lidé?“

„Ano. Nazývá se Espania.“

„Espania, tedy Španělsko!“

Kapitán měl svoji domněnku potvrzenou.

„A odkud byla ta otrokyně?“ tázal se dále.

„To sultán neví.“

„V jaké řeči mluví?“

„V té samé, jako jeden z otroků. Oni sultána svázali a celou pokladnu mu vyloupili. Pak mu ještě vzali jeho velbloudy a uprchli se dvěma Somálci, kteří jim zajisté sloužili jako vůdci a ochránci. Ráno sluhové nalezli sultána a zbavili ho pout.“

„A co potom udělal?“

„Vyslal ihned množství vojáků na pronásledování.“

„Kam?“

„K pobřeží, neboť uprchlíci neměli jinou cestu k útěku, než loď, kterou by náhodou našli na pobřeží. Celé mořské pobřeží je obsazené. Sultán vyslal svého vezíra do Berbery, ale ten přišel ke mně do Zeyly. On je velmi mocný, musím udělat, co chce, jinak by se na mně mstil.“

„Jsou velké ty poklady, které vzali s sebou?“

„Mnoho zlata, krásné oděvy a jiné věci a pak drahokamy v ceně několika milionů. Mohla by se za to koupit celá země.“

„To jim snad již unikli?“

„Nikoliv. Vzali si sice nejlepší a nejrychlejší velbloudy a díky tomu dosáhli pobřeží dříve, než jejich pronásledovatelé, ale víme jistě, že se v poslední době neobjevila žádná loď. Panoval silný jižní vítr, který činí naše pobřeží tak nebezpečné, že se mu vyhýbá každá loď a abych šel zcela najisto, vyslal jsem většinu svých lodí, aby křižovaly. Hlídky zastihnou uprchlíky, jestliže ti loď naleznou, nebo kdyby snad takovou loď měli nalézt.“

Kapitán se zamyslel. Myšlenka mu projela hlavou. Oba muži byli Španělé, děvče zajisté také. Jak by se dostali do rukou sultána z Heráru, který je vyhlášený svou ukrutností? Museli to být chytří, odvážní a obezřetní muži, tedy jistě ne z nízkého stavu. Nalézali se bezpochyby v náramně zlém postavení a snad bylo možné je z něho vysvobodit. Jako křesťan a jako bodrý, dobromyslný Němec, cítil kapitán povinnost pokusit se o to, zdali by jim nemohl něčím pomoci. Proto se otázal lhostejným tónem:

„A nemohli jste se o nich nic dozvědět, ani jste po nich nenašli žádnou stopu?“

Vladařova tvář dostala zlomyslný výraz, jeho oči úlisně zasvítily a tónem plným divokého uspokojení odvětil:

„Stopu jsme nenašli, ale něco mnohem lepšího.“

„Co?“

„Pověz napřed, nemáš-li je u sebe!“

„Nemám. Nevěděl jsem o nich vůbec nic.“

„Je to pravda?“

„Skutečná pravda.“

„Můžeš mně na to přísahat?“

„Přísahám ti na to.“

„Dobře, uvěřím ti tedy a povím ti, že jsme chytili jednoho z těch Somálců, kteří doprovázeli uprchlíky.“

„Ale jdi!“

„Ano. Vyslal jsem své vojáky, aby prozkoumali celou pobřežní krajinu. Nablízku hory Elmas, tam, kde se hora sklání k moři, našli mladého Somálce. Překvapili ho, když odpočíval u studánky. Neměl čas uprchnout, ačkoliv měl výtečného velblouda a byl zajat přesto, že se bránil jako ďábel a zranil několik mých vojáků. Vyptávali se ho, ale on neodpovídal. Dovedli ho ke mně do Zeyly a ani zde ještě neodpověděl ani slovo.“

„Snad neví nic o uprchlících?“

„A přece. Sultán z Heráru ho ihned poznal, je to ten mladší z obou Somálců, kteří byli otec a syn. I svého velblouda poznal.“

„Aha! To se ho budete tak dlouho ptát, až vám odpoví?“

„Nepromluví ani slovo. Ale zítra bude mučen, až promluví.“

„A kdyby raději zemřel, než by promluvil?“

„Pak odejde do pekla a my nebudeme vědět, co učinit.“

„Marné je veškeré vaše namáhání, neboť vaši vojáci nestojí za nic, a vaše lodě ještě za méně.“

„Chceš mne snad urážet?“

„Nikoliv. Ale viděls, že mám nadvládu nad tebou a nad celou Zeylou, ačkoliv je nás pouze čtrnáct mužů. Jak chcete chytit uprchlíky, jestli našli plavidlo? Máte takové zbraně a děla jako já? Máte takovou loď, jako mám já, která pluje tak rychle, že jí neunikne žádný uprchlík? Opakuji ti: vy je nepolapíte!“

Vladař se zamyslel. Kapitánovy důvody ho začaly přesvědčovat. Vždyť sám zkusil, jak chytře, obezřetně a silně tento muž vystupoval. Proto řekl: „Ano, kdybychom jen měli takovou loď, jako je ta tvoje!“

„Vy ji ale nemáte!“ řekl chytrý Němec a potají ho pozoroval.

„Nebo tak chytré lidi, jaké máš ty!“

„Ano, na své lidi se mohu spolehnout. Vsadil bych se, že bych chytil tyto uprchlíky, kdybych se tím chtěl zabývat.“

„Sultán na ně vypsal velkou odměnu.“

„Kolik asi?“

„Dvacet silných velbloudů naložených kávou.“

„Nebesa! To je celé bohatství!“

Arabova tvář se obestřela výrazem šeredné chtivosti, a ta ho zbavila opatrnosti natolik, že zvolal:

„Kolik bys požadoval z té ceny pro sebe, kdyby se ti je podařilo chytit?“

„Kdo ti řekl, že bych měl chuť se s nimi zabývat?“

„Získal bys odměnu se mnou!“

„Ó, ta by pak patřila celá mně!“

„Ale dal bys mně z ní přece částku, za to, že jsem ti o tom všem řekl!“

„Eh co, já jsem bohatší nežli ty, já tvoji kávu ani nemám zapotřebí!“

„Ani velbloudy?“

„Ne. Jsem námořník. K čemu by mně byli?“

„Vždyť bys je mohl prodat!“

„Už jsem ti řekl, že jsem dost bohatý! Ale jen tak z legrace bych ty uprchlíky vyhledal.“

„Udělej to!“ zvolal Arab, jemuž by náramně vyhovovalo, že by dostal celou odměnu, aniž by při tom hnul rukou.

„To nejde,“ řekl Němec lítostivým tónem.

„Proč?“

„Musím zde zůstat, abych vyprodal svůj náklad.“

„Ó, ten budeš mít vyprodán za několik hodin, když já budu chtít.“

„Ale to je přece nemožné!“

Kapitán tomu skutečně ani nemohl uvěřit, ale kdyby to přece jen byla pravda, nabízel se mu kromě jeho výdělku ještě druhý ohromný zisk s ohledem na uprchlé Španěly. Proto se zeptal pochybovačným tónem:

„A jak to chceš zařídit?“

„Jsou zde čtyři velké karavany z Habeše, Dankeli, Efatu a Gurague. Já sám potřebuji mnoho, obyvatelé Zeyle také a sultán z Heráru by nakoupil také velmi mnoho, jen abys mohl brzy odplout.“

„Já myslím, že se teď z něj stal chudák, když ho oloupili o poklady.“

„Má s sebou mnoho stříbra, které mu Španělé nesebrali. Také obyvatelům Heráru pobral všechno zlato. Vše co mají je jeho vlastnictvím a on potřeboval mnoho zlata a stříbra, aby mohl zaplatit pronásledování.“

„A čím platí karavany?“

„Slonovinou a máslem. V Zeyle platím nyní perlami, které se loví na pobřeží. Když dnes naporučím, že dnes se smí nakupovat jen u tebe, do večera nebudeš mít ze svého nákladu vůbec nic.“

To bylo pro kapitána náramně lákavé. Proto řekl:

„Bude s tím ale souhlasit?“

„Ihned! Musíš s ním ale promluvit sám. Já mu tě doporučím. Odejdu ihned, abych promluvil se sultánem a dal rozkaz k započetí obchodu.“

„Ano, ale dříve podepíšeš odprošení.“

To bylo pro Araba velmi nemilé, proto se zeptal: „Nemohl bys mně to prominout?“

„Teď ne. Jedno ti ale slíbím: budu-li s tebou spokojen, vrátím ti spis a nebudu ani naléhat na potrestání tvých služebníků. Vidíš tedy, že to s tebou myslím dobře, doufám jen, že se v tobě nezmýlím.“

„Jsem tvůj přítel, jak se jmenuješ?“

„Jmenuji se Wagner.“

„To jméno se těžce vyslovuje, až přitom jazyk zamrazí, ale to nebude našemu přátelství na překážku. Nechtěl bys se mnou zajet do Zeyly?“

„Proč?“

„Abys mohl sám mluvit se sultánem z Heráru.“

„Budu se moci vrátit nepoškozen?“

„Přísahám ti na to při Alláhovi, při bradě Proroka a při všech svatých kalifech, že můžeš přijít a odejít jako svobodný muž a že každého, kdo by tě urazil, zabiji. Můžeš své zboží bez obav dopravit do města a tam prodávat.“

„Ne, to neudělám, neboť určitě nejsou všichni kupci takoví poctivci jako ty. Dám vynést bedny a balíky na palubu a rozbalím je a vždy jen deset mužů může přijít na loď a prohlédnout si zboží, které však neprodám samostatně, ale jen vcelku. Pošlu ti papír, a zatímco ty budeš psát, já se připravím, abych mohl jít s tebou do města.“

Udělil kormidelníkovi potřebné rozkazy a odebral se do své kajuty. Měl tam dvojitou práci. Předně se převlékl a navěsil na sebe množství rozličných zbraní, aby působil dojmem vznešeného muže. Pak vzal arabský slovník, který si pořídil, aby mohl trochu kontrolovat tlumočníka, a přebíral se v něm, mluvíce sám se sebou: „Kéž bych tak této řeči rozuměl! Teď musím jednotlivá slova pracně vyhledávat. Co vlastně znamená ‚Já‘? Aha, tady to stojí. Já se řekne ana. A jak se řekne ‚jsem‘? To zde není, ale vidím zde eida, to znamená ‚také‘. A ‚křesťan‘ se řekne nassreni. Když tedy řeknu: ‚ana eida nassreni‘, bude to asi znamenat: ,Já také křesťan‘ a Somálec si ihned pomyslí, že chci zachránit ty ostatní. Budou pak mít naději – aha, jak se řekne ‚naděje‘? Zde to je: amel. Bude-li to možné, osvobodím ho; a to se může stát jenom v noci. Hm! Zde je napsáno nossf el leel, to znamená ‚o půlnoci‘.“ Vzal malý lístek a napsal na ni zprava doleva: „Ana eida nassreni – amel – nossf el leel.“

„Tak,“ bručel potom spokojeně. „To znamená přeloženo do naší řeči: ‚Jsem také křesťan; měj naději; přijdu o půlnoci.‘ Podaří-li se mně, abych to chlapovi podstrčil, tak mně porozumí.“

Složil lístek, schoval jej a vrátil se pak na palubu, kde již na něho čekal vladař. Dal si přečíst a přeložit zhotovený spis; schválil ho a předal jej kormidelníkovi k uschování. Ten mu starostlivě řekl: „Vydáváš se do velikého nebezpečí. Co kdyby tě tam zajali?“

„Ó, to se zajisté nestane. Vladař přísahal a mohamedán nikdy nezruší svou přísahu.“

„Kdy se chceš vrátit?“

„To ještě nevím.“

„Nuže, já myslím, že návštěva by mohla být odbyta za půldruhé hodiny.“

„Já též.“

„No tak dobře. Nebudeš-li za dvě hodiny nazpět, budu bombardovat město.“

„Přesně to jsem ti chtěl říci. A nevrátím-li se do večera, pověsíš naše zajatce, jednoho vedle druhého.“

Vydal ještě pár jiných příkazů a vstoupil s vladařem a tlumočníkem do loďky. Vladařovi vojáci, čekající dosud na blízku ve svých člunech, se nemálo podivili, když viděli nepřítele, kterého přišli zničit, tak bez bázně a bez jakéhokoliv ochranného doprovodu mezi sebou. Neříkali ale nic a následovali je ve svých člunech k městu.

Když došli k vladařovu bytu, viděl kapitán teprve teď zřetelně, jaký účinek měly jeho koule. Zachováno zůstalo pouze přízemí, do kterého vešli, a Arab zavedl Němce do světnice, v níž mimo několika koberců bylo i něco, co se podobalo židli. Tam se Wagner posadil. Na pánův povel byly přineseny dýmky a káva. Vladař se chtěl oddat především pohodlnému užívání těchto dobrých věcí, ale kapitán ho varoval svojí otázkou:

„Kdy budu moci mluvit se sultánem?“

„Až si odpočineme a jemu se bude chtít.“

„Aha, tedy až se mu bude chtít? To bych si tedy přál, aby se mu chtělo hodně brzy, neboť jinak by toho mohl litovat.“

„Proč?“

„Protože moji lidé budou zase střílet na město a pověsí naše zajatce, nenavrátím-li se brzy.“

To účinkovalo. Vladař polekaně vyskočil a řekl: „Ve tvé zemi musí být lidé hodně nedočkaví a odhodlaní. Měj strpení. Půjdu k sultánovi a řeknu mu o tobě.“

Odešel. Kapitán s tlumočníkem byli obsluhováni od černocha, který jim naplňoval číšky a podával dýmky, dokud se nevrátil vladař.

„Pojď,“ řekl, „sultán tě očekává.“

„Na čem jste se dohodli?“

„Chce tě nejdřív vidět.“

Kapitán si řekl, že sultán musí být velmi opatrný muž a že teď bude záležet na tom, učinit na něho příznivý dojem. Nepocítil sice strach, ale přece jen s jakousi obavou nyní kráčel za vladařem. Vstoupili do větší světnice. Zadní část podlahy byla vyvýšena a pokryta skvostnými koberci. Na nich seděl sultán. Upřel na kapitána dlouhý pátravý pohled a pak se obrátil k tlumočníkovi: „Poklekni, otroku, když s tebou mluvím!“

Byl v Heráru zvyklý, že jeho poddaní s ním mluvili ležíce na břichu a považoval za zvláštní milost již to, že dovolil tomuto muži, aby s ním mluvil jenom vkleče a ne ležíce na břiše.

Tlumočník poslechl a padl na kolena. Wagner neporozuměl arabským slovům, porovnal je ale s poddaností svého služebníka, a proto se ho zeptal: „Proč klekáš?“

„Sultán tak naporučil.“

„Aha! Kdopak je tvým pánem?“

„Ty.“

„Koho tedy máš poslouchat?“

„Tebe.“

„Tak ti tedy poroučím, abys povstal!“

„Sultán by mně dal usmrtit!“

„Žvásty! Dříve bych mu projel hlavu koulí. Vstaň! My ostatní budeme mluvit vsedě. Ty ale budeš stát před námi a to postačí.“

Tlumočník sice povstal, ale bázlivě ucouvl o několik kroků, aby ho nemohl zasáhnout sultánův nůž. Ten na něho pohlédl planoucíma očima, sáhl rukou k opasku, za nímž trčely jeho zbraně, a ptal se: „Pse, proč vstáváš?“

„Můj pán mně tak poručil.“

„Tento nevěřící?“

„Ano.“

„Klekni ihned, nebo ti má koule proletí hlavou!“

Tlumočník hleděl na Němce a chvěl se. Ten když spatřil hrozivý sultánův posunek, zeptal se ustrašeného tlumočníka:

„Co to povídal?“

„Že mně zastřelí, když si nekleknu.“

„Řekni mu tedy, že ho má koule zasáhne dříve, nežli jeho tebe.“

Při těchto slovech vytáhl revolver a namířil na hlavu sultána. Ten zbledl.

„Co to dělá ten nevěřící?“ řekl pak bázlivě.

„Říká, že než vytáhneš svoji pistoli, budeš mít jeho kouli v hlavě.“

Sultán se poděsil. Tak se s ním ještě nikdo neopovážil mluvit. Ale Němec vypadal tak odhodlaně, že sultán přece jen odtáhl ruku od opasku a po krátké přestávce se ho zeptal:

„Proč zabraňuješ tomu, aby on přede mnou klečel?“

„Protože je mým služebníkem a ne tvým,“ odpověděl kapitán.

„A víš, kdo jsem já?“

„Měl jsem být zaveden k sultánovi z Heráru.“

„Nuže, podívej se na mne, to jsem já!“

Tato slova byla pronesena tónem, jakoby ten kdo je vyřkl očekával, že Němec teď ihned klesne udivením a pokorou; ten ale klidně odpověděl: „A ty víš, kdo jsem já?“

„Ohlásili mně velitele lodě, který se opovážil střílet na toto město.“

„Nuže, podívej se na mne, to jsem já!“

Sultán skutečně pohlédl na Němce, ale s patrným ustrnutím. Tak neohroženého muže, který opakoval jeho vlastní slova, ještě nikdy neviděl.

„Tak tedy, ty jsi námořník, ale já jsem sultán velké říše!“ řekl konečně, aby opovážlivci vysvětlil, koho má před sebou.

„Tvá říše není zase tak veliká,“ odpověděl Němec lhostejně. „Mluvil jsem již s většími a věhlasnějšími muži, než jsi ty. Ty jsi pánem otroků; slavnější ale je být panovníkem nad volenými muži. Zakazuji svému sluhovi, aby před tebou klečel. Tento můj rozkaz musíš respektovat, pokud nechceš, abych si vynutil vážnost.“

Posadil se zcela pohodlně vedle sultána a položil své dva revolvery před sebe.

Vladař až dosud stál vedle něho. On by se nikdy nebyl opovážil přisednout si tak blízko k sultánovi. Teď mu však Němcův příklad dodal smělosti, že se posadil také, i když poněkud vzdálen od obou.

Zdálo se, že sultán ustrnutím pozbyl řeč. Nevěděl patrně, jak se má dál chovat. Němec mu imponoval; zvláště ho tísnily oba revolvery. Muž, který tak neohroženě bombarduje celé město, by byl také schopen zastřelit nemilého souseda. Bezděky od něho ucouvl a řekl: „Kdybys byl v Heráru, dal bych tě probodnout!“

„A kdybys ty byl v naší zemi, už bys dávno přišel o hlavu,“ řekl Wagner. „Na západě totiž mají ve zvyku srážet hlavy sultánům, kteří se nezavděčí lidu.“

Panovník rozevřel ústa. Vyvaloval oči, jako kdyby už stál u samé gilotiny.

„Ty sám jsi to někdy viděl?“ zeptal se bezděky.

„Nikoliv, já nejsem kat. Ale ty kouříš a já jsem zvyklý neodpírat si, co chutná jiným. Ať mi někdo také podá dýmku!“

Tlumočník ještě jaktěživ nezprostředkoval takovou rozmluvu, zpočátku se o sebe strachoval, ale Němcova neohroženost, pod jehož ochranou se vždy cítil v bezpečí, posílila jeho odvahu, a proto překládal jeho řeči zcela doslovně, ačkoliv by jim mohl dát poněkud zdvořilejší podobu.

Vladař byl ale jako ve snách. Zatleskal rukama a nařídil, aby byly přineseny dýmky.

Když Wagnerovi zapálili dýmku, promluvil na sultána: „Teď můžeš začít. Budeme mluvit o našich záležitostech!“

To znělo přesně tak, jakoby on byl mezi přítomnými tím nejvyšším a nejvznešenějším pánem, který má určit, o čem se má hovořit. Ale dojem jeho osobnosti a jeho jednání byl tak úchvatný, že sultán se marně sháněl po odvetě. Proto řekl:

„Vladař mně sdělil tvoji prosbu „

„Mou prosbu?“ zeptal se Wagner s dobře předstíraným údivem. „Nevyslovil jsem prosbu, ale myslel jsem, že uslyším tvoje přání.“

Také tento obrat sultán neočekával. Cítil se ale oproti tomuto muži tak sklíčeně, že si ani nemyslel, že by to mohlo být možné. Potom si řekl, že takový muž je jako stvořen k tomu, aby vykonal, co se jiným nepodařilo. Proto řekl neobyčejně jemným hlasem: „Ano, měl bych přání, ale nevím, jsi-li muž, který by je vyplnil.“

„Zkus to!“ řekl Němec jednoduše.

„Vladař ti pověděl všechno?“

„To nevím. Vypravuj mně to sám ještě jednou!“

Sultán tomuto přání vyhověl. Podal zprávu o tom, co se stalo v Heráru a o krocích, které pak podnikl, aby uprchlíky opět dostal pod svoji moc. Zamlčel nebo zastřel všechno, co by mohlo poškodit jeho vlastní vážnost, přece jen ale z jeho vypravování zaznívalo tolik zlosti a zuřivosti, že by zajisté použil těch nejvybranějších ukrutností, kdyby uprchlíky postihlo to neštěstí, že by mu znovu padli do rukou. Když skončil, připojil otázku: „Nyní již víš dost?“

„Ano,“ odpověděl Wagner.

„Považuješ za možné dostihnout uprchlíky?“

„Ano.“

„Jak? Snad pomocí zajatého Somálce?“

„Nikoliv. Tento Somálec je chrabrý muž, neboť se odvážil daleko. Raději zemře, než by prozradil otce.“

„Já ho umučím až k smrti!“

„To nedokážeš, neboť on se sám dřív usmrtí. Já bych to aspoň na jeho místě tak učinil.“

„Nemá u sebe žádné zbraně.“

„Lze se také usmrtit beze zbraní! Byli otroci, jimž odejmuli všechno, aby nemohli spáchat sebevraždu a přece si vzali život, když spolkli jazyk. A i kdyby to neudělal, myslíš si snad, že dříve, než se vydal, aby se ohlédl po nějaké lodi, se přesně nedomluvil se svým otcem a oběma bělochy, co má učinit, kdyby padl do vašich rukou? Proste ho, přemlouvejte ho, anebo ho mučte a on přece udělá jen to, co si s nimi domluvil.“

„A co to bude?“

„To nevím, poněvadž jsem ho neviděl, ani ho neznám. Ale navzdory svému nynějšímu špatnému postavení může ještě mnohé podniknout, aby vám unikl; například by vám mohl uniknout z vězení.“

„To se mu nepodaří.“

„Proč ne? Nemohl by snad najít pomocníky? Nejsou ve městě žádní Somálci? Nebo by vám mohl slibovat, že vás povede k uprchlíkům a cestou vám utéct. Anebo vás zavede do zálohy.“

„Jak by to bylo možné?“

„Copak nemají Španělé s sebou tvé poklady? Nemohli by najmout dost lidí a podplatit je, aby tě přepadli?“

Sultán se zamyslel. Hleděl chvilku před sebe a pak řekl:

„Na to jsem ještě nepomyslel. Ty jsi dost moudrý, aby ses stal sultánovým vezírem. Myslel jsem, že jsem učinil všechno!“

„A přece jsi neučinil to nejhlavnější!“

„Co to je?“

„Řekls, že útěk by se mohl zdařit jen tehdy, kdyby uprchlíci narazili na pobřeží na loď, na níž by nalezli útulek?“

„Ano.“

„Nuže, proč jsi jim nedomluvil přijetí na takovou loď?“

Sultán na něj hleděl s největším údivem.

„Blázníš snad!“ zvolal. „Já sám, jemuž uprchli, jehož poklady ukradli, který je pronásleduje, jemuž unesli nejkrásnější otrokyni, bych jim měl být nápomocen k dalšímu útěku?“

„Kdopak to říká?“

„Ty, vždyť to říkáš právě teď!“

„To se já tebe musím ptát, jestli ses zbláznil? Copak jsi mně skutečně neporozuměl? Já bych na tvém místě co nejrychleji vstoupil do některé lodě a plavil bych se podél pobřeží. Oni by byli přišli prosit o přijmutí, zatímco já bych byl ukrytý. Jakmile by ale se svými poklady vstoupili na loď, byl bych se objevil a zmocnil se jich.“

Tu vyskočil sultán, odložil obyčejnou chladnokrevnost Orientálců a zvolal: „Alláh il Alláh! Máš pravdu! Ty jsi chytřejší než my všichni!“

I vladař učinil posunek souhlasu a obdivu.

„Kde byly naše smysly, že nás to nenapadlo!“ řekl. „Ano, ty nejsi jenom neohrožený a udatný, ale také chytrý!“

„Učiníme to ještě a to hned!“ řekl sultán.

„Pak ti dám tuto radu: loď, na níž je budeš hledat, musí být cizí, aby se nebáli, nejlépe evropská. K takové budou mít Španělé ihned důvěru, jakmile ji spatří.“

„Tvoje rada je dobrá,“ řekl sultán. „Ale kde je taková loď, kromě tvé?“

„On ti ji propůjčí,“ řekl vladař, s tváří blaženě zardělou.

„Chtěl bys to skutečně udělat?“ zeptal se tyran.

„Učiním to, ale kladu si svoji podmínku!“

„Řekni mi ji!“

„Musím vidět zajatého Somálce.“

„Proč?“

„Oba Španělé vyšlou teď jeho otce na zvědy. Zatímco má loď popluje podél břehu, prohledám pobřeží svým velkým dalekohledem a uvidím ho. Zajisté se otec podobá synovi. Když tedy uvidím syna, poznám ihned otce.“

„Alláh je velký a tvá moudrost je ohromná!“ zvolal sultán. „Uhodl jsi to. Jsou si velmi podobní. Ukážeme ti tedy zajatce. Sám tě k němu dovedu!“

„Jak se jmenuje?“

„Murad Hamsadi; ale jeho jméno uhasne, neboť zničím jeho i celý jeho rod, jakmile ho zajmu. Pojď!“

Vykročil a opustil místnost. Wagner ho následoval. Šli přes veliký dvůr a vstoupili pak do menšího, měřícího sotva dvacet stop ve čtverci. Zdi byly asi čtyři lokte vysoké. Nikdo tam nebyl, přesně jak si Wagner myslel; jen starý koš stál uprostřed.

„Zde je,“ řekl sultán.

„Kdepak?“ ptal se Němec marně se ohlížeje po dvoře.

„Tady. Nadzdvihni koš!“

Kapitán tak učinil a ke svému zděšení spatřil zajatce. Byl postaven do hluboké jámy a v ní zasypán pískem, takže mu ze země vyčnívala pouze jeho hlava. Nazdory tomu byl ještě při síle a vědomí, neboť jeho oči pohlížely na sultána s neskonalou záští a pak s výrazem zlostné zvědavosti na Němce.

Ten sáhl nepozorovaně do kapsy a vytáhl ceduli. Viděl, že mu ji nemůže podstrčit, poněvadž vězeň nemohl hýbat rukama, ale snad se přece naskytne příležitost, aby mu ukázal písmo. Držel proto papír v dlani a přidržel ho palcem.

„Podívej se dobře na toho psa!“ řekl sultán.

„Nechceš se pokusit o to, abys ho přinutil k mluvení?“ ptal se Wagner.

„Ne, bylo by to marné. Chytíš jeho otce a ty ostatní, aniž by promluvil. Pak ale dostane svůj trest!“

„Určitě se nedostane ven z té země?“

„Nemůže; je přivázán ke kůlu.“

„Skutečně, mně se zdá, jakoby se už o to pokoušel.“

Při těchto slovech se Wagner sehnul k zajatci a dělal, jakoby levicí zkoumal písek, zatím mu ale pravicí držel lístek před očima, takže ho mohl přečíst, uměl-li vůbec číst. Sultán z toho nezpozoroval nic:

„Země je pevná, nestarej se!“

„Ale jak ho můžeš ponechat bez hlídače?“

„Ve dne není zapotřebí žádná stráž, ale v noci stojí jeden voják u něho a druhý zde u dveří. Nemůže nijak uniknout.“

„Tak jsem spokojen a můžeme odejít.“

Tato poslední slova pronesl kapitán s velkým uspokojením, neboť z pohledu zahrabaného poznal, že ten si slova přečetl a porozuměl jejich smyslu. Dosáhl svého cíle a dodal chudákovi prozatím útěchu a důvěru, kterou tak naléhavě potřeboval.

Když se vrátili do světnice, našli tam vladaře, který jim oznámil, že dotyčné rozkazy jsou již uveřejněny.

„Já půjdu s tebou na loď,“ řekl sultán.

„Já také,“ dodal vladař.

Oba měli totiž v úmyslu vybrat si pro sebe to nejlepší z nákladu, ještě dříve než přijdou ostatní kupci.

Když se oba vysoce postavení páni dostavili na loď, byli zavedeni do kajuty. Měli tam být pohoštěni, ale pro netrpělivost, aby loď mohla co nejdříve vyplout, k tomu nesvolili. Sultán s sebou přivezl celý pytel tolarů z doby vlády rakouské císařovny Marie Terezie a truhličku se zlatými šperky, které odebral svým poddaným. Vladař se prokázal perlami, k nimž také zajisté nepřišel nejpoctivějším způsobem a tak mohl obchod začít. Oba pánové si přáli vidět to nejlepší. Nevybírali a nesmlouvali dlouho, a když nechali nakoupené zboží odnést do člunů, řekl si kapitán, že dosáhl neobyčejného zisku.

„Kdy budeme moci vyplout?“ ptal se sultán.

„To nemohu ještě říci,“ odvětil Wagner. „Musím brát ohled na vítr a příliv. Mohl bych vypravit posla, kdyby v noci nastal příznivý vánek?“

„Jen pošli! Já nebudu spát, budu čekat.“

S tím opustil s vladařem loď a ostatní kupci se teď přihrnuli. Teď nastal neobyčejně čilý ruch a shon. Obyčejně v těchto krajinách se dopravuje zboží na břeh, kde pak nastává pravý trh, trvající častěji více týdnů. Zde se ale soustředilo všechno na těsnou palubu a na krátkou dobu jednoho půldne. Všichni byli hrozně zaneprázdnění, takže, když při soumraku poslední kupci opouštěli loď, již žádný ani nemohl mluvit. A přece zbývalo ještě mnoho práce, aby se vyměněné zboží dostalo pod palubu a urovnalo.

Kormidelník vstoupil na palubu, aby si nejprve volně vydechl. Potkal tam kapitána, který v tom samém úmyslu tam zašel, a zapálil si doutník, který si musel dříve odříci.

„Toto byl půlden, jaký jsem dosud ještě nezažil!“ pravil první z nich.

„A bude snad také večer, jaký ještě nebyl,“ dodal Wagner. „Ale teď ponechme obyčejné věci stranou. Mám s tebou ujednat jiné.“

„Ach! To zní náramně důležitě!“

„Takové to je!“

„Spusť tedy!“

Vypravoval mu nyní, co se dozvěděl, a co má v úmyslu. Kormidelník jej pozorně poslouchal, aniž by jej přerušoval. Když ale kapitán skončil, udeřil pěstí na páku kormidla a pravil: „Ať čert vezme všechny ty holomky, totiž sultána a vladaře! Není nám sice vůbec nic do toho, ale tito Španělé musí být stateční chlapíci, o něž by byla věčná škoda, kdyby měli padnout pronásledovatelům do rukou. Půjdu s tebou o půlnoci, abychom toho ubožáka vyprostili.“

„To není možné, neboť víš, že v našem dnešním položení kapitán a kormidelník nesmí zároveň opustit loď. Jeden z nás musí zůstat na lodi.“

„To je ovšem pravda. Ty musíš jít, neboť víš, kde se nachází Somálci, a já tedy musím zůstat doma. Ale snad přece nepůjdeš sám?“

„Ne, vezmu sebou čtyři z našich chlapců. Ovineme vesla a uděláme okliku, abychom přistáli nad městem. Tam počká jeden v lodi a s ostatními třemi již naleznu cestu.“

Po desáté hodině, když na rejdě a v městě panovalo nejhlubší ticho, odrazila loď od briggy. Vesla byla ovinuta, proto nebylo slyšet žádný šramot při veslování. Kapitán Wagner seděl u kormidla a řídil loď tak, že teprve za půl hodiny přistála k břehu na osamoceném místě za noční tmy. Aniž by slovo vyměnili, zůstal jeden z plavčíků sedět, kdežto kapitán s ostatními vystoupil a odešel. Za čtvrt hodiny dospěli k hradební zdi. Kráčeli podél ní, až našli pobořené místo. Přelezli opatrně přes rozvaliny a byli uvnitř města. Chvilku pozorně naslouchali, ale nedal se slyšet ani ten nejmenší šramot. Vypadalo to, že všechno spí. Teď vyzuli boty a střevíce a kradli se dále, až se octli u vladařova domu. Zde bylo zapotřebí dvojnásobné opatrnosti, poněvadž sultán pravil, že nebude spát. Byl-li ještě vzhůru, nesměli ani sluhové pomyslet na spaní. Obešli stavení, a dostali se takto ke zdi velkého dvora. Tam se jeden opřel o zeď a ostatní po jeho zádech vylezli, načež i jej vytáhli nahoru.

Do této chvíle se všechno dařilo. Tu ale seskočil jeden z plavčíků na druhé straně dolů, – aby nechal druhé tiše sestoupit po svých zádech, a zavadil svojí lopatou o zeď, že to hlasitě zařinčelo.

„Honem všichni dolů a položte se na zem!“ šeptal kapitán.

Tento povel byl sice vykonán, ale šramot byl přece slyšen, neboť se ozvaly blížící se kroky. Byl to strážce hlídající u vchodu do menšího dvorku. Šramot mu byl nápadný; pojal podezření a přišel se podívat, co to je. Nespatřil nic, chtěl se zase obrátit, v tom ale kapitán před ním povstal a zasadil mu do týla takovou ránu, že se okamžitě převalil.

„Ten by byl odbytý,“ šeptal. „Teď dál!“

Plížili se tiše dopředu a dosáhli vchodu do malého dvorku, kde se nalézal vězeň. Kapitán napínal oči, aby pronikl temnotou, a spatřil druhou stráž, která se zde podle sultánovy řeči měla nalézat; tu zaslechl šeptem pronesenou otázku v anglické řeči: „Jste to vy, kapitáne?“

Kdo to byl? Kdo zde mluvil anglicky? Komu zde bylo známo, že přijde kapitán? Tyto otázky vířily kapitánovi v hlavě. Ale nežli si je mohl zodpovídat, zaznělo opět tiše:

„Můžete mně důvěřovat! Já jsem na stráži, ale jsem přítelem vězně.“

„Kdo jste?“ tázal se kapitán.

„Vladařův voják. Jsem Habešan, a naučil jsem se v Adenu anglicky. Kdybyste nepřišel, byl bych se dnešní noci dal na útěk s vězněm.“

„Mohu se tedy na vás spolehnout?“

„Ovšem.“

„Tedy rychle k činu! Vyhrabeme jej!“

Dali se do práce. Stálo to sice dost namáhání, aby se nezpůsobil lopatami šramot, ale podařilo se to. Za půl hodiny ležel Somálec na zemi. Postavit se nemohl, pozbyl cit v nohou. Museli jej nést.

„Vy přece půjdete s námi?“ tázal se kapitán vojáka.

„Ovšem, vezmete-li mne s sebou.“

„Milerád. Kupředu!“

Pro silné plavčíky bylo teď, kdy se neměli co obávat stráží, pouhou hračkou, přepravit vězně přes zeď. Venku jej vzali na ramena, a pak se šlo nazpět tou samou cestou, kterou přišli. Teprve, když měli hradební zeď za sebou, cítili se úplně bezpečnými, a teď se mohl kapitán vyptávat vojáka:

„Jak jste vy přišel k tomu, že jste chtěl osvobodit vězně?“

„Protože se mně v Zeyle nelíbí, a že mně ho bylo líto.“

„Stál jste již dříve někdy u něho na stráži?“

„Ano, včera. Jsem habešský křesťan, a bolelo mne, že byl tak trýzněn. Promluvil jsem k němu tiše, aby to ostatní stráže nezaslechly. On mně vypravoval všechno, a pravil mně, že by mne Španěl bohatě odměnil, kdybych jej chtěl vysvobodit. Dnes v noci bych s ním uprchl, ale jelikož nemůže běžet, byl by se nám asi útěk nevydařil. Ale když jsem před chvílí nastoupil stráž, pověděl mně, že mu jistý křesťan ukázal lístek, na němž stálo napsáno, že má mít o půlnoci naději. Dal jsem si popsat toho křesťana, a poněvadž jsem vás ve dne viděl, věděl jsem ihned, že jste to byl vy.“

„Tak se to ovšem vysvětlí! Umíte s ním tedy mluvit?“

„Ano, on mluví somálsky a arabsky.“

„To je výtečné! Musím s ním mluvit a nesmím svého tlumočníka zasvětit do tohoto tajemství; obávám se, aby mne nevyzradil. To vy mně posloužíte. Teď ale nemluvme, ale pospěšme si, abychom se dostali na loď!“

Doběhnul ke břehu, kde čekala loď a zjistili, že Somálec se již mohl postavit na nohy. Otřásání při nesení mu uvedlo krev do proudění. Vsedli do lodě a za půl hodiny dorazili na briggu.

Kormidelník přivítal přicházející u schodků.

„Přihodilo se něco?“ tázal se kapitán.

„Nic.“

„Kde je tlumočník?“

„Spí. Nezpozoroval nic.“

„Dobře. Odešli ihned plavčíka v malém člunu, aby vyřídil sultánovi a vladařovi, že ihned vyplujeme.“

„Máš Somálce. Neměli bychom je raději ponechat v Zeyle? Vždyť je nepotřebujeme, a zkomplikujeme si s nimi jen práci.“

„Ne. Oni musí být potrestáni.“

Dal odvést Somálce s Habešanem do malé komůrky vedle své kajuty a následoval je tam; nejdříve nařídil, aby se jim tam doneslo něco k jídlu. Pomocí Habešana se nyní dozvěděl od Somálce celý výklad útěku. Bylo tomu tak, jak vladař předpokládal: mladý Somálec byl vyslán od těch druhých, aby se ohlédl po některé lodi, a byl přepaden u studně, odkud jej navzdory jeho udatné obraně zavlekli do Zeyly.

„Ó pane, jak ti budou děkovat můj otec a druzí že jsi mne vysvobodil. Zajisté zažili mnoho úzkostí!“

„Kde se nalézají?“ tázal se kapitán.

„U hory Elmas.“

„Ó běda, to je snad již vypátrali!“

„Proč?“

„Copak jsi nebyl chycen tam nablízku?“

„Ano. Teprve před krátkou dobou jsem je opustil, a chtěl jsem jen napojit svého velblouda.“

„Nuže, tam, kde jsi byl ty, budou zajisté hledat i ty ostatní. Prošťourají každý kout v celé hoře.“

„A přece jsou v bezpečí; neboť je tam skrýše, kterou zná jen rod mého otce. Žádný cizinec ještě neslyšel o tomto místě.“

„Kde je to místo? Nebo nesmím se ani já o něm dozvědět?“ tázal se Wagner.

„Pane, jak to myslíš! Ty jsi náš ochránce, a máš se dozvědět všechno. Před dlouhou dobou bydlel náš rod u pobřeží; byli jsme v ustavičném nepřátelství se svými sousedy, a byli častěji přepadeni, tehdy si zbudovali naši praotcové skrýši, v níž by mohli bezpečně ukrýt svůj majetek. Na jedné stráni této hory se nacházela hluboká a široká trhlina, tu zazdili, ponechali jen vchod a nahoře díru na provětrání. Na zdivo se nasypala hlína, a ta zarostla trávou a křovím. Je tam místo pro deset velbloudů a deset lidí.“

„A tam na tebe Španělé čekají?“

„Ano.“

„Ale jen jestli tam ještě jsou? Museli zpozorovat, že jsi byl zajat.“

„To je jisté, ale my jsme mezi sebou ujednali, že oni na mne pět dní počkají, i v případě, že by se mně přihodila nehoda.“

„Mají tam potravu?“

„Nakoupili jsme za naší jízdy dost datlí. A ve studni u níž jsem byl přepaden, najdou vodu pro sebe i pro velbloudy, když vyjdou v noci ze skrýše. Není to daleko odtud.“

„Znáš také jména Španělů?“

„Jeden z nich se jmenuje Bernardo, a ten toho druhého nazývá Don Fernando.“

„Je dívka také Španělka?“

„Není. Ta pochází ze země nazvané Mexiko. Jmenuje se seňora Emma.“

Pověděl kapitánovi v krátkosti všechno, co o těch třech věděl; nebyl s tím ale ještě hotov, když se ozvalo šplouchání vesel.

„Aha, sultán přichází s vladařem!“ pravil Wagner.

„Proboha!“ zvolal Habešan. „Jsme ztraceni!“

„Nemějte starosti!“ chlácholil je Němec. „Jste pod mou ochranou.“

„Ale oni mne poznají, až mne uvidí!“

„Oni nepřijdou do této komůrky. A až budou spát, můžete vyjít na palubu na čerstvý vzduch.“

„A to snad pojedou s námi?“ tázal se voják ještě úzkostlivěji než dříve.

„Ano, oni chtějí chytit uprchlíky a já jim v tom mám být nápomocen. Ale nebojte se! Já jsem je vzal jen proto na palubu, aby museli sami hledět na zachránění těch, které chtějí uvést do záhuby. To má být jejich trest!“

Odešel na palubu. Tam se již nacházeli očekávaní doprovázeni několika sluhy. Sultán, který jej při svitu lodní lucerny ihned poznal, přistoupil k němu v největším rozčílení a oslovil jej. Wagner mu nerozuměl a teprve pomocí tlumočníka slyšel, oč se jedná.

„Víš, co se přihodilo?“ tázal se panovník Heráru.

„Copak?“

„Náš vězeň nám uprchl.“

„Ale!“ zvolal Wagner, jako by byl velmi nepříjemně překvapen. „Kdy jsi to zpozoroval?“

„Vyslal jsi pro nás posla. Nerozuměli jsme sice jeho řeči, ale poznali jsme z jeho posunků, že máme přijít. Chtěl jsem se dříve ještě podívat na vězně, ale ten pes byl pryč. Jednu stráž skoro zabil a druhá strachem před potrestáním tuším s ním uprchla.“

„Co jsi na to učinil?“

„Neměli jsme zmeškat odplutí tvé lodi, proto jsme vyslali nakvap pronásledovatele, kteří pojedou podél břehu k jihu, neboť tam on poběží, poněvadž se tam nalézají ostatní uprchlíci.“

„To je to nejlepší, co jste mohli učinit. Teď ale vezměte místo. Dal jsem tam na přídi pro vás zřídit stan, z něhož budete moci přehlédnout celé pobřeží, jakmile se jen rozední. Tlumočník se postará o vaše potřeby; já vás musím opustit, abych převzal velení, jelikož okamžitě vyplujeme.“

Téměř uprostřed mezi oběma přístavními městy Zeylou a Berberou se vypíná hora Elmas, o níž osvobozený Somálec mluvil ke kapitánovi. Zdvíhá se v malé vzdálenosti od moře osamocena ze všech stran a tvoří kusý kužel, na jehož jižním úpatí leží osada Lamal. Na protější straně více k moři se nalézá ona studna, u níž byl zajat mladý Somálec.

Hrabě Fernando se svými společníky by šťastně vykonal nebezpečnou jízdu z Heráru až k této hoře, z níž se dalo přehlédnout moře daleko a široko. Somálci jej zavedli do své skrýše a usnesli se, že zde počkají na některou loď. Poněvadž v osadě Lamalu přebýval kmen, jemuž nebylo možné důvěřovat, dohodli se v noci, aby mladý Somálec jel na sever a obstaral loď. Měl obejít Zeylu a vyhledat přístav Tadžurru, kam zajisté ještě žádný sultánův posel nedorazil.

Za následujícího večera vedli uprchlíci své velbloudy ke studni, aby je napojili, a našli tam ležet zlámaný luk. Museli tam předtím být lidé. Somálec zvedl luk, ohmatal jej a vykřikl polekán:

„Zde se strhl boj!“

„Jak to můžeš vědět?“ tázal se Don Fernando.

„Tento luk není zlomen, ale rozříznut; a to se mohlo stát jenom v boji. Hledejme dál, snad najdeme ještě něco!“

Bylo tma, a proto se mohli řídit pouze hmatem. Pojednou nahmatal Bernardo motouz, na němž viselo něco kulatého.

„Tady jsem něco našel,“ pravil. „Co to asi je?“

„Ukaž to sem!“ pravil Somálec.

Ohmatal předmět v prstech; hned na to ale vyskočil ze země a zděšeně vykřikl.

„Co je to?“ tázal se Don Fernando.

„To je talisman, který měl Murad Hamsadi, můj syn, zavěšen na krku. Byl zde přepaden.“

„Snad se mýlíš. Chtěl zde napojit svého velblouda a ztratil přitom talisman.“

„Ne, ne, talisman s tak pevným motouzem se neztrácí; on mu byl utržen z krku. Zajali jej a dopravili do Zeyly.“

„To není možné!“

„Nejen možné, ale skutečné. Tento luk patřil jednomu vojákovi vladaře ze Zeyle; znám tvar těchto zbraní. Ó můj synu, můj synu, jsi ztracen, ale já tě pomstím!“

Hned za svítání se odebrali všichni opět ke studni. První, co jim padlo do očí, byl kus látky. Somálec jej zdvihl a prohlížel.

„Vidíte, že mám pravdu!“ pravil. „Je to cíp z oděvu mého syna. On zde bojoval, on s nimi zápasil, a přitom mu byl utržen tento kus!“

Také ostatní prohlíželi cíp a museli teď ovšem přiznat, že měl pravdu; znali příliš dobře oděv Murada Hamsadiho, než aby v tom mohl být omyl. A když se potom ještě nalézaly stopy krve, pak přestala veškerá pochybnost. Nářek a vztek Somálce nebyl k nepopsání, chtěl ihned sednout na svého velblouda a zajet do Zeyly. Jenom jeho slib, že za všech okolností pět dní počká a naděje, že jeho syn snad ještě žije, jej zdržovaly od provedení tohoto úmyslu.

Takto minul smutný den. Občas se některý z mužů odvážil ze skrýše ven a na horu, aby se ohlédl po moři, ale ani jediná loď nebyla vidět, mimo plavidla vladaře, které prohledávalo pobřeží, a které Somálec dobře znal.

„Vidíte, že jsme zrazeni!“ pravil. „Vladař již dává pátrat po nás. Neukazujte se, jinak jsme ztraceni!“

Opět minul den. Byl to ten, kdy kapitán Wagner zakotvil svou briggu v Zeyle. I noc minula, aniž se něco přihodilo. Takto ještě tři dni nečinně vydržet, se zdálo Somálci nemožné. Starost o syna mu užírala srdce.

Odpoledne vylezl zase na horu a posadil se tam, a utkvěl svůj pohled na moře s takovou dychtivostí, že nepozoroval tlupu jezdců, která se blížila od severu, a která ho již spatřila. Jezdci se dali více vpravo do vnitrozemí, aby mu tak snadno nepadli do oka. Byli již hezky blízko, když se náhodou ohlédl a spatřil je.

Mžikem vyskočil a hnal se z kopce dolů; oni ale také pustili své koně do trysku, takže dosáhli úpatí hory téměř současně s ním. Byl to Somálec, to poznali podle jeho účesu, a již mysleli, že jej mají, když jim náhle zmizel před očima, jako by jej byla země pohltila.

Vklouzl do skrýše, kde zvolal na své přátele: „Připravte se k boji! Přichází osm vladařových jezdců!“

„Pojedou dál,“ pravil Don Fernando.

„Nikoliv. Oni mne překvapili; nemohl jsem dost rychle utéct, a tak museli zpozorovat, kam jsem se ukryl.“

„Tak tedy nezbývá nic jiného, nežli hájit náš život, naši svobodu a tajemství našeho úkrytu. Oni ale musí zemřít, naleznou-li jej.“

Vstal a chopil se zbraně. Bernardo učinil to samé, a také Somálec se ozbrojil.

Vtom zaslechli hlasy před vchodem.

„Zde zmizel,“ pravil kdosi. „Viděl jsem to patrně.“

„Snad se nepropadl do země,“ ozval se druhý hlas; „je to přece zhola nemožné!“

„Copak tu nemůže být v zemi díra nebo jeskyně? Pojďte, hledejme!“

Naslouchající teď slyšeli dupot mnoha mužů, až jeden z nich zvolal: „Pojďte sem! Mám to. Zde to znělo dutě, ale ne na půdě, nýbrž na horské stráni. Zde musí být jeskyně. Bodejme tam!“

Mezi palmovými kmeny, které tvořily dveře, se objevilo kopí, a zároveň zvolal jeho vlastník: „Ano, zde je to. Můj oštěp tam vniká celý!“

„Otevřte!“ velel teď Don Fernando. „Náš život má větší cenu nežli jejich.“

Somálec rozevřel vchod a vojáci polekaně ucouvli, když spatřili hluboký jícen, v jehož popředí stáli tři ozbrojení muži.

„Palte!“ velel Mexikán.

Ihned zahřměly obě dvouhlavňové ručnice dvakrát po sobě; také Somálec spustil a ostatní dokonaly revolvery; všech osm pronásledovatelů bylo usmrceno, aspoň to tak vypadalo. Ale když obhajovatelé vyšli z úkrytu, aby padlé prohlédli, zjistili, že jeden z nich byl ještě naživu. Koule z revolveru mu vnikla do prsou, ale výraz jeho tváře jevil, že bude ještě několik okamžiků živ. Somálec přiklekl k němu a pravil:

„Přicházíte ze Zeyly? Mluv pravdu, neboť stojíš před bránou smrti, vedoucí buďto do ráje, nebo do pekla!“

„Ano,“ zněla tichá odpověď.

„Byl včera zajat nějaký Somálec?“

„Ano.“

„Jak se nazýval?“

„Murad Hamsadi.“

„Kde je?“

„Zase uprchl.“

„Kdy?“

„Včera navečer. My jsme vytáhli, abychom jej hledali.“

Tato dlouhá odpověď umírajícího dorazila. Proud krve se mu vyronil z úst, a pak zemřel. Somálec ale jásavě zvolal:

„Unikl! Díky Alláhovi! On žije, je svobodný, spatřím jej zase. Tento mrtvý mně přinesl tuto zprávu, on nemá odejít na cestu smrti bez modlitby věřícího.“

Poklekl k mrtvole a pomodlil se; pak odnesl jednoho mrtvého za druhým k moři a naházel je do vody. Koně, ustrašeni výstřely, se rozprchli. Tajemství úkrytu Somálců bylo zachráněno. Teď co uprchlíci věděli, že jejich posel není v zajetí, vnikla nová čerstvá naděje do jejich srdce. Věřili zase pevně ve své zachránění, a viděli klidně přiblížit se noc, která jim měla přinést netušené vysvobození.

Kapitán Wagner vyplul daleko do širého moře; teprve k ránu se vrátil k pobřeží. Protivný vítr mu vadil v rychlejší plavbě, a tak musel lavírováním mařit čas, takže při nastávajícím soumraku mohl horu Elmas sotva dalekohledem rozeznat.

Nad touto zdlouhavou plavbou se sultán a vladař nemálo horšili. Oni sami si kapitána Wagnera představovali docela jinak. Od té doby, co se nalézali na palubě, promluvil k nim zřídkakdy slovo, a pak se to dělo tónem, jakoby oni byli jeho otroci. Když se setmělo, šel zvolna kolem jejich stanu; toho využil sultán a pravil k němu:

„Půjde-li to takto dál, nechytneme nikoho. Spatřili jsme dnes pobřeží jen na několik krátkých okamžiků. Jakpak chceš dostát svému slovu?“

„Ticho!“ okřikl jej Němec pomocí tlumočníka, nacházejícího se ustavičně nablízku. „Nejsi v Heráru, kde si můžeš poroučet. Dal jsem ti slovo, že uprchlíky chytnu a dostojím slovu!“

„Jakým to tónem se mnou mluvíš?“ vykypěl sultán.

Kapitán pohrdlivě pokrčil rameny a obrátil se ke kuchaři, jemuž odevzdal papír.

„Vsyp tento prášek mohamedánům do kávy,“ pravil. „Oni a jejich sluhové se musí uspat.“

Tento prášek vzal z malé lékárny, kterou měl na lodi. Kuchař poslechl, a za hodinu všichni tvrdě spali. Teď zašel Wagner do komůrky, v níž byli Habešan a Somálec.

„Bude načase,“ pravil. „Přiblížíme se k hoře a za čtvrt hodiny ji bude možné spatřit. Připravte se.“

„Ó Alláh, jak se bude můj otec radovat!“ pravil Somálec.

Vyšel s nimi na palubu, kde se chopil nočního dalekohledu. Pozoroval pobřeží po delší dobu. Konečně volal na kormidelníka:

„Zastavit! Spusťte kotvu a obě loďky. Jsme u cíle. Pánové sultán a vladař se asi podiví!“

Plachty se shrnuly, kotva se ponořila, a když se loď zastavila, spustily se oba čluny do vody a obsadily mužstvem. Jenom kapitán a Somálec do nich vsedli. První vzal sebou dobře naplněný ruční vak.

Loďky odrazily a odjely ke břehu. Když přistáli, oba jmenovaní vystoupili a ubírali se k hoře, která se zdvíhala temně před nimi. Najednou se Somálec zastavil, zastrčil ruku do drnu, trochu zatáhl, a ihned se objevil rozpuklinou úzký proud světla. Kapitán se jí podíval dovnitř.

Tam seděli uprchlíci na zemi pokryté listím. Don Fernando hovořil s Emmou. Jak ctihodná byla tvář tohoto muže, který tolik přetrpěl, a jaká vnadná něžnost se jevila v pohledu, v každém pohybu této ženy, přestrojené za chlapce. Wagner, jako každý dobrý námořník, rozuměl trochu španělsky, tedy také slova, která byla mluvena přitlumeným hlasem.

„Jen když spatřím svou vlast a pohlédnu svým nepřátelům do tváře; pak ať si přijde smrt!“ pravil Don Fernando.

„Zvítězíte nad svými nepřáteli a budete ještě hodně dlouho žít,“ odvětila Emma. „Doufám při Bohu, že nám brzy pošle osvoboditele.“

Vtom se ozval od vchodu zvučný hlas: „Již je zde, ten osvoboditel!“

Všichni vyskočili zděšeni, udiveni, polekáni. Dveře se otevřely a Wagner vstoupil, za ním Murad.

„Můj syn!“ zvolal starý Somálec, a vrhl se mu do náručí.

„Můj Bože, kdopak vy jste?“ tázal se Mexikán Němce třesoucím se hlasem.

„Jsem německý lodní kapitán Rainer Wagner, brigga ‚Mořská panna‘ z Kielu,“ zněla odpověď. „Přicházím, abych vás přijal na svou loď, a zavezl, kam si budete přát.“

„Pane Bože na nebesích, konečně, konečně!“

Hrabě padl na kolena, tak zemdlel samou blažeností. Emma poklekla k němu, aby jej podporovala. Ovinula jej svými pažemi, položila svou hlavu k jeho a spojila své slzy s jeho. Také Bernardo slzícím zrakem se opíral o zeď, zatímco oba Somálci se pořád ještě drželi v těsném objetí. Byl to výjev, který zarosil i námořníkovy oči. Hrabě se nejdříve vzpamatoval. Vstal, přistoupil ke kapitánovi, podal mu ruku a říkal:

„Vy, že jste Němec? Nikoliv, jste anděl z nebes, posel Boží, vyslaný z nebes, aby nás zachránil. Ale jak jste se o nás dozvěděl?“

„Támhle ten mně to pověděl,“ pravil Wagner, ukazuje na Murada. Ten zpozoroval, že je o něm řeč.

„On mne vysvobodil nasazením vlastního života,“ pravil v arabském jazyku. „On ostřeloval Zeylu, a vzdoroval samému sultánovi z Heráru. On je hrdina, Alláh mu žehnej, ačkoliv je nevěřící.“

Teď následoval výjev k nepopsání. Nikdy ani v nejnádhernějším saloně světa nepanovalo takové vytržení, jako zde v útrobách této hory. Jak dlouho to jen potrvalo, nežli se jenom vyměnily ty nejnutnější otázky. A pak nastalo vypravování v arabském, španělském a ještě jiných jazycích, až se konečně smysly ukonejšily, a oba Španělé popisovali útrapy svého otroctví.

„Ale, prosím, jak vás mám nazývat?“ tázal se kapitán hraběte.

Teď teprve napadlo těm třem, aby pověděli, kdo a co vlastně jsou. Wagner se téměř zalekl, když slyšel, že dlouholetý otrok je hrabětem.

„Poroučejte mi,“ pravil. „Co budu moci učinit, abych vám posloužil, učiním ze srdce rád. Ale o tom můžeme pohovořit až na lodi. Teď máme něco nutnějšího před sebou.“

Otevřel ruční vak, a vyndal z něho několik láhví vína a sklenice, pak zásoby k dobré evropské snídani. Při pohledu na tyto předměty vstoupily hraběti opět slzy do očí, neboť poznal, co mu chybělo, aniž by na to pomyslel. Mezi jídlem se vypravovaly události v Zeyle, a stala se dohoda pro budoucnost. Wagner byl ochoten, zavézt hraběte, Bernarda a Emmu do Kalkaty. Oba Somálci ovšem zůstali zde, obdrželi ale od hraběte bohatou odměnu. Ti si umínili, že zůstanou až do rána ve svém úkrytu, aby se mohli pokochat pohledem na zklamání sultána a vladaře.

Při této příležitosti se tázal hrabě kapitána:

„Co o tom soudíte, mám sultánovi vrátit jeho poklady?“

„Rozhodnutí o tom musím ponechat vám samému,“ byla odpověď.

„Budete mne snad považovat za zloděje, neboť jsem pevně odhodlán, nevrátit mu vůbec nic.“

„Nepochybuji ani dost málo, že bych na vašem místě rovněž tak jednal.“

„Držet si tak dlouho hraběte Rodrigandu za otroka, to stojí peníze, nepomýšleje při tom zde ani na mého dobrého Bernarda, který, jak se samosebou rozumí, obdrží také svůj podíl. Ostatně nouze láme železo. Potřebuji totiž hodně peněz, k účelu, o němž teď pro nedostatek času nemohu mluvit. Později se to ale dozvíte, a zajisté schválíte můj úmysl.“

„Ó, prosím, zde není zapotřebí žádných omluv!“ ohrazoval se Wagner. „Ten tyran zasluhuje takový trest. Copak ale učiníte s vašimi velbloudy?“

„Ty zůstanou oběma našim somálským přátelům.“

„Mohu tedy dát odnést vaše věci?“

„Ano. Rozloučit se jednou přece musíme.“

Kapitán vyšel před jeskyni a zahvízdl. Ihned přiběhli plavčíci a začali odnášet věci do loděk. Byli nemálo překvapeni, když spatřili jeskyni; ještě více se ale podivili nad tíhou pytlů, které odnášeli. Přece ale ani netušili, že měli v rukou miliony.

Konečně se rozloučili se Somálci. Obě strany si měly rovněž poděkovat, a proto bylo loučení velmi srdečné. Loďky odrazily od břehu, a teprve nyní se pocítili uprchlíci bez starosti a šťastní z vědomí své svobody.

Když přišli na loď, zastihli mohamedány dosud spící. Kuchař zatím upravil kapitánovu kajutu pro Emmu, pro hraběte se na zadní palubě zařídil prozatím stan.

Teď si mohli odpočinout až do rána od námahy. Zrána po krátké snídani se ukryly hlavní osoby dosavadního dramatu a mohamedáni byli probuzeni. Zívající se probrali ze svého pevného narkotického spánku, a dali si přinést kávu. Když ji pili, šel kapitán jako náhodou podél sultánova stanu. Ten na něho volal:

„Plujeme dnes zase tak zvolna jako včera?“

„Dost možná!“

„Takto ty ničemy nikdy nepolapíš. Zmýlili jsme se v tobě!“

„Máš pravdu, ale jinak, nežli se domníváš. Vy spíte a já pracuji. Chytil jsem je dnešní noci.“

„Alláh khebur! Je to pravda? Dnes v noci?“

„Ano.“

„A žádný z nich neschází!“

„Ani jediný. I ten Somálec, který uprchl s habešskou stráží, je s nimi.“

„S tou že uprchl? Při Alláhovi, povede se oběma zle. Musím je vidět, všechny, všechny! Je otrokyně také s nimi?“

„Ano, vždyť jsem přece říkal, že žádný neschází.“

„To ji musím ihned vidět, ihned! Slyšíš! Kde jsou, kde?“

„Zajeď s námi na pobřeží, chceš-li ji spatřit. Dám hned spustit pro nás loďku. Tvůj člun, v němž jsi přijel, visí ještě vzadu; dám ti jej dopravit k boku lodi. Vezmi sebou všechny svoje lidi, budeš je potřebovat.“

To přimělo sultána a vladaře do pohybu. Běhali z jednoho konce lodě k druhému; hulákali a udíleli svým lidem navzájem si odporující rozkazy, přičemž si ani nepovšimli, jaká zvláštní opatření se na lodi chystala. Jejich loďky byly přitaženy k boku a schůdky spuštěny. Na druhé straně se tvářili, jakoby spouštěli loďku pro kapitána, nechali ji ale viset v polovině lodní stěny. U kotvového rumpálu stálo několik mužů a jiní se zaměstnávali jak pro ukrácení času v lanoví na ráhnech. Bedlivější pozorovatel by ale viděl, že se loď intenzívně připravovala, aby za minutu mohla chytit vítr a odplout. Konečně byli mohamedáni vypraveni a ohlíželi se po kapitánovi.

„Nasedat!“ volal, jakoby zároveň vlezl do druhé loďky.

Sotva byl ale poslední ze služebníků na schůdkách, byl Wagner již zase na palubě. Jeho pokyn stačil, kotva se zdvihla a plachty se rozvinovaly. Pak pokročil na protější stranu, podíval se přes zábradlí do vladařovy loďky, a pravil k sultánovi:

„Nyní uvidíš, že jsem dostál slovu, a všechny uprchlíky dostal do své moci. Který z nich je ti nejdrahocennější?“

„Bílá otrokyně,“ odvětil sultán. „Ale proč nepřicházíš sám?“

„Protože ti ji mohu ukázat, aniž bych chodil s tebou. Podívej se sem!“

V tom samém okamžiku přistoupila Emma k zábradlí a ukázala se mužům meškajícím v loďce. Sultán sebou trhl a zvolal: „Alláh il Alláh, je to ona, ano, je to ona! Musím zase nahoru!“

Kráčel po loďce, aby se zase dostal k padacím schůdkům, při nichž byla upevněna. Tu ale kapitán pokynul jednomu ze svých lidí. Tento muž již odvázal provaz, na němž loďka visela, a držel jej v ruce. Shodil jej přes okraj do člunu, který se teď uvolnil a pod kvapnými sultánovými kroky se začal tak kolébat, až se převalil. Přece ale rychle vstal a volal:

„Počkej, co to má znamenat? Proč nás odvazuješ? Já musím nahoru pro svou otrokyni; ona je mým vlastnictvím. A kde jsou ti ostatní?“

„Zde jsou!“

S tím ukázal Wagner na hraběte Rodrigandu a zahradníka Bernarda, kteří právě teď přistoupili k zábradlí, kde se objevily jejich postavy. Za krátkého trvání tohoto výjevu byl obstaráván tlumočník překladu řečí. Neměl ani tušení, že se hledaní uprchlíci nalézali na lodi; teprve teď to zpozoroval, a proto polekaně šeptal kapitánovi:

„Co jsi to učinil, pane! Bude to tvá i moje zkáza!“

„Jak to?“ tázal se Wagner.

„Sultán a vladař se hrozně pomstí.“

„Žvásty! Nebojím se jich.“

„Ty možná, ale já! Já přicházím častěji do Zeyly a Berbery.“

„Nechoď tam tedy.“

„To z toho budu mít velikou škodu.“

„Ta se ti snad nahradí.“

„Přece ale v této věci nemohu být více tvým tlumočníkem.“

„To také není zapotřebí; budu mluvit sám!“

Tato poslední slova pronesl hrabě, který zaslechl tichý hovor tlumočníka. Přistoupil blíže k zábradlí, takže ho sultán mohl dobře vidět. Ten překvapeně zvolal:

„U Alláha, támhle jsou! Poroučím vám, abyste mne vzali opět na loď!“

„To nás ani nenapadne!“ smál se hrabě.

„Přijďte tedy dolů ke mně! To vám poroučím.“

„Zbláznil jsi se! Co ty by jsi nám chtěl poroučet? My jsme teď svobodní muži.“

„Ničemové jste, bídní ničemové! Kde máte mé peníze a poklady?“

„Ty máme zde na lodi.“

„Vydejte je!“

„To by bylo směšné. Křesťanský hrabě byl nucen, že ti musel sloužit po tak dlouhá léta; on teď donucuje tebe, aby jsi mu zaplatil hraběcí mzdu. Žij blaze a nezapomeň na ponaučení, které jsi dnes od nás dostal!“

Člun se vzdaloval od lodi; ale sultánův vztek byl tak divoký, že nemohl pronést ani slovo; namísto něho ale vladař velel:

„Přikazuji vám, abyste nás vzali zase na palubu! Nebo vás snad mám k tomu přinutit?“

„Pokus se o to!“ smál se hrabě.

„Pse!“ zařval vladař. „Vy jste nás obelstili.“

„Ale vy nás ne; k tomu jste příliš hloupí. Křesťan se nedá nikdy obelstít od muslima, pamatuj si to!“

Vtom ukázal vladař zlostným posunkem k lodi a velel svým lidem:

„Chopte se vesel. Vyjdeme zase na palubu!“

Ti poslechli. Kapitán to pozoroval a velel:

„Hoj, muži! Plachty do větru a obrátit kormidlo!“

Tento povel byl hbitě proveden, a právě když člun se měl dotknout lodě, učinila náhlý obrat, takže místo dotknutí došlo ke srážce, následkem toho se člun převrhl, a celá jeho osádka se octla ve vodě.

Tu se ozval z břehu hlasitý jásot. Sultán, jehož dva z jeho lidí podpírali, se tam podíval, a poznal oba Somálce, kteří seděli na jeho velbloudech a posmívali se jeho nehodě.

„Tito psi byli jejich vůdci; oni mají mé velbloudy!“ prskal, polykaje mořskou vodu. „Rychle ke břehu, chytíme je!“

Sotva ale s velikým namáháním dorazili ke břehu, Somálci potupně zavýskli a uháněli na svých rychlonohých běžcích odtud. I sklaplo oběma velkým pánům.

„Je vidět, že by pukl vztekem,“ pravil hrabě. „Běda těm z jeho lidí, na nichž si vylije zlost.“

„Stane se jim tak jako mně, přijdu-li zase do Zeyly!“ bědoval tlumočník.

„Proč to?“

„Vladař mne dá zatknout.“

„Proti tomu je výborný prostředek: jednoduše se tam více nevrátíš, a škodu, kterou bys z toho snad měl, ti nahradím.“

Tím byl chlapík uspokojen.

V krátkém čase loď vyplula opět na širé moře a pobřeží mizelo znenáhla z obzoru. Loď byla obrácena k východu do Indie, kam se noví cestující chtěli dostat. Mluvilo se málo, neboť každý byl zaměstnán vlastními myšlenkami. Odpoledne potkali anglickou obchodní loď plující z Cejlonu do Adenu. Ta převzala tlumočníka, jehož služeb nebylo více zapotřebí, na svou palubu, když ten byl napřed od hraběte skvěle obdarován a odškodněn.

Za večera, když v oné šířce panující téměř nesnesitelné vedro poněkud ochablo, shromáždili se cestující na zadní palubě kolem kapitána, aby se s ním domluvili o svých dalších záměrech.

Možno si domyslet, že ten byl žádostivý, dozvědět se něco o osudu lidí, k jejichž zachránění tolik přispěl. On byl bodrý, dobrosrdečný Němec, který jiným rád přispěje na pomoc. Skvělý obchod, jaký udělal v Zeyle, zvýšil u něho kromě výtečné nálady také ochotu, aby přispěl podle své možnosti co nejvíce k blahu svých bližních. Tušil, že zde musí nastat zcela neobyčejné poměry, a následkem toho obrátil rozhovor, který se zpočátku točil kolem všedních věcí, na aktuální okolnosti.

Hrabě ze své strany uznával velmi dobře, že za své vysvobození byl díky zavázán kapitánovi. Poznal jej jako muže rázného a obětavého. Pochopil také, že další kapitánovo přispění by mu mohlo být k velkému prospěchu, a rozhodl se proto, že bude k němu upřímný, a že mu sdělí veškeré svoje příhody. Proto odvětil na nepřímou kapitánovu otázku:

„Vy jste to dokázal, že vás mohu považovat za přítele: nenacházím se v postavení, abych mohl pohrdat vaší ochotou, jakou nám nabízíte vaši pomoc a musím vám proto sdělit některá tajemství z mé rodiny, abyste mohl sám posoudit, jakým způsobem byste nám snad i nadále mohl přispět svou pomocí.“

Teď teprve se dostal kapitán do pravého proudu. Zabručel si spokojeně, natáhl pohodlně nohy, nacpal nový kus tabáku do úst, a pak pravil: „Pane hrabě, dávám vám své slovo, že se můžete na mne spolehnout. Co mně budete vypravovat, nemá se ode mne nikdo dozvědět, alespoň ne bez vašeho povolení, a co jako prostý muž dovedu pro vás učinit, to se jistě stane. Dobré vůle k tomu mám dostatek.“

„Nuže dobře, můj milý pane Wagnere! Povězte mně tedy především, znáte-li snad loď pod jménem ‚La Pendola‘!?“

Kapitán po krátkém přemýšlení odpověděl: „‚La Pendola‘? Španělskou loď? Ano. Viděl jsem ji v Portsmouthu, a potkal jsem ji pak na širém moři. Byl jsem tehdy ještě druhým kormidelníkem. ‚Pendola‘ byla vyhlášena jako jedna z nejrychlejších lodí.“

„Znal jste také kapitána této lodě?“

„Jistého Landolu? Ano. My námořníci se dohromady známe. On má být Španěl, mně ale více připadal jako Yankee.“

„Jak se vám líbil ten muž?“

„Hm! Viděl jsem jej v Portsmouthu v přístavní krčmě. Mně se moc nelíbil. Ten člověk má v sobě něco odpuzujícího. My vodní krysy se sice mnoho nestaráme o tváře jiných lidí; ale oči toho muže mně byly přece nápadné a nikoliv k jeho prospěchu.“

„Nuže, pak se vás ptám dále, zda snad znáte jinou loď nazývanou ‚Lion‘, čili Lev?“

„‚Lion‘? Tisíc hromů! Míníte tím snad toho pověstného mořského piráta?“

„Ano. Kapitán Grandeprice, je to tak?“

„Ovšem. A to se ptáte mne, zda ho znám? Toho znám tak dobře, jako každého jiného námořníka, a snad i o něco lépe.“

Při svitu lodní lucerny bylo vidět, jak se mu řasy hrozivě stáhly, a oči zlostně zasvítily. Teprve po chvíli pokračoval:

„Proč se mne ptáte na toho ničemu?“

„Protože v mém vypravování, a vůbec v mém živobytí hraje velkou úlohu.“

„V mém také, pane. Tato úloha sice nebyla příliš velká, neboť jsem se od něho brzy dostal pryč, ale – –“

„Dostal pryč?“ přerušil jej rychle hrabě. „Copak jste byl u něho?“

„Inu, ovšem!“

„Jako mořský pirát?“

„Ano,“ přitakal kapitán. „Jakpak jinak?“

Povstal, aby uplivl přes zábradlí a pak pokračoval: „Divíte se tomu? Je to pravda, teď zmizela veškerá vaše důvěra. Nyní mne nebudete více považovat za poctivého člověka?“

„A proč to?“

„Nuže, mořského piráta?“

„Žvásty! Znám jednoho, který byl také ve službě u muže jménem kapitán Grandeprice, a který je přesto velmi poctivý muž.“

„Ach, toho bych rád viděl!“

„Tady sedí.“

Při těchto slovech ukázal hrabě na zahradníka, sedícího u nich. Kapitán se na něho překvapeně podíval a tázal se: „Vy? Vy že jste byl na ‚Lionu‘?“

„Ano,“ odvětil tázaný.

„Dobrovolně?“

„Bůh a Svatá panna mne od toho chrání! Byl jsem donucen.“

„Právě tak jako já! Ale jak jste utekl?“

„Prabídným způsobem. Neposlouchal jsem, a proto jsem byl prodán za otroka. Tím způsobem jsem se dostal do Heráru, odkud jsem uprchl s panem hrabětem.“

„U všech všudy, to jste tedy přece jen hodný chlapík. No, se mnou to bylo právě to samé. I já jsem byl donucen, a nedal jsem se přimět k tomu, abych se zúčastnil hanebností té sebranky.“

„A jak jste jim unikl vy?“

„Hm! Zvláštní náhodou. Je to právě důkaz, že i mezi šelmami se vyskytnou lidi dobrého srdce. Znáte Barcelonu?“

„Inu, ovšem,“ odvětil hrabě. „Rodriganda, můj rodný zámek, leží celkem blízko.“

„Nuže tedy. Tam jsem byl s bárkou ze Stralsundu. Patří starému Walteru Sömbaumovi, a měla vést olej a jižní ovoce. Až bychom byli šťastně připluli domů, chtěl mně starý dát svou dceru. Měli jsme se rádi, a já se těšil jako chlapec na tu svatbu. Ale v tom nešťastném hnízdě – aha, teď mně napadlo, že tam kotvila také ‚La Pendola‘, a vedle ní francouzská brigga tak krásných a ušlechtilých tvarů, že bych si ji rád blíže prohlédl. Žádal jsem starého, abych směl vyjít na zem, k čemuž on svolil. V hospodě jsem zastihl několik lidí z briggy, seznámil jsem se s nimi, a byl jsem od nich pozván, abych se přišel podívat na jejich loď. Vzali mne sebou. Sotva jsem se ale octnul na palubě, byl jsem zaveden do dolní prostory a tam spoután. V noci vyplula brigga na moře, a druhého dne jsem se dozvěděl, že je to mořský pirát. Byla teprve před nedávnem zajatá od zločince jménem Grandprice, a byla pod velením jeho prvního kormidelníka. Kapitána samotného jsem neviděl, neboť, jak jsem slyšel, zdržoval se tehdy v západní Indii.“

„A kam jste pluli vy?“ tázal se hrabě.

„Napřed jsme se toulali po Středozemním moři, a když se tam nedalo nic udělat, odebrali jsme se do Jižní Ameriky. Obepluli jsme mys Horn, aniž bychom udělali jedinou kořist, a pluli pak podél západního amerického pobřeží. U peruánského pobřeží se mně podařilo s pomocí hodného chlapíka, který měl se mnou útrpnost, spustit na vodu malý člun a upláchnout na břeh. On sám jít nechtěl; tohle mu ale nikdy nezapomenu. Jmenoval se Garbilot.“

„Garbilot? Jacques Garbilot?“ tázala se kvapně Emma.

„Ano,“ odvětil kapitán udiveně. „Znáte jej snad?“

„Ano.“

„To je přece zhola nemožné, neboť je tomu již mnoho roků – ale, já hlupák! Vždyť on může dosud žít! Kdepak jste jej poznala, seňoro?“

„Neříkala jsem, že jsem se s ním osobně seznámila. Slyšela jsem o něm vypravovat. On již nežije. Zemřel v žaláři v Barceloně, a jeden z mých přátel, jménem Sternau, vyslechl jeho zpověď.“ A když se obrátila k hraběti, pokračovala: „Tento Jacques Garbilot je totiž onen kormidelník, který panu Sternauovi sdělil, že byl s tím mořským pirátem v přístavu Veracruz. Tím byl Sternau přiveden na domněnku, že byste se snad dosud nacházel naživu, že jste nezemřel, ale byl dopraven na některé bezpečné a tajné místo.“

„Cesty Boží jsou nevyzpytatelné,“ pravil hrabě. „Ale, vypravujte, kapitáne, jak se vám dále vedlo.“

„Dost špatně! Nemohl jsem najít loď, která by mne přijala. Musel jsem hladovět a strádat, až konečně po necelém roce se nade mnou smiloval jeden Holanďan. Takto jsem se dostal do Amsterdamu, a odtud domů. Zatím minuly dva roky. Starý Walter Sömbaum mne považoval za uprchlíka, a přemluvil svou dceru, aby si vzala jiného. Když jsem jí pověděl, jak se mně dařilo, vyplakala si skoro oči. Nejhorší přitom ale je, že jsem později, ovšemže teprve po několika letech, udělal hrozitánskou chybu. Ale, kdo je na tom vinen? Grandeprice! Všechno bych mu mohl odpustit; ale to, že jsem Annu Sömbaumovou nedostal, a místo ní si vzal hubatého draka, to mu nikdy nezapomenu. Kdybych jej takto jednou měl mezi svými pěstmi, zmastil bych jej, že by se ani čertu na podpatky nehodil.“

Jeho slova zněla žertovně, ale bylo na něm vidět, že jeho zlost byla opravdová. Proto se jej hrabě tázal: „Kdy jste viděl kapitána Landolu v Portsmouthu? Před svým zajetím, nebo potom?“

„Za nějaký čas po mém návratu. Bylo to při mé nejbližší plavbě.“

„Jaká škoda, že jste jej nespatřil dříve!“

„Proč to?“

„Nuže, protože Landola a Grandeprice jsou jedna a ta samá osoba.“

Kapitán udiveně vyskočil a zvolal: „To není možné!“

„Nejen možné, ale skutečné!“

„Ach, to jsem měl vědět! Ale to ať do toho hned hrom bije! To bych jej mohl chytit! No, podruhé mně zajisté neujde!“

„Jako piráta jej asi sotva chytíte. Od té doby uplynulo mnoho let. Snad dohrál svůj poslední a zároveň mistrovský kousek na našich přátelích, vysadil je na ostrov.“

„Na který ostrov?“ tázal se kapitán.

„To je právě to, co vám musím povědět, seňore Wagnere. Poslouchejte!“

Na to vypravoval německému námořníkovi všechno, co uznával za vhodné. Kapitán Wagner poslouchal mlčky, aniž by jej přerušoval. Jen častěji opakované přemítání nohou, a časté, zlostné vyplivování žvýkaného tabáku prozrazovalo, jaký dojem na něho učinilo to, co slyšel. Ale když hrabě skončil, povstal, prošel se pro upokojení mysli několikrát po palubě, a pak pravil: „Neslýchané! Ošemetné! Hrozné! A to všechno je pravda, skutečná pravda?“

„Všechno,“ odvětil Don Fernando jednoduše.

„To ať ho čert sebere! Nikoliv, ne jeden, ale tisíc čertů ať ho sebere! Copak je to, co učinil mně, proti tomuto. Co tu znamená moje Anna Sömbaumová! Nevolá tu celé vaše srdce po pomstě?“

„To se rozumí! Pomstíme se, je-li ještě naživu.“

„Je-li naživu? Takoví ničemové těžce umírají. Vsadil bych se, že se dosud nepeče v pekle. Ale povězte mně proboha, jak vám bylo tehdy, když jste ležel zdánlivě mrtev?“

„Hrozně; sotva na to mohu pomyslet!“

Odmlčel se. Pověděl všechno, co uznal za vhodné, i to, co slyšel mezi útěkem k pobřeží od Emmy o osudech nynějších obyvatel ostrova. Kapitán se zase první chopil slova:

„Co zamýšlíte udělat teď, Done Fernando?“ tázal se.

„Že chceme do Kalkaty, to víte – – –“

„Abyste tam najali loď?“

„Nebo koupili, a sice parní loď. Dovedete řídit parní loď?“

„To bych řekl. Hlavní věcí je pořádný strojník, neboť se strojem se kapitán málo nebo vůbec nezaměstnává.“

„Jsem vám již zavázán k tolika díkům, a proto se sotva odvažuji, tázat se vás, zdali znáte Tichý oceán?“

„Zda jej znám?“ smál se Wagner. „Jako svou kapsu! Byl jsem tam již jako učeň, a pak jsem jej proplul křížem krážem téměř v každém stupni délky a šířky. Znám tam každé místečko, jen v tomto moři, kterým teď plujeme, jsem dosud nebyl. Ale proč se na to ptáte?“

„Protože mám k vám důvěru. Přál bych si, abyste vy nás dopravil na ten ostrov.“

„Já? Hoj! Míníte to doopravdy?“

„Úplně.“

„Rád, od srdce rád!“ zvolal kapitán. „Done Fernando, vy mně mluvíte z duše. Vaše osudy jsou tak neobyčejné, že vám náleží veškerý můj soucit. Chcete-li to zkusit opravdu se mnou, starým tuleněm, tak doufám, že s Boží pomocí se mnou budete spokojen.“

„A copak se stane s touto lodí?“

„Nemějte žádné starosti! Udělali jsme neobyčejně dobrý obchod. Potřebuji vzít pouze náklad v Kalkatě, a budu hotov. Můj kormidelník ji dopraví šťastně domů. On je spolehlivý a omluví mne doma u vlastníka lodě.“

„Výborně! Jsme tedy dohodnuti?“

„Dohodnuti!“ přisvědčil kapitán.

Podali si ruce, a tím byla smlouva uzavřena, která se později projevila jako výhodná.

Vítr zůstával stále příznivý, proto byli v Kalkatě za tři týdny. Kapitán Wagner tam našel vhodný náklad, a mezitím, co jej jeho lidé nakládali, ohlížel se on po nějakém parníku. Dlouho se mu to nepodařilo, až konečně přistál jistý Angličan na svém vlastním parníku, a poněvadž tam chtěl zůstat jako důstojník, nabídl jej ke koupi. Této příhodné a neočekávané příležitosti okamžitě Wagner využil. Prohlédl loď, shledal ji jako novou a výtečnou, koupil ji za dost mírnou cenu, a podržel veškeré její mužstvo ve své službě, což těm lidem bylo vítané. Při nesmírném bohatství, které je nashromážděno v Kalkatě, při četných milionářích, kteří tam přebývají, a značném obchodu, který se tam provozuje s drahokamy a perlami, nebylo hraběti zatěžko, prodat tolik ze svých skvostů, že dostal dostatečný obnos peněz do svých rukou. Parník se ihned zaplatil hotovými penězi, byl zásoben a opatřen uhlím a vším potřebným. O svých záměrech zachoval hrabě nejhlubší mlčenlivost. Pouze španělskému konzulovi se svěřil, který jej opatřil legitimací a jinými potřebnými výkazy, a mimo to jej v každém ohledu podporoval. Pak konečně mohla být vytažena kotva k vysvobozující plavbě.

Hlavní starostí teď bylo, znát polohu osamoceného ostrova. Emma ji sice udala tak, jak byla stanovena Sternauem; ale poněvadž ten neměl potřebné a přesné přístroje, muselo být jeho udání nespolehlivé.

Jednalo se tedy o to, hledat a křižovat v udaných končinách tak dlouho, až by se ostrov nalezl. Patnáct stupňů k jihu a třináct k východu od Pomůstských ostrovů, zcela v délce Velikonočních ostrovů, měl podle Sternauova výpočtu ležet hledaný ostrov. Kapitán Wagner začal tedy křižovat. To dělal více dní, avšak beze všeho výsledku. Poněvadž tam lze lehce narazit na ukryté korálové útesy, muselo se použít veškeré obezřetnosti; proto se v noci zastavovala pára.

Jedné noci stál Wagner, který teď jen ve dne po několik hodin odpočíval, na vysokém velitelském můstku, a prohlížel obzor posetý jasnými hvězdami. Vedle něho stál hrabě, s nočním dalekohledem na očích. V tom sebou kapitán kvapně pohnul a pravil:

„Prosím, Done Fernando, půjčte mně chvíli dalekohled!“

„Je zde! Vidíte něco?“ tázal se hrabě.

„Hm! Tam vzadu u samého moře pozoruji hvězdu, jejíž světlo se mně zdá neobyčejné. Skoro bych se vsadil, že leží pod obzorem.“

„Pak by to nemohla být hvězda.“

„Ne, nýbrž umělé světlo, plamen.“

Pohlížeje delší dobu dalekohledem, pravil konečně tónem určitého přesvědčení: „Není to žádná hvězda.“

„Ach! Snad je to lucerna lodě plovoucí naproti nám?“

„Nikoliv. Je to plamen ohně, hořícího na zemi.“

„Můj Bože, přibližujeme se tedy k ostrovu?“

„V každém případě.“

„Jste si ale jistý, že se nemýlíte?“

„Ne, nemýlím se. Můj dalekohled mne ještě nikdy neoklamal. Vím sice z mého dnešního výpočtu přesně, kde se nacházíme, ale na mé jinak výtečné mapě není na tom samém bodu naznačen žádný ostrov; ale z toho pouze vyplývá, že se blížíme k dosud neznámému ostrovu!“

„Ó Bože, kéž by to byl ten hledaný!“

„Doufám v to z celého srdce!“

„Mám vzbudit seňoru Emmu?“

„Nikoliv, ještě ne. Pohlédněte tam teď. Oheň se zdá zhasínat.“

Hrabě také pozoroval, že se světlo pomalu ztrácelo. Pravil:

„Snad to byl nějaký meteor, a žádný umělý oheň.“

„Byl to oheň, zapálený lidskýma rukama. Vidíte, teď zhasl nadobro, zatímco před dvěma minutami ještě vysoce plápolal. Co byste soudil z této okolnosti, pane hrabě?“

„Že muselo být palivo velmi lehké.“

„Správně. A to se hodí zrovna na náš ostrov. Oheň, který byl udržován poleny nebo jinou silnější hmotou, nezaniká tak narychlo, a seňora Emma nám pravila, že je tam dřevo vzácností.“

„Chcete tím tedy tvrdit, že tam, kde jsme spatřili to světlo, se nacházejí lidé?“

„Ano.“

„Uvidí oni naše světlo?“

„Ne. To světlo bylo podle mého odhadu ještě asi tři námořní míle od nás vzdálené. Jejich plamen plápolal vysoko, a naše lucerna dává jen malé klidné světélko.“

„A kdyby je snad i spatřili, budou je považovat za hvězdu.“

„Zajisté. Já jim ale dám znamení.“

Nařídil, aby se vystřelilo několik světlic. To se stalo, avšak bez účinku.

„Nezpozorovali nás,“ pravil Wagner. „Kdyby viděli naše znamení, byli by jistě odpověděli novým rozdmýcháním plamene. Budeme muset počkat do zítřka.“

„Jak to jen vydržet!“ pravil hrabě netrpělivě.

„Musíme, pane,“ odvětil kapitán.

Hrabě na chvíli umlknul. Ujalo se v něm přesvědčení, že cíl je konečně dosažen, a proto ukončil přestávku otázkou:

„Neměli bychom vystřelit z děla?“

„Zrazoval bych od toho z několika důvodů,“ pravil kapitán. „Je-li tento ostrov jiný, nežli hledaný, budou jeho obyvatelé pravděpodobně divoši, kteří by se ukryli, varováni našimi výstřely. Překvapíme-li je ale na úsvitu, můžeme se snad od nich dozvědět mnoho užitečného.“

„Kdyby to ale přece jen byl ten hledaný – – –?“

„Pak bychom výstřely nedosáhli nic více, než že bychom rušili spánek ubohých lidí a seňory Emmy. Není to sice dostatečný důvod, ale já jsem sobec, překvapil bych rád tyto lidi.“

„Aha, rozumím!“ přisvědčil hrabě.

„Ano, a seňoru také. Proto dám zhasnout i lodní lucernu.“

Dal dotyčný rozkaz a vyslal jednoho muže ven na klon, aby naslouchal šplouchání vln, a varoval před příbojem.

Takto minula jedna hodina za druhou. Kapitán prosil hraběte, aby ulehl k odpočinku, ten se ale k tomu nemohl odhodlat. Procházel se nepokojně po palubě. Minuty se mu zdály hodinami a hodiny týdny, až konečně krátce před svítáním hlídka varovala:

„Příboj vpředu, na návětrné straně!“

„Povol kormidlem!“ velel kapitán.

Loď se poslušně otočila vlevo, a ponechala nebezpečné místo stranou. Za nějakou dobu začalo svítat na východním obzoru, a za několik minut byly k rozeznání dosud neurčité obrysy ostrova, obklíčeného kruhem korálových útesů, mezi nimiž se zdála být jediná mezera. Moře bylo tak neklidné, že touto mezerou, aspoň dnes, nebylo možné proplout. Za nějakou chvíli bylo možné rozeznat celý ostrov. Objevila se výšina obrostlá křovím, ale ani stopa lidského obydlí, ačkoliv tyto křoviny stály v tak pravidelných řadách, že musely být vysázeny umělým způsobem. Hrabě vystoupil na velitelský můstek a tázal se:

„Nuže, kapitáne, co o tom soudíte?“

Jeho hlas se chvěl rozčilením, které nedovedl opanovat. Kapitán mu pohlédl zaroseným zrakem do tváře, a odvětil:

„Jsme u cíle, Done Fernando.“

„Skutečně? Víte to určitě?“ zvolal hrabě hlasitě.

„Ticho!“ varoval Wagner. „Probudíte seňoru!“

„Proč by neměla být probuzena?“

„Protože ji chci překvapit. Má spatřit své přátele na palubě, až se probudí.“

„Aha, to se chcete odebrat na ostrov napřed bez ní?“

„Ano.“

„Ale mne vezmete s sebou?“

„To se rozumí!“

„Ale jaké důvody máte pro názor, že tento ostrov je tím hledaným?“

„Protože úplně souhlasí s popisem, který nám o něm podala seňora. Začínám také nabývat veškerou úctu před tímto Sternauem. Určil navzdory nedostatku všelijakých přístrojů polohu ostrova téměř zcela přesně. Měl jsem tento bod ihned přímo vyhledávat.“

„Nespatřuji ale žádné obydlí.“

„Ta budou ležet za návrším, kde jsou chráněna před bouřemi. Spusťme kotvu a vysaďme loďky. Obyvatelé této zemičky ještě budou ponořeni do nejhlubšího ranního spánku.“

Polovina mužstva byla opatrně probuzena a vykonala co možná nejtišeji kapitánův povel. Ten s hrabětem a čtyřmi veslaři vsedl do loďky. Plavčíkům byl známý účel této plavby, a těšili se proto již tak, jako by se jednalo o zachránění jejich vlastních přátel a příbuzných. Loďka odrazila a dostala se šťastně mezerou ve skaliskách. Přistálo se u pobřeží; veslaři zůstali zpět, zatímco kapitán a hrabě zvolna a opatrně kráčeli kupředu.

Obešli pahorek a spatřili teď zepředu řadu nízkých chýší, zbudovaných z hlíny a větví. Jejich dveře byly zavěšeny kůžemi, a v okolí spatřili množství předmětů, jejichž účel mohli pouze uhodnout. Kolem chýší rostly křoviny bujnější nežli nahoře na výšině. Byly oklestěny, takže byla patrná snaha, vypěstovat z nich kmeny na zbudování vorů.

Oba muži ale ještě něco zpozorovali.

Zrovna před nimi, totiž na okraji křovin, stála postava neobyčejně vysoká a mohutná. Byla oděna do spodků a kazajky z králičích kůží; nohy vězely v jakémsi druhu bačkor a na hlavě jí seděl klobouk upletený z dlouholisté trávy. Plné, černé vousy tohoto muže sahaly daleko přes prsa, a taktéž jeho husté a tmavé vlasy splývaly po jeho ramenech. Jeho tvář byla opálená, ale šlechetná, a veliké upřímné oči, spočívaly s výrazem pobožnosti na ranních červánkách, které jevily nadání, které stálo v zjevném rozporu s jeho neumělým oděvem. Byl to Sternau.

O čem přemýšlel tento muž? Jaké pocity to byly, pod nimiž se patrně dmula jeho široká prsa? Tam daleko na východě, kde začaly zářit červánky nastávajícího dne, ležela domovina se všemi drahými, matkou, sestrou, ženou a dítětem. Zdalipak žili, ti, co byli jeho srdci tak neskonale drahými, nebo snad zemřeli žalem a trápením? Zde, na tomto místě, on, jako první, který ráno opouštěl svou chýši, po dlouhá, dlouhá léta klečíval v modlitbě. I teď zde zase padnul na svá kolena. Nezpozoroval oba muže, stojící stranou za křovinami, nemohl také vidět loď, ležící za pahorkem. Smeknul klobouk a modlil se přitlumeným hlasem, aniž by tušil, že každé jeho slovo bylo slyšeno.

Slzy se mu ronily po tváři, ale důvěra v Boha zářila v jeho zraku. V tom ho ale obešla pojednou hrůza a náhle sebou trhnul, tak prudce a silně, jako by dostal těžkou ránu, neboť, ačkoliv věděl, že všichni ještě spí, nějaká cizí ruka se položila na jeho rameno a nějaký hlas pravil v německé řeči:

„Vaše modlitba je vyslyšena, a anděl, který vás má vysvobodit, se dostavil!“

Obrátil se náhle a spatřil před sebou stát kapitána a za ním hraběte. Zavrávoral a padl zase na kolena. Jeho oči se vyvalily; jeho rty se pohybovaly, jako by chtěl mluvit, nepronesly ale ani slovo. Činil skoro dojem duševně pomateného, hrozným leknutím ochromeného člověka.

Kapitán poznal svou chybu. Zapomněl, že i radost může člověka usmrtit. Byl nanejvýš neopatrný.

„Bože můj, co jsem to vyvedl!“ pravil. „Vzpamatujte se, ano, vzpamatujte se!“

Tu se konečně ozvalo ze Sternauových úst nesrozumitelné mručení, které přecházelo v hlásky a slova: „Ó – ó –! Ach! Ó Bože, ó Bože! Je to možné! Kdopak jste?“

„Já jsem německý lodní kapitán Rainer Wagner, který vás chce odtud odvést. Má loď kotví tam za pahorkem.“

Pravděpodobně očekával, že se teď Sternau zvedne ze své klečící polohy; to se ale nestalo; naopak, ten klesal pozvolna jako zničený. Ramena mu poklesla, hlava se naklonila, a silné a obrovské tělo padlo mdle do trávy. Oba muži viděli, jak se chvěla celá jeho postava; slyšeli jeho srdcelomný vzlykot, a nerušili jej. Kapitán tušil, že touto záplavou slz se spláchne zlý účinek jeho neprozřetelného jednání.

Po chvíli Sternau zvolna povstal, dosud pohlížel na oba s výrazem pochybnosti a tázal se:

„Je to pravda, je to tedy skutečně pravda, že vás vidím? Jsou zde lidé? Přistála loď? Bože, můj Bože, jaká je to blaženost! Děkuji tobě, ale málem by mne to usmrtilo!“

„Odpusťte!“ prosil kapitán. „Byl jsem neprominutelně neopatrný; ale vy jste mně byl vylíčen jako muž, u něhož jsem si mohl dovolit malé překvapení.“

„Já? Vám vylíčen? To není možné!“

„A přece! Musel bych se velmi mýlit, kdybych vás podle vaší postavy nepoznával ihned jako pana doktora Sternaua.“

„Opravdu, vy mne znáte! Co je to za hádanku! Kdo s vámi o mně mluvil? Odkud přicházíte?“

„Tento pán mně o vás vypravoval.“

Ukazoval přitom na hraběte. Sternau na něho pohlédl. Jeho tváře se zarděly a oči se mu rozsvítily.

„Vy říkáte ‚tento pán‘, ale chtěl jste místo toho říci ‚tento seňor‘, pravda?“

„Ovšem,“ odvětil kapitán udiveně.

Tu se Sternauová postava vzpřímila; jeho prsa zhluboka vydechla, a pak zvolal:

„Žádal jsem vás, abyste mně pověděli, odkud přicházíte; ale chci – – –“

„Přicházíme z – – –“ chtěl odvětit kapitán.

„Z Heráru,“ vpadl mu Sternau do řeči.

„Ano, z Heráru,“ odvětil kapitán s ještě větším udivením, nežli předtím.

„A tento seňor je Don Fernando de Rodriganda?“ pokračoval Sternau.

„Ano, ten jsem!“ promluvil teď poprvé jmenovaný, a sice ve španělském jazyku.

„Ó, můj Bože, já jsem vyrazil do světa, abych vás vysvobodil, a zatím přicházíte vy sám, abyste vysvobodil mne! Poznal jsem vás podle rysů vašeho obličeje; jste tak podobný Donu Emanuelovi.“

Rozevřel ramena, a oba těžce zkoušení, kteří sebe navzájem ještě nikdy neviděli, se tiskli tak pevně a vřele k srdci, jako by byli přáteli již od narození.

„Uff!“ ozvalo se z jedné chýše. A tomuto výkřiku následovalo po přestávce velikého udivení ještě trojnásobné „uff, uff, uff.“

Medvědí Srdce, náčelník Apačů, se probudil, zaslechl hlasy, a vydal při vycházení ze své chýše tento výkřik. Ihned se odhrnula záclona z vedlejší chýše a objevil se Bizoní Čelo, náčelník Mizteků. Jeho pohled padl na oba cizince a utkvěl na hraběti. Učinil ohromný skok dopředu a zvolal:

„Uff! Don Fernando!“

On jej dříve kdysi spatřil na haciendě del Erina u Pedra Arbelleze, a ihned jej teď poznal. Také hrabě jej poznal.

„Bizoní Čelo!“ zvolal.

Pustil Sternaua a v nejbližším okamžiku ležel náčelník na jeho prsou. Španělský hrabě a polodivoký Indián. Radost činí všechny rovnými, a co se srdce dotýká, nebylo mezi nimi rozdílu.

Výkřiky obou Indiánů byly tak hlasité, že se probudili také ostatní spáči. Objevili se oba Helmersové a za nimi žena, – Karja, dcera Mizteků. Všichni měli stejný oděv jako Sternau, jenomže jim chyběly klobouky, přece ale neučinili dojem divochů nebo zdivočelých lidí.

Následující výjev se dá tušit, nikoliv ale popsat; to by nedovedlo žádné pero. Zazněl hlasitý jásot a mezi ním tisícero otázek. Objímání nemělo ani konce. Pak spěchali kolem pahorku, aby viděli loď a spatřili ji, mávali rukama ve vzduchu a skákali jako posedlí.

Jenom jediný z nich, ačkoliv byl také rozradostněn, se choval klidněji než ostatní – Anton Helmers, od Indiánů nazývaný Hromový Šíp. I v jeho očích se třpytily slzy rozkoše, ale jeho radost byla smíšena s bolestí.

Kapitán to zpozoroval. Přistoupil k němu a pravil: „Copak vy se netěšíte, že jste se dočkal vysvobození?“

„Ó ano, těším se, ale má radost by byla stonásobná, kdyby – –“

Nedokončil větu, umlknul.

„Kdyby – –? Prosím, pokračujte!“

„Kdybych ji mohl sdílet ještě s někým jiným.“

„Směl bych se zeptat, kdo je ten jiný?“

Anton Helmers potřásl smutně hlavou a odvrátil se. Kapitán neměl více času k dalšímu naléhání, neboť Sternau k němu přistoupil a tázal se: „Pane kapitáne, směli bychom jít na loď?“

„Ovšem! To se rozumí!“ zněla odpověď.

„Ale teď, ihned?“

„Abyste opustili ostrov?“ usmíval se Wagner.

„Nikoliv, jen abychom mohli položit nohu na loď, které máme co děkovat za naši záchranu.“

„Pojďte tedy! V loďce je dost místa pro nás všechny.“

„Teď nastal pravý běh o závod k loďce; Sternau byl první, který tam dorazil. Dokonce i oba jindy tak vážní Indiáni skákali jako školáci. Když se všichni usadili, hnala se loďka k parníku. Kapitán tam zanechal svoje rozkazy. Děla byla nabita, a když loďka projížděla mezerou mezi skalisky, zahřměla na lodi rána. V tom samém okamžiku byly vytaženy veškeré vlajky vzhůru a rána za ránou byla vystřelována, že zachránění dospěli na palubu.

Emma zatím klidně spala, a ani nezpozorovala, že před chvílí loďka odrazila od parníku. Teprve první výstřel ji probudil. Ulekla se. Co se přihodilo? Musela se to dozvědět. Vyskočila z lože, oblékla se v největším spěchu a vystoupila na palubu. Tam spatřila před sebou dlouho hledaný ostrov. Divoce vypadající postavy vylézaly na parník. Jedna z nich se zarazila, na to ale spěchala s tím větším spěchem k ní. Byl to Hromový Šíp.

„Emmo!“ zvolal.

„Antonio!“ jásala.

Leželi si v náručí. Jásali a plakali. Objímali se a líbali jako malí, kteří nedovedou ovládat svoji rozkoš. Vedle nich stál bodrý kapitán. Kochal se v jejich štěstí a konečně se tázal:

„Nuže, pane Helmersi, je vaše radost teď stonásobná?“

„Ó, tisíc, miliónkrát!“ zněla odpověď. „Ale řekněte mně proboha, jak se dostala Emma na vaši loď? My všichni jsme ji považovali za mrtvou, že zahynula na voru.“

„To se dozvíte obšírně později. Teď ale pojďte do kajuty. Snídaně je přichystána a po dlouhých letech zase jednou budete jíst lidským způsobem.“

Dole v kajutě pak panovala veselost. Jednohlasně bylo usneseno, aby se teď jen užívalo blaha z konečného vysvobození a shledání, a aby se odložilo veškeré dotazování. Při tom se setrvalo, ačkoliv to přišlo jednomu tak zatěžko jako druhému. Oběd se měl odbývat na ostrově, a pak chtěl kapitán ihned odplout.

„Ale kam?“ tázal se Sternau.

„Do Mexika, k mému otci,“ odvětila Emma.

„Do Mexika, ke Cortejovi, tomu zločinci,“ hrozil Don Fernando.

„Do Mexika, k mým Miztekům,“ pravil Bizoní Čelo.

„Do Mexika, k Apačům,“ připojil Medvědí Srdce.

„Nuže, tedy do Mexika! Půjdeme tam všichni pospolu!“ rozhodl Sternau.

„A kde přistaneme?“ tázal se kapitán.

„Tam, odkud jsme vypluli na moře, nebo vlastně do našeho neštěstí.“

„Tedy v Guayamasu?“

„Ano. Budeme-li jednou tam, dozvíme se, co máme dělat dál.“

Jídlo minulo mezi smíchem a slzami. Pocit blaha tohoto okamžiku se střídal se žalostnou vzpomínkou na meškající doma. Později se vrátili na ostrov. Při obědě se podávala nejjemnější jídla a vína, dovezená z Kalkaty. V kůži odění robinsoni hodovali jako knížata; když ale došla řada na šampaňské, odstrčil je kapitán stranou a pravil: „Vzácné dámy a pánové, tento šumivý nápoj až naposledy. Žádám vás, abyste se mnou okusili něco vážnějšího a ryzejšího. Následujte mne!“

Povstali a následovali jej na pahorek na nejvyšší bod ostrova. Tam stál lodník s německou vlajkou, a vedle něho koš s ušlechtilým rýnským vínem. Láhve byly otevřeny a sklenice byly naplněny. Na to začal kapitán mluvit: „Moje dámy a pánové! Dříve, nežli odtud odejdeme, musím vykonat vážnou a svatou povinnost. Tento ostrov není zaznamenán na žádné mapě, a leží beze jména a majitele v širém moři. Německo, vlast čtyř osob z naší společnosti, ještě nikdy nevytlačilo některý národ z jeho území a nezabavilo jeho majetek. Má mnoho knížat, ale žádného svrchovaného panovníka; je samo bez kolonií. Přece ale přijde doba, kdy bude mít obojí, a pouze na potvrzení tohoto mého přesvědčení zaujímám tento malý, sám o sobě bezcenný ostrůvek ve jménu očekávaného německého císaře do vlastnictví mé vlasti a dávám mu jméno Rodriganda. Pozdvihněte vaše poháry. Sláva Německu! Sláva jeho panovníkovi! Sláva naší Rodrigandě!“

„Sláva, třikrát sláva!“ zaznělo jásavě v kruhu.

Sklenice zazvonily. Kapitán mávnul vlajkou, a protože na to znamení zahřměla děla na lodi, zarazil její hůl do země.

„Tak,“ pravil potom; „naznačím jméno Rodriganda do své mapy a postarám se o to, aby byla jeho existence rozhlášena. Teď se ale vraťme k šampaňskému. Nemiluji Francouze, ale jejich víno rád piju!“

Ještě odpoledne toho samého dne zdvihla loď kotvu a odnášela své šťastné cestující k nové, snad lepší budoucnosti.