KAREL MAY

Tajemství starého rodu 6.

Žhavé slunce Mexika I.

KAPITOLA PRVNÍ

Císař Ferdinand Maxmilián

(I. část)

Na západní straně Nového Mexika se rozkládá širá rovina, která se dá nejlépe přirovnat k Sahaře. Mnoho dní cesty daleko široko neshledáš strom, ani keříček; žádné vřídlo neprýští z půdy, aby vyvolalo zelenou vegetaci. Jediný kaktus osaměle živoří, bezbarevně a suchopárně; pokrývá velmi rozsáhlá pole; vyhýbají se mu ale jak lidé, tak i zvířata, neboť jeho ostny jsou nebezpečné. Zabodne-li si kůň takový osten do kopyta, je nadobro ztracen. Začne kulhat, kopyto mu oteče, přidá se k tomu zánět, a osamělý jezdec, zbaven svého věrného rychlého nositele, nemůže pěšky dostihnout konce pouště a musí bídně zahynout. Stane se tak kořistí supů, kteří vysoko krouží ve žhavém vzduchu a bystrým zrakem hledají potravu.

Ale ještě v jiném směru je tato poušť nebezpečná. Poněvadž tam totiž není ani strom ani keř, podle něhož by se mohl cestující řídit, vyznačila se cesta přes poušť vedoucí dlouhými holými kůly, z čeho se jí dostalo jméno „Llano Estacado“, což znamená: vykolíkovaná poušť. Loupeživá tlupa, která se tam potlouká, vytrhává tyto kůly a zasazuje je v nesprávném směru. Ten, kdo se pak na své cestě podle nich řídí, zabředne pak pořád dále do pustiny, kde musí zahynout hladem a žízní; potom tito lotři oloupí jeho mrtvolu.

Tato poušť dosahuje svým západním okrajem téměř až k samému Rio Puerco, přítoku Rio Grande del Norte. Při tomto Rio Puerco leží pevnůstka Guadeloupe. Emma Arbellezová byla tehdy se svou přítelkyní Karjou v Guadeloupe na návštěvě. První z nich tam navštívila spřízněnou rodinu, byla ale na zpáteční cestě přepadena a zajata Komanči, pak ale Hromovým Šípem a Medvědím Srdcem vysvobozena.

Tato zmíněná rodina byla rodinou jediného obchodníka se zbožím v pevnůstce Guadeloupe. Jmenoval se Pirnero, byl spřízněn s hacienderem Pedrem Arbellezem, a platil za nejbohatšího muže v celé krajině. Když se přistěhoval, aniž se dobře vědělo odkud, vzal si za ženu hezkou, zámožnou Novomexikánku, sestřenici Pedra Arbelleze a založil pak obchod, který se ustavičně rozšiřoval, až mohl být bohatým mužem.

Jeho žena mu brzy zemřela, zanechala mu jediné dítě, dcerušku. Tato ztráta se ho valně nedotkla. Byl povrchní, veselé a bezstarostné mysli, totiž bez všech starostí, mimo jedinou. Jeho dcera, hezká Resedilla, se totiž nikterak neměla k tomu, aby si vybrala muže. To mu dříve bývalo dost lhostejné, ale teď se blížilo stáří, a on si přál mít řádného následníka, aby viděl dceru zaopatřenou. Měla sice již dost zbožňovatelů a uchazečů, ale hezká plavovlasá dívka se smála a žertovala s nimi všemi, aniž by dávala přednost některému z nich. Tak dosáhla dvaceti, pak pětadvaceti, konečně až třiceti roků. Byla dosud hezká, nevypadalo to ani, jakoby patřila k Mexikánkám, které, jak je povědomé, v tomto věku již bývají nadobro odkvetlé. Její světlé vlasy poukazovaly také na jiný, snad germánský původ, přece ale její otec se jen velmi zřídka o tom zmiňoval, neboť znal svůj prospěch. Pirnero měl veliký dům a v okolí znamenité pastviny, na nichž zaměstnával hezký počet vaquerů. Dům byl jednopatrový. V rozsáhlých sklepích měl sklady zboží, v přízemí byl krám a nálevna a v patře se nacházely obytné pokoje.

Dnes vanul ostrý vítr přes řeku, jaký ani lovec, ani vaquero nemívá rád, a přesto se nenacházel v nálevně ani jediný host, kterému by při takovém povětří poskytovala nejlepší útulek. Proto právě nebyl seňor Pirnero v nejlepším rozmaru. Seděl u okna a vyhlížel mlčky do krajiny, přes kterou kroužil prach v hustých kotoučích. Resedilla seděla u druhého okna a vyšívala na červeném šátku, určeném jako dar jedné ze služebních děveček. Tu začal otec bubnovat prsty na okně. To bylo jistým znamením špatné nálady, a kdykoliv jej zachvátila, musela vždy vyslechnout známé narážky, z nichž si ale mnoho nedělala. Spíše ji to bavilo, jakými divnými oklikami se on vždy vracel ke svému oblíbenému tématu o vdávání.

„Hrozitánský vítr!“ zabručel mrzutě.

Ona neodpovídala; proto po chvíli doložil: „Je to skoro bouře!“

I teď ještě uznala za dobré mlčet; proto on se obrátil k ní s přímým vyzváním: „Je to pravda, Resedillo?“

„Ano,“ odsekla ona zkrátka.

„Ano? Copak?“ tázal se on dopálen stručností její odpovědi.

„Nuže, hrozitánská bouře.“

„Dobrá! A rovněž tak hrozitánský prach!“

Ona opět neodpovídala; proto se obrátil tváří k ní a pravil:

„Nezaopatříš-li si lepší vyřídilku, jakpak budeš vycházet se svým mužem, až se jednou vdáš?“

„Mlčenlivá žena je lepší, nežli štěbetalka!“ odvětila ona.

On několikrát zakašlal. Cítil se poraženým, a byl teď v rozpacích, jak pokračovat v hovoru. Proto začal za chvíli znova: „Neobyčejný vítr, nekonečný prach!“

Tuto duchaplnou poznámku ona zase neuznávala za hodnou odpovědi. On potřásl hlavou, bubnoval na okno a pravil: „A ani jediného hosta zde nemáme!“

Když ani ona na to neměla odpověď, obrátil se k ní s otázkou: „Copak snad nemám pravdu? Nebo snad vidíš některého hosta zde v místnosti?“

„Považuješ mne snad za slepou?“ zasmála se ona na to.

„No, tedy. Žádný host, vůbec žádný! To je špatné pro dívku, která se má ohlížet po muži. Anebo jsi snad již –?“

„Ne,“ odvětila ona odmítavě.

„Že ne? A proč ne?“

„Nechci žádného!“

„Žádného? Hm! Hlouposti! Muž je pro děvče tolik, co podrážka pro střevíc.“

„Musí se tedy po ní šlapat, pravda?“ smála se ona.

„Hlouposti! Míním, že se bez něho nemůže obejít.“

Ale navzdory této omluvě přece cítil, že si před ní zadal. To ho hnětlo, a proto přemítal, jak by se opět mohl nepozorovaně dostat ke svému tématu, když venku spadla deska, kterou vichr shodil ze střechy.

„Viděla jsi to?“ tázal se.

„Copak?“

„Tu desku tam venku.“

„Ano.“

„Teď je díra ve střeše. Kdo ji musí zasadit, co? Já sám!“

„Kdopak jiný? Snad ne já?“

„Ty? Hlouposti! Zeť! Neboť jeho povinností by bylo, přihlížet k pořádku. Kde není zeť, tam není ani pořádek. Rozumíš?“

Milý tatík Pirnero byl poněkud šetrný, a ta malá škoda, kterou mu způsobila bouře, ho mrzela. Když se něco podobného přihodilo, stával se dvojnásobně hovorným, a mluvíval pak také o věcech, o nichž se jinak nerad zmiňoval. Proto teď pokračoval: „Ale pořádný musí být, totiž ten zeť! Ne tak sešlý a otrhaný, jak to dlouhé chlapisko, co sem občas přicházívá.“

Ani nezpozoroval, jak se dcera lehce zarděla. Zdálo se, že ten otrhaný chlap jí přece není tak naprosto lhostejný.

„Víš přece, koho tím míním?“ tázal se otec.

„Vím.“

„Nuže tedy, toho ne; toho mně nepřiváděj. Jsem ctižádostivý, to mám již od mých rodičů. Víš, čím byl můj otec?“

„Kominíkem.“

„Dobře, to jsou lidé, kteří mají snahu zdolávat výšky. A můj děd?“

„Obchodník s křenem.“

„Krásně! Vidíš tedy, že již v něm vězela schopnost ke spekulaci, když jsem se stal bohatým mužem. Nestačíme nikdy upomínat dceru na takový původ, na vlast a rodné město. Anebo jsi snad již zapomněla, odkud pocházím?“

„Ó nikoliv,“ pravila ona tající smích.

„Nuže?“

„Ze Saska.“

„Ano, ze Saska, kde rostou hezké holky. Tak hezké nejsou nikde jinde, ale vdávat se musí, jinak by zplesnivěly. Rozumíš? I ty ses vrhla po otci. Býval jsem hezký chlapík již po mé matce a babičce, a proto jsi také ty k světu; to se již tak přirozeně dědí z otce na dceru. Proto jsem tě také pojmenoval Resedka nebo Resedilla. A co se týká mého rodného města, zapamatovala sis snad jeho jméno?“

„Ovšem.“

„Nuže?“

„Pirna.“

„Ano, Pirna. To je nejkrásnější město na celém světě. Je vyhlášené zvláště pro svoje hezké nářečí, proto jsem se také naučil zde tak lehce španělsky, neboť pirnajština a španělština jsou si velmi příbuzné. Pirnajsky a španělsky hovořit je téměř stejné; to můžeš poznat již z jména, které jsem přijal zde ke cti svého rodného města: Pirna a Pirnero. Proto si mne tvá matka také ihned vzala. Ty ale nechceš žádného, dokonce myslím snad ani, kdyby pocházel z Pirny! Kdo potom má připevnit desku, když ji shodí vítr!“

Byl by snad ve svém výkladu ještě déle pokračoval, kdyby se zvenčí neozval koňský dusot. Jezdec přicválal, neskočil ale před okny z koně, nýbrž vjel do otevřené ohrady vedle domu. Pak teprve šel podél oken do domu. Hostinský jej poznal již venku a pravil velmi rozmrzele: „To je on, ten lump. Toho tu není zapotřebí, i kdybych neměl žádné hosty. Takový pobuda nebude nikdy mým zetěm!“

Resedilla se sehnula hlouběji nad svou práci, aby ukryla své uzardění a mezitím vstoupil host do místnosti.

Pozdravil zdvořile, posadil se na židli a požádal o sklenici julepu, který je oblíben ve Spojených státech amerických.

Byl vysoké a silné postavy a jeho obličej byl rouben tmavým plnovousem. Muselo mu být již přes třicet let, mohl ale také být považován za mladšího. Oděn byl do ošoupaných mexikánských spodků a vlněné kazajky, vpředu rozhalené, z níž vyhlížela nahá prsa, vystavena bouři a větrům. Úzký kožený pás spínal jeho bedra. V tom vězely dva revolvery a nůž. Puška, kterou postavil vedle sebe ke stolu, nezdála se mít cenu centu, jako vůbec celý jeho zevnějšek činil dost ošumělý dojem. Kdo ale nahlédl do jeho výrazné, poněkud melancholické tváře a do jeho velkých, tmavých očí, ten by jej zajisté nebyl posuzoval podle těchto šatů. Když teď položil svůj široký klobouk na stůl, objevila se na jeho čele teprve před nedávnem zahojená jizva. Přitom byl ale jeho oděv čerstvými krvavými skvrnami tak umazán, že bylo patrné, že tyto skvrny nepocházely z rány na čele.

„Jaký julep si přejete?“ tázal se hostinský hrubě. „Peprný, tedy kmínový?“

„Prosím, seňore, dejte mně peprnou mátu,“ zněla odpověď. Byla mírná a skromná, skoro jakoby spáchal nějakou chybu, za níž by se doprošoval odpuštění. A přece zněl jeho hlas pevně, jak u muže, který nehodlá trpět více, nežli sám dobrovolně svolí.

Hostinský vyšel ven do krámu a přinesl nápoj, načež se zase posadil k oknu. Host srkal kořalku a zdálo se, že tak jako hostinský soustřeďuje veškerou svou pozornost z okna ven; bedlivý pozorovatel by ale poznal, že jeho pohled občas zaletěl pokradmu k hezké dívce, která zardívajíc se sklopila oči. A nebylo tomu divu, neboť nepředpojatý úsudek by zajisté uznal, že tento muž je ještě dobře způsobilý, podmanit si srdce mladé dívky.

Starého přece jen tížilo dlouhé mlčení. Odkašlal si, a pak pravil potřetí, tentokrát ale k hostu: „Hrozitánský vítr!“

Cizinec neodpovídal; proto se tázal hostinský po delší přestávce: „Nebo není? Co?“

„Ne přílišný,“ zněla lhostejná odpověď.

„Ale hrozný prach!“

„Ach, žvásty!“

„Žvásty? Co tím míníte? To že není prach?“

„Prach je. Ale co na tom?“

„Co na tom? To je otázka!“ zvolal hostinský mrzutě. „Vlítne-li tento prach člověku do očí, tak! –“

„Tak je zavře,“ vpadl mu do řeči cizinec.

„Zavře? Ach, ano, to bude to nejlepší!“

Duchaplný hostinský se cítil poražený potřetí, přece ale ještě podotkl: „Ale šatstvo, šatstvo, to se zničí!“

„To se špatně obléká!“

To byla voda na hostinského mlýn. Obrátil se kvapně k nenáviděnému hostovi a pravil: „Ano, to vaše je ovšem dost špatné. Copak nemáte lepší?“

„Nemám.“

Toto slovo bylo řečeno tak lhostejně, že starého pobouřilo. Mexikán si mnoho zakládá na svém zevnějšku. Odívá se do pestrého, nanejvýš malebného kroje, nosí rád lesklé zbraně, a zdobí své koňské nářadí zlatými a stříbrnými tretkami. Ze všeho toho nebylo na cizinci nic k vidění. Neměl na svých hrubých botách ani ostruhy, které nosívá Mexikán vždy s ohromnými kolečky.

„Pročpak je nemáte?“ tázal se hostinský.

„Jsou pro mne příliš drahé.“

„Ach, to jste tedy chudý pán z Nemanic?“

„Ano,“ odvětil cizinec lhostejně. Pozoroval ale dobře, že dcera se zarděla nevolí a poslala mu pohled, v němž vězela prosba za odpuštění.

Hostinský si toho nepovšimnul, a pokračoval svými otázkami: „Čímpak vlastně jste?“

„Lovcem.“

„Lovcem? A tím se živíte?“

„Ovšem.“

Starý jej změřil pohrdlivým pohledem a pravil hrdě: „To je mně vás líto. Jak se může lovec v této době uživit? Dnes už je jiná doba. Ano, dříve to bylo jinak. To bývalo chlapíků, před nimiž člověk musel mít úctu. Slyšel jste někdy o Medvědím Srdci?“

„Ano, byl to proslulý Apač.“

„Nebo o Bizoním Čelu?“

„Ano, byl to král lovců bizonů.“

„A o Hromovém Šípu?“

„Ano, byl to Němec.“

„Můj krajan!“ pravil hostinský hrdě. „Já jsem totiž z Pirny, odkud mají v Drážďanech řeku Labe. Největším lovcem ale býval Kníže skal, který byl vlastně také Němec. Byl vlastně velkým lékařem a nazýval se Sternau. –“

„Sternau?“ přerušil jej spěšně cizinec.

„Ano, Sternau.“

„A jaké bylo jeho křestní jméno?“

„Carlos, seňor Carlos Sternau. Můj příbuzný mně o něm vypravoval, když jsem jej navštívil před několika roky.“

„A kdo je ten váš příbuzný?“

„To je bohatý seňor Pedro Arbellez, majitel haciendy del Erina.“

„Je tento seňor Sternau ženatý?“

„Je, a sice s hraběnkou Rositou de Rodriganda.“

„Je to on; je to ten samý!“ pravil lovec sám k sobě, ale tak, že to zaslechl hostinský i jeho dcera.

„Kdo je on? Kdo je ten samý?“ tázal se nejprve. „Znáte jej?“

„Ano, velmi dobře.“

„Odkud?“

„On vytáhl mou sestru z vody.“

„Vidíte, co je to za chlapíka! Vytahuje také lidi z vody. Ano, on byl veliký lovec, takoví už nejsou. Nemáme nyní více žádné takzvané běžce po lesích a prériích, mimo snad jediného, který má být ale čertovským chlapíkem. Slyšel jste již o něm?“

„Kohopak míníte?“

„Nu, Černého Gérarda. Musíte totiž vědět, že lesní běžci se nejraději nazývají podle svých křestních jmen, a pak ještě nějakým označením. Musím vám to říci, protože jste sice lovec, ale ne takový, který by znal tyto způsoby. Ten muž se nazývá Gérard a má mít černé vousy; proto jej nazývají Černý Gérard. Znáte ho?“

„Slyšel jsem o něm.“

„Nuže, tak vám bude známo, že je to ten jediný proslulý chlapík, kterého máme teď zde na hranicích. On se ani čerta nebojí, jeho rána nikdy nechybí, a jeho nůž zasáhne vždy patřičné místo. Před takovýmto mužem je třeba mít úctu. Nejvíce má nabroušeno na loupežné tlupy v Llanu Estacadu. Když tam došel ze severu, tak se cesty od nich bezmála vyčistily. Mám mu mnoho co děkovat, neboť dříve mně pobrali mé zboží na cestě desetkrát, nežli jsem je jednou obdržel. Takového chlapíka bych si přál za ze – –“ vzpamatoval se a zarazil se v půli slova. V přítomnosti tohoto hosta nesměl přece spustit svou starou písničku. Proto pokračoval: „Rád bych věděl, co je za krajana. Snad je také Němec a nakonec ještě z Pirny, neboť tamější lidé jsou vesměs ohromně udatní. Jak jinak by se dostal královský kámen do Pirny, kdyby si jej nebyli vydobyli! A to po nich dosud ještě nikdo nedokázal. Z kterépak země jste vy vlastně krajan?“

„Z Francie!“

„Ó, běda! Tedy jste Francouz?“

„Ovšem!“

„Tak! Hm! Hm! To je hezké, seňore!“

Odvrátil se rychle a přerušil rozhovor. Bylo zřejmé, že musel mít na Francouze z kopce. Po chvíli povstal a vyšel ven, přičemž mrknul na dceru, aby šla za ním. Ona uposlechla a našla jej v krámě.

„Tak,“ pravil, „slyšela jsi, co on je?“

„Ano, Francouz,“ odvětila ona.

„To ti musím dát výstrahu!“

„Proč?“

„To ti nesmím říci, poněvadž ale mlčení by se mohlo stát nebezpečným, musím přece s tebou o tom promluvit. Víš, že nám Francouzi sem přivezli německého, nebo vlastně rakouského arcivévodu nebo prince, který se má stát mexikánským císařem?“

„Proč bych o tom neměla vědět? Vždyť se o tom přece veřejně mluví.“

„Nuže, chci ti tedy povědět, že Rakušané jsou hodní chlapíci. Počítají sice na zlatky, které platí pouze sedmnáct grošů, ale co je mně do těch ostatních tří grošů. My tam v Pirně to nebereme tak přísně. Nemám nic proti Rakušanům, a tento princ Ferdinand Maxmilián má být neobyčejně dobrým člověkem. Mexikánům se to ale nelíbí, že se dává přivádět od Francouzů, a proto o něm nechtějí nic vědět. Praví, že je Napoleon III. lhář; že nesplní své sliby a že později zanechá prince v bryndě. Oni nechtějí mít žádného císaře; oni si přejí mít prezidenta, a tím má být Benito Juarez.“

„Ten, co je nyní v Paso del Norte?“

„Ano. Francouzi by jej proto rádi zajali. Obsadili již celou zemi, a byli by jej v Chihuahue skoro chytili. On jim ale šťastně unikl do Paso del Norte. Tak daleko k indiánským hranicím si sice netroufají, ale mluví se o tom, že chtějí vyslat zvláštní sbor, aby jej zajali. Proto je třeba být opatrný a varovat se před cizáky.“

„Ty ale snad ne. Co je tobě po Francouzích a po Juarezovi?“

„Ó velmi mnoho,“ odvětil vážně. „Zamlčel jsem ti dosud, že mám neobyčejné nadání pro politiku. –“

„Ty?“ přerušila jej dcera nanejvýš udivená.

„Ano, já. Všichni lidé z Pirny jsou velcí politikáři. Mám tam naproti v Presidiu ještě některé pozemky, a poněvadž tam mám jeden hlas, není mně to lhostejné, dostaneme-li prince nebo Juareze. Princ je hodný, ale nemůže se nijak udržet. Závisí na Francouzích. Napoleon III., aby zřídil mexikánské císařství, učinil dvě výpůjčky; z těchto postoupil Mexiku hloupých čtyřicet milionů, kdežto zatím pro Francii podržel pět set milionů. To je zřejmý podvod, a ubohý princ si teď neví rady. Naproti tomu zná Juarez naši zemi; on nechce nic vědět o Francouzích, a proto jej chceme. K tomu je ale zapotřebí peněz. Proto poslal misi k prezidentovi Spojených států amerických, aby se s ním spolčil a učinil tam výpůjčku. Před několika dny se posel vrátil a přinesl zprávu, že Státy o nějakém mexikánském císaři, ustanoveném od Francouze, nic nechtějí vědět a že nám povolili třicet milionů dolarů. Několik milionů se již nachází na cestě sem. Mají být dopraveny přes Llano Estacado do Paso del Norte k Juarezovi. O tom ale dostali Francouzi vítr, a je pravděpodobné, že budou chtít přepadnout tuto výpravu s penězi. Ta přichází urychlenými denními pochody. V případě nouze, že by pro ni bylo snad nemožné, dostat se dál, mají být peníze dopraveny do pevnůstky Guadeloupe a prozatím ukryty v našem domě. Proto sem Juarez vloží silnější posádku, a z toho důvodu se máme dvojnásobně co obávat před francouzskými vojáky. Oni sem vyšlou zvědy, aby nás špehovali, a já tuším, že ten chlap, co tam teď sedí, je takovým vyzvědačem. Mluví málo a neodvrací oči od okna, aby jen dobře viděl, co se děje venku. Ani na tebe se nepodívá.“

Resedilla to věděla lépe; varovala se to ale říci.

„Mně se nezdá, že by měl oči vyzvědače.“

„Že ne? To se mýlíš! Teď ale musíš vědět, že na diplomatovi každý ihned pozná, že je velikým mužem. Proto se nechci ani už více ukázat před tímto Francouzem. Mohl by mně to vidět na očích, že patřím k vysoké škole a dostat podezření. Proto jej budeš sama obsluhovat. Ale prosím tě proboha, nedej to na sobě znát, že jsem Juarezovým přívržencem.“

Ona potlačila úsměv a odvětila: „Neměj starosti! Však on mne nedostane.“

Na to se vrátila do nálevny, kde host po celý ten dlouhý čas této podivné rozmluvy seděl sám. Na její tváři se jevil výraz roztomilého čtveráctví. Posadila se zase ke svému oknu, aniž by slovo promluvila; poněvadž on ale také mlčel, stalo se jí toto ticho přece jen nesnesitelné, proto se odhodlala, započít sama rozhovor, a přitom zamířit přímo ke svému cíli.

„Vy jste skutečně Francouz, seňore?“ tázala se.

„Ano,“ odvětil on. „Vyhlížím snad jako muž, který by vás mohl oklamat?“

„Ne,“ přiznala se ona upřímně. „Myslím jen, že jste si udělal žert. V této krajině nemají Francouze rádi.“

„Já také ne.“

„Ach!“ pravila ona s udivením. „A přece jste sám Francouz?“

„Ovšem. Tím chci ale jen říci, že jsem narozen ve Francii. Nevrátím se nikdy více do své vlasti.“

„Byl jste přinucen ji opustit?“

„Nikoliv; šel jsem dobrovolně; odřekl jsem se své vlasti nadobro.“

„To musí být žalostné!“

„Ne tak žalostné jako jiné věci.“

„Jiné věci? Které tím míníte?“

„Nevěra a zrada.“

„Utrpěl jste je?“

„Bohužel.“

„Od milenky?“

„Ano.“

Při těchto slovech se jeho tvář a pohled staly ještě zachmuřenějšími. Ale jeho odpověď podráždila zvědavost hezké dívky ve vysoké míře. Chtěla se v každém případě dozvědět více, a proto se tázala: „Byla vám tedy milenka nevěrná?“

„Ano.“

„To musela být zlá, tvrdá a bezcitná ženská, pane!“

Vyřkla to s takovou horlivostí a její tvář jevila výraz takové upřímnosti, že musel získat přesvědčení, že ona sama by mu nebyla nikdy nevěrná. Přesto se nezměnil ani jediný rys v jeho vážné tváři. Pravil: „Byla více nežli to, byla špatná.“

„Mohla bych se dozvědět její jméno?“

„Jmenovala se Mignon.“

„Mignon? Mívala jsem to jméno ráda, teď ale již ne. Ale, seňore, snad se ještě pro ni trápíte?“

„Ano.“

„Měl jste ji tedy velmi rád?“

„Velmi, seňorito.“

Odpovídal tak stručně a jednoduše, ale právě to ji nejvíc vábilo. Jiný by to všechno zamlčel oproti dámě, tak si to alespoň ona myslela.

„Musíte se snažit, abyste na ni zapomněl, seňore!“

„Nejde to. Nemiluji ji sice více, ale ona mne učinila tak nešťastným, že na ni nemohu nijak zapomenout.“

„To nechápu, pane. Jak se můžete cítit nešťastný, když ji více nemilujete?“

„Protože moje neštěstí není vlastně následkem její nevěry, nýbrž její zrady.“

„Mluvila o vás tedy špatně?“

„Ano.“

„Ale byla to lež?“

„Ne, byla to pravda.“

Při těchto slovech jí bylo nějak podivně kolem srdce. Nemohla si vyložit své jednání, ale přece se ptala dále: „Není-li pravda, teď jste mluvil žertem?“

„Proč bych měl s vámi žertovat, seňorito? Povídám vám pravdu.“

Ona sklonila hlavu. V její tváři byl přece k vyčtení pocit zklamání, a její hlas zněl chladněji nežli předtím, když pravila:

„Odpusťte tedy, že jsem vás obtěžovala svými dotazy! Kdykoliv jste k nám přišel, seděl jste vždy tak tichý a smutný, že mně vás bylo líto. Ve vašich očích to vždy vypadá, jako by se měly ihned vyronit slzy.“

„Ano, jsou lidé, kteří v sobě tají celou záplavu slz, a přece jsou příliš hrdí, než aby to na sobě dali znát.“

„Ó, já jsem to přece zpozorovala. A tu jsem si myslela, že by vás snad potěšilo laskavé slovo. Některé osoby se člověku ani nemohou zdát cizími, seňore. Nezkusil jste to ještě nikdy?“

„Ano, ale teprve zde u vás, seňorito.“

Ona se zarděla. On to zpozoroval, a pokračoval proto omlouvajíc se: „Nesmíte má slova brát za zlé. Urážejí-li vás, odejdu a více se nikdy nevrátím.“

„Nikoliv, to nesmíte, seňore!“ pravila kvapně. „Bylo by mně velmi milé, kdybych vás mohla vidět méně truchlivého, jak doposud. Nepotřebujete mně o sobě nic povídat, ale vaše jméno bych se přece ráda dozvěděla.“

„Říkejte mi Mason, seňorito.“

„Mason? Ano, to je francouzské jméno. A vaše křestní jméno?“

„To chcete také vědět?“

„Ano. My ženské myslíme na muže nejraději jeho křestním jménem, a spojujeme jeho význam s vlastnostmi jmenovaného.“

„Jmenuji se Gérard.“

„Ach, zrovna jako ten Černý Gérard, o němž mluvil před chvílí můj otec. Vy máte také takové černé vousy, jak on je má mít. Ale nemohl byste mně říci, jaký význam má jméno Gérard?“

„Ono znamená ‚silný‘ nebo ‚ochránce‘; tak aspoň mně to pověděl můj bývalý učitel.“

„Silný? Ano, to se na vás hodí. A kdo je silný, může také být dobrým ochráncem.“

„Bohužel, že jsem nebýval tím, nýbrž pravým opakem toho.“

„Jak to míníte, seňore?“

On pohlížel smutně do dálky a odvětil: „Býval jsem garotteurem.“

„Garotteurem? Tomu já nerozumím. Co to znamená?“

„Ano, vaší nevinné mysli to nemůže být známo. Pamatujte si tedy, seňorito, že ve velikých městech, kde spolu bydlí miliony lidí, statisíce zvečera sotva vědí, odkud vzít příští ráno chleba. Ještě hůře na tom jsou ale ony tisíce, kteří si večer říkají: ‚Neukradneš-li si této noci chleba, musíš zítra hladovět.‘ Tito jsou otroky zločinu. Většina z nich není na tom docela vinna, mnozí z nich jsou i nevinní. Otec vychovává syna a matka dceru ke zločinu; právní cit se nevyvinuje a takto žijí tito lidé na způsob lišky nebo lva, jimž příroda velí loupež nebo krádež. Oni jsou dravci lidského pokolení.“

„Bože můj, to musí být přece jen velmi smutné!“

„Smutnější, nežli si dovedete představit!“

„A vy, seňore? Chtěl jste přece mluvit o sobě?“

„Ovšem. Také já jsem byl takovým darebákem.“

„To není možné!“ vykřikla ona zděšeně.

„Bohužel ano! Nechci nikoho obviňovat, avšak poslouchal jsem svého otce. Byli jsme chudí a naučili jsme se pohrdat prací. Můj otec byl slabý a kradl; já jsem byl ale silný a garottoval jsem; chodil jsem totiž po ulicích, zadrhoval kolemjdoucím krk smyčkou, a když ztratili vědomí, vyprázdnil jsem jim kapsy. Svedli jsme také mou sestru. Ona se nám postavila na odpor a skočila do řeky, aby se utopila. Doktor Sternau, o němž předtím mluvil váš otec, za ní skočil a zachránil ji.“

„Bože můj, jak je to hrozné!“ zvolala Resedilla.

Zbledla jako stěna. Tady seděl muž, ten jediný, jemuž byla ochotná věnovat svou lásku, a vypravoval jí, že je zločinec. K čemu tato hrozná upřímnost? Zachvěla se ve všech končetinách.

„Ano, je to hrozné,“ pravil s onou lhostejností, jenž odbyla již to nejhorší. „Ale ono to bylo ještě horší. Žádná poctivá dívka by mne nebyla milovala. Seznámil jsem se s onou Mignon. Milovali jsme se a jí jsem donášel všechno, co jsem naloupil. Pak jsem se jednou sešel se zlým člověkem; snad se jednou dozvíte, kdo to byl. Ten mně nabízel mnoho peněz, abych pro něho spáchal zločin. Zdánlivě jsem přivolil, ale varoval jsem ohroženého a sebral vrahovi za trest všechny jeho peníze. Teď jsem se chtěl stát poctivým mužem. Dal jsem Mignon všechno, co jsem měl, soudě, že jí mohu důvěřovat. Ona mne ale oklamala. Seznámila se s vznešeným pánem, jemuž dala přednost přede mnou. S ním utratila mou kořist. A když jsem jí pohrozil, řekla, že prý mne udá.“

„A co vy jste na to učinil? Zabil jste ji?“

„Nikoliv,“ odvětil opovržlivě.

„Nebo snad ho?“

„Ne. Odešel a pracoval jsem. Tehdy jsem mnoho přetrpěl a bojoval; vždyť já sám jsem byl svým nejhorším nepřítelem. Ale jednou jsem si pevně předsevzal, stát se poctivým člověkem, a zůstal jsem jím, neboť co jednou opravdově chci, to také prosadím. Avšak ve společnosti dobrých lidí se dostavilo ke mně teprve vědomí mých hříchů. Vyhnalo mne to pryč z vlasti. Chci odpykat a potom zemřít.“

Nastalo ticho. V očích dívky stály slzy. Byly to slzy bolesti, odříkání; nebo se jevil v jejich vlhkém lesku odstín slova písma svatého o kajícném hříšníkovi, nad nímž je v nebi více radosti nežli nad devětadevadesáti spravedlivými? Hluboký povzdech se vydral z jejího srdce, pozvedla k němu zrak, pohlédla vážně na něho a tázala se přitom: „Ale, seňore, pročpak mně toto všechno povídáte?“

„To vám chci upřímně říci,“ odvětil. „Domníval jsem se, že miluji onu Mignon; ale byl to klam. Odešel jsem do Ameriky; toulal jsem se horami, pustinami a prériemi; stal jsem se za ta dlouhá léta scoutem (průvodcem), který získal dobré jméno. Samota mne naučila poznat mé srdce, a když jsem pak spatřil vás, poznal jsem, co je pravá láska. Nemohl jsem se více obejít bez pohledu na vás; táhlo mne to k vám, jak to táhne věřícího k nohám madony. Když ale jsem zpozoroval, že také váš zrak spočívá na mně se soucitem, probudilo se ve mně vědomí mé povinnosti. Vy nesmíte zahodit své srdce nehodnému; proto jsem vám pověděl, čím jsem býval, abyste se naučila mnou opovrhovat. To bude nejlepší ochrana pro vás. A mimoto mně bylo, jako bych mluvil ke svému zpovědníkovi, anebo k samému Bohu. Kdo zná své hříchy a lituje je, tomu budou odpuštěny. Půjdu teď a nevrátím se víc. Vy budete zachráněna od poskvrnění se zatracencem; ale prosím vás, abyste zachovala mlčenlivost nad tím, co jsem vám pověděl. Uškodila byste jinak mnohým, jimž jsem teď užitečný. Musel bych pak opustit tuto krajinu nadobro.“

Povstal a chopil se své pušky. Chtěl odejít, aniž by vypil svou sklenici. Tu i ona povstala. Její tvář se stala ještě bledší, nežli předtím. Zastoupila mu cestu a pravila: „Seňore, vy jste byl ke mně tak neobyčejně upřímný; buďte tedy ještě naposledy a povězte mně, jste-li vyzvědačem Francouzů?“

„Ne, nejsem.“

„Mohu tomu skutečně uvěřit?“

„Tak, jak by vám to Bůh sám pověděl.“

„A ani s nimi nedržíte?“

„Ne. Nenávidím císaře, který panuje jenom krví a lží. Mohl bych jej usmrtit za to, že teď zase hodného, poctivého arcivévodu uvádí do zkázy; ale jeho čas jednou přijde! Držím s Mexikány a miluji Juareze. Stačí vám to, seňoro?“

„Ano, úplně; jsem upokojena.“

„Žijte tedy blaze.“

„Chcete skutečně odejít, seňore?“

„Ano.“

„Navždy?“

„Navždy od vás, ale nikoliv z Guadeloupe. Vrátím se sem zase.“

Ponořil svůj zrak hluboko do jejich očí; obě oči byly plné slz. Bylo mu, jakoby ji teď mohl ovinout rameny, aniž by ji urazil, jakoby byla připravena, uložit svou hlavu na jeho srdce, aniž by se před ním štítila; ale on se ovládl; on nesměl připoutat její osud ke svému.

Když opustil místnost, stála pořád ještě na tom samém místě, kde stála před tím. Ukryla obličej ve své ruce a vypukla v náhlé vzlykání, pod nímž se chvělo celé její tělo.

„Gérard se nazývá,“ pravila plačíc. „Ano, on zasluhuje toto jméno, on je opravdu silný, neboť zvítězil nad sebou samým; on je ochránce, neboť mne chtěl zachránit přede mnou samou. Jak těžké mu to muselo připadat. A jak těžko mně teprve bude, – snad nemožné, teď teprve zhola nemožné!“

On ještě mezi dveřmi zaslechl její vzlykot, ale nevrátil se nazpět. Vešel do ohrady a skočil na koně. Upevnil svůj klobouk pod bradou, přehodil pušku přes ramena a smělým skokem skočil jeho kůň přes vysoký plot a letěl v trysku zrovna k řece. Tam skočil do hlubokých proudů Rio Puerka a plaval na protější břeh. Nedbal, že si promočil šaty, ani na bouři, která mu kvílela vstříc. Uprostřed prérie se kůň konečně zastavil. On seskočil a vrhl se na zem, aby zemdlenému zvířeti poskytl odpočinek a pastvu.

Laskavý čtenář teď již bude vědět, že tento muž nebyl nikdo jiný, nežli Gérard, pařížský garotteur, kterého Alfonzo de Rodriganda vzal sebou do Německa, aby jím dal zavraždit hraběnku Rositu. Z bývalého hříšníka se stal kajícník, nikoliv ale kajícník v pytli a popelu, jenž bídně prokvílí svoje dny, nýbrž jako kajícník s puškou v ruce, který vzal na sebe úkol vyhubit zločin v savaně. Zamlčel Resedille, že on sám je tím proslulým Černým Gérardem.

Takto ležel, aniž věděl jak dlouho. Jeho kůň se napásl a ležel klidně v trávě. Tu pojednou vyskočil, zježil hřívu a dal se s jiskřícíma očima do frkání, které jeho pánovi bývá jistým znamením, že se blíží člověk nebo nějaký nepřátelský tvor. Gérard se ihned vymrštil a přelétl bystrým zrakem pláň.

Spatřil jezdce, který zrovna tryskem k němu uháněl. Jeho tvář, předtím tak napnutá, vzala na sebe výraz spokojenosti.

„Upokoj se!“ volal na koně. „Je to Medvědí Oko, náš přítel.“

Kůň rozuměl tomu jménu tak dobře, že se okamžitě zase položil, a nedával další znamení nepokoje. Blížící byl znaleckému zraku již zdaleka povědomý jako Indián. Nebyl sice v indiánském oděvu, ale jeho držení na koni nakloněné dopředu ho bezpečně označilo jako rudocha. Jen ti jezdí takovým způsobem. Přišel k čekajícímu, seskočil jediným skokem v plném trysku z koně. Věděl, že jeho kůň, který pádil dále v oblouku, se k němu navrátí. V každém případě se zde jednalo o schůzku obou mužů, a bylo to důkazem ostře vyvinutého místního smyslu obou, že se tak přesně na volném bodu širé planiny dovedli setkat.

Indián byl ještě mladý, a někdo, kdo kdysi znal náčelníka Medvědí Srdce, by musel rozpoznat mezi oběma velkou podobnost.

„Můj rudý bratr na sebe nechal dlouho čekat,“ pravil Francouz.

„Myslí snad můj bílý bratr, že Shosheinta neumí jezdit?“ odpověděl Indián. „Zdržel jsem se, poněvadž jsem musel naslouchat.“

„Naslouchat? Kde?“

„Byl jsem v Paso del Norte u Juareze, náčelníka Mexikánů, abych mu sdělil, že mu přivedu pět set udatných apačských bojovníků, aby získal nazpět Chihuahuu. Pověděl jsem mu, že se se svým bílým bratrem zde setkám a on mně prosil, abych ti vyřídil, že máš navštívit seňoritu Emily.“

„Učiním tak ihned, neboť to sám považuji za potřebné.“

„Jak dlouho se tam zdržíš?“

„Nevím ještě, snad týden.“

„Najdeš mne tedy v Paso del Norte. Jel jsem přes Sierra Diablo, a byl jsem již blízko řeky, když jsem našel stopy tří mužů.“

„Indiánů?“

„Bělochů.“

„Pěších?“

„Na koních.“

„Podle čeho jsi poznal na stopách koní, že to byli bílí jezdci?“

„Nejeli přímo za sebou, ale vedle sebe. To dělají jen hloupé bílé tváře, my Indiáni ale nikdy.“

„Jel jsi po stopě?“

„Ano, jel jsem přes hodinu a zjistil, že běloši sesedli a usadili se. Sejmuli koním sedla, a chtěli si tedy popřát delší odpočinek. Připlížil jsem se, abych je vyslechl. Jeden z nich hovořil španělsky, byl to Mexikán a dělal tlumočníka, ostatní mluvili pouze francouzským jazykem.“

„Ach! Jakýpak měli oděv?“

„Oblékli se jako lovci, nebyli ale jimi.“

„Podle čeho jsi to poznal?“

„Jejich nože byly nové a lesklé, ruce bílé jako sníh na horách, netřímaly ještě nikdy těžkou, hrubou pušku.“

„Snad důstojníci?“

„Můj bílý bratr uhodl. Mluvili k tomu třetímu, jak pouze důstojník mluví k vojákovi. Také měl jeden z nich šňůru na krku, na níž visela dvě kulatá skla. Ta posadil na nos, a hleděl přes ně jako někdo, kdo má čtyři oči místo dvou.“

„Aha, skřipec! Není pochyb, jsou to přestrojení důstojníci. Porozuměl můj bratr něčemu z jejich rozmluvy?“

„Ne. Ležel jsem těsně za nimi, slyšel jsem všechno, ale nerozuměl jsem ničemu, neboť hovořili v té rychlé řeči, jakou používají Francouzi. Čekal jsem dlouho, jestli padne přece některé španělské slovo, ale marně; proto jsem rychle zajel k tobě, abych ti to sdělil.“

„Jak daleko je to odtud?“

„Pojedeme čtvrtinu toho času, který vy nazýváte hodinou.“

„Dejme se tedy na cestu!“

Skočili rychle na své koně a letěli v nejprudším cvalu tím směrem, odkud přišel Medvědí Oko. Ten jel napřed a Gérard jel tak opatrně za ním, že jeho kůň stoupal vždy přesně ve stopě indiánského koně. Asi po deseti minutách se prérie značně zdvíhala. Vyskytly se pahorky a kopce dost hustě obrostlé a rozervané hlubokými úvaly. Do jednoho z nich vjel Indián. Tam seskočil a přivázal svého koně ke stromu. Gérard učinil to samé.

„Pojď za mnou!“ pravil Medvědí Oko tiše.

Vydrápal se po jedné straně úvalu vzhůru, kráčel mezi stromy přes hřeben, pak se spustil na druhé straně do jiné rokle. Přitom nešli přímo, nýbrž se položili na zem a plazili se, varujíce se všeho šramotu, po svahu dolů. Přišli dolů a spatřili skrze větve křoviny tři muže sedící na malé mýtině a kouřící bezstarostně svoje cigarety. Nedaleko odtud bylo slyšet pást se jejich koně. Hovořili francouzsky, a sice tak hlasitě, jakoby se nacházeli na trhu a ne uprostřed mexické pustiny.

„Ano, s Juarezem je konec,“ pravil jeden z nich. „Fouká z poslední píšťalky a může teď hledět, zda jej tito rudí holomci učiní svým císařem.“

„Ale, co vůbec záleží na něm!“ mínil druhý. „Celé toto polní tažení bylo jenom dětskou hračkou. Bylo to právě tak, jako kdyby rozháněl mouchy šátkem. Také bych se ani nechtěl více namáhat pro toho arcivévodu.“

„Pro toho? Co tě to napadá. Pro toho se nestalo ani to nejmenší. My jej vzali sebou pouze jako panáka, aby mocnosti naše vtržení do této země nepovažovali za francouzskou intervenci. Panákovi se tato úloha brzy omrzí, a on se milerád poděkuje. Ano, ještě bude hezky prosit, aby směl jít domů. Pak se Bazain stane prezidentem Mexika, a jeho úlohou bude, vyvolat takové spory, že bude císař přinucen zakročit a vyhlásit zemi za francouzskou kolonii.“

„A mocnosti?“

„Žvásty! Věc pak bude již hotova; nikdo ji nebude moci změnit. Ostatně země je překrásná; nejlíp se mně však líbí dámy.“

„Schvaluji tvou krasochuť.“

„Ano, Mexiko je zemí vítězství, také co se týká krásné pleti. Viděl-li jsi pak v Paříži někdy takovou krasotinku, jakou je tato seňorita Emily?“

„Ať ji čert vezme!“

„Proč? Dala ti snad košem?“

„Dokonce celou krosnou! A přece je to ona, které přísluší první cena mezi všemi.“

„Ano, je to skutečná krasotinka.“

„Je to zrovna k zoufání, že člověk nemůže mít tuto ženu pro sebe.“

„U všech čertů, já bych byl rád, kdybych ji měl jediný týden!“

„O, ona je vybíravá, můj milý, a ty jsi pouhým poručíkem.“

„A ty pouhým setníkem; to není tak veliký rozdíl.“

„Major ji má celou ve svých rukou. Teprve nedávno jsem studoval její oči. V těchto temných zářících hvězdách leží zároveň tisíce nebes a deset tisíc pekel; ona je andělem a ďáblem zároveň.“

Při pochvale této zázračně krásné bytosti přelétl zvláštní výraz přes Gérardovu tvář. Skoro se zdálo, jakoby cítil útrpnost s mluvícím.

„Nech plavat tuto sirénu!“ pravil poručík. „Kdy vyrazíme?“

„Můžeme to učinit ihned, ty máš před sebou dalekou cestu.“

„Ano, ty jsi na tom nejlépe. Ty můžeš být za půl druhé hodiny u svého cíle, já ale musím jet ještě pět dní, než dorazím do Chihuahuy. Byl jsi tedy již jednou v této pevnůstce Guadeloupe?“

„Již čtyřikrát jsem tam slídil. Teď tam zůstanu delší dobu, abych očekával svou setninu, která má to hnízdo vzít útokem a obsadit jej.“

„Budeš tam velmi tesknit po seňoritě Emily. Nebo jsou tam snad podobné krasotinky?“

„Znám pouze jedinou.“

„Aha, tedy přece jedna. Která to je?“

„Jediná dcera jistého Pirnera. On je kupcem a nejbohatším mužem v místě.“

„Je hezká?“

„Ano, ačkoliv již nepříliš mladá.“

„Laskavá?“

„Řekl bych spíše přívětivá.“

„Lehce k získání?“

„Po čertech těžce.“

„Tedy nemá oheň, nebo alespoň málo koketerie?“

„Ani trochu. Ale opravdové něžné, opravdové milostné spojení by snad stálo ještě za více, nežli od takové seňority Emily.“

„Hrome! Tuto dívku bych chtěl vidět!“

„A já bych ji chtěl mít!“

„To asi bude těžké, ne-li nemožné.“

„Oho, to bych nesměl být Francouz. Kdybych chtěl, musela by ještě dnes být mou. Byla by to vůbec výborná odměna za namáhání naší nynější vyzvědačské cesty.“

„Vezmi si ji tedy. Ale k tomu je zapotřebí odvahy v této zemi.“

„Myslíš snad, že ji nemám?“ tázal se kapitán uraženě.

„Tak trochu,“ usmíval se poručík. „Když tyto mexikánské dámy nechtějí, bývají kousavé.“

„Žvásty! Vsaďme se!“

„Oč?“

„O tisíc kusů nejjemnějších puros (doutníků).“

„Platí! Na čestné slovo?“

„Na čestné slovo! Platí!“

Plácli si, a pak se tázal poručík nanejvýš zvědav: „Ale jak to provedeš?“

„Hm!“ zabručel kapitán.

„Copak je to tajemství?“

„To právě ne.“

„Nuže, spusť tedy!“

„Říkal jsem ti, že jsem tam byl již čtyřikrát.“

„A já jsem to milostivě ráčil vyslechnout,“ smál se zvědavec.

„Spal jsem tam pak pokaždé.“

„Tisíc ďáblů! A učinil jsi útok?“

„Ještě ne. Byl jsem ale tak chytrý, že jsem si dobře prohlédl dveře a zámky.“

„To jsou přece nějaké přípravy! Jaké jsou to zámky?“

„Žádné pařížské. Pamatuješ si ještě, že za našich chlapeckých let na vesnicích ještě mívali šroubovací zámky?“

„Ať tě čert sebere! Copak mne máš za zámečníka nebo kováře, abych rozuměl takovým technickým výrazům?“

„Myslím ty staromódní zámky, k nimž nebylo zapotřebí klíče.“

„Aha, již mně to napadá.“

„Otevíraly se pouhou klikou, která zastupovala zároveň klíč. V zámku se nachází velká okrouhlá díra se šroubem, a v klice je vyhloubena případná matice. Když se klika zastrčí a několikrát otočí, dveře se otevřou.“

„Aha, teď si vzpomínám! Ale tyto zámky jsou po čertech starosvětské.“

„Zde v Mexiku ještě ne. Dveře seňora Pirnera mají samé takové zámky, a na tom zakládám svůj plán.“

„To ti asi příliš nepomůže.“

„Dokonce náramně pomůže. Zapomínáš totiž na dvě věci, kamaráde.“

„Jsem žádostivý to uslyšet!“

„Když se vytáhne tato klika a vezme se sebou do pokoje, jsou dveře uzamčeny, a proto nejsou opatřeny zvláštní závorou.“

„U všech ďáblů! Začínám tušit, co teď bude následovat.“

„Pak jsou si tyto zámky a tyto kliky náramně podobné. Mají všechny stejný šroub. Jednou klikou se otevřou všechny dveře.“

„Pak ale je to zamykání bez jakéhokoliv smyslu.“

„Ovšem; ale na to se ani nezdají pomýšlet v této šťastné zemi. Ostatně vím, kde seňora Resedilla spává.“

„Resedilla? Jak vonné je to jméno; zcela jak řeřicha nebo bedrník!“

„Aťsi! A za druhé také přesně vím, kde já budu spát.“

„To je ovšem ohromná výhoda.“

„A za třetí jsem již za mé poslední přítomnosti zkoušel, zdali moje klika otevírá dveře seňority.“

„Chytrý jako turecký kádí!“ posmíval se poručík. „Jak vypadal ten pokus?“

„Velmi dobře. Namastím-li mou kliku trochu olejem nebo lojem, dostanu se zcela nepozorován až k posteli seňority. Ostatní bude má věc. Soudím, že nemůže být ani snadnější vítězství než toto.“

„Přeji ti k tomu štěstí! Popíšeš mně to pak ale dopodrobna?“

„Ovšem!“

„Ať to bude vypadat šťastně nebo nešťastně!?“

„To se rozumí. Vždyť jde o čestné slovo. Dozvíš se všechno tak zevrubně, jakoby se ten ničema, kterého nazývají Černý Gérard, na to díval.“

„Ano, ten chlap je ničema. Ten naší armádě dělá větší škodu, nežli deset jiných vyzvědačů.“

„Deset? Raději sto!“

„Zvláště, kdy je nejen lstivý jako kolčava, ale také udatný jako ďábel. Chtěl bych si tak zasloužit cenu, kterou na něj vypsal Bazain.“

„Kolik toho bylo?“

„Napřed tři a pak pět tisíc franků. On posloužil Juarezovi více nežli celá armáda. Tento člověk je nebezpečnější, nežli Jaguár jihu, který je také přece proslulý, nebo vlastně pověstný. On se dozvídá veškeré naše přípravy, jakým způsobem, to je pravá hádanka. A když se občas zachytí některá z jeho zpráv, je přesnější a zevrubnější, nežli náš originál. Nepřekvapilo by mne to ani dost málo, kdyby on teď již věděl, že jsme byli u Komančů. O naší smlouvě, podle které nám šest set těchto ďáblů přijde na pomoc, se ovšem tak brzy nedozví, alespoň ne předčasně. A potom bude pro Juareze jako pro něho již pozdě.“

„Kdy tedy dorazí tvá setnina do tvrze Guadeloupe?“

„Odedneška za pět dní. Sestoupí po Rio Conchos, překročí pod jejím ústím Rio del Norte a udeří pak neprodleně na pevnůstku. Tento záměr nemůže selhat, neví o něm ani živá duše, ani sám major, který myslí, že se jedná o pouhou demonstraci.“

„Staneš se takto snad velitelem celého Presidia.“

„Doufám. Teď se ale vydejme na cestu. Tam na rovině vane prokletý vítr, a já musím dorazit do tvrze ještě před nocí.“

Povstali. Až dosud čekali oba vyzvědači; pak ale se vrátili ke svým koním. Tu se tázal Apač: „Zaslechl můj bratr něco?“

„Ano.“

„Bylo to důležité?“

„Náramně. Odedneška za pět dní přepadne setnina Francouzů pevnůstku.“

„Uff! Co hodláš učinit?“

„Žádám tvoji pomoc.“

„Dostavím se.“

„S tvými pěti sty Apači?“

„S pěti sty. Musíš mně ale slíbit, že Juarezovi o tom nic neřekneš!“

„Proč?“

„On by pak vyslal svoje lidi, kteří by nás připravili o kořist. Mojí bojovníci nedostávají žádný plat, musím proto dbát na to, aby dostali kořist.“

„Kořistí a skalpů je dostatek. Ale já budu u toho.“

„Kde se shledáme?“

„Přesně v poledne u velikého dubu v Sierra Diablo.“

„Navrátíš se do té doby z Chihuahuy?“

„Ano. Vezmu si mnoho koní, a dám ti teď svého sebou, aby pak byl čerstvý a silný. Ale ještě jednu věc jsem zaslechl.“

„Copak?“

„Tito lidé byli u Komančů, z nichž šest set jim přispěje, aby přemohli prezidenta Juareze.“

„Kdypak přijdou?“

„To nevím.“

„Který pohlavár bude jejich náčelníkem?“

„To také nepověděli, ale zajisté se to dozvím.“

„Rozloučím se tedy se svým bratrem, neboť on sám již najde pevnůstku Guadeloupe.“

„Tam bude dnes spát jeden z těch lidí, jimž jsme naslouchali.“

„Uff!“ pravil náčelník udiveně.

„Je to kapitán setniny, kterou zničíme. On zůstane v pevnůstce, aby je tam očekával, a zatím se seznámil s jejím zařízením.“

„Co s ním učiní můj bratr?“

„Snad jej zabiju, abych jej potrestal za zločin, který míní spáchat.“

„Smím se zeptat mého bratra, jaký zločin to má být?“

„Chce ve spaní přepadnout dívku.“

„Je to pes, který se musí bít, až zdechne. Chce mně můj bratr ještě něco sdělit?“

„Dnes již nic víc.“

„Ať jej tedy provází Veliký Duch. Howgh!“

Rozešli se. Medvědí Oko jel k západu, a vedl Gérardova koně na uzdě; Francouz ale hodil pušku na rameno, a kráčel pěšky k tvrzi Guadeloupe. Dopřál si k tomu čas, neboť se nesměl dát vidět. Za prvé se provždy rozloučil s Resedillou, a za druhé by ho kapitán mohl lehce poznat. Stačilo tedy, aby dosáhl pevnůstky ještě před dobou k spaní.

Při soumraku seděl starý Pirnero zase u okna, a jeho dcera na svém obvyklém místě. Starý byl pořád ještě ve špatném rozmaru, a poněvadž vítr dosud smetal prach, nebylo divu, že vítr, rozmar a prach v jeho nitru se spojily v trudný celek. Bubnoval mocně na okno, načež pak pojednou pravil: „Ale, tamhle přichází jezdec! Jestli se u nás zastaví, otážeš se ho, je-li svobodný!“

„To se přece nesluší.“

„Co, že nesluší? Já musím vědět, kdo u mě pobývá. Mám dceru na vdávání a nestrpím žádného hosta, který je již ženatý. Ale, nebesa, to je ten bohatý zlatokop, který již u nás čtyřikrát nocoval. Nemůžeš se upamatovat, jestli má ženu nebo ne?“

„Ptej se přece jeho samotného,“ odvětila ona, již rozmrzelá nad otcovou ztřeštěností.

„Ano, to také učiním.“

Při těchto slovech vyšel ven, aby přivítal vzácného hosta. Vešel s ním brzy zpět. Byl to onen francouzský kapitán, který se tedy zde vydával za zlatokopa.

„Mohl bych zde dnes opět zůstat přes noc, seňorito?“ tázal se zdvořile.

„Optejte se mého otce,“ odvětila ona.

„On mně to již dovolil.“

„Pak tedy není zapotřebí mého svolení. Otec je pánem v domě.“

Pověděla to sice zdvořilým, přece ale úsečným tónem. On si objednal sklenici pulque, kterou mu starý sám přinesl, načež se posadil k oknu. Přemítal, jakým skvělým způsobem by z cizince vylákal, zda je ještě svobodný, v tom ale zazněl venku zvonek na znamení, že je ho zapotřebí v krámě. Sotvaže vyšel ven, kapitán povstal a procházel se po místnosti. Při tom činil rozličné poznámky, jen aby přivedl něžnější hovor do proudu; nechtělo se mu to ale podařit. Resedilla nemohla zapomenout na svou rozmluvu s Gérardem. Nejraději by se nalézala o samotě, aby se mohla dosyta vyplakat. A tu přišel tento protivný člověk, svedl slabého otce k rozličným směšnostem, a konečně se snažil zavést ji do lehkovážného rozhovoru. Odpovídala krátce a odmítavě, a když se konečně osmělil, položit své rámě na lenošku její židle, povstala, aby mu unikla.

„Odpusťte, seňore,“ pravila. „Musím do kuchyně přichystat večeři.“

„Z tak krásných rukou to musí chutnat dvojnásobně dobře,“ lichotil a uchopil ji za ruku.

Ona mu ji ale ihned vytrhla a odpověděla: „Lituji tedy velmi, že děvečka bude krájet vaši šunku.“

S tím vyklouzla ze dveří. On za ní pohlížel a bručel: „Aha, umí odseknout! To je mně milé, neboť jí to dodává novou vnadu. Krásná je. Takový otec ani nezasluhuje takovou dceru. Přičiním se všemožně, abych vyhrál svou sázku.“

Jelikož starý v krámě a dcera v kuchyni byli zaměstnáni, zůstal host až do večeře sám. Jakmile pojedl, odebral se do své ložnice. Tam, aby šel najisto, vytáhl kliku a zkoušel ji na Resedilliných dveřích. Otvírala, a tak byly učiněny veškeré přípravy k ničemnému přepadnutí.

Gérard teprve za pozdního večera dorazil do pevnůstky. Odebral se proto ihned k Pirnerovu domu, aby nepřišel pozdě, neboť věděl, že tam velmi časně uléhají. Plížil se kolem, a zjistil ke svému uspokojení, že milenka je dosud zaměstnána v kuchyni. V kůlně, kam dal svého koně, ležel žebřík, který stačil až k milenčinu oknu. Měl ho použít? Měl ji chránit zvenčí. To by vyvolalo na každý pád hlomoz, který mohl poškodit dívčinu pověst. Ne, umínil si, že to zařídí jinak. Vplížil se do domu a vyšel po schodech vzhůru. Tam v chodbě ležela hromada prázdných pytlů a starých pokrývek, které mu poskytovaly úkryt. Zahrabal se do nich a očekával, co se bude dít.

Napřed přišel kapitán, připravoval se zdánlivě k odpočinku; ale Gérard pozoroval, že nejprve opatrně a tiše zkoumal zámek. Pak přišla Resedilla, později její otec, který dole uzavřel vchod, a konečně domácí služebnictvo. Vaquerové spali ve stájích. Teď bylo ticho a úplná tma. Gérard si mohl pomyslet, že kapitán počká, až dívka usne; proto se cítil docela jistý. Vylezl ze svého úkrytu a přikradl se ke dveřím, za nimiž zmizely děvečky. Tam vykroutil kliku tak tiše, že uvnitř nic nezaslechly, šel ke dveřím milenky, která svou kliku vzala sebou dovnitř, a zkoušel. Přesvědčil se, že klika se hodí, a vrátil se spokojeně do svého úkrytu. Minula více než hodina, nežli bystrý sluch lovce zaslechl slabý šramot.

„Teď přichází,“ pomyslel si.

Naslouchal ještě napnutěji nežli předtím, a zaslechl od dveří k milenčině ložnici slabé cvaknutí, jako když se železo dotkne železa.

„Teď nastrkuje kliku!“

Při této myšlence vystrčil Gérard hlavu zpod pytlů a viděl teď zřetelně, co se dělo. Kapitán otevřel opatrně dveře. V ložnici hořelo noční světélko, a Resedilla ležela tak, že na ni Gérard viděl. Kapitán za sebou zavřel tiše dveře a kradl se k posteli. Mžikem byl Gérard u dveří teď opět uzamčených. Naslinil kliku, aby nevrzala, a pootevřel malounko dveře, aby mohl všechno uvnitř pozorovat. Kapitán stál těsně u postele, ponořen pohledem na vnady, v nichž se hodlal opájet. Nemohl se více zdržet, položil svá ústa na její rty a vtiskl na ně polibek.

„To mně zaplatíš!“ myslel si venku lovec. „Ten jeden ti dovoluji, ale nic víc!“

Resedilla se probudila, ale nežli přišla úplně k vědomí, kapitán jí položil ruku tak pevně na ústa, že nemohla vykřiknout.

„Ani muk, seňorito!“ varoval ji tlumeným hlasem. „Jinak bych byl přinucen, vás zabít!“

Ona na něho zírala rozevřenýma, úzkosti plnýma očima, a netroufala si bránit se.

„Rozumíte-li, co vám povídám, mrkněte dvakrát očima,“ velel.

Ona dala žádané znamení.

„Slíbíte-li mně, že nebudete křičet, uvolním vám ústa. Chcete?“

Ona přisvědčila a on sňal ruku z jejich úst.

„Co chcete?“ tázala se, hořící studem a úzkostí.

„Vás, jen vás!“ odvětil.

„Jak jste se sem dostal?“

„Pomocí kliky od jiných dveří.“

„Odejděte, prosím vás! Jděte proboha!“

„Neodejdu, pokud neokusím tvou lásku, ty spanilá!“

Chtěl se k ní sehnout, ona jej ale od sebe odšťouchla. Tu on sáhl do opasku a vytasil svůj nůž.

„Vol!“ pravil. „Lásku nebo smrt!“

„Smrt!“ odvětila.

„Ano, smrt!“ ozval se za ním tlumený hlas.

Kapitán se rychle obrátil a spatřil těsně před sebou lovce. Couvl zpět a napřáhl nůž, ale v tom samém okamžiku dostal od něho ránu, která ho povalila omámeného na zem. To všechno se událo tak bleskurychle, že dívka ani neměla čas hlesnout. Teď zvolala tlumeným hlasem: „Seňor Gérard! Proboha vás prosím, co to má znamenat?“

„Nebojte se mne, seňorito,“ chlácholil ji Gérard. „Nepřicházím, abych vám ublížil, nýbrž abych vám přišel na pomoc.“

„Je to pravda?“ šeptala, a volněji vydechla.

„Přísahám vám to při všem, co je mně a vám svaté! Spáchal jsem mnoho zlého, ale takový lotrovský kousek bych přece nikdy nemohl vyvést.“

„Díky vám! Ale jak vy jste se k tomu dostal?“

„Naslouchal jsem v lese dvěma francouzským důstojníkům, z nichž jeden se vsadil, že nad vámi dnešní noci zvítězí. Spěchal jsem, abych vám přišel na pomoc. Zprvu jsem měl úmysl, zastřelit jej oknem, ale to nebylo moudré, protože by se soudilo, že k vám vešel jako milenec a že byl zastřelen nějakým žárlivcem; proto jsem se vkradl do domu, abych tuto záležitost v tichosti odbyl.“

„Ale stejně se roznese, že u mne byli muži.“

„Nikdo se o tom nedozví. Ponechte to jen mně na starosti, seňorito!“

„Ó Bože, to se nám povede zle, když on je Francouz. Tedy doopravdy?“

„Ano, on je kapitán.“

„A u nás se vydával za zlatokopa.“

„Byl u vás jako vyzvědač; dále vám nesmím nic říct.“

„Ale co se stane s vámi? Vy jste jej zabil!“

„On není mrtev; přijde zase k sobě.“

„Dopravte jej do jeho pokoje, seňore! Já vám posvítím!“

„Dobře,“ pravil, „uposlechnu váš rozkaz. Vy ale zůstanete ležet; nesmíte se namáhat pro mne a pro něho.“

Vězelo něco v jeho hlase, i když tichém, čemu si ona netroufala odporovat.

„Dělejte, jak myslíte, seňore, jen ať se to nikdo nedozví!“ prosila. „Zdvihněte jej. Tamhle ještě leží jeho klika. Dobrou noc, pane Gérarde!“

Podala mu ruku. Nemohl jinak než přitisknout ji ke svému srdci a ke rtům. Ona to dovolila a řekla: „Vy jste mne dnes zachránil od veliké hanby; směla bych vás o něco poprosit?“

„Mluvte, seňorito!“

„Nerozcházejme se navždy!“

„Toto přání asi vyslovujete z pouhé vděčnosti…“

„Nikoliv,“ odpověděla s výrazem pravdivosti.

„Nebo snad z útrpnosti?“

„Také ne.“

„Je to pravda, seňorito?“

„Přísahám vám na to!“

„Děkuji vám! Uvidíte mne tedy zase.“

Jeho oči zasvítily jako před prvním paprskem nekonečného štěstí. Ona to zpozorovala, a hluboké uzardění pokrylo její tvář.

„Chcete mně něco prominout?“ tázala se.

„Co?“

„Že tento muž mne zde takto spatřil!“

„Ano, jestli i vy mně odpustíte, že jsem vás tak spatřil.“

Nyní si teprve vzpomněla na své postavení; opět se zarděla, přece mu ale podala krásnou sněhobílou paži, a pravila: „Zde přijměte mou ruku, nehněvám se na vás. Vždyť jste můj ochránce, a mám k vám důvěru.“

„Důvěru, důvěru? Je to pravda, seňorito?“

„Ano.“

„Důvěru, důvěru, ó Bože!“ pravil s hlubokým povzdechem. „Vy víte všechno, a máte ke mně důvěru! To mně dává víru v nový život!“

On klesnul k její posteli, uchopil její obě ruce a ponořil své čelo dovnitř. Ona se opřela o loket, přiblížila svou tvář k jeho a řekla: „Ano, seňore Gérarde, důvěřuji vám! Vy jste mnoho hřešil, ale také jste mnoho přetrpěl. Jsem přesvědčena, že již nikdy více nic zlého nespácháte!“

„Nikdy, nikdy!“ vzlykal.

Nic nedojme hlouběji srdce ženy, nežli slzy silného pevného muže. I její oči se zarosily. Její duše se zachvěla svatým pohnutím, a ona prosila tichým hlasem: „Podívejte se trochu na mne! Pozvedněte svůj obličej ke mně!“

On ji poslechl. Tu se ona sehnula a vtiskla polibek na jeho čelo a druhý na ústa; pak pokračovala: „Ještě nikdy jsem nepolíbila muže. Myslete si, že Bůh vám posílá tyto polibky na znamení, že je usmířen a že vám odpustil! Nedejte vašemu životu směr plynout dále tak temně a trudně, ale víru a pevnou radostnou důvěru k nebesům, které vyslyší mou modlitbu a přijmou vás na milost. Dobrou noc!“

On ji poslouchal se zářícím obličejem.

„Dobrou noc!“

Více nemohl pronést. Ještě jednou položil svou tvář na její měkké ruce, a zdvihl pak kapitána ze země, aby s ním opustil pokoj. Zanesl jej do ložnice, kde kapitán nechal hořet světlo; pak opět vyšel, aby vypůjčené kliky dal na svá místa. Když se pak vrátil k bezvědomému, svázal mu pevně ruce a nohy, odvinul si laso z těla, a spustil po něm kapitána oknem do dvora, načež se tou samou cestou odebral za ním.

Nyní zašel do chléva, kde našel kapitánova koně a jeho sedlo, které na něho vložil. Vyvedl jej ven a přivázal na něho jeho pána. Pak vzal pro sebe neosedlaného koně, a vedl druhého koně za uzdu; odjížděl zprvu pomalu, později ale plným tryskem odtud. Nesměl mařit čas, neboť se musel vrátit v pěti dnech. Přebrodil Rio Puerco a uháněl dál údolími, přes hory a prérie vždy směrem k jihozápadu. Kapitánovi se již vrátilo vědomí, ale dosud mlčel a ani nehlesnul. Za této usilovné jízdy Gérard rozhodl o konečném osudu svého zajatce.

Ještě za noční temnoty pozoroval, že kapitán sedí pevně v sedle, a že se tedy úplně zotavil. A když začalo svítat, spatřil, že zajatec má oči otevřené a jimi vesele kouká do dálky.

Teď Gérard seskočil z koně a odvázal druhého, aniž by mu však rozvázal pouta. To přerušilo dosavadní mlčení.

„Vy jste se mnou dosud hrál divadlo, seňore,“ pravil kapitán. „Očekávám, že mne teď konečně propustíte.“

„Nepleťte se!“ zněla odpověď. „Zastavil jsem jen proto, abych zasedl k soudu nad vámi.“

„Žvásty!“ smál se druhý. „Nedělejte hloupé žerty!“

„Míním to zcela doopravdy. Odpoutám vám nohy, abyste aspoň mohl usednout. Tak, a teď ať to začne.“

„No, když se vám to tak líbí, hrejte si dál vaši úlohu!“

„To také udělám. Chtěl bych vás upozornit, že mně zbývá pro vás pouze pět minut.“

„To je mně milé!“ smál se důstojník.

„A že potom budete mrtvola.“

„Hlouposti!“

„Klidně si můžete šprýmovat až do smrti; nemám nic proti lomu. Ale nejdřív mně povězte, zdali mne znáte!?“

„Ne, nemám tu čest!“

„Dovolte tedy, abych se vám představil! Nazývají mne Černý Gérard.“

Když uslyšel toto jméno, zajatec zbledl. Lovec ale pokračoval: „Padne-li zajatý do rukou Francouzů, bývá zastřelen bez milosrdenství, ačkoliv prezident Juarez s vašimi kamarády, které zajímá, laskavě nakládá. Já patřím k Juarezovi, a vy jste mým zajatcem. Co vás tedy očekává? Smrt!“

„Seňore! Já jsem důstojník!“ rozzuřil se kapitán.

„Vy jste se nechoval jako důstojník; nebudu tedy s vámi nakládat jako s takovým. Dále, druhý článek obžaloby! Oči, které spatřily vnady seňority Resedilly, nesmí nic více vidět, a ústa, která políbila její rty, se musí provždy zavřít. Tedy: opět smrt!“

„Kdo dává tyto zákony?“

„Tento poslední dávám já, neboť seňorita je andělem cudnosti, a já ji zbožňuji. Vy jste ji chtěl obětovat svým nízkým chtíčům, proto: smrt!“

„Vy jste ďábel!“

„To ať posoudí Bůh. Dále – vy jste šel jako vyzvědač ke Komančům, abyste dovedl šest set jejich bojovníků – tedy: smrt!“

Zajatec zbledl. Netroufal si odporovat. Gérard pokračoval:

„Vy jste chtěl za pět dní s vaší setninou přepadnout tvrz Guadeloupe, tedy smrt! Tyto důvody stačí; ostatní, které ještě mám, pominu. Chcete někomu něco vzkázat?“

„Vy jste se zbláznil!“

„Ujišťuji vás, že mám všech pět pohromadě!“

„Přece nebudete tak krutý!“

„Budu, neuprositelně! Neodpověděl jste na mou poslední otázku. Nemám více času. Pomodlete se hlasitě poslední otčenáš!“

„Zabiješ-li mne, nejsi soudcem, ale mým katem, mým vrahem!“

„Žvásty! Každý Francouz, který se teď nalézá v Mexiku, je vrah!“

„Kdo ti dává právo, mne usmrtit?“

„Zákon prérie. Zapomínáš, na jaké půdě se nacházíme. Ty jsi včera proti mně napřáhl zbraň. Tvůj život je mým majetkem, i bez těch důvodů, které jsem ti předtím jmenoval. Modli se!“

„Nechci,“ pravil kapitán vzdorovitě. „Ty se neodvážíš vzít mně život.“

„Poznáš ihned opak. Když se nechceš pomodlit, budiž Bůh milostivý tvé duši. Jedna – dvě – tři!“

Rána zahřměla; koule projela zajatci středem čela; on se převalil jako mrtvola, ten který ještě včera byl tak žádostivý užívat života.

Nyní prohledal Gérard šaty odpraveného. Nenalezl ani tobolku nebo nějaké písemnosti, zato ale hodinky, peněženku a prsteny; to všechno tam nechal. Na to se pomodlil tichý otčenáš, pustil kapitánova koně na svobodu, vyskočil na svého a uháněl dál. Jeho srdce mu nečinilo ani tu nejmenší výčitku.

Tento bývalý kovář se stal za nějaký čas výtečným lovcem z prérií. Seděl na svém koni až do poledne, pak si chytil z prvního stáda, když se mu namanulo, jiného. Tak to šlo ustavičně v trysku dále, až druhého dne krátce před večerem před sebou spatřil Chihuahuu. Nesměl se ani za dne odvážit do města, ani za večera volně projít bdělými strážemi nýbrž musel se tam vplížit s nebezpečím života. Proto uvázal svého koně v lese a počkal do úplného setmění. Pak se přiblížil k městu, kde znal každý dům a každou uličku. Jen takovému muži jako on se to mohlo podařit, že se dostal řetězem stráží a přes opevňovací příkopy. Potom se nalézal v oblasti zahrad, které mu byly všechny známy. Přeskočil obezřetně přes plot jedné z nich, přikrčil se k zemi a vypustil třikrát po sobě skřek černohlavého supa, když se probouzí ze spánku. Toto znamení musel opakovat, nežli zaslechl v dáli vrznout dvířka.

Temná ženská postava zvolna přicházela, zastavila se v malé vzdálenosti a tázala se tlumeným hlasem:

„Kdo je to zde?“

„Mexiko,“ odvětil.

„A kdo přichází?“

„Juarez.“

„Počkej chvilku!“

Po těchto slovech se postava vzdálila a vrátila se teprve po uplynutí čtvrt hodiny. Teď ale přistoupila k němu samému a pravila: „Zde je oděv, cestu jsem uvolnila.“

Podala mu mnišskou kutnu, kterou si oblékl přes svůj oděv, a přitom pravila: „Dnes se musíte mít dvojnásobně na pozoru.“

„Proč?“

„Ona si k sobě pozvala majora.“

„To je mně milé. Je již u ní?“

„Ne. Přijde teprve za dvě hodiny.“

„Dobře. Zde je má puška, dobře ji uschovej.“

„Kdy se vrátíte?“

„To teď ještě nevím. Ale vzbudím tě, až přijdu.“

Zahalil se do řasnaté kutny a odešel vlevo. Tam byla ve zdi malá dvířka, která již byla otevřena. Vešel do dvora, v němž kolem na sloupech byla zřízena dřevěná chodba. Na tu vedly úzké schody z nejtemnějšího kouta dvora. Vylezl vzhůru, prošel více otevřenými dveřmi, až konečně stanul před jedněmi, které byly zamčeny. Zaklepal a ozvalo se hlasité „Vejděte!“ Zároveň byla odsunuta závora, a dveře se otevřely.

Jasné oslňující moře světla mu proudilo v ústrety a v jeho středu stála ženská postava, jejíž krásu ani nelze popsat. Nebylo by to divné, kdyby každý, kdo ji spatřil v této úpravě, se jí vrhnul k nohám.

Jak chudý a nepatrný naproti tomu stál před ní lovec, který v posledním pokoji zase odložil svou kutnu. A přece držel své tělo hrdě vzpřímené, a přece zářily její oči štěstím a blažeností, že jej zase vidí u sebe. Vykročila mu naproti a podávala mu obě ruce a zvolala: „Konečně, konečně zase jednou přicházíš, milý Gérarde. Děkuji ti, že jsi mně učinil tuto radost. Pojď, dej se políbit!“

Obejmula jej a líbala jeho ústa s celou něžností šťastné nevěsty, když ho ani nenapadlo, opětovat tyto polibky. Pak jej táhla k sametové pohovce, vtlačila jej do ní, posadila se vedle něho, obklíčila jej rameny a položila svou hlavičku na jeho srdce. Takto zde seděli, on ve svém starém, špinavém a krví prosáknutém kabátě, a ona v průzračném hedvábném oděvu, skrze jehož látku od hluboce vystřiženého poprsí až dolů ke kyprým bokům prosvítala živá kůže rozkošné ženy.

„Chtěla jsi jít, jak vidím?“ chopil se on chladně slova.

„Ano. Chtěla jsem jít na dvě hodiny do Tertullie, a potom očekávám majora. Přece se ale vzdávám ráda toho povyražení, když mám jen to štěstí, vidět u mne tebe.“

„Kterého povyražení se chceš vzdát?“ usmíval se. „Tertullie nebo majora?“

„Prvního; to poslední není žádným povyražením.“

„Věřím ti to.“

„A ten ošklivý kapitán – – ach, víš, že několik dní je odtud pryč?“

„Kde?“

„To nikdo neví.“

„Ani tvůj slaďounký major?“

„Ani ten.“

„Ale velitel to musí vědět!“

„Ovšem.“

„To je tedy pro nás špatným znamením.“

„Jak to?“

„Kapitán byl vyslán na tajnou výpravu a velitel to majorovi zamlčel; to je na každý pád neomylný důkaz, že mu nedůvěřuje, a že jej nepovažuje za dost mlčenlivého.“

„Z toho hlediska jsem na tuto záležitost ještě ani nehleděla. Vidím, že jsi ostrovtipnější, nežli já, milý Gérarde!“

„Podruhé jsi zase chytřejší nežli já. Musíme se právě doplňovat.“

„To bych tedy ráda věděla, kam ten kapitán zašel. Musím se to v každém případě dozvědět, a budu se tu muset držet samotného velitele.“

„Je k tobě laskavý?“

„Ano.“

„Aha, tedy se konečně zakousl?“

„To ovšem, ale bohužel jen jako veliká těžká ryba, která může každou chvíli přetrhnout udici. Nedávno mne požádal o tajné večerní dostaveníčko.“

„Slíbila jsi mu je?“

„Ještě ne. Chtěla jsem, aby se toto dostaveníčko odložilo do té doby, až budu na něm chtít vyzvědět něco důležitého. Přijmu jej tedy zítra navečer, a ty budeš přítomen a naslouchat.“

„To nejde, neboť musím bezpodmínečně odejít ještě tuto noc.“

„To je škoda! Tak tě dnes nebudu mít u sebe?“

„Bohužel ne.“

„Copak je tento spěch tak velice nutný?“

„Velmi nutný. Seděl jsem od předvčerejšího večera bez přerušení na nesedlaných koních a urazil jsem padesát mil. Z toho můžeš poznat, jak naléhavá je ta záležitost.“

„Chudáčku!“ pravila; hladila mu něžné tváře a líbala jej pak. „Ty se tím zničíš. To jsi ani nespal?“

„Ne.“

„A musíš vykonat tu samou cestu tímto způsobem bez spaní?“

„Ovšem. Mám ale železnou konstituci a vydržím to.“

„Ale když musíš dnes již odejít, nedozvíš se zítra, proč byl kapitán velitelem vyslán!“

„Ó, to já již vím, milé dítě,“ pravil s úsměvem.

„Skutečně?“ tázala se ona udiveně.

„Dokonce to vím zcela přesně. Setkal jsem se totiž s kapitánem a vyslechl jsem všechno.“

„Gérarde, ty jsi opravdu neobyčejný muž!“

„Ó, nikoliv,“ odvětil skromně. „Byla to jen šťastná náhoda, jinak bych se nic nedozvěděl. Byl jsem na to upozorněn Medvědím Okem.“

„To je ten mladý náčelník Apačů, který pátrá po svém bratrovi Medvědím Srdci, a přísahal, že dokud jej nenajde, pokud bude žít, každý týden zabije jednoho bělocha?“

„Ano, ten. On je mým přítelem a slíbil mně pět set svých bojovníků.“

„To je velmi dobré, neboť těch pět set vyváží pět tisíc Francouzů. Ale co jsi vyslechl u kapitána?“

„Že byl u Komančů, kteří mu slíbili šest set bojovníků.“

„Propána; to je chyba!“

„Žvásty! Já je zničím. Dále přišel přestrojen do tvrze Guadeloupe, aby tam očekával setninu Francouzů, která má obsadit pevnůstku. Že se velitel odvažuje, posunout takový oddíl tak daleko dopředu, ve mně vzbuzuje domněnku, že chce zajmout prezidenta v Paso del Norte, a že ví o zásilce peněz, která je pro nás na cestě ze Spojených států amerických.“

„Zásilka peněz? Ó, kéž by tu již byla. Naléhavě si to přeji.“

„Proč?“

„Musíš vědět, že mně prezident již tři měsíce zůstal dlužen můj plat. Platím zde za bohatou a musím vést veliký dům, chci-li sloužit s prospěchem vaší věci. A přece je moje pokladna až na dno vyčerpána. Vím, že Juarez teď sám musí strádat, ale byla jsem nucena, si vypůjčovat. Nimbus, kterým jsem se dovedla obklopit, takto tuším brzy zmizí.“

„Ano, prezident je ovšem nyní téměř zbaven všech prostředků; a když ti přesto posílá peníze, můžeš z toho poznat, jak zná ocenit výhody, které nám poskytuje tvoje krása.“

„Posílá mně peníze?“ tázala se radostně.

„Ano.“

„Kdy? Po kom?“

„Teď, dnes, po mně.“

„Výborně, výborně! Pojď, ať tě zulíbám!“

Bylo patrné, že radost nepocházela z chtivosti, nýbrž ze skutečné nouze. Ovinula svá ramena kolem něho a přitlačila jej těsně k sobě; on ale přijal její obejmutí a následující vřelé polibky zcela chladně a pravil: „Nosím tyto peníze už dva týdny u sebe. Musíš mne omluvit, nemohl jsem opravdu přijít dříve.“

„Jsi omluven, milý Gérarde, neboť znám tvou starostlivost o mne. Ale pověz mně, kolik toho je?“

„Tady je máš!“

„Dobře! Teď jsem zase bohatá! Ale, milý Gérarde, musíš mně to učinit k vůli, a přijmout jeden z těchto lístků ode mne!“

Podávala mu s upřímně prosící tváří stolibrovou bankovku. On s úsměvem potřásl hlavou, odmítnul její ruku a pravil: „Děkuji ti, Emily! Míníš to se mnou srdečně dobře, ale já nesmím zneužívat tvé dobroty. Nemám těch peněz zapotřebí.“

„Ach, jsi tedy bohatý?“

„Skoro. Nalezl jsem totiž náhodou tam v horách zlatou žílu. Potřebuji-li peníze, jdu tam, a vylomím si kus. Díky tedy za tvůj dar! Chceš-li se mně ale naprosto něčím zavděčit, tak mně dej něco jíst; mám hrozitánský hlad.“

„Pověz, co si přeješ k jídlu?“

„Přines mně kus chleba a k němu trochu masa!“

„Nic jiného?“

„Ne.“

„Je to člověk?“ smála se ona. „Mohl by mít všelijaké lahůdky, a žádá si suchý chleba. Máš mít svou vůli.“

Vstala a přinesla, co žádal.

Vrátila se, postavila před něho talíř, z něhož si s chutí bral.

Ona jej pozorovala se zřejmým zájmem a pravila: „Takto, můj milý Gérarde, se mně objevuješ v mých snech. Uprostřed pralesa malá chaloupka, ty mužem a já ženou – –“

„Ó, prosím!“

„Strpení! Vždyť je to pouze ve snu! Ty se vracíš z práce nebo z lovu, posadíš se ke stolu – –“

„Bez předcházející hubičky?“ smál se.

„Deset hubiček předtím, Gérarde! Pak postavím před tebe horký bizoní jazyk – –“

„Nikoliv, ten musí být studený! Svíčková se pojídá horká.“

„Dobrá, dostaneš tedy svíčkovou, a pak do ní kousáš tak silně, jak právě teď. Tvé zuby se třpytí; jsi celý při práci, a to je tak hezké a příjemné, že člověk sám dostává chuť.“

„Chceš?“ tázal se jí, a podával jí suchý chleba.

„Ne, brrr!“ odvětila, a otřásla se.

„Pěkná hospodyně, která nemůže jíst chleba!“

„Naučila bych se to zase!“

„Ale těžce. Můžeš to mít mnohem lépe.“

„Jak?“

„Vynasnaž se po opravdovém, skutečném spojení. Při tvé kráse a tvém duchu jsi ve stavu, upoutat nejvznešenějšího a nejbohatšího muže. Pak budeš zaopatřena pro celé své živobytí.“

Ona sklonila zrak k zemi. Cítila, že má pravdu, přece ale odvětila tónem nepřekonatelné výčitky: „A to mně radíš ty, který jsi tím jediným, kterého mohu milovat?“

„A který je také ten jediný, který s tebou dobře smýšlí.“

„Ano, věřím ti to; byl jsi mi vždy příjemný již jako chlapec.“

„Hm, a proč ne? Tvoji a moji rodiče bydleli v zadním stavení. Já byl silný kluk a ty takové malounké roztomilé stvořeníčko. Pak jsem přišel na učení ke kováři a ty jsi začala chodit do školy.“

„A když jsem vychodila školu, ty jsi byl garotteurem.“

„Bohužel! Ale když jsem se vzdal garotty, byla jsi grisetkou, dala ses unést americkým podvodníkem, a odešla přes moře.“

„Ten člověk mne opustil a já jsem vpadla do největší bídy. Pak jsme se sešli jeden večer v St. Louis u řeky. Chtěla jsem skočit do vody; ty jsi to tušil a přistoupil ke mně. Poznali jsme se, a já byla zachráněna. Ty jsi pracoval pro mne; sdílela jsem s tebou výtěžek tvého lovu; zaopatřil jsi mně konečné místo společnice u dámy, s níž jsem se pak dostala sem do Mexika. Dlužím ti svůj život a ještě více.“

„Nestojí to ani za řeč, mé dítě. Ty jsi od té doby vykonala pro mne a naši věc dost. Nikdy bych nebyl pomyslel, že z toho malého dítěte, které jsem nosíval na svých ramenou, a ze zoufalé ženštiny na břehu Mississippi, by se mohla stát taková dáma. Emily, ty jsi krásná, jsi úchvatná, skoro až opojná.“

Odsunul od sebe prázdný talíř, jak si ji pozorněji prohlížel. Tu ona k němu přiskočila, sedla mu na klín, přitiskla jeho hlavu ke svým kyprým ňadrům a pravila: „Gérarde, toto všechno mne nespasí. Jenom tebe, tebe samého bych chtěla získat a opojit; tvou ženou bych chtěla být, třeba jenom jediný rok, pak bych ráda zemřela. Ó Bože, proč to nemůže být?“

Přitiskla jej pevně k sobě a plakala. On ji znenáhla od sebe odstrčil a pravil: „Nehodíme se k sobě. Oba jsme náruživí; oba jsme žili příliš naplno; nemůžeme se doplňovat. Copak to nevidíš?“

„Bohužel to chápu, můj milý Gérarde. Kdo z nás dvou se ožení, musí se spojit jen s klidnou usmiřující povahou. My ale bychom se jen učinili vzájemně nešťastnými. Ale – ale –“

Touto řečí se uvedla do takového rozčílení, že se její vnady zdvojnásobily, oči jí svítily, líce se zarděly, ňadra se dmula, kypré boky se rozpínaly pod tenkým oděvem a po plných okrouhlých plecích kmitalo zachvění, jakoby byly líbány tisícero neviditelnými rty. Gérard se odvrátil, cítil, že by musel podlehnout. Tlačilo jej to vší mocí, aby napřáhl své ruce po ní, a vztáhnul ji k sobě na měkkou pohovku. Ona to vyčetla z jeho planoucích očí; cítila, že se blíží k dlouho kýženému vítězství; srdce se jí chvělo rozkoší – tu se ale on pojednou odvrátil.

Nyní měla jistotu, že nikdy nezíská jeho lásku, totiž onu vřelou, bezohlednou lásku, po níž toužila. Náhlým, rázným trhnutím se od něho odvrátila a přistoupila k oknu. Hleděla ven do tmavé noci. Její ramena se zdvihla, a její prsty trhaly třepení drahocenných záclon, aniž to pozorovala. Ačkoliv stála od něho odvrácena, viděl pod jejími zdviženými rameny, jak se vlní její plná ňadra. Trvalo to dlouho, nežli se upokojila.

Konečně se vrátila k němu a usedla na židli. Její tvář byla bledá, její rysy chladné a její hlas zněl chraptivě, když pravila:

„To nejdivnější při tom je, že tě pořád miluji, že v mém srdci nevzniká ani stopa nenávisti, ani jediná myšlenka na pomstu; mohla bych zemřít u tvých nohou jako pes; kterého jeho pán zabíjí, a jemuž on ještě v posledním okamžiku líže ruku. Ale nemluvme déle o tom; mluvme raději o našich záležitostech!“

„Ano, bude to tak lepší, milá Emily,“ odvětil.

„Víš, že se objevil nový prezident?“

„Kdo se chce stát prezidentem?“

„Jistý Cortejo z Mexika. Jmenuje se tuším Pablo Cortejo.“

Gérard naslouchal. Znal to jméno velmi dobře. Nalezl je v knize, kterou odebral Donu Alfonzovi, a která mu byla zase odebrána v Rheinswaldenu od hajného Tombiho.

„Cortejo? Kdo je to?“

„Býval správcem hraběte Fernanda de Rodrigandy.“

„Aha!“

„Znáš hraběte, nebo vlastně, znal jsi ho?“

„Slyšel jsem o něm.“

„Zemřel již před mnoha lety. Znáš také toho Corteja?“

„Jenom podle jména. Ale když je v Mexiku, jak se může ucházet o prezidentské křeslo? Hlavní město se přece nachází v rukou Francouzů.“

„Pravila jsem, že je z Mexika a nikoliv že je v Mexiku. On se nyní nachází v kraji Chiapa.“

„Má mnoho přívrženců?“

„On byl jeden z prvních, kteří se prohlásili pro Francouze, on a Jaguár jihu. Dokud byl Juarez ještě mocný, nevytasil se tento nepatrný Cortejo se svými skutečnými úmysly; teď ale snad myslí, že jak doba, tak okolnosti jsou pro něho příznivé. On agituje v jižních krajinách, kde Francouzi nikdy nečinili velké pokroky.“

„Je schopen k této funkci?“

„To nevím.“

„A má dostatečné prostředky?“

„Vypadá to tak.“

„A jakých výsledků až dosud dosáhl?“

„Nezdají se být valné. Ale Jaguár jihu se pro něho vyslovil, a to víš, že ten má mnoho přívrženců.“

„Ten Cortejo nám tuším nebude velice nebezpečný.“

„Kdo to může vědět! Snad má peníze a na ty Mexikán náramně zabírá. Nejpodivnější aleje, že ani on tolik neagituje jako jeho dcera.“

„Je mladá a hezká?“

„Proč se na to ptáš?“

„Protože to jsou dvě vlastnosti, kterým nebývá nesnadné dělat propagandu, umí-li se jich náležitě využít. Ty například by jsi byla jako stvořena k tomu, podporovat agitátora.“

„Vždyť to již dělám, působím pro Juareze. Co se ale týká této Cortejovy dcery, ona není mladá ani hezká. Tato seňora Conchita je doslova strašidlo.“

„Znáš ji? Viděla jsi ji?“

„Nikoliv. Viděla jsem ji jen na obrázku.“

„Máš tedy její fotografii?“

„Ano. Tato ženština dává totiž rozdávat své podobizny.“

„A není mladá ani hezká? Jaká je to pitomost!“

„Ach, kterápak ženská, i kdyby byla šedou bestií, by byla tak nepředpojatá, aby se považovala upřímně za ohyzdnou? Povídá se, že seňora Conchita se naopak považuje za krásnou. A toto domnění o sobě musí také skutečně mít, jinak by nedávala zhotovovat svoje podobenky a rozdávat na tisíce.“

„Máš zde tu podobiznu?“

„Mám ji zde v mém albu.“

„Prosím, ukaž mně ji.“

„Jak se ti líbí?“ tázala se Emily, a podávala mu otevřené album.

„Nesmírně zajímavé.“

„Tedy skutečně?“

„Ano, ale pouze pro studium ohyzdnosti, anebo aby tobě sloužila jako protiklad. Jednoduše nepochopím tuto ženštinu.“

„Dobře, dopřejme jí to štěstí, aby byla na posměch tisícům. Jaké novinky ještě máš?“

„Že Napoleon III. konečně začíná vyjednávat se Spojenými státy americkými o osudu Mexika.“

„To je tedy arcivévoda Ferdinand Maxmilián u konce svého císařování.“

„Myslíš?“

„Ano. Spojené státy nestrpí v Mexiku žádného císaře.“

„To není přece ještě tak jisté.“

„Je to zcela jisté. Vysvítá to zřetelně z nóty, kterou Seward, sekretář Spojených států, již v roce 1864 zaslal Daytonovi, svému vyslanci v Paříži.“

„A ta zněla?“

„Posílám vám opis rezoluce, která byla přijata čtvrtého tohoto měsíce v Sněmovně poslanců. Ona je výrazem opozice tohoto sboru proti uznání monarchie v Mexiku. Podle všeho, co jsem vám již dříve psal se vší upřímností k informaci Francie, je sotva zapotřebí, abych vám ještě zřejmě sdělil, že zmíněná rezoluce tvoří všeobecný názor obyvatelstva Spojených států amerických.“

„Aha, to sis dobře zapamatoval. Vždyť jsi se to zrovna naučil nazpaměť!“

„Kdo tak těsně stojí u Juareze, jako já, ten si podobné dopisy dobře zapamatuje.“

„Podle toho by byla zmařena veškerá naděje pro arcivévodu. Co ale tomu říkal francouzský císař?“

„Chcete válku nebo mír?“

„Jsou to jeho vlastní slova?“

„Jsou. V pocitu své všemohoucnosti položil tuto otázku americkému vyslanci. Domníval se, že Spojené státy, zaneprázdněné hroznou občanskou válkou, se polekají války s Francií; teď jej ale poučily o něčem jiném, a on, jak pravíš, se s nimi pouští do mírného vyjednávání. To je neomylné znamení, že se vzdává arcivévody. Máš ještě nějaké novinky pro Juareze?“

„Pro tentokrát už nic víc. Tajné vyslání kapitána je jediná, poněkud důležitější událost, a o té jsi byl lépe informován nežli já. On je tedy ve tvrzi Guadeloupe?“

„Není.“

„Ale říkal jsi to přece!“

„Říkal jsem, že se tam nacházel, ne ale, že se tam dosud nachází. V té krajině se nestrpí francouzský vyzvědač.“

„Kde je tedy?“

„V lese.“

„Aha, tedy opět u Indiánů?“

„Ne, u svých otců, abych použil výrazu z bible.“

„Mrtev?“

„Ano.“

„To bude překvapení, až se to dozví velitel!“

„On se to dozví teprve tehdy, až to pro něho bude bez prospěchu.“

„Tuším již, jak zemřel.“

„Jak?“

„Vykonali jste nad ním soud.“

„My? Ne, jen já sám.“

„A vykonal jsi rozsudek také sám?“

„Ano; dostal kouli do hlavy.“

„Jaká byla jeho poslední vůle? Neboť jsi byl určitě tak laskavý, že jsi se ho na ni ptal?“

„To se rozumí samosebou. On se ale domníval, že s ním hraji pouhou komedii, a proto – –“

„Komedii? Ty, Černý Gérard? Neznal tě tedy ani?“

„Neznal.“

„Ani jsi mu neřekl své jméno?“

„To ano. Pak pochopil, že jde do tuhého, neboť jsem viděl, jak zbledl. Ale on se se mnou hádal o právu, abych jej směl soudit. Nemohl jsem jej přinutit k sdělení jeho poslední vůle, a tak jsem mu dal kouli.“

„Tedy se ani nevyzpovídal?“

„Komu se měl zpovídat, vždyť tam nebyl kněz.“

„Ale snad se pomodlil?“

„Ani to ne; nechtěl.“

„To se tedy odebral do pekla se svými hříchy. Býval mým vřelým ctitelem, a měla bych jej vlastně politovat.“

„Ano, byl tvým zbožňovatelem,“ usmíval se Gérard. „Slyšel jsem, jak se chlubil, že tě využíval a přece dal přednost jiné.“

„Že mne využíval? Ten zrádce! A že dal přednost jiné? Které?“

„Jedné dívce ve tvrzi Guadeloupe, kde již před tím jednou byl.“

„A mně přísahal lásku a věčnou věrnost! Ó, ti muži.“

„Ó ty ženské! Smíš snad ty od někoho požadovat věrnost?“

Málem by se byla rozhněvala, pak se ale smála.

„Máš pravdu! Vždyť já sama nejsem žádnému věrná. Přivábím je, a pak je odhodím. To má být má pomsta na mužích, protože odmítá mou lásku ten jediný, jemuž bych výhradně ráda náležela. Ale milý Gérarde, budeš se muset odebrat na své stanoviště. Za dvě minuty se dostaví major; on je velice přesný.“

„Dej mně tedy klíče a lucernu.“

„Tu máš. Oděv již leží venku.“

Otevřela přihrádku svého psacího stolku, vyndala dva klíče a elegantní lucernu a oboje mu podala.

„Jak dlouho se major u tebe zdrží?“ pravil už na odchodu.

„Já bych jej nejraději odkázala, dokud ty jsi zde. Jedná se o to, kolik času máš zapotřebí, než prohlédneš jeho spisy.“

„To nemohu předem určit. Dopřej mi hodinu.“

„Dobře, přesně za hodinu, od této chvíle počítáno, mne major opustí. Nedej se od něho překvapit. Budu předstírat migrénu.“

„Učinila jsi již také tento krásný vynález?“

„Už běž!“ odvětila s komickým durděním. „Každá hezká paní má právo, dostat migrénu, kdykoliv se jí zalíbí. Cítím ji již teď.“

„To tedy raději uprchnu!“

Objal ji, a strpěl, že jej něžně přivinula k sobě a zulíbala. Její plná ramena ležela obnažena kolem jeho šíje, a její dmoucí se ňadra laškovala na jeho prsou. Nebyl s to odolat, byl to dojem jejích vnad smíšený s jakýmsi přátelským soucitem; také ji objal, přitiskl ji k sobě a opětoval její polibky. Ona odstrčila jeho hlavu oběma rukama od sebe, přiblížila svou tvář k jeho, pohlédla mu hluboko do očí, a zašeptala žhavým dechem a rozvlněnými prsy: „Nesmím ti tedy do konce života náležet?“

„Neuváděj mne v pokušení!“ prosil.

„Ani na jediný rok?“

„Ne.“

„Ani na měsíc, jediný měsíc?“

„Ne, Emily.“

„Ó, tedy aspoň na jediný den! Zůstaň dnes u mne, pak si nebudu nikdy víc stěžovat!“

„Odpusť mi, Emily! Nesmím se stát věrolomným.“

„Proti komu?“

„Proti mně samotnému.“

„Pak bys měl toho nejpřísnějšího soudce, jaký jen je, sebe samotného. Nechci tedy déle na tebe naléhat, ale líbat tě chci, líhat, líbat.“

Dávala mu polibek za polibkem, až se jí vytrhl.

„Tedy hodinu?“ pravil.

„Ano, nic navíc,“ odvětila záříc námahou. „A ještě jednou li připomínám, nedej se překvapit!“

On odešel bočními dveřmi, a nalézal se v malé komůrce, která sloužila k ukládání přebytečného nářadí. Nebylo tam světlo, proto si rozžehnul lucernu. Při jejím svitu spatřil na židli uložený oděv sluhy. Svlékl svůj oděv a oblékl ho; pak naslouchal.

Brzy zaslechl hlasy. Dostavil se major. Již před tím jej špehoval z té samé komůrky a znal jeho hlas.

„Ó jak krásná jste dnes, seňorito!“ slyšel jej zvolat.

„Vy mi lichotíte,“ odvětila Emily, „musím naopak mít mdlé a znavené vzezření.“

„Proč to, moje milostivá?“

„Trpím již po celý den nejprudšími bolestmi hlavy.“

„Aha, to bude migréna!“

„Ano. Nebyla bych přijala nikoho, kdybych vám nebyla dala tak určité dovolení mne navštívit.“

„To je smůla! Pošlete mne pryč?“

„Ne ihned, budete-li zdvořilý. Každé dotknutí i to nejlehčí otřásá mým mozkem a působí mi hrozitánské bolesti. Ale uvidíme, jak dlouho to moje smysly dovolí. Vezměte místo!“

Gérard byl s tímto úvodem docela spokojen. Zavřel lucernu a zastrčil ji do kapsy. Pak opustil komůrku. Vstoupil na jasně osvětlenou chodbu a pátral, zda se tam někdo nenachází. Když nikoho nezpozoroval, vytáhl jeden z obdržených klíčů, otevřel jedny dveře a kvapně vešel. Nalézal se v majorově obydlí. Znal je, neboť zde již dříve potajmu pobýval, Emily měla tento dům najmutý a postoupila majorovi tento byt. Gérard vytáhl lucernu, otevřel ji, a uzamknul napřed dveře zevnitř vytaženým klíčem. Nalézal se v jakémsi předpokoji, v němž se nezdržel. Vedle tohoto ležel majorův pracovní kabinet, mohla-li být vůbec v Mexiku řeč o nějaké práci u francouzského majora. Měl dvě okna, jejichž okenice byly zavřeny, takže světlo nepronikalo. Gérard nemusel mít starosti, že bude pozorován z venku. Stály tady tři stoly, na nichž ležely mapy, plány, knihy a zápisky. Těmito věcmi se začal lovec bedlivě zaměstnávat. Prohlédl všechno, musel nalézt důležité věci, neboť vyndal z přihrádky papír, a začal si dělat poznámky a opisy z rozličných spisů.

To všechno se dělo velmi kvapně, neboť vyměřená hodina se mu zdála nedostatečná pro důležitý materiál, který zde nalezl. Skoro již minula, než byl konečně hotov. Na to zhasl lucernu; více ji nepotřeboval. Potmě se vrátil ke dveřím předpokoje a tiše je otevřel. Chodbou se ubíral sluha. Počkal, až přešel, vystoupil ven, uzamknul dveře a vklouzl rychle do komůrky, odkud se vydal na svou výpravu. Tam se převlékl do svých šatů. Měl ve zvyku, když zde pobýval a chodil do majorova bytu, obléci si jiný oděv, aby v případě, že by byl viděn, byl považován za sloužícího. Potěšen, že se mu jeho záměr vydařil, přistoupil teď k druhým dveřím, a naslouchal. Major byl na odchodu, neboť jej slyšel, jak pravil: „Jsem skutečně nešťastný, že nemohu zůstat déle.“

„A já se cítím podobně nešťastná, že vás kvůli mé neduživosti musím propustit,“ odvětila Emily.

„Odpusťte tedy! Kdy zase smím přijít?“

„Za čtyři týdny.“

„Za čtyři týdny?“ tázal se udiveně. „Proč teprve po tak dlouhém čase?“

„Protože doufám, že se do té doby zotavím.“

„Aha, nechává jej třepetat se na udici!“ pomyslel si naslouchač.

„Dříve ne?“ tázal se major.

„Migréna je tvrdošíjný neduh.“

„Dobrá! Neustanovujme raději žádný čas. Přijdu, jakmile se zotavíte.“

„S tím ráda souhlasím.“

„Učiním tedy nejlépe, když vás teď opustím.“

„Pro vždy?“

„Co si to myslíte. Přitahujete mne, jak světlo komára.“

„To mne těší. Dobrou noc, pane majore!“

On odešel. Tato rozmluva způsobila Gérardovi mnoho povyražení. Váhal vejít, jelikož major se ještě mohl vrátit. Tu mu Emily sama otevřela dveře.

„Jsi zde?“ tázala se do temné komory.

„Jsem.“

„Pojď tedy. Abych šla docela najisto, protáhla jsem poněkud déle zábavu, než jsem vlastně měla.“

„Pověděl ti dnes něco?“

„Ne.“

„Ó, běda! Právě když jsem zde, abych hodně zjistil!“

„Vždyť jsem byla nucena předstírat málomluvnost, a nesměla jsem tolik hovořit, abych jej přiměla k sdílnosti. Ostatně jsem si myslela, že sám nalezneš, co budeš potřebovat.“

„Naštěstí se mně to podařilo.“

„Aha, vypátrals něco?“

„Ano, velmi mnoho.“

„Copak? Pojď, přisedni si ke mně!“

Přitáhla jej k divanu, sedla mu na klín, ovinula mu své paže kolem šíje a nedočkavě na něho pohlížela.

„Předně musíš vědět, že setnina již odtáhla k tvrzi Guadeloupe.“

„O tom nevím ani slovo! Kdy?“

„Dnes ráno před svítáním.“

„To se tedy při tom zachovalo přísné tajemství. Ale kapitán tuším pravil, že se major o tom neměl dozvědět.“

„On také skutečně nezná místo, kam to vojsko táhne.“

„Z čeho tak soudíš?“

„Našel jsem o tom jen krátkou poznámku. Ta zní: druhá setnina se dala dnes ráno na pochod k vypátrání nepřítele.“

„To je povážlivá věc!“

„Proč?“

„Tito lidé tě teď předstihnou o celý den.“

„To mně nevadí. Zajisté je předhoním. Oni nemohou vyměňovat koně tak jako já, a nemohou ani tak nepřetržitě uhánět tryskem. Setnina potřebuje místo, ona nemůže volit jakýkoliv směr a kteroukoliv cestu; já ale jedu přímo přes hory a doly.“

„Kdo by to byl jindy hledal v tom těžkopádném kováři?“

„Hm! Člověk se musí něčemu přiučit, a osud jej vycvičí.“

„Co jsi se ještě dozvěděl?“

„Že velitel již ví o těch třiceti milionech, které prezident Spojených států amerických přislíbil našemu Juarezovi.“

„Z toho nám snad prozatím nehrozí žádné nebezpečí?“

„Ó, přece, neboť on ví, že část těchto peněz je na cestě. Zítra odejdou dvě setniny k okraji pouště Llano Estacado, aby zachytily tuto dopravu.“

„Ó, běda. Dostanou ji?“

„Nedostanou. Naopak postarám se já o to, abychom my je dostali.“

„Jestli je najdete!“

„Žádná starost. Znám cestu; nahlédl jsem také do jejich map a plánů. Je zhola nemožné, aby nám unikli.“

„Co dále?“

„Dále se pak mají tyto obě setniny spojit s tou, která mezi tím dobude tvrz Guadeloupe. Tento voj přijme těch šest set Komančů, kteří jim byli přislíbeni, a vrhne se pak rychlým pochodem na Paso del Norte, aby zajal Juareze a zničil zbytek jeho stoupenců.“

„To je smělý nápad!“

„Byl by se nicméně vydařil, kdybych se o něm nebyl dozvěděl.“

„Tito Francouzi docela zapomínají, že Juarez se ještě zdaleka nenachází u konce své moci. Půl Mexika očekává jeho povel, aby povstalo.“

„A toto se stane v krátkém čase; na to se můžeš spolehnout. Teď jsem zde ale hotov, musím se dát na cestu.“

Vřele se s ní rozloučil a vyšel z pokoje těmi samými dveřmi, jimiž přišel, aby si u staré zahradnice, která jej přijímala, vyměnil svou pušku za mnišskou kutnu. Netušil ani, jak velkému nebezpečí ruku v ruce běžel.

Když se předtím plížil řetězem předních stráží, velice se přiblížil jedné z nich. Voják zaslechl lehký šramot, a naslouchal dále, aniž by byl více něco pozoroval.

„Vypadalo to skoro, jako by tu byl někdo okolo šel,“ pravil voják sám k sobě. „Bylo to myslím nějaké zvíře.“

Chodil tiše sem a tam, a po chvíli mu přišla chuť zakouřit si cigaretu. Při svitu sirky se mu zazdálo, že v čerstvě z příkopu vyhozené hlíně zpozoroval několik hlubokých šlépějí. Sehnul se a posvítil si tam.

„Aha, opravdu!“ zabručel. „Tyto stopy jsou zcela čerstvé. Ten chlap zde prošel. Kdo to asi byl?“

Rozžehl ještě více sirek po sobě, a zjistil teď patrně směr, jímž se ten muž ubíral.

„Tento chlap se mezi námi proplížil do města. Má tedy něco nebezpečného v úmyslu, a proto to musím ihned ohlásit.“

Zavolal na sousední stráž, a sdělil jí, co zpozoroval. Toto oznámení šlo od muže k muži až k důstojníkovi, který je ihned odeslal plukovníkovi. Ten pojal věc vážně. Velel zde na nejzazší hranici obvodu francouzské moci. Odebral se ihned na místo, aby učinil svá opatření. Přišel tam poručit vojákům, aby rozžehli lucerny. To se stalo, a stopa se dala sledovat až tam, kde začala tvrdá půda.

„Ten chlap je ve městě, ale ještě z něho nevyšel ven,“ pravil velitel. „Tam, kde se mu podařilo vejít, tam zase bude hledět vyklouznout. Zůstanete zde všichni. Ale položte se na zem. Já zatím půjdu a nařídím ostatním strážím největší ostražitost.“

Odešel. Zde zanechaných patnáct set mužů stačilo více než zapotřebí, aby zajalo jednotlivce, který, nic netušil, aby vešel do pasti.

Hodina za hodinou míjela. Již soudili, že ten, na něhož čekali, už z města nepůjde, anebo že je opustil jinou stranou, když zaslechli slabý šramot.

„Přichází. Pozor!“ šeptal velitel.

V nejbližším okamžiku spatřili postavu plížící se tiše a opatrně mimo ně; v té samé chvíli ale ležela tato postava již také na zemi a třicet pěstí se ji snažilo zadržet.

„Tisíc hromů!“ zvolal muž francouzsky, „copak chcete ode mne?“

„Tebe samého!“ odvětil velitel.

„Ale ještě mne nemáte!“

Namáhal se všemožně, aby se vyprostil, ale nešlo to; bylo jich příliš mnoho, co na něm leželi.

Gérard, neboť ten to byl, uznal, že se musí vzdát. Zbraně nechtěl použít, protože by si tím jen mohl zhoršit své pozdější postavení. Šel-li s nimi dobrovolně, mohl mít ještě naději. Ostatně byla tma, nemohl spočítat své soupeře, a jejich počet se mu zdál mnohem větší, nežli vskutku byl; proto pravil: „Přestaňte přece již, lidé! Vždyť nechci ani utéct. Nemám ani žádný důvod, abych se před vámi skrýval.“

„Oho!“ pravil velitel. „Právě teď jsi pravil, že tě ještě nemáme. Rozžehněte lucerny a posviťte sem!“

Udělali světlo a prohlédli si muže.

„Aha, je ozbrojen. Odejměte mu zbraně a svažte ho!“

Jeden z vojáků vzal jeho opasek a sepnul s ním zajatému ruce k tělu, s pevným přesvědčením, že to stačí. Ale zkušený prérijní lovec zná použití každé okolnosti. Když mu kladli opasek kolem těla a loktí, nepřitlačil ty snad těsně k tělu, nýbrž držel je co možná vzdálené, takže nebyl pevně stažen. Když vstával ze země, cítil, že by se mu snad silným trhnutím podařilo, vyrvat pravou ruku z opasku, a pak by levá již vyšla sama ven.

„Kdo jsi?“ začal velitel výslech.

„Vaquero,“ odpověděl Gérard.

„Nevyhlížíš jako takový. Odkud?“

„Z Chirikote.“

Chirikote je pouze několik hodin vzdáleno od Chihuahuy.

„Co jsi hledal ve městě?“

„Navštívil jsem svou holku.“

„Proč jsi nepřišel po veřejné cestě?“

„Copak ty jsi nikdy nechodil tajně za tvou dívkou?“

„Chlape, netykej mi, sice ti dám okusit mou pažbu!“

„Já oslovuji každého tak, jak on mne.“

„Dobře, dovedeme tě na hlavní stráž, a tam se zjistí ostatní. Na pochod!“

Bylo tma, a kdyby se Gérardovi podařilo vyprostit jednu ruku, bylo možné uprchnout; ale takto by musel odstavit své zbraně, a ty mu přirostly k srdci. Jeho stará dvojka jej doprovázela tolik roků, ona jej živila a chránila. Měl se jí vzdát? Nikoliv. Prérijní lovec drží na svou pušku tolik, jak na sebe samého. Gérard se dal odvést, aniž by učinil pokus o útěk. Doufal, že se k tomu ještě naskytne příležitost. Došlo se do města. Hlavní stan byl ubytován v domě, který bychom u nás nazývali radnicí, a tam bydlel také velitel. Měl pro sebe první poschodí, jehož okna byla jasně osvětlena, neboť se tam odbývala Tertullia, jíž se také Emily chtěla zúčastnit.

Gérard byl předem zaveden do strážnice v přízemí. Tam sedělo několik poddůstojníků při láhvi, a s nimi francouzská markytánka. Kdyby nebyl býval mužstvem dokopán dveřmi dovnitř, byl by Gérard zůstal stát na prahu, a sice ustrnutím, neboť tato markytánka nebyla žádná jiná, nežli Mignon, jeho někdejší milenka. Tak daleko to tedy s ní došlo! Ona jej zradila a ošálila, ona jej připravila o jeho peníze a zavěsila se na vznešeného pána; teď tedy šla sama do Mexika, jako vojenská láska, kterou mohl každý použít!

„Máte ho?“ tázal se kaprál hlavní stráže.

„Ano, tady,“ odvětil seržant.

„Kdo je to?“

„Vaquero z Chirikote, jak on praví; mně se ale zdá, že v té kazajce vězí něco zcela jiného.“

Tu povstala markytánka z klína jednoho vojáka, pohlédla ještě jednou ostře na zajatce a zvolala:

„Vaquero? Nedejte se ošálit! To je Gérard, kovář z Paříže.“

„Gérard? Kovář? Z Paříže?“ neslo se kolem.

„Ano, býval garotteurem.“

„Garotteurem?“ pravil seržant. „U všech ďáblů, to mu bude škodit. Že je Pařížanem, k tomu se přiznal. Jak je tomu, co? Je to pravda, co tato mademoiselle povídá?“

Tato otázka byla obrácena na Gérarda. Ten, když holku poznal, se na ni více nepodíval. Jen odpověděl:

„Kladete nějakou váhu na to, co povídá tato běhna?“

„Běhna?“ zvolala markytánka. „Člověče, já ti vyškrábu oči!“

Chystala se k útoku na něho, ale seržant jí v tom zabraňoval.

„Stůj!“ pravil, „kdo tebe uráží, ten uráží také nás. Bude za to pykat. Především to musím ohlásit veliteli.“

Právě když chtěl odcházet, objevil se poručík ve dveřích. Gérard jej poznal jako toho, jemuž s kapitánem naslouchal v lese.

„Co je to za hlomoz? Co se zde děje?“ tázal se.

Vojáci vzdávali čest a seržant odpověděl: „Máme zde zajatce, který se plížil do města a potom zase ven.“

„Aha, to je ten, který byl ohlášen před třemi hodinami?“

„K službám.“

„Kdo je to?“

„Vydává se za vaquera z Chirikote, markytánka ale praví, že je to kovář z Paříže. Byl velmi vzdorovitý.“

„To také? To mu přitíží. Jak se jmenuje?“

„Gérard.“

Důstojník couvl o krok a pravil: „Gérard? Chlapi, víte, koho jste dnes polapili?“

A když se oči všech tázavě obrátily k němu, pokračoval: „Tento muž je zřejmě ten Černý Gérard, co nám dělá tolik ostudy.“

„Černý Gérard!“ volalo se v kruhu.

Důstojník ale poručil klid a tázal se zajatce: „Tušil jsem dobře? Uhodl jsem? Odpověz!“

Tu se hnul v Gérardovi pocit hrdosti. Měl vyřknout lež a zapřít své proslulé jméno? Nikoliv. Ale měl se přiznat, a tím zhoršit své postavení? Také ne. Dříve chtěl vědět, jak jej přijme velitel; proto pokrčil rameny a odpověděl: „Vyšetřete to, poručíku!“

„Říká se ‚pane‘ poručíku. Rozumíš?“ osopil se na něho důstojník. „Je to ostatně stejné, přiznáš-li se, nebo ne; neboť budu ihned vědět, na čem jsem. Povídá se, že proslulá puška Černého Gérarda má pažbu, vylitou zlatem a potaženou olovem, s kterou on vždy uděluje smrtelné rány, poněvadž pažba je velmi těžká. Odebrali jste mu tuto zbraň?“

„Ano, zde je,“ pravil seržant.

„Vezměte nůž. Olovo je měkké, podívejte se, zdali pod ním vězí zlato!“

Teď Gérard věděl, že je prozrazen. To, co se vyprávělo o jeho pušce, byla pravda. Tato pažba mu nesloužila pouze jako zbraň, ale také jako pokladna. Sobě přinesl zlato ze zmíněné žíly, a potřeboval jen zaříznout do pažby, kdykoliv chtěl něco zaplatit. Tím se stal známým.

„Aha, proto tedy byla ta puška tak těžká!“ pravil seržant.

Vytáhl svůj nůž a odškrabal na jednom místě olovo; ihned se objevilo třpytící se zlato.

„Zde je zlato, ryzí zlato!“ zvolal poddůstojník.

„Tedy je to on,“ mínil poručík radostně. „Půjdu sám k veliteli, a ohlásím mu tuto velmi důležitou událost.“

Odešel. Ostatní teď pohlíželi na zajatce s bojácným ostýcháním. V strážnici panovalo úplné ticho. I sama markytánka umlkla. Její bývalý milý se stal proslulým a obávaným lovcem, to její myšlenky tak zaměstnávalo, že zapomněla na mluvení, ačkoliv nezapomněla na slovo, které on předtím vyslovil.

Poručík kvapnými kroky vyběhl vzhůru. Tam ve dvoraně bylo shromážděno mnoho pánů a dam. Dámy byly vesměs Mexikánky, páni ale Mexikáni a francouzští důstojníci. Mezi místními mohlo být mnohé srdce, které bylo věrně oddáno Juarezovi a cizí vetřelce vřele nenávidělo; ale tyto pocity musely zde zůstat zatajeny a nesměly se prozradit ani jediným pohledem.

Právě, když poručík vešel, nastala přestávka ve všeobecné zábavě; proto se veškeré oči obrátily k němu. Bylo na něm patrně poznat, že přináší důležitou novinku. I velitel to zpozoroval a volal mu naproti: „Tak rozčílen, poručíku! Co přinášíte?“

„Nanejvýš důležité a potěšitelné oznámení,“ odvětil tázaný.

„Tedy služební?“

„K službám.“

„Tajné?“

„Ach, já myslím, že veškeré panstvo se nad tím zaraduje.“

„Nuže, nejedná-li se o tajemství, mluvte!“

Tu se poručík vzpřímil a hlásil: „Mám čest, poslušně hlásit, že jsme chytili Černého Gérarda!“

Tu vyskočil velitel a s ním všichni shromáždění.

„Černého Gérarda! Je to možné?“ zvolal radostně.

„Zajisté, je to on!“

Toto slovo vyvolalo všeobecné rozčilení. Francouzi byli plní radosti, že dostali nebezpečného nepřítele do svých rukou, zatímco tato zpráva měla zcela opačný dojem na Mexikány. Byl-li tento proslulý skrytý nepřítel skutečně zajat, utrpěl tím zájem vlasti a prezidenta Juareze velkou újmu. Všichni ale byli dychtiví, spatřit tohoto hrozného muže.

„Tak tedy je to on,“ pravil konečně velitel, a vyslechl poručíkovu zprávu. „Dejte jej ihned zavést do mého soukromého bytu!“

Jak se poručík vzdaloval, tu pohlédli shromáždění vzájemně na sebe, a jedna dáma těšící se zvláštní přízni velitele, se k němu obrátila s prosbou:

„Monsieur, to nám snad neuděláte! My všichni hoříme dychtivostí, spatřit toho muže.“

„Dobře, přiveďte jej sem, poručíku. Přineste sebou také jeho zbraně. Musíme si tu věhlasnou pušku konečně dobře prohlédnout.“

Poručík se vzdálil, a po chvíli němého očekávání vešel s lovcem, provázen četou ozbrojených vojáků. Byl toho mínění, že nesmí opomenout tuto opatrnost. Zraky všech utkvěly na zajatém. Nebyl oděn do mexikánského kroje; měl na sobě pouze starý, krví poskvrněný oblek, ale jeho postava učinila přesto značný dojem. Zvláště imponovaly smělé oči, jimiž klidně prohlížel společnost. Gérard nebyl nijak úzkostlivý. Právě, když opouštěl strážnici, dostavili se jezdci, kteří své koně zavěsili venku; zde nahoře ale byla všechna okna otevřena. Poručík nesl v rukou pušku, revolver a nůž zajatého.

„Přistup sem ke mně!“ poručil velitel.

Gérard se ani nepohnul, aby učinil konec tomuto rozkazu.

„Sem! Řekl jsem.“

Velitel ukazoval prstem na místo, kam se má zajatec odebrat. Když ten ale neuposlechl, poručík s ním násilně trhnul. Vtom se ale Gérard bleskurychle obrátil k němu, a kopnul jej nohou tak silně do žaludku, že daleko odletěl a svalil se na zem. Zbraně, které nesl, odlétly ještě dál.

„Já vás naučím, dotýkat se Černého Gérarda!“

Tento výpad a tato slova zajatého vzbudily ohromný postrach. Francouzi viděli jednoho ze svých kamarádů zneuctěného, a Mexikáni teď získali přesvědčení, že tento smělý muž je ztracen. Dámy ale byly celé u vytržení nad neohrožeností muže, který v poutech a ve středu svých nepřátel si troufal takovým způsobem vystoupit. Důstojníci pronášeli hrozivá slova o pomstě; poručík se chystal vrhnout se na Gérarda, ale velitel poručil klid.

„Přejděme přes tuto surovost,“ pravil; „trest nedá dlouho na sebe čekat; slibuji, že má za to být bičován až do krve.“

Obrátil se k Gérardovi a ptal se: „Poručil jsem ti, abys přistoupil blíž. Proč neuposlechneš?“

Tázaný na něho hrozivě pohlédnul a bez bázně odvětil: „Já nejsem žoldnéřem ve vašich službách, nýbrž muž prérie, kterému přísluší úcta. Jsem zvyklý být oslovován s ‚Vy‘ a neodpovím dříve, pokud nepoužijete té samé zdvořilosti.“

Velitel se pánovitě usmál a úsměšně odvětil: „Já ale mám ve zvyku tykat lidem, kteří kopou nohama kolem sebe.“

„To je mně lhostejné, pane. Každý se má řídit obvyklostmi země, v níž se nachází. Přítomní pánové a dámy mně dosvědčí, že Mexikáni jsou národem zdvořilým a rytířským. Řádný lovec prérie nestojí, co se týká zkušenosti, dovednosti a obratnosti, o nic níže, nežli důstojník; to jsem dokázal. Již předtím mně bylo vyhrožováno pažbou, a teď to došlo ke skutečným šťouchancům; bylo to mojí povinností, poučit vašeho poručíka, že se má zachovat slušněji před mexikánskými dámami.“

Pohledy těchto dam se obracely plné obdivu na smělého lovce, důstojníci ale zlostně bručeli. Velitel jim pokynul, aby mlčeli a pravil k zajatému: „Mohl bych klidně pokračovat ve svém tykání, a mlčení na moje otázky považovat za přiznání; ale naše dámy budou žádostivé, aby vás slyšely dále mluvit, a proto vám povolím to ‚Vy‘, po němž tolik toužíte. Jste doopravdy Černý Gérard?“

„Jsem.“

„Co jste měl za práci ve městě?“

„Návštěvu.“

„U koho?“

„To je mým tajemstvím.“

„K jakému účelu?“

„K účelu vyhnání našich nepřátel.“

„Aha! Koho míníte pod těmito nepřáteli?“

„Francouze.“

„To se musí říci, že jste velmi upřímný; skoro bych to nazval drzý. Nazýváte Francouze nepřítelem, a přece sám jste Francouz.“

„Jsem Francouz, ale nejsem přece žádný nástroj císařské krvežíznivosti. Miluji Mexiko a jeho obyvatele, a vsázím rád svůj život, abych je osvobodil od nynější neoprávněné vlády.“

Velitel ustrnul nad takovým pohrdáním smrtí. Pravil: „Vězte, že vás považuji za ztřeštěnce. Vy k tomu tak nazvanému osvobození asi ničím více neprospějete, neboť to, co jste dosud mluvil, úplně stačí na vyřknutí rozsudku. Opustíte tuto dvoranu jen, abyste byl ihned zastřelen, až budete dříve za to vaše kopnutí zmrskán, že vám maso z kostí bude odskakovat. Chcete zařídit něco ohledně své poslední vůle?“

„Teď ne. Ostatně prosím, aby mně bylo ponecháno určit, která vůle má být mou poslední. My lovci býváme v tom ohledu poněkud samostatní.“

„Vy jste skutečně ztřeštěný! Odkud pocházíte?“

„Z Paříže, odkud pochází tak mnoho ztřeštěného!“

„Nedobírejte si mne, sice by mohl rozsudek vypadat ještě hůře. Máte opravdu spojení v tomto městě?“

„Tolik, že by vám bylo úzko, kdybyste to zjistil.“

„Povídá se, že jste spřátelen s Juarezem?“

„Velmi.“

„Znáte jeho plány?“

„Jeho i vaše.“

„Nenaparujte se. Co byste vy mohl vědět o našich plánech?“

„Všechno; budoucnost to dokáže!“

„Mám toho dost, poslouchat to vaše vychloubání. Proto k něčemu jinému. Jsou toto vaše zbraně?“

„Ano.“

„Podejte je sem, poručíku.“

Ten je položil před velitele na tabuli. Ten vzal pušku a prohledával pažbu.

„Zde je zlato. Odkud je máte?“

„Odkryl jsem žílu v horách.“

„Ach! Nechtěl byste snad prodat informace o ní?“

„K čemu to? Myslím, že máte v úmyslu, ovšem pouze v úmyslu, že mne dáte zastřelit?“

„Zajisté! Ale cena by mohla být vyplacena vašim příbuzným, máte-li nějaké.“

„Nevyzradil bych vám to místo, ani kdybyste mně nabízeli desateronásobnou cenu celé žíly. Žádný poctivý Mexikán by to neučinil.“

„Vy máte proklatě tvrdou palici! Usmrtil jste touto ručnicí také lidi?“

„Ano, každý lovec na prérii to musí udělat, aby se ubránil svým nepřátelům.“

„Před chvílí jste jmenoval i nás svými nepřáteli. Zabil jste také Francouze?“

„Ano.“

„Kolik?“

„Já počítávám jenom vysokou zvěř, Francouze nikdy.“

„Vy skutečně neodpovídáte jako umírající. Uvědomte si, že stojíte na kraji hrobu. Kdy jste zabil posledního Francouze?“

„Včera ráno.“

„Ach, tisíc ďáblů!“ rozzuřil se velitel. „Vy jste desateronásobně ztřeštěný. Kdyby mně nedokazovala tato puška, kdo jste, myslel bych si doopravdy, že mám před sebou nepříčetného člověka, jemuž napadlo, zahrát si s námi komedii, aniž by domyslel, že si při tom zahrává také se smrtí. Kdo byl ten Francouz?“

„To se brzy dozvíte.“

„Kde jste ho zabil?“

„Myslím, že mu to teď již bude lhostejné.“

„Tisíc hromů! Uvědomte si, před kým stojíte!“

„Před mužem, jehož se nebojím.“

„Dobře, vidím, že vyhledáváte z jakési příčiny smrt. Té se vám dostane, ale jinak, než si sám myslíte, a ani tak brzy, jak jsem vám předtím pověděl. Zdá se, že je možné, dozvědět se od vás mnohé věci, ale poněvadž předpokládám z vašeho dosavadního chování, že nebudete odpovídat dobrovolně, dám vás předložit malé tortuře.“

„Co byste se rád dozvěděl?“

„Předně, kdo jsou vaši zdejší známí?“

„To se ovšem nedozvíte.“

„To uvidíme!“ zasmál se velitel zuřivě. „Pak budete tak laskav, poučit mne o záměrech vašeho přítele Juareze.“

„Žvásty, to je zbytečné!“

„Jak to?“

„Proto, že se o těchto záměrech samosebou dozvíte, jakmile je vykoná.“

Není možné popsat, jaký dojem učinilo toto lovcovo chování. Mexikáni naslouchali skoro bez dechu každému slovu. Francouzi skřípali zuby vztekem, a styděli se, že jejich velitel se pustil do takového neslýchaného hovoru. Ten ale sám se při této poslední odpovědi tak rozzuřil, že vyskočil a zvolal: „Teď je má trpělivost u konce! Mluvil jsem zde s vámi, abych vás ukázal přítomnému panstvu; teď ale také dovedu ukázat, jak se krotí podobní chlapíci. Dostanete teď padesát ran a to až na kosti, a potom budete zase předveden!“

Gérard potřásl pohrdlivě hlavou. Jeho oči se zableskly, když odvětil: „Dokázal jsem vám již dříve, že nestrpím žádné rány ani kopance, protože bych tím byl zneuctěn!“

„Co je mně do vaší cti! Odveďte ho!“

„A co je mně do vaší!“ zvolal Gérard. „Ukážu vám, kdo dostane rány, a kdo pozbude svou čest!“

V tom samém okamžiku vytrhl ruce z opasku. Strhnul veliteli nárameníky z ramenou a zasadil mu ránu pěstí, že se převalil na zem jako špalek. V té samé chvíli, sáhnul po svých zbraních, měl již nůž mezi zuby, oba revolvery v kapsách a pušku s obrácenou pažbou v rukou. To vše se stalo, než jej mohl kdo zadržet.

„Tady, okuste trochu mého zlata!“

S tímto výkřikem se vrhnul na četu, rozrazil jedinou ohromnou ránou své pažby mužstvo od sebe, pak skočil mezi nimi k nejbližšímu otevřenému oknu.

„Dobrou noc, seňority!“ a s tímto výkřikem seskočil dolů.

Vojáci se váleli po zemi; důstojníci a ostatní přítomní zůstali ještě po nějakou dobu jak ustrnulí; pak ale nastal hlomoz, jenž se nedá ani popsat.

„Ven! Dolů! Za ním! Rychle!“

S těmito výkřiky pádili důstojníci ke dveřím a vojáci je následovali. Ale ani jediný se neodvážil skočit oknem. Jenom Mexikáni zůstali zpátky. Někteří z nich přistoupili k veliteli a ohledávali jej.

„To byla rána! Je mrtev!“ pravil jeden.

„Nikoliv, je pouze omráčen,“ mínil druhý. „Položme jej na pohovku!“

Některé z dam upadly do mdlob; druhé jim pomáhaly a navzájem si tiše sdělovaly své poznámky obdivu, a ještě jiné spěchaly k oknům, aby viděly, zda odvážný cizinec unikne svým pronásledovatelům, anebo zda k jejich lítosti bude opět zajat.

Mohly být bez starosti. Gérard uměl dobře skákat; dostal se šťastně na zem a odepnul uzdu nejbližšímu dole stojícímu koni. Kvapným skokem na něho vyskočil a odcválal tak rychle, že dorazil již k nejbližší ulici drive, než ještě první z jeho pronásledovatelů dospěl ke schodům. Nyní se jednalo o to, dostat se ven z města a skrz přední stráže.

Chihuahua je otevřené město; nevadila mu tedy zeď. Uháněl ulicí. Na jejím východu stála stráž. Než mohla zavolat a nasadit ručnici, byl jezdec již mimo ni. Ale voják znal svou povinnost. Vystřelil, aby dal výstražné znamení venkovním strážím, které se také ihned ozvaly.

„Stůj, kdo je to!“ volalo se Gérardovi naproti.

On neodpověděl a několik výstřelů se zablesklo těsně před ním. Zpozoroval ihned, že je jeho kůň zasažen. Popohnal jej patami. Uháněl dále, stával se ale každým krokem malátnějším. Za sebou výkřiky, volání, výstřely, před sebou širé pole, zajel ještě kousek dál. Pak zastavil koně, aby, kdyby se v trysku překotil, nepřišel pádem k úrazu. Seskočil a spěchal pěšky dál. Znal dobře krajinu; nemohl proto minout místo, kde měl ukrytého svého koně. Dorazil k lesu; prodral se do něho a nalezl koně, který jej přivítal frkáním. Odvázal a vyvedl ho mezi stromy ven a naskočil. Teď teprve se cítil úplně bezpečný a oddechl si. Přehodil pušku přes plece, zastrčil revolvery za opasek a zasmál se: „Ach, to byl kapitální kousek. Ti si budou pamatovat na Černého Gérarda!“

Obrátil svého koně k severu a ujížděl napřed v klusu, pak v trysku, po levé ruce míjel místa San Carlos a Principe, vpravo řeku Rio Conchos a před sebou měl úzkou travnatou pláň, ležící mezi řekou a na západě se táhnoucím pohořím. Jeho kůň byl odpočinutý a uháněl nezměněnou rychlostí. Časně zrána již dojel tak daleko, že osada Agua Nueva mu zůstala po levici.

Teď, co se rozšeřilo, mohl věnovat svou pozornost půdě, po níž ujížděl a takto brzo našel stopu, kterou zanechala setnina, která včera ráno vytrhla z Chihuahuy. Byla zřetelně k poznání.

„Hloupí chlapi!“ pravil. „Jedou indiánskou krajinou a zanechávají za sebou stopu jako silnici, kterou je možné rozeznat ještě za týden. Náčelník by zasloužil pár pohlavků!“

V poledne spatřil stádo koní. Odepnul laso, učinil na ně honbu a za deset minut měl pod sebou čerstvého koně, na němž pokračoval na své cestě. Za pozdního večera spatřil tam, kde řeka uhýbá vpravo, množství jasných strážných ohňů, ozařujících celé okolí.

„Pravá francouzská lehkomyslnost!“ zabručel. „A tito se chtějí dát do boje s námi a s Apači. Lepší nepřátele bychom si nemohli přát!“

Objel je velkou oklikou, aby nebyl zpozorován a když měl zář ohňů dostatečně za sebou, zahnul zase proti východu, tak Že okolo půlnoci dosáhl výtoku řeky Rio Conchos do Rio Grande. Přebrodil se a nalézal se teď na území Mescaleros-Apačů.

Tam ulehl do trávy, aby dopřál svému koni trochu odpočinku. Přitom přemítal o svém posledním dobrodružství a o svém pobytu u Emily. Nemohl, než porovnat tuto dívku s Resedillou.

„Která z nich je asi krásnější?“ tázal se sám sebe. „Ach, obě jsou stejně hezké; ale Emily je krásou v rozhaleném oděvu neřesti, a Resedilla krásou v cudném hávu ctnosti; jí přísluší přednost. Emily dovede omámit sebevážnějšího muže, kdežto Resedillu bych považoval pouze za hezkou, nikoliv ale za krásnou dívku, kdybych onoho večera nebyl u ní. To bylo v pondělí. Pátý den nato měli přijít Francouzi, to je v sobotu. Zítra navečer dorazím do tvrze Guadeloupe. Zbude mně tedy celá noc, abych se zotavil po této hrozné jízdě. Kde to udělám? Kde jinde, než u otce Pirnera. Tam dostanu postel, a to je něco jiného, než tvrdá lesní půda, když člověk předtím po plné čtyři dny a čtyři noci seděl na neosedlaných koních.“ – – V pátek před večerem seděl starý Pirnero u svého okna a vyhlížel ven na ulici. Venku se jen lilo. Dostatečná příčina, aby byl člověk ve špatném rozmaru. A ten měl hostinský ve vysoké míře. Aby si uvolnil, čekal jenom na svou dceru, která vyšla, aby mu donesla džbán kukuřicového piva. V tom vešla, postavila před něho džbán a odebrala se na své obvyklé místo, kde se zaměstnávala šitím. Starý si pořádně nahnul, postavil džbán a pravil: „Mizerácký déšť!“

Jako obyčejně dcera neodpovídala. Proto pokračoval hned po tom: „Zrovna jako potopa!“

„Když ani teď nedocházela odpověď, obrátil se k ní a zeptal se zlostně: „Prosím? Povídalas něco? Nemám snad pravdu?“

„Ó, ano,“ odvětila ona zkrátka.

„Zrovna jako potopa! Je to tak?“

„Ano.“

„Kdybych takto meškal venku a musel se utopit, to by sis asi z toho nic nedělala, viď?“

„Ale tatínku!“ zvolala Resedilla.

„Copak? Není snad něco takového možné? Dejme tedy tomu, že bych se utopil, pak tu zůstaneš sedět sama. Co si počneš, co? Snad povedeš hospodářství dál? Bez muže? To nijak nepůjde!“

Sled otcových myšlenek byl příliš komický, musela se zasmát a pravila: „Snad přece nepůjdeš ven a neutopíš se jen proto, abys mně dokázal, že potřebuji muže?“

„Proč ne? Jsem ve stavu, to učinit. Dobrý otec musí podniknout všechno, aby své dítě přivedl k rozumu, a to – – ach, kdopak to přijíždí?“

Venku se ozval dusot koně; jezdec přicválal v lijáku a zastavil přede dveřmi.

„Aha?“ pravil starý. „Ten otrhanec, ten ničema! Dnes kvůli němu nevyjdu, i kdyby na mně zpozoroval třeba desetkrát mou diplomacii. Při takovéto povětrnosti se zůstává v místnosti.“

Příchozí byl skutečně Gérard. Resedilla se zapýřila, když jej zahlédla. Dopravil nejprve koně do chléva a pak vešel. Starý Pirnero sotva poděkoval na jeho pozdrav, dcera mu ale přívětivě pokynula. Objednal si sklenici julepu, který mu Resedilla přinesla.

Po delší dobu zůstalo ve světnici ticho. Starý bubnoval na okno. Host mu byl nepříjemný, jelikož ho považoval za vyzvědače. Konečně navyklá žvanivost jej přece přemohla, že spustil: „Hrozitánský déšť!“

„Ovšem,“ odvětil Gérard.

„Zrovna jako potopa!“

„Tak zlé to snad přece není!“

„Co, že není? Vy jste jiného názoru než já?“

Zatočil sebou, aby pohlédl hrozivě na hosta; neboť dnes již více nemyslel na diplomatický úsměv. Tu viděl, že voda z promoklých šatů lovce teče po zemi.

„Že není, pravíte? Jen se koukněte dolů! Přijdou-li ještě dva takoví hosté, tak se všichni utopíme!“

Gérard zpozoroval louži a omlouval se: „Odpusťte, seňore Pirnero! Nemohl jsem přece zůstat venku!“

„Kdopak to žádá? Ale mohl jste přijít v suchých šatech. Copak nemáte ženu, která by vás na to upozornila?“

„Nemám.“

„Nemáte? Ano, vidíte, to máte teď z toho! Jiným lidem zmáčíte podlahu. Člověk se musí oženit! Mám pravdu, nebo ne?“

„Rád s vámi souhlasím.“

„Velmi rád? Z toho vidím, že máte rozum, ačkoliv nejste tak proslulým lovcem, jako je Černý Gérard. Rád bych ho jednou viděl!“

Lovec se tiše pro sebe zasmál a pravil: „To jste měl být onehdy v Chihuahue.“

„Proč?“

„On tam byl.“

„Toho bulíka mně na nos neposadíte!“

„Nevěříte tomu?“

„Nevěřím, protože tam teď jsou Francouzi.“

„Právě kvůli Francouzům tam byl, slyšel jsem to dobře.“

„Copak tam u nich hledal?“

„Slídil po jejich plánech.“

„Tedy špehoval? Nesmysl! To raději bych věřil, že přicházejí Francouzi špehovat k nám. To se jim víc podobá.“

Přitom šlehl zuřivým pohledem po hostovi; ten se ale tím nedal zmýlit a pokračoval dál:

„A přece tam byl; ale oni jej zajali.“

„Hrome! Je to pravda?“

„Ano,“ odvětil Gérard s lehkým spokojeným úsměvem.

Velice jej to těšilo, že starý tolik drží na Černého Gérarda. Ten ale zpozoroval jeho úsměv a ptal se se zasmušilou tváří:

„A nad tím se asi těšíte?“

„Ano.“

„To jsem si myslel. Vy jste snad také Francouz?“

„Ovšem, ačkoliv neschvaluji to, že císař posílá své vojsko do Mexika.“

„Jakpak? Cože? Vy to neschvalujete?“

„Ne.“

Při této odpovědi starý zcela zapomněl na své politické nadání. Vyskočil ze židle, přistoupil k samému hostovi a zvolal:

„A vy se skutečně domníváte, že tomu mám uvěřit?“

„Ovšem.“

„Já věřím pouze v to, že vy sám jste francouzským špehem, který přichází k nám, nás vyslýchat. Stavíte se, jako byste byl v rozepři s vaším císařem; ale já nejsem tak hloupý, jak si myslíte; prokoukl jsem vás, neboť jste se prozradil.“

Resedilla zbledla, přišla na ni úzkost. Gérard se ale klidně zeptal: „Čímpak jsem se prozradil?“

„Tím, že máte potěšení z toho, že Francouzi zajali Černého Gérarda.“

„Ale vždyť on sám z toho měl radost!“

„On sám? Copak blázníte?“

„Ne, ale mohu vás ujistit, že se opravdu radoval.“

„Pročpak?“

„Proto, že mu tím byla dána příležitost, vyvést Francouzům pěkný kousek.“

„A vyvedl jej?“

„To se rozumí.“

„Ale jakpak?“

„On jim ihned zase utekl.“

„Ach! Skutečně?“

„Skutečně!“

„To mně připadá až příliš dobrodružné! Buďte přece tak laskav a vypravujte mně to!“

Gérard nyní vypravoval své dobrodružství zrovna tak, jak je zažil, aniž prozradil, že on sám byl jeho hrdinou. Také se chránil zmínit o svém setkání s Emily. Pirnero jej se zájmem poslouchal.

„Ano,“ zvolal ke konci nadšeně, „Černého Gérarda nezadrží; to je čertův chlapík! Tak tedy jim pověděl pravdu?“

„Ano, právě tak jak vám to povídám.“

„A nad tím se vy sám těšíte?“

„Zajisté! Jsem sice rozený Francouz, ale miluji Mexiko a zůstanu zde navěky. Proto nenávidím Napoleona III., který tuto krásnou zemi zaplavuje krví, a udělám, co mně mé síly stačí, abych jej pomohl vyhnat.“

„Vy?“ tázal se starý zvláštním přízvukem.

„Ano, já!“

„To nechte být! Vy nic nesvedete. K tomu se hodí takoví chlapíci, jako je Černý Gérard. Mám mu mnoho co děkovat, neboť on vyčistil cesty od všelijaké verbeže. Je vám snad známo, jestli je již ženatý?“

„Jak je mně známo, je ještě svobodný.“

„Hm, to je od něho velmi hezké; to se mně náramně líbí. Ale to takto nesmí déle zůstat. Takový muž musí mít nutně ženu, která mu přinese věnem statek. Pak bude mít domov a to za něco stojí, když člověku někdy vítr shazuje šindele ze střechy. Víte snad, ve které krajině nejraději lovívá?“

„Všude, kde se nalézá zvěř; dozvěděl jsem se ale, že se co nejdříve ocitne zde u řeky.“

„Zde u řeky? Hrome! Snad i v samé tvrzi Guadeloupe?“

„V každém případě.“

„To mně neskonale těší. Pije rád julep?“

„Nanejvýš jednu skleničku.“

„Mnoho nebo málo, to je mně jedno. Kdo ve tvrzi Guadeloupe chce pít, musí zavítat ke mně a tak myslím, že jej spatřím.“

„Jsem přesvědčen, že k vám přijde.“

„Skutečně? Slyšelas, Resedillo?“

Ona neodpověděla. Byla ve velkých rozpacích. Šílenost jejího otce, mluvit pořád o vdavkách, se jí v přítomnosti právě tohoto hosta nanejvýš protivila.

„Nuže, neslyšelas?“ tázal se starý zlostně.

„Ano,“ odvětila.

„Dobře! A co je přitom to nejlepší, ihned jej poznám.“

„Podle čeho?“ tázal se Gérard.

„Podle jeho pušky.“

„Ach! A jak?“

„Má pažbu ze samého ryzího zlata, z něhož si uřízne, chce-li něco zaplatit. To musí být puška! Docela jiná, nežli tady váš starý krám. Ale, řekněte, kde vlastně máte domov?“

„Všude a nikde.“

„To znamená, že nemáte stálé obydlí?“

„Ano, tak to míním.“

„Ale musíte mít přece dům, nebo aspoň boudu, v níž trávíte zimu?“

„Tu si postavím.“

„Kdepak?“

„Tam, kde se právě nalézám, když mně překvapí sníh.“

„Děkuji za takové živobytí! Ožeňte se, abyste dostal stálé místo! Jste sice Francouz, ale nedržíte s tím Napoleonem III., a proto najdete všude ženu, Indiánku nebo některé jiné pilné děvče. Po bohaté byste si ovšem marně oblizoval prsty, neboť nemáte sám ani pořádný kabát. Kdepak budete dnes při tom lijáku spát?“

„Zde!“

Starý natáhl tvář, pohlédl nedůvěřivě na hosta a pravil: „Hm, hm! Na nočních hostech si mnoho nezakládám.“

„Proč?“

„Teď před čtyřmi dny tady jeden zůstal, který se vydával za bohatého zlatokopa. Ten chlap mně v noci vyskočil oknem a odjel i s nezaplaceným účtem.“

„A teď si myslíte, že bych to mohl také tak udělat, jako ten člověk?“

„To zrovna nechci říci; ale máte-li peníze, pak můžete zůstat u mne.“

„Zaplatím napřed,“ pravil Gérard. „Jste teď spokojen, seňore Pirnero?“

„Ano.“

„Když je to takto vyrovnáno, prosil bych teď, abych si mohl lehnout.“

„Chcete jít spát? Již teď? Za jasného dne? Máte rozum, nebo ne?“

„Nepovažuji se ani za velmi chytrého, ani za příliš hloupého, ale jsem velmi unaven. Pochopíte, že se to může lovci přihodit.“

„Ano, aspoň dobrému. Copak jste ale dnes zastřelil?“

„Ještě nic.“

„No, tady to máme! Ale nechci vás zdržovat, jděte ve jménu božím a dobře se vyspěte. Resedillo, zaveď pána k vaquerům!“

Resedilla povstala a čekala u dveří, že půjde za ní.

„Dobrou noc, seňore Pirnero,“ pravil, a uchopil svou pušku.

„Dobrou noc, seňore!“ odvětil starý, a usedl zase k oknu, aby pokračoval ve svém zajímavém pozorování povětří.

Za dveřmi zůstala Resedilla stát.

„Odpusťte mému otci!“ prosila. „On občas bývá tak zvláštní, je ale přesto dobrý.“

„Nemám, co bych mu odpouštěl, seňorito,“ odvětil on. „Má právo odkázat své hosty, kam se mu zlíbí. Budu i na slámě dobře spát, neboť jsem za čtyři dny ujel víc než sto mil.“

Ona sprásknula udiveně rukama, pravila: „Sto mil! Jak je to možné?“

„Spotřeboval jsem osm koní a neslezl jsem ani z jejich hřbetů.“

„To jste tedy za celý ten čas ani nespal?“

„Ne.“

„Ó, to je tedy div, že se nesvalíte. Pojďte honem!“

„Jenom zůstaňte zde, seňorito! Venku prší a vy byste promokla. Však já se k vaquerům dostanu sám.“

„Ach, myslíte doopravdy, že bych vás nechala spát na slámě? V těchto mokrých šatech? Ne, jen pojďte se mnou!“

Vyšla vzhůru po schodech a on ji následoval. Nahoře otevřela dveře a nechala jej vstoupit. Spatřil pokoj se skvostným nábytkem.

„Ale to není ložnice pro cizí!“ pravil udiveně.

„Vlastně není!“ usmála se vesele. „Zde bývají ubytováni naši příbuzní, když nás navštíví. Zde také bydlela má dobrá sestřenice Emma Arbellezová z haciendy del Erina, když byla naposledy u nás. Byla jsem tehdy ještě dítě. Od té doby zmizela. Posaďte se zatím. Máte hlad?“

„Nemám, ale jsem velmi unaven.“

Ona ještě jednou odešla a on se posadil. Co byla pravda, on se ve svém obleku nehodil do této hezké místnosti, ale přece se posadil do jedné pohovky. Minulo několik minut. Unaveně zavřel oči. Když se Resedilla vrátila, již nadobro spal. Ona postavila svícen na stůl, nalila vodu do umyvadla a potom na něho útrpně pohlížela.

„Chudák!“ šeptala. „Jak musí být unaven, že tak rychle usnul. Ale tu stojí jeho puška, musím se přesvědčit.“

Vzala tiše ručnici, aby ji pozdvihla. Byla velmi těžká. Podívala se dobře na pažbu, a spatřila místo, z něhož bylo seškrabané olovo.

„Zlato, skutečné zlato!“ šeptala. „Je to tedy on, mé tušení mne nezklamalo. Ó jakou mám radost! Ale poněvadž on sám o tom nemluví, budu také mlčet, a tvářit se, jako bych o tom neměla ani tušení.“

Když postavila ručnici na své místo, jemně se ho dotkla, aby jej vzbudila.

„Resedilla,“ zašeptal, aniž by se probudil.

Ona se zarděla, dotkla se ho ale silněji, tak, že se musel probudit.

„Ach, usnul jsem! Odpusťte mně to, seňorito!“ prosil.

„Nemáte důvod prosit za odpuštění. Přeji vám dobrý a hodně dlouhý odpočinek. Dobrou noc, seňore Gérarde!“

„Dobrou noc, seňorito!“

Ona odešla, aniž by se ho, jak vlastně očekával, zeptala, co udělal s francouzským kapitánem. Péče, kterou o něho měla, mu velice lahodila. Ačkoliv byl nadmíru unaven, ležel ještě po nějakou dobu se zavřenýma očima na svém loži, ale přitom byl bdělý. Zaměstnával ho její milý a přívětivý obraz. Porovnával jej s obrazem jeho bývalé milenky v Paříži, kterou tak neočekávaně našel jako markytánku v Chihuahue. Jaký je to rozdíl! Jedna tak zabředla v hříchu a hanbě a ta druhá je tak čistá, cudná a svatá. Obraz této, tak čistý, tak sladký, stál před jeho duševním zrakem, umístil se s neodolatelnou silou v jeho srdci a naplnil celou jeho bytost, že nezůstalo ani místečko pro jiné myšlenky, pro jiné pocity.

Zatímco on se kochal v rozkošných snech, Resedilla seděla zase dole u svého otce, který jako obyčejně pozoroval povětrnost. Myslela na spáče tam nahoře, na jeho pušku a svůj objev. Dýchala zhluboka a zvolna; její ňadra se dmula pocitem, který si nedovedla vysvětlit.

V tom samém okamžiku jel kolem jezdec, který se zastavil u domovních dveří, aby slezl. Hospodský si jej prohlížel, aniž by se hnul ze svého místa.

Po nějaké chvíli host vešel. Byl tak nevzhledného zevnějšku, že každý neobeznámený s poměry na prériích by mohl být snadno poněkud nedůvěřivý. Pozdravil velmi zdvořile v lámané španělštině, odložil pušku a nůž a tázal se: „Je pravda, že toto místo je tvrz Guadeloupe?“

„Ano,“ odvětil hostinský úsečně.

„Jste snad seňor Pirnero?“

„Jsem.“

„Mohl bych dostat julep?“

„Ano.“

„Přineste mi tedy jeden.“

„Dobře, ale jenom jeden.“

„Proč ne více?“ tázal se host udiveně.

„To je moje věc.“

Při těchto slovech opřel hostinský významný pohled na zevnějšek hosta a zvolna vstal, aby mu nalil pálenku. Cizinec velmi dobře zpozoroval tento pohled; potlačil úsměv, neřekl ale ani slovo, nýbrž udělal pořádný doušek, když obdržel sklenici.

Pirnero se posadil zase k oknu a koukal ven. Poněvadž host mlčel a dcera ani slovo nepromluvila, ticho se mu stalo po chvíli nepohodlné, proto po chvíli zabručel sám k sobě:

„Zatracená pohoda!“

Nikdo se neozýval.

„Sotva k vydržení!“

Když i teď nikdo neodpovídal, obrátil se zvolna, pohlédl vyzývavě na hosta, jako by se dopustil přestupku a pravil: „Nuže?“

„Co?“ tázal se teď cizinec.

„Zatracená pohoda!“

„Ó, docela hezká!“ smál se host.

Hostinský sebou trhnul. Myslel si, že je považován za blázna a proto prohodil velmi zlostným tónem: „Jak to míníte?“

„Tak, jak to povídám,“ zněla odpověď. „Pohoda je docela hezká.“

„Cože? Chcete mne snad rozzlobit?“

„Ani mně nenapadá.“

„A přece mně odmlouváte!“

„Ani to ne. Jednomu se může právě líbit, co jiného mrzí, ale proto se oba nepotřebují ani v nejmenším hněvat.“

„Výborně! Snad si ale nemyslíte, že bych se proto na vás hněval?“

„To by bylo vaší věcí a ne mojí, seňore.“

„Ovšem. A vy byste byl ten nejposlednější, kvůli kterému bych se mohl rozhněvat.“

Cizinec se usmál, pokynul hlavou a pravil: „Teď jsem přesvědčen, že se nalézám u seňora Pirnera.“

„Jakpak to?“ tázal se hostinský zaraženě.

„Bylo mně o vás vypravováno a teď zjišťuji, že mně byla sdělena pravda.“

„Jaká pravda?“ tázal se teď hostinský napnutě.

„Popsali mně vás a zjišťuji, že se popis navlas shoduje.“

„U všech hromů, copak o mně povídali?“

„Že jste dobrý chlap.“

„Ano, to zajisté jsem! Co dál?“

„Že sedáváte vždy u toho okna.“

„I to souhlasí. Dál!“

„Že pozorujete povětrnost?“

„Správně! Jen pořád dál!“

„Že následkem toho každý rozhovor začnete s povětrností.“

„Skutečně? Hm! To jsem si sám ještě nevšimnul. Dál!“

„Že – – ale, to jsem dosud ještě nezpozoroval.“

„Co to?“

„Že mluvíte rád o ženitbě a o zetích.“

Hostinský hleděl pátravě na cizince. Nebyl si jistý, má-li se nad tím radovat nebo hněvat, proto se tázal: „Co tím míníte?“

„Já nemíním vůbec nic; tak mně to bylo řečeno.“

„Od koho?“

„Od mých kamarádů. Ale dejte mně ještě sklenici vašeho julepu, seňore.“

Vyprázdnil svou sklenici a podával ji hostinskému. Ten si znovu prohlédl hosta, potřásl hlavou a pravil:

„Více nenaleju.“

„Proč?“ tázal se cizinec udiveně.

„Hm! Zaplaťte napřed tu první.“

„Aha, vy mne považujete za tuláka, který nemůže zaplatit?“ smál se host.

„Dokažte opak a pak budu vědět, zač vás mám považovat!“

„Dobrá, máte to tedy vidět!“

Sáhnul do kapsy, vytáhl kožený měšec a sáhl do něho. „Tu máte!“

Při těchto slovech ukázal hostinskému nugget (valounek zlata) velikosti lískového ořechu. Ten po něm hmátl s velkou dychtivostí, prohlížel jej ze všech stran, vážil jej v ruce a potom pravil s udivením: „Zlato, opravdové ryzí zlato!“

„Ano, úplně ryzí,“ přikývl druhý.

„Hrome! A to je vaše?“

„Čípak by bylo?“

„Máte jich víc?“

„Několik takových pytlíků.“

„Odkud?“

„To je moje věc, seňore Pirnero!“ smál se host.

„Ale je to nugget! Ten má cenu dvaceti dolarů.“

„Za třicet.“

„Mám jej zvážit a vyměnit?“

„To se rozumí!“

Hostinský přinesl vážky. Oba se shodli na ceně pětadvaceti dolarů, které Pirnero ihned vyplatil.

„Přejete si tedy ještě jeden julep?“ tázal se úslužně.

„Ano.“

„Hned jej obdržíte.“

Následkem toho nuggetu byl host velmi rychle a velmi vysoce v jeho úctě, proto jej teď obsluhoval s mimořádnou ochotou. Litoval teď svého dřívějšího chování, a proto se posadil k oknu, aby přemýšlel, jakým způsobem by se to dalo napravit. Nenapadlo ho nic, proto začal se svou obvyklou duchapřítomností: „Špatné počasí!“

„Hm!“ zabručel host.

„Má ale také svou dobrou stránku,“ zabočil Pirnero.

„Ovšem. Zvláště pro mne.“

„Proč?“

„Přicházím z pouště Llano Estacado.“

Tu se hostinský náhle otočil, koukal udiveně na muže a pak se zeptal:

„Skutečně?“

„Ano. A když byl člověk vystaven po několik týdnů žáru této pouště bez vody, můžete si představit, jakým občerstvením je pak řádný déšť.“

„Ano, ovšem!“ souhlasil hostinský horlivě. „Ale povězte, seňore, prošel jste sám tuto poušť?“

„Ano.“

„To není ani možné!“

„Proč?“

„To by se mohl odvážit jen velmi smělý muž.“

„Já jsem se odvážil. Vidíte přece, že jsem sám??“

„Ovšem. Ale myslel jsem – – hm!“

„Co? Co jste myslel, seňore Pirnero?“

Tázaný pohlédl pátravě na tazatele a pak tajemně pravil:

„Víte snad, co je to politika?“

„Vím.“

„A diplomacie?“

„Vím.“

„To budete tedy také vědět, že člověk mající politické a diplomatické nadání nemůže všechno povědět.“

„Zajisté! Ale, pane, máte vy takové nadání?“

„To bych řekl! Víte snad, odkud jsem?“

„Nevím.“

„Nuže, já pocházím z Pirny.“

„Z Pirny?“ tázal se druhý spěšně.

„Ovšem, víte, kde to je?“

„Hrome! Jistěže vím! Vždyť jsem také Němec!“

„Němec!“ zvolal Pirnero plný radosti. „Odkudpak?“

„Z Porýní.“

„Svatá hvězdo! Je to možné?“

„To se rozumí! Býval jsem sládkem a pracoval jsem tři roky v Drážďanech. Pak jsem byl najmut od jistého Američana, který chtěl v St. Louis vařit německý ležák, ale on byl příliš neopatrný, chytil to za nepravý konec a podnik vzal za své. Pak jsem se odebral na Západ a stal jsem se, ani sám nevím jak, zlatokopem a lovcem.“

„Sláva, to je dobře, to se mně líbí! Němec, s nímž mohu mluvit o svém rodném městě Pirně! Teď ať si pro mne za mne venku prší a lije, co Bůh ráčí. Resedillo, dones víno, neboť je to pro mne slavnost. Krajane, jste mým hostem, aniž byste mně potřeboval platit. Ale řekněte, máte ještě rodiče?“

„Nemám.“

„Jiné příbuzné?“

„Jenom bratra.“

„A jak se jmenujete?“

„Straubenberger, Klaus Straubenberger.“

„A je váš bratr také v Americe?“

„Není.“

„Kdepak je?“

„Neslyšel jsem o něm dlouhá léta. On snad ani neví, jsem-li živ, neboť jsem nebýval nikdy přítelem psaní. Chtěl jsem zbohatnout jako zlatokop a pak ho překvapit. On žil u Mainzu.“

„Také sládek?“

„Nikoliv, nýbrž myslivecký mládenec na zámku Rheinswalden u jistého setníka z Rodensteinu, který byl zároveň nadlesním.“

„Dobrá, nechejme ho pokojně u myslivosti. Máme teď jiné starosti. Ale především mně odpovězte na upřímnou otázku.“

„No prosím?“

„Navzdory svým rozedraným šatům se zdáte být dost pořádný chlapík a stáří vás také ještě netlačí. Prosím, kolik je vám let?“

„Šestatřicet.“

„Hm! Jste ženatý?“

„Aha!“ usmíval se lovec. „Konečně přichází ta vyhlášená otázka! Nejsem ženatý.“

„Hrome! Máte dům?“

„Nemám.“

„Umíte zacházet s pivem a kořalkou?“

„Jako sládek? No, bodejť!“

„Snad i vařit pivo?“

„Ovšem.“

„Přibíjet šindel?“

„V případě potřeby ano.“

„Nechť to čert sebere. Když to všechno umíte, pročpak se touláte takto ošuměle po světě?“

„Ošuměle? Právě takto se mně to líbí.“

„Ale vždyť máte dost peněz, abyste se někde usadil.“

„Ani mně nenapadne.“

„A byl by tu snad mnohý tchán, u kterého byste se mohl mít dobře!“

„Děkuji.“

„Ale pročpak tím pohrdáte?“

„Mám jiné závazky.“

„Jaké?“

Tu se Straubenberger zasmál a tajemně se zeptal:

„Víte, co je to diplomat?“

„Vím.“

„A politik?“

„Ovšem.“

„Nuže pak budete také vědět, že ten, co má politické a diplomatické nadání, všechno nevyžvaní. Mohu vám pouze sdělit, že jsem přišel k vám, abych tu někoho vyhledal.“

„Koho?“

„Hm! Znáte snad Černého Gérarda?“

„Osobně dosud ne.“

„Ale snad jste o něm už slyšel?“

„Ovšem. Také osobně se jej naučím brzy znát.“

„Jak to?“

„Slyšel jsem, že zajisté přijde co nejdříve na tvrz Guadeloupe.“

„Ach, to je dobře! Myslel jsem, že je již zde.“

„Tedy je to on, koho hledáte?“

„Ovšem. Byl jsem si zcela jistý, že jej u vás naleznu.“

„Safraporte, copak vám to snad slíbil?“

„Ano.“

„Nuže, to tedy zajisté přijde, a to mně náramně těší. On je nejproslulejším lovcem v této zemi. Znáte ho osobně?“

„Neznám.“

„Nuže, to vám tedy povím, že teprve v těchto dnech zase vyvedl jeden ze svých kousků. Zajel totiž do Chihuahuy.“

„Tisíc ďáblů! Tam teď mají být Francouzi!“

„Ovšem, že tam jsou. Dokonce oni jej tam chytili a zajali.“

Straubenberger sebou leknutím trhnul a zděšeně zvolal: „Ach, to se s ním tedy nesetkám. Musím ihned pryč a nazpátek.“

„Kam?“ tázal se hostinský nemálo polekán.

„Do pouště Llano Estacado.“

„Proč?“

„Musím oznámit, že Černý Gérard byl zajat francouzskými vojáky.“

„Komupak?“

„Ach, to je moje věc!“

„Hrome, vy jste opravdu dobrý diplomat. Ale mohu vám pomoci.“

„Jak?“

„Není nutné, abyste se vracel, neboť Černý Gérard je na svobodě.“

„Ale říkal jste přece, že – –“

„Že byl zajatý, ano; ale on jim ihned zase uprchl.“

„Skutečně?“ tázal se lovec, kterému se tím patrně ulevilo.

„Ano.“

„Víte to najisto?“

„Docela najisto.“

„Od koho?“

„Od lovce, který teď u mne spí na seně.“

„Který lovec to je?“

„To nevím; ale mnoho zajímavého na něm není. Nemá peníze, na těle má bídné cáry a pušku, za níž bych nedal ani čtvrt dolaru.“

„Na to nesmíte hledět. Takový střep je mnohdy lepší, nežli ta nejvyleštěnější, nejdražší puška. A co se týká oděvu a výstroje, vidíte to snad již na mně, jak se člověk může mýlit, posuzuje-li lovce pouze podle zevnějšku. Slunce pouště mně spálilo oděv a obuv, takže mně visí v cárech na těle, můj kůň je hubený jako kozel; to jste pověděl sám, a tady má puška se podobá více klacku ponocného, nežli ručnici. Navzdory tomu ale mám u sebe šest měšců nuggetů, a v New Yorku mám uložené své peníze za prodané zlato, které jsem vytěžil v dolech; tam je mohu vyzvednout v jakoukoliv dobu. Mohl bych se sejít teď s tím lovcem, o němž mluvíte?“

„Ne, protože teď spí. Můžete s ním pohovořit zítra ráno.“

„Dobře, zůstanu tedy zde.“

„Ach, to je hezké, pane. Jste mým hostem. Nemá vás to stát ani centík, neboť je mně to náramným potěšením, že s vámi mohu mluvit o rodném Sasku.“

Takovýmto způsobem pokračovala zábava obou mužů. Straubenberger měl za toho večera dost příležitosti poznat svého zvláštního hostitele. Resedilla se již dávno odebrala do své ložnice, když se oba muži pořád ještě navzájem bavili.

Druhého rána byl Gérard první, kdo vešel do místnosti. Resedilla, když zaslechla, že přichází, přišla, aby mu popřála dobré jitro.

„Vyspal jste se dobře, seňore?“ tázala se.

„Snil jsem po celou noc o vás.“

Ona se začervenala a pravila: „Libujete si v žertech, seňore. Je-li člověk tak unaven, jako jste byl vy, nemívá žádné sny.“

„Tělo bylo unavené,“ odpověděl, „ale duch nikoliv. Ten pokračoval v myšlenkách, které ho ustavičně obklopují. Víte, komu patří tyto myšlenky?“

„Myšlenky jsou majetkem duše, v níž mají také zůstat. Vy jste tak dlouho nic nejedl. Mám vám přinést čokoládu?“

„Prosím o ni.“

Odešla do kuchyně a on se posadil ke stolu. Za malou chvíli vstoupil Pirnero.

„Dobré jitro,“ pozdravil nevlídně.

„Dobré jitro,“ děkoval Gérard.

„Vyspal jste se?“

„Ano.“

„To se dá domyslet. Jaktěživ jsem neviděl takového ospalce, jako jste vy.“

„Možná.“

„Povězte, spáváte v prérii také tak dlouho?“

„Snad.“

„A v pralese.“

„Možná.“

„No, pak to ovšem není žádný div, že jsem nespatřil ještě ani jediný kousek zvěře ve vašich rukou. Dobrý diplomat pozná na první pohled, že nejste pravým lovcem.“

Seňor Pirnero míval, jako mnoho jiných lidí, nepříjemnou vlastnost, že vždy z rána po probuzení býval ve špatné náladě. To musel odnést Gérard. Ten se nad tím nepozastavil. Hostinský se posadil na svou židli u okna a koukal ven. Ještě pořád pršelo, ačkoliv ne tolik jako včera; proto po chvíli nevrle pravil: „Bídné počasí!“

Gérard neodpovídal. Proto pokračoval starý za malou chvíli: „Skoro tak, jak včera.“

A když Gérard ani teď nepromluvil, obrátil se k němu a řekl: „Nuže?“

„Copak?“ ptal se lovec klidně.

„Bídné počasí!“

„Hm, ano!“

„Skoro jako včera.“

„Ovšem.“

„Tuším, že se nedostaví.“

„Kdo?“

„Kdo? To je otázka! Rozumí se, že Černý Gérard. Koho jiného bych mohl mínit?“

„Ó, ten nedbá na nepohodu; ten přijde, bude-li vůbec chtít.“

„Myslíte? Musíte totiž vědět, že ho zde někdo očekává.“

„Kdo?“

„Lovec.“

„Aha, lovec, který je u vás?“

„Ano. Přišel včera, když vy jste již odešel ke spaní.“

„A on zůstal u vás, aby čekal na Černého Gérarda?“

„Ano.“

„Skutečně? Co je to za krajana? Snad Yankee?“

„Nikoliv, on je Němec.“

„To bývají nejlepší a nejspolehlivější lidé. Jak se jmenuje?“

„Klaus Straubenberger.“

„Toto jméno mně není povědomé.“

„To je možné, neboť – – aha, zde přichází on sám.“

Straubenberger právě vešel. Pozdravil, pak platil jeho první pohled povětrnosti, druhý ale Gérardovi. Zdálo se, že jeho pozorování jej málo uspokojilo, neboť se posadil vedle Gérarda a pravil: „Jste vy ten seňor, co zde spal od včerejšího odpoledne?“

„Jsem,“ odpověděl tázaný.

„To byl kapitální spánek. Musel jste být nesmírně unaven.“

„Ovšem.“

„Lovem?“

„Také poněkud.“

„Hm! Zamýšlíte zde zůstat dlouho?“

„Snad jen ještě několik hodin.“

„Kam se potom odeberete?“

„Tam do hor.“

„Kýho ďasa! Sám?“

„Ano.“

„Proboha, mějte se na pozoru. Má se tam prý potloukat mnoho Indiánů.“

„Do toho mně nic není.“

„Nebuďte lehkovážný, seňore! Chytí-li vás, pak vám jistě bude do toho mnoho. Chcete-li tam ale přece jít, mohl byste mně prokázat malou službičku.“

„Jakou?“

„Znáte Černého Gérarda?“

„Mnoho se o něm mluví.“

„Dobrá! Hleďte se zeptat, kde se nachází, a sejdete-li se s ním náhodou, vyřiďte mu, že zde na něho někdo čeká.“

„A když se mne zeptá, kdo ten někdo je?“

„Tak mu řekněte, že je to Malý Camillo?“

„Kýho ďasa, vy jste Malý Camillo?“

„Ano. Vlastně se nazývám Klaus Straubenberger. Francouzští lovci ale přeměnili Klause v Camilla, a protože nejsem právě obr, bývám nazýván Malým Camillem. Je to moje prérijní jméno.“

„Znám je, a vím, že jste poctivý lovec. Ostatně, je-li vám to milejší, můžeme spolu německy také hovořit.“

„Copak umíte německy, seňore?“

„Inu ovšem, ačkoliv jsem rodem Francouz.“

„Jak se jmenujete, pane?“

„Mason. A v Paříži jsem míval přezdívku l?Allemagne, Němec, protože jsem byl naučen německé řeči.“

Hostinský mlčky poslouchal tuto rozmluvu. Teď ale spustil:

„Jak, vy umíte německy?“

„Ano.“

„To tedy přece nejste takový neotesaný chlap, jak jsem si myslel. Ale, co to zde neseš?“

Tato slova platila dceři, která právě přicházela z kuchyně a každému ze tří mužů podala šálek čokolády. Ta totiž je obyčejnou snídaní Mexikánců.

Resedilla pohlédla tázavě na svého otce a ten se na ni osopil přísným hlasem:

„Objednal si seňor Mason čokoládu?“

„Proč se ptáš, otče?“

„Dříve, nežli ji vypije, musí ji zaplatit. Víš, že nedávám nic na dluh.“

Dcera se zarděla až po uši. Mason se ale lhostejně ptal: „Co stojí?“

„Jeden kvartillo. Chci vám to nechat lacino.“

„Tu máte!“

Sáhl do kapsy a podal starému peníz. Malý Camillo pozoroval tento výjev s největším ustrnutím. Potřásl hlavou a pravil k Francouzovi: „Nemějte mně to za zlé, seňore! Jste vy skutečně lovec?“

„Ano.“

„Pravý prérijní lovec?“

„Tak se domnívám.“

„Ale já tomu nemohu uvěřit.“

„Proč?“

„Jen k nám přijďte na sever, a zkuste, co by trapper učinil ve vašem případě.“

„Vím to.“

„Nuže?“

„Byl by seňoru Pirnerovi prohnal kouli lebkou, anebo vrazil nůž do srdce.“

„Ach, víte to tak dobře, a přece nejednáte podle toho.“

„Ani mně to nenapadá!“

„To tedy nejste pravým lovcem z prérie!“

„To je možné. Sbohem, seňore!“

Pověděl to nejlhostejnějším tónem, a povstal.

„Sbohem!“ odvětili ostatní.

Najednou pozbyl veškeré nároky na úctu u Malého Camilla, navzdory tomu, že ten včera zakusil to samé od Pirnera. Vstoupil do předsíně, a zastavil tam Resedillu. Ona všechno slyšela a byla v nejtrapnějších rozpacích.

„Můj Bože, jak vás to otec zase urazil!“ pravila. „Jindy bývá tak dobrý, ale proti vám se zdá mít předsudek.“

„Buďte bez starosti, seňorito. Doufám, že tento předsudek nebude mít dlouhé trvání.“

„Odpustíte mu?“

„Milerád!“

„Ó seňore, jak vám děkuji! Přijdete zase?“

„Dovolíte mně to, seňorito Resedillo?“

„Ráda.“

„To tedy se vrátím také tak rád.“

„Kdy?“

„Myslím, že ještě dnes. Bůh vás opatruj.“

Stisknul jí ruku, odešel. Ona za ním pohlížela. Proč se loučil tak vážně? Čekalo na něho nebo na ni něco tak vážného? I jeho tvář měla takový vážný výraz, ne jako hněv za utrpěnou urážku, ale jako očekávání vážných událostí.

On se po ní více neohlédl, nýbrž šel a vyvedl svého koně, který si zatím také odpočinul. Pak nasedl a odjel. Byl k tomu již nejvyšší čas, neboť, jak víme, měl s Medvědím Okem úmluvu, že bude dnes v pravé poledne čekat u velkého dubu, v Sierra Diablo.

Sierra Diablo leží na severozápad od tvrze Guadeloupe a spadá v příkrých rozervaných stráních k řece Rio Puerco, na níž leží tvrz, a je oddělena širokým pruhem prérie. Tento pruh překlusal Gérard v sedle svého koně v čase dvou hodin a dospěl nyní k úpatí hor. Na vrcholu kopce stál daleko široko viditelný obrovský dub, jehož větve zastiňovaly okruh vícero set kroků. To byl ten dub, pod nímž jej měli Apači očekávat.

Vybral si poněkud sjízdnější stráň, jel zvolna vzhůru. Počítal, že bude potřebovat ještě přes hodinu času, nežli dorazí k místu, v tom ale zapraskalo něco v křovinách. V tom samém okamžiku měl již také svou pušku na líci, spustil ji však ihned dolů, neboť viděl, že zde není obrany zapotřebí. Před ním stál Medvědí Oko, jeho přítel.

„Můj bílý bratr je velmi přesný,“ pravil.

„Můj rudý bratr také,“ odpověděl Gérard, seskočil z koně a podával Indiánovi ruku.

„Medvědí Oko nečekal, až by přišel jeho bratr k dubu, neboť mu má něco důležitého sdělit.“

„Copak?“

„Můj bílý bratr očekává lidi, jak přichází od východu?“

„Ano.“

„A prezidentovi Juarezovi přinášejí mnoho peněz?“

„Přesně tak.“

„Medvědí Oko byl u Juareze, zatímco byl můj bratr v Chihuahue.“

„Vím to. Co říkal Juarez?“

„On důvěřuje mému bílému bratrovi, kterého nazývají Černý Gérard, a pravil mi, aby mne a moje bojovníky zavedl k Francouzům, kteří chtějí přepadnout tvrz Guadeloupe.“

„Kolik bojovníků máš s sebou?“

„Pětkrát sto.“

„A šest set Komančů se chystá přijít Francouzům na pomoc, aby zahnali Juareze?“

„Ano, ale oni ještě tak brzy neopustí svoje ležení.“

„Proč?“

„Slyšeli, že Juarez očekává mnoho peněz, které mají být dopraveny nebezpečnou pouští.“

„Ach!“ zvolal Gérard polekaně. „Odkud to víš?“

„Byl jsem v táboře Komančů, když se o tom radili a naslouchal jsem jim.“

„Medvědí Oko, to je tak odvážný čin, že bych si to ani já sám netroufal riskovat.“

Mladý hrdý Indián učinil posunek opovržení a pokračoval: „Oni vyšlou dvě stě mužů, aby hledali stopy těch, co přinášejí ty peníze. Průvodci mají být pobiti; peníze dostanou Francouzi, ostatní kořist ale a skalpy připadnou Komančům. Pak teprve se vypraví těch šestkrát sto Komančů, aby přepadli prezidenta.“

„To je velmi důležitá zpráva. Musím ihned zase do pouště, co jen budeme hotovi s těmi francouzskými ničemy.“

„Můj bílý bratr ví, kdy přijdou?“

„Ano.“

„A kterou cestou se ubírají?“

„Ano, viděl jsem jejich hlídkové ohně.“

„Kde se s nimi setkáme?“

„Tam, kde se Sierra Diablo pojí k Sierra Chanate, se nalézá průsmyk horami, tvořený potokem. Tímto průsmykem zajisté přijedou.“

„Kdy?“

„Dnes večer, nebo zítra ráno.“

„Dobře tedy, že jsem tě zde očekával, a ne až u dubu. Nesmíme mařit čas, abychom obsadili ten průsmyk.“

„Kde máš své bojovníky?“

„Spatříš je ihned.“

Ostře zahvízdnul a ihned to šustilo v kravinách a vyřítilo se z nich pět set jezdců, kteří tam byli ukryti. Jeden z nich s sebou přivedl koně Medvědího Oka.

Náčelník pokynul a celá tlupa se hnula s Indiánem a Gérardem v čele, aniž by se ozvalo slovo velení, nebo dorozumění. Podle indiánského způsobu jel jeden přesně za druhým. Poslední vedl Gérardova koně na ohlávce, který byl před svou jízdou do Chihuahuy odevzdán Medvědímu Oku do opatrování.

Proto se mladý náčelník teď tázal Francouze: „Můj bratr jede na cizím koni?“

„Vzal jsem jej včera z jednoho stáda.“

„Nechtěl by jej vyměnit za svého vlastního?“

„Teď ještě ne. Někteří Francouzi znají mého koně. Kdybych na něm seděl, věděli by, kdo jsem. Mám jet napřed na zvědy?“

„Ne. Francouzi nejsou žádní lovci; oni jsou slepí a hluší; u nich není takové opatrnosti zapotřebí.“

Z těchto slov bylo poznat, že náčelník Francouze vysoko necenil, neboť nepovažoval ani jejich celou setninu za hodnou ostražitosti, kterou by věnoval jednotlivému lovci.

Takto se šlo pochodem k jihu až tam, kde končí Sierra Diablo. Připojuje se k pohoří Chanate, od něhož ji dělí průsmyk, o němž se Gérard zmínil. Ten průsmyk není sice příliš široký, na nejužším místě sotva dvě stě stop; ale nestoupá příkře, nýbrž zvolna, má hezkou zelenou travnatou půdu, a dá se jím proto snadno a pohodlně projít. Po obou stranách je vrouben výšinami, jejichž stromoví poskytuje dostatečné palivo, a poněvadž vysočiny zadržují větry, byla by zde na výběr ta nejkrásnější tábořiště, kdyby bohužel nebyla zároveň také těmi nejnebezpečnějšími.

Nepřítel totiž, je-li početný, může výšiny z obou stran tak snadno a dobře obsadit, že by neunikla ani živá duše. Dokonce i jednotlivý muž, ukrytý za stromy a křovinami by mohl mimo táhnoucímu voji způsobit značnou ztrátu, zatímco jej by nezasáhla žádná koule.

Když přišli k průsmyku, zastavil se náčelník, a obrátil se na Gérarda s otázkou: „Ví to můj bratr jistě, že Francouzi zde projdou?“

„Viděl jsem směr, kterým táhli. Přebrodili Rio Grande severně od Rio Conchos, tam, kde se setkává severní hranice Presidia del Norte a de Las Yuntas. Chtějí-li se dostat ke tvrzi Guadeloupe, aniž by chtěli dělat velikou okliku, musí tudy projít.“

„Nechť tedy moji bojovníci obsadí výšiny. My oba ale pojedeme dále vyhlédnout nepřítele.“

Udělil své rozkazy, a jeho lidé okamžitě zmizeli mezi stromovím po obou stranách průsmyku; on sám ale s Gérardem pokračoval v jízdě, sice v ostrém klusu, ale přitom vždy vyhledával místa, kde kopyta koní zanechávala nejméně zřetelné stopy.

Takto klusali několik hodin. Slunce dosáhlo svého vrcholu a začalo klesat. Již dlouho měli za sebou vrchol průsmyku. Mohlo být kolem třetí hodiny popolední, když konečně protější širá prérie, táhnoucí se až k Rio del Norte, ležela před nimi. Slunce stálo šikmo, a osvětlovalo nekonečnou rovinu tak ostře, že dobrému zraku bylo umožněno, prohlédnout všechno do velké dálky.

Oba muži si zastínili oči rukama a pozorovali bedlivě prérii. Právě chtěl Gérard učinit nějakou poznámku, když Medvědí Oko napřáhl pravou ruku a ukazoval k západu.

„Uff!“ pravil. „Můj bílý bratr se podívá támhle!“

„Již jsem to zpozoroval,“ odpověděl Gérard. „Kolik jich napočítal můj bratr?“

„Sto a dvacet.“

„I já počítám dvanáctkrát deset. Jsou to Francouzi?“

„Jsou.“

„Podle čeho je pozná můj bratr?“

„Podle jejich lesklého stejnokroje.“

„Copak se to nad nimi blýská?“

„Bodáky.“

„Copak u Francouzů mají jezdci také bodáky?“

„Nikoliv. Tato setnina není složena z jezdců, nýbrž z pěchoty. Dali těm lidem koně, protože ti zde nic nestojí a přece urychlí a usnadní pochod.“

„Uff! Na každém koni nesedí muž.“

„Budou mít sebou koně pro náklad.“

„Vidím také squaw sedět na koních.“

„Budou mít sebou markytánku.“

„Co je to?“

„Žena nebo dívka, která prodává potraviny.“

„Vidím více žen, čtyři, pět, šest.“

„Ach, Francouzi milují ženské. Důstojníci si tuším vzali sebou několik hezkých děvčat z Chihuahuy.“

„Uff!“ zvolal Medvědí Oko udiveně. „Copak jim Velký Duch sebral mozek, že sebou vlečou dívky na válečnou výpravu?“

„Ti chlapi jsou příliš hloupí, než aby věděli, jaké chyby se tím dopouštějí.“

„Jedou vedle sebe. Dělají stopu tak širokou, jak stádo bizonů. Jdou do své záhuby!“

„Ano, jsou ztraceni. Za půl hodiny dorazí sem do průsmyku!“

„Co učiníme? Míní můj bílý bratr, abychom se vrátili?“

„Ano.“

„Proč? Nebylo by lépe, nechat je minout, a vidět, kde se utáboří?“

„Ne. V půl hodině budou zde, jak jsem již pravil; pak zbudou jen ještě dvě hodiny dne. Za tento čas dostihnou za vrcholem průsmyku místo, které je prostranné a dobře opatřené vodou. Tam mají všichni dostatek místa, a jejich koně naleznou pastvu a vodu. Oni budou tak hloupí, že se tam utáboří, a my je můžeme pozorovat, a uslyšíme každé slovo, které promluví. Podle toho se pak rozhodneme, máme-li je pobít, anebo zajaté dopravit do tvrze Guadeloupe. Můj bratr ať mne následuje!“

Medvědí Oko souhlasně přikývnul; obrátili koně a jeli nazpět, zanechávajíce za sebou sotva stopy.

Mezitím táhli Francouzi přímo k ústí průsmyku. Hned na první pohled bylo zřejmé, že byla setnina složena z nejrůznějších živlů. Byla to jedna z těch ztracených setnin, která se skládala z nejnepoddajnějších lidí a byla vyslána na nejzazší hranici, buďto aby se jí zbavili, anebo proto, že takové nepoddajné povahy bývají nejzpůsobilejší k rozřešení nesnadných úloh. Tato zvláštní tlupa se skládala jen z devadesáti skutečných vojáků. Mimo to bylo vidět dva civilisty s brýlemi, z nichž každý sebou vedl naloženého soumara. Markytánka se vyznamenávala svým fantastickým oděvem. Mimo tuto tam bylo ještě pět mladých dámiček, které seděly roztomile na koni, čemu se nelze divit, aniž každá Mexikánka zná dobře jezdit. Bylo zřejmé, že tyto dámičky patřily k mexikánskému polosvětu. Ostatní koně byli soumaři, všech dohromady sto a dvacet, jak Apač a jeho přítel Gérard správně spočítali. Kapitán, nebo, jak se u nás říká, setník, jel v čele. Vedle něho nadporučík. Horlivě se spolu bavili.

„Prokletá věc, že nám ten průvodce utekl!“ bručel nadporučík. „Teď musíme sami hledat pravou cestu.“

„Nemějte starosti, nadporučíku; jsme na ní,“ odpověděl kapitán. „Byl jsem opatrný před naším odchodem, a dal jsem si jedním vaquerem popsat celou krajinu. Vidíte, že se tu zrovna před námi rozestupují hory? To musí být ten průsmyk, který hledám.“

„Průsmyk?“ tázal se nadporučík, a vtiskl si monokl tak nedbale do oka, jako by se nacházel v parketu divadla.

„Ano, průsmyk.“

„V kterém pohoří?“

„Mezi dvěma pohořími.“

„Pardon, kapitáne. Průsmyk bývá vždy jen v jediném pohoří.“

„Ó, on může také od sebe oddělovat dvoje pohoří.“

„Oddělovat? Hm! Skutečně je to možné! Tedy dvoje pohoří? Jak se nazývají?“

„To vlevo je Sierra Diablo.“

„Vlevo? Ach, ano, vlevo! A vpravo?“

„Vpravo je Sierra Chanate.“

„Chanate? Vpravo? Ach, ano! Hrozně zajímavé!“

Zastavil koně a prohlížel si hory svým sklíčkem. Pak se ptal dále: „A ta rozsedlina v horách?“

„Tvoří právě ten průsmyk, o němž jsme měli řeč,“ odvětil setník.

„A tímto průsmykem?“

„Pojedeme.“

„Náramně zajímavé! Průsmyk, defilé! Potkáme tam někoho?“

„Kohopak bychom měli potkat?“

„Hm! Třeba tak nějakou hezkou Indiánku.“

„A vy myslíte, že by taková Indiánka pak byla svůdnější, nežli kupříkladu – –“

„Nežli co, kupříkladu?“

„Nežli, kupříkladu, vaše seňorita Pepi?“

Při tomto posledním slově pohlédl kapitán za sebe, tam kde jely mexikánské dámy, sice zastřené, ale jen tak tence a průhledně, že jejich vnadné tvary byly zřetelně k rozeznání.

„Nežli Pepi?“ tázal se nadporučík. „Ach to přece ne. Pepi by byla hezčí. Ona je, přísahám Bohu Všemohoucímu, nejkrásnější dívka, jakou jsem kdy spatřil.“

„Ona a Cecilia, její sestra,“ přisvědčil kapitán pojednou vážně.

„Do které vy jste zamilován, kapitáne!“ mínil nadporučík s nuceným smíchem.

„Vem vás čert!“ osopil se na něho kapitán.

„Ale, teď ještě ne!“ mínil nadporučík. „Ó, tato Pepi!“

Při těchto slovech si luskl prsty, jak milovník ústřic, jemuž po dlouhém strádání se konečně zase jednou nabízí tucet ústřic z Cancalu.

„A tato Cecilia!“ přidal k tomu kapitán. „Kdyby jen nebylo obou těchto prokletých Rakušanů!“

Při této poznámce šlehl pohledem za sebe po obou obrýlených civilistech. Nadporučík doprovázel tento pohled tajným sevřením pěstí a mínil polohlasitě: „Kapitáne, byli jsme ošizeni.“

„Ano, já a vy.“

„Chystám pomstu.“

„Já také.“

„Věřil jsem v tu Pepi, jako Rus ve svého domácího svatého.“

„A já v tuto Cecilii, jako Turek ve svého imáma.“

„A přece bylo vše pouhou lží!“

„A klamem!“

„Vzal jsem Pepi sebou, protože jsem myslel, že mne miluje.“

„A já dovolil Cecilii, aby mne doprovázela, protože jsem myslel, že je do mne zblázněná.“

„A teď běhá tato Pepi za tím doktorem.“

„A Cecilia za druhým doktorem.“

„Čert seber všechny doktory!“

„A všichni učenci ať se smaží v pekle! Proč vlastně nám oba tyto Rakušany pověsili na krk?“

„Hm, mám myšlenku!“ mínil nadporučík.

„Ach, to je zázrak, že vám jednou přichází myšlenka!“ mínil jeho rozzuřený soused.

„Žádné urážky, kapitáne! Začínám totiž pochybovat, že ti chlapi jsou učenci.“

„A proč?“

„Jsou na to příliš mladí a hezcí. Učenci bývají dlouzí, vychrtlí a neobratní; tito lidé jsou ale mladí, pohybliví, červenolící a – ať mne čert vezme, věřím tomu bez přísahy, že je dámy považují za pomilováníhodné.“

„To je pravda. Čím by ale měli být, nejsou-li učenci?“

„Hm, vyzvědači.“

„Nesmysl.“

„Ano, špehové, totiž špehové rakouského Ferdinanda Maxmiliána. Tu si přijdou oba a legitimují se jako přírodovědci. Žádají, aby se mohli připojit k nám, aby studovali krajinu, a vydali dílo o fauně a flóře. Jedou s námi do Querétara, Guanaxuata, Zacatecasu, Duranga a Chihuahuy. Všude, kam přijdeme, nám před nosem uloví, nejhezčí děvčata, oni Rakušani, nám Francouzům! Tu pojednou máme táhnout dále k severu; ihned jsou tu oni zase. My si zajistíme malý harém na cestu; oni ne, ale zato používají našich dam. Oni jsou cizopasníci, jichž se musíme zbavit. Je to pravda?“

„Z toho nebude nic. Přistihnu-li Cecilii u něho ještě jednou, projedu mu hlavu koulí!“

„A přistihnu-li já Pepi u toho druhého, dám jej pověsit na nejbližší strom. Naši hoši ty Rakušany také nemohou vystát.“

Podali si na to ruce. Oba tito lehkomyslní Francouzi se usnesli o smrti dvou rakouských poctivců tou samou lhostejností, jako by se smluvili o honbě na zajíce.

Za tohoto rozhovoru vnikla výprava do průsmyku, který zde začal vystupovat proti východu. Kapitánovi a jeho nadporučíkovi se nechala čest, aby jeli v čele, jinak se ale nezachovával ani ten nejmenší pořádek. Poručík s kadetem jeli v nejhustším chumlu; oba měli nařízeno, aby bděli nad pohodlím dam; stálo je to ale dost namáhání chránit je před tou surovou bandou. Takto dostihli vrcholu průsmyku, za nímž se zase snižoval. I slunce se již snížilo k samému obzoru; Francouzům jedoucím v hlubokém úvalu již zcela zmizelo.

Tu najednou se rozšířil průsmyk na malou pláň, která se zdála jako schválně utvořena pro tábořiště. Bylo to právě to místo, o němž Gérard mluvil k náčelníkovi Apačů. Oba v čele jedoucí důstojníci zarazili, co nejpříjemněji překvapeni, své koně, a kapitán pravil: „Hrome, to je pohodlné místo! Právě jako přichystané pro noční tábor!“

„Zrovna tak!“ mínil nadporučík, vtisknul si monokl do oka a prohlížel si bedlivě prostor.

„Zůstaneme tedy zde?“

„Ano. Račte dát znamení.“

Trubač dostal rozkaz a zatroubil k táboření. Za malou chvíli panoval největší zmatek, hlasitý křik, volání a hádání, docela přiměřeně francouzské lehkovážnosti a pohyblivosti. Nikdo nepomyslel na to, že se nalézají na válečném pochodu, a přímo mezi lovišti jednotlivých indiánských kmenů. Byla to taková lehkomyslnost, která ví, že si zahrává se smrtí, přitom se ale snaží, aby na to nepomyslela.

Vojáci se seskupili, a zřizovali lůžka a stany. Stany důstojníků, dam a obou učenců byly postaveny doprostřed; koně se mohli volně pást a napájet. Nikoho nenapadlo prohlédnout okolí, a jen u vchodu a východu rovinky bylo postaveno po jedné stráži, a to jen kvůli tomu, aby neutekl žádný kůň. Žádný prérijní lovec by se neodvážil zde přenocovat, a teď se uložilo devadesát Francouzů zde, kde na ně ze všech stran zírala zkáza. Bylo to zrovna nepochopitelné!

K tomu všemu se rozdělalo více velikých ohňů, jejichž plameny plápolaly do výše, že každá větev byla jasně osvětlena. Na to byly přineseny zásoby potravin a nastalo pečení, smažení a vaření, tak jako by se nalézali v bezpečných pařížských kasárnách, nikoliv ale v pohoří Sierra Diablo v mexické divočině. Za deset minut bylo celé údolí naplněno vůní pečení, která by musela přilákat Indiány na několik mil v okolí.

V jednom ze stanů zřízených uprostřed tábora sedělo těch pět Mexikánek, o nichž jsme se již zmínili. Snad nepatřily k zabloudilým svého pohlaví, které činí své vnady předmětem prodeje. Mexikánka je jihozemka a jako taková ohnivé letory. Krev vře v jejích žilách, a nedopřává rozumu času k chladnému uvážení toho, co vyhovuje zákonům slušnosti, nebo ne. Mimoto je třeba zvážit, že obyčeje země v ohledu na pohlavní lásku a obcování mezi oběma pohlavími nejsou tak přísné jako u nás. Tam se miluje, netají se to, ale oddává se bezstarostně požitku sladkosti lásky.

Proto bylo vždy ještě možné, že těchto pět dívek nepatřilo do počtu ztracených ženštin podle našeho smyslu. Milovaly stejnokroje a jejich nosiče; vydaly se s nimi, aby jim zpříjemnily cestu a pustý život v táboře, v čem podle svého názoru nespatřovaly žádný hřích. Proto teď seděly ve svém stanu a vypravovaly si neomaleně výsledky, jakých se dosud dopracovaly svojí krásou.

Stan byl otevřen a uvnitř napolo osvětlen žárem ohňů. Tři z nich seděly tak, že byly jasně osvětleny. Vždyť to bylo jejich úmyslem, aby byly viděny zvenčí. Dvě se ale odebraly do nejzazšího pozadí. Těsně k sobě přituleny tiše spolu šeptaly.

Byly to Pepi a Cecilia, obě sestry, o nichž kapitán a nadporučík hovořili.

„Ty tedy nemiluješ kapitána?“ tázala se Pepi.

„Nenávidím jej,“ odpověděla druhá, tichým, ale velmi určitým tónem.

„Proč?“

„On je tyran. A ty? Miluješ ty snad toho nadporučíka?“

„Ne, já jím opovrhuji.“

„Proč?“

„On na mne vždy jen pohlíží svým monoklem, asi tak, jako by zkoumal drobnohledem blechu. Je to hlupák.“

„A ti oba nás chtějí mít!“

„Copak nás dosud ještě neměli?“

„Mně nikoliv!“

„Mne také ne. Ale mluvíš pravdu, Cecilio?“

„Přísahám ti na to.“

„Všimla sis těch pohledů, jakými nás dnes pozorovali?“

„Ano.“

„Co o nich soudíš?“

„Že je nutné, mít se před nimi na pozoru.“

„Soudím také. Cítím, jakoby se k nám blížila nějaká nehoda.“

„I já mám ten samý pocit. Myslím, že tito dva důstojníci něco zamýšlí, co nás uvede do velkého neštěstí. Kdo nás tu obhájí?“

„Oba Rakušani.“

„Ale vždyť oni nás nemilují!“

„Jsou ale šlechetní a zmužilí. Oni nestrpí, aby nám bylo ublíženo.“

„Nesdílím tuto důvěru. Nebyl snad doktor Willmann včera k tobě laskavější?“

„Nebyl.“

„Ale snad ti aspoň dovolil, aby jsi zase přišla?“

„Ano. A doktor Berthold?“

„I ten zůstal stejný. Mám jej tak nesmírně ráda a musela jsem plakat. To jím pohnulo, takže mně řekl, že mohu dnešní večer s ním opět promluvit.“

„Ještě tě nepolíbil?“

„Ne. A ten tvůj?“

„Také ne. Ach, Pepi, jak bídnými tvory jsme my dvě!“

„Milujeme tak něžně, tak vřele. Učinily bychom všechno, co se od nás žádá, a přece jsme odmítány s takovou chladnokrevností.“

„Snad jsou Rakušani vesměs tak chladní.“

„Snad nejsme ani hezké, jak si to o sobě myslíme,“ šeptala Pepi.

„Ano, snad jsme ošklivé,“ pravila Cecilia; „aspoň já.“

Takto by se snad ještě déle vzájemně těšily, kdyby se nebyl objevil voják u stanového vchodu. Cecilia mlčky vstala, snažila se utřít své slzy, a odebrala se pak do stanu setníka, který v očekávání sladké hodinky zůstal sám. Pepi zůstala na místě; brzy ale vyřizoval jiný voják: „Pan nadporučík dává prosit seňoritu Pepi, aby s ním povečeřela.“

Musela tomuto rozkazu právě tak vyhovět jako její sestra, a odebrala se do stanu nadporučíka, který se rovněž nalézal o samotě.

„Aha, přicházíte, můj malý klenote!“ pravil, a pohlížel na ni skrze monokl chtivými pohledy. „Vezměte místo!“

Ona ovšem byla úchvatná ve svém mexikánském oblečení, skládajícím se jen z kratičké, zlatými prýmkami pošité sukýnky a podobného kabátce, pod jehož předním okrajem vyhlížela plná modrosametová šněrovačka. Dovedl-li doktor Berthold nadlouho odolat takovému stvoření, musel být mužem nezlomné vůle.

Byly tam sice dvě polní židle, ale ty ležely v koutě. Večeře byla přichystána na zemi na ubrusu, a vedle byl rozprostřen koberec, na němž natažen ležel nadporučík. Bylo zřejmé, že to tak zařídil, aby se Pepi musela posadit zrovna vedle něho. Přece ale pravila: „Děkuji, seňore. Překážela bych vám. Dovolte, abych si vzala židli.“

Nežli tomu mohl zabránit, uchopila židli, roztáhla a postavila ji tak, že jídlo zůstalo mezi ní a důstojníkem.

„Víte, že jste malý diblík?“ tázal se.

„A vy nejste velkým andělem!“ odvětila.

„Anděl nebo ďábel; napřed pojezme, neboť jsem hladový!“

S těmito slovy se dal do pokrmů. Světlo ve stanu nebylo, a ten byl osvětlen pouze září strážných ohňů, ovšem tak spoře, že rozličná jídla byla sotva k rozeznání. Večeře byla jednoduchá a odbývala se mlčky. Pepi si brala jen poskrovnu. Hostitel jí byl odporný, a proto ani o jeho jídla nestála. Nadporučíkovi za to velmi dobře chutnalo, až všechno zmizelo.

„Tak, mé srdéčko,“ pravil. „Teď je tělo zaopatřené, a teď se můžeme také postarat o potřeby srdce.“

„Děkuji, seňore!“ pravila. „O potřeby mého srdce je již postaráno.“

„Ach, jak to míníte?“

„Že já sama musím znát nejlépe tyto potřeby.“

„Aha, snad vím, kde byste pocítila tyto potřeby.“

„To je mně lhostejné. Nechci to slyšet.“

„Já vám to ale přece povím. Kdyby ten Rakušan, doktor Berthold, ležel zde na mém místě, byla byste potom také tak upejpavá?“

„Nemáte žádné právo, takto se mne tázat!“

„Ó, přece, seňorito. Neuznáváte své postavení ke mně nadobro.“

„Nevěděla bych jak. Muselo by se to alespoň dříve dokázat.“

„Dokážu vám to.“

„Nuže,“ tázala se ona, a dupla netrpělivě malou nožkou.

„Dali jsme oznámit, že hledáme k naší osobní obsluze několik mladých dam, které by měly dost odvahy nás doprovázet.“

„A je to celý váš důkaz?“

„Nikoliv. Vy s vaší sestrou jste se přihlásily, a byly jste přijmuty.“

„Ale ne od vás: Vy na mne nemáte žádné právo.“

„Ó, ano, neboť kapitán mně vás přidělil.“

„Já mu k tomu nedala své svolení.“

„To nebylo ani potřeba.“

„Ó, přece! Nebyla jsem přijmuta k obsluze ani setníka ani vás. My jsme se tázaly, zdali oba doktoři by také potřebovali obsluhu; to se nám ujistilo. Pro ně jsme se přihlásily.“

„To jste na velikém omylu. Mohly jste být najmuty pouze pro některého důstojníka naší setniny; to se stalo; a teď je na vás poslouchat. O záležitosti obou těchto rakouských civilistů se nestaráme tak dalece, abychom jim pro jejich povyražení nabízeli a platili mladé dámy.“

„Užíváte velmi silných výrazů, seňore. Jsou zde ještě jiné tři dámy, mezi nimiž můžete volit.“

„Žvásty! Ty přísluší poručíkovi, kadetovi a šikovateli. Já jsem si již vybral, a jste to vy, kterou chci mít.“

„Aniž byste se mne tázal?“

„Ano. Dokud jsem vás prosil o lásku; nestačí-li to, budu vědět poroučet se.“

„Toho bych se ovšem u vás nadála. Ale domníváte se snad, že vás poslechnu?“

„Zajisté!“

Ona vypukla v polohlasitý stříbrný smích a odpověděla: „To tedy špatně znáte nás – Mexikánky!“

„Anebo vy nás, Francouze!“

„My Mexikánky jsme jinačí, nežli francouzské dámy –“

„U všech hromů, to pozoruji!“ přerušil ji.

„Aha, skutečně? Nuže, jaký rozdíl nalézáte?“

„Jsou po čertech koketní. Vzbuzují pocity, které se pak zdráhají ukojit.“

„Vaše mínění obsahuje pro nás zároveň pochvalu. Ale vy se vyjadřujete špatně, neboť my se zdráháme pouze ukojit ony pocity, které povstaly bez našeho přímého úmyslu.“

„Aha,“ smál se, „ty ostatní najdou ukojení?“

„Zajisté,“ odpověděla ona bez ostychu. „Milujeme-li, tak milujeme s duší i s tělem; to bude u vás asi to samé; jenomže vaše dámy snad nejsou dost upřímné, aby se k tomu přiznaly. Nemilujeme-li ale, nepřinutí nás žádná moc na světě, abychom se poddaly. Zkusí-li někdo takové násilí, jsme ve stavu, sáhnout k dýce, a mohu vás ujistit, že s ní umíme zacházet.“

„Ach, vy jste skutečně ďábel, ale velice pomilováníhodný!“

„To není všechno. Naše poměry jsou jiné nežli u vás. U vás se bude dáma snad ostýchat, doprovázet důstojníka veřejně do pole! U nás je to hrdinský čin. S takovým krokem není spojena ani ta nejmenší hanba. Milujeme muže, připojíme se k němu, bereme podíl na jeho útrapách, na jeho činech a později se stáváme jeho ženou.“

„Ach, opravdu?“

„Zajisté. Žádný Mexikán není dost nectný, aby takovou obětavost, takovou důvěru oplatil hanbou. Cítí-li, že nemůže dámu milovat, odmítne ji. Vy ale, seňore, komandujete tyranským způsobem dámu samu, myslíte, že si můžete poroučet lásku, kde žádná není a odhodíte pak ubohou od sebe, jakmile jste se jí nasytil. Dopouštíte se pak té chyby, že nás posuzujete podle sebe, a to by se vám lehce mohlo stát osudným.“

„Mluvíte jako nějaký farář!“

„Jen se posmívejte; já přece budu mluvit dál. Až pak budu s mou řečí hotova, budu zároveň hotova s vámi. Stavíte mne a mou sestru do jisté kategorie dívek, kterých je každým pádem u vás stokrát více, nežli u nás; ale mýlíte se. Věřte tomu nebo ne, mně je to zcela lhostejné, ale já vám pravím, že dosud ještě žádný muž se neosmělil, dotknout se mne tak, jak vy to zamýšlíte. Nemilovala jsem se právě ještě nikdy předtím, nežli jsem spatřila seňora Bertholda. On stál ode mne vzdálen, a nemohla jsem se mu přiblížit. Tu jsem slyšela o vašem nabídnutí a přihlásila jsem se. Nyní teprve se mu naskytla příležitost, aby mne poznal. Bude-li mu umožněno, mne milovat, stanu se šťastnou ženou; v opačném případě se vrátím, a budu zkoušet v některém klášteře, abych zvítězila nad svou nešťastnou náklonností.“

Toto upřímné vyznání bylo vysloveno tak pevně a jistě, že důstojník musel uvěřit v jeho opravdovost; přesto ale jeho lehkomyslnost získala ihned zase převahu; proto se tázal:

„Aha, vy tedy milujete tohoto pana Bertholda?“

„Ano.“

„A on vás?“

„To nevím.“

„Jemu byste tedy vyplnila prosby, jimiž já marně na vás naléhám?“

„Ano.“

„A kdyby vás potom opustil?“

„To by on neudělal; on je čestným mužem. Rakušan není Francouz.“

„Děkuji vám vřele, seňorito, za tento kompliment! Ale kdyby vás pak přece opustil? Kdyby se později ukázalo, že přece jen nebyl tím čestným mužem, a že jste se v něm zmýlila?“

„Pak bych zemřela žalem, dříve ale bych mu vrazila dýku do srdce.“

„Tak!“ zvolal nevěřícně.

„Zajisté! Jsem Mexikánka!“

„Máte dýku?“

„Ano.“

„Ach, žvásty!“

„Pochybujete? Domníváte se doopravdy, že by se Mexikánka svěřila muži, aniž by měla při sobě dýku?“

„To zní velmi romanticky!“

„Abych vás přesvědčila, tak hleďte!“

Najednou ucítil studené ostré železo na své líci; polekaně sebou trhl nazpět.

„Hrome, dejte pozor!“ napomínal.

„Vracím vám toto napomenutí. Mexikánka se bránívá jen dvakrát. Nejprve rozbije monokl a podruhé – –“

„Nechcete snad říci, že bodne?“

„Ó ano; právě to chci říci.“

„Žertujete. Taková nebezpečná zbraň nepatří do ženských rukou. Musím vám ji vyrvat.“

„Proboha, nepokoušejte se o to! Hrot je napuštěn jedem kurare. I kdybyste vyzval celou svou setninu, aby mně odebrala dýku, nedošel byste k cíli, neboť nejmenší škrábnutí přivádí okamžitou smrt.“

„Vy jste zmije, přísahám Bohu Všemohoucímu!“ zvolal zděšeně, couvaje co možná nejdále od ní.

„Ale hezká!“ posmívala se mu jeho vlastním dřívějším výrazem.

„Bohužel!“ odvětil. „Jak jste stará, seňorito?“

„Osmnáct.“

„A vaše sestra?“

„Sedmnáct.“

„Tisíc ďáblů! Osmnáct a sedmnáct, a již tak jedovaté a odhodlané! Povězte mně, zdali seňorita Cecilia má také takovou dýku?“

„Ovšem!“

„A má ji při sobě?“

„To se rozumí!“

„Také tehdy, když se nalézá u kapitána?“

„To teprve zcela jistě.“

„Mon dieu! Snad se něco nepřihodí?“

„Snad ne. Bude to záležet pouze na chování kapitána.“

„To mu tedy musím co nejrychleji dát výstrahu!“

„Ach, to není zapotřebí; Cecilia mu ji dá sama.“

„To nestačí. Je to má povinnost, abych šel ihned k němu.“

„Jděte tedy!“

„A co vy zatím budete dělat?“

„Já půjdu také. Nebo snad myslíte, že se zde ve vašem stanu cítím tak nesmírně šťastná, že bych jej nechtěla nikdy opustit? Dobrou noc, seňore!“

„Dobrou noc, seňorito!“

„Na shledanou zítra!“

„Ale nikoliv v mém stanu, tak doufám!“

Ona opět spustila svůj polohlasitý zvonkovitý smích a odešla. On čekal v nejzazším koutě stanu, až odešla; pak pravil sám k sobě, když si zhluboka oddechnul:

„U všech ďáblů, to bylo leknutí! Zahrával jsem si po celé dny se smrtí. Čertovské kotě! Tento jed kurare je hrozný; poníženě děkuji. Ale teď jsem se ještě náruživěji do ní zamiloval, nežli předtím. Takováto holka ale také dovede člověka pobláznit samou láskou. Musím počkat, až někdy náhodou nebude mít u sebe tu prokletou dýku. Nebo ji neočekávaně překvapím, sevřu ji, aby se nemohla hnout, a dám jí vyrvat ten pekelný nástroj. Ten Berthold mně to ale zaplatí. Běda mu, půjde-li ona ještě dnes k němu! Ihned vyhledám kapitána, abych jej varoval a domluvil se s ním na dalších krocích.“

Většina vojáků již spala; koně se pásli kolem, a občas frkali, což zkušenému prozrazovalo blízkost nepřátelských lidí. Oni větřili Apače. Francouzi ale neměli žádné porozumění pro toto znamení. Ohně byly téměř dohořelé, takže kolem panovalo jakési tajemné pološero.

Nadporučík přistoupil k setníkovu stanu. Mohl to učinit nepozorovaně, jelikož tráva tlumila jeho kroky. Naslouchal a zaslechl mužský a ženský hlas hovořící spolu. Skrze tenkou plátěnou stěnu stanu mohl rozumět každému slovu.

„Vy mně tedy nechcete být po vůli?“ tázal se právě setník.

„Nikdy!“

„Protože mne nemilujete?“

„Ano.“

„To je alespoň upřímné! Vaše srdce náleží jinému?“

„Ano.“

„A ten jiný je ten prokletý doktor Willmann?“

„Ano.“

„Copak nevidíte, že váš odpor je směšný?“

„Nemám ani tušení o této směšnosti.“

„Nuže, vždyť vás přece potřebuji jen donutit!“

„A jak to hodláte provést?“

„Zcela jednoduše, sevřu vás do své náruče.“

„Pak budu volat o pomoc.“

„Žvásty!“ smál se setník. „Kdo by vám měl pomoci? Snad moji vojáci? Ti by se vám jenom vysmáli.“

„Tak tedy znám jinou, lepší a velmi důkladnou pomoc.“

„Jakou?“

„Podívejte, seňore!“

Nastala kratičká přestávka, po níž ulekaný setník zvolal: „Kýho hroma, co je to? To byla ocel, dýka! Dejte ji sem!“

„Proboha, seňore, nesahejte po ní! Hrot je napuštěn jedem!“

V témže okamžiku stál ale již také nadporučík u vchodu a potvrzoval: „Ano, dýka je otrávena tím hrozným jedem kurare. Pro všechny svaté, poručte, aby ta dívka odešla!“

Setník vyskočil, nejprve leknutím a pak překvapením, že nadporučík tak náhle stál před ním.

„Tisíc hromů, vy jste nás poslouchal?“ ptal se zlostně.

„Slyšel jsem pouze poslední slova. Přišel jsem, abych vám dal výstrahu.“

„Před čím?“

„Před jedovatou dýkou.“

„Je to tedy skutečná pravda?“

„Úplně!“

„Jak to víte tak jistě?“

„Ta druhá má právě takovou dýku. Ona mně jí pohrozila.“

„Ach, zrovna jako tahle!“

„Proto jsem ji okamžitě zahnal. Radím vám, abyste učinil to samé.“

„Hm, to přece ne! Seberu jí tu zbraň.“

„Pokuste se o to!“ pravila dívka chladně.

„Proboha, zanechte toho, kapitáne!“ varoval nadporučík polekán. „Nejmenší škrábnutí má za následek okamžitou smrt.“

„I hrome! To tedy musím uposlechnout vaší rady. Seňorito, jděte!“

„Již jdu,“ pravila dívka. „A doufám, že nebudu vícekrát mít zapotřebí, abych musela pohrozit svojí dýkou. Mexikánka není žádnou pařížskou holkou z mansardy. Pamatujte si to, seňores! Dobrou noc!“

Odešla. Kapitán pohlížel mlčky za ní, až zmizela ve svém stanu, pak se obrátil k nadporučíkovi s otázkou: „Byl to přece snad jen divadelní výjev?“

„Bůh uchovej! Dýky jsou skutečně napuštěny jedem.“

„To není ani možné! Takové dívky a takové zbraně!“

„Ano, je jim osmnáct a sedmnáct let. Vy máte tu mladší; ale tyto Mexikánky jsou nanejvýš nebezpečnou čeládkou!“

„To bylo čertovské překvapení. Již jsem se viděl tak blízko vítězství!“

„Ať to čert vezme! I já pukám vztekem. Ta moje je zamilována až po uši do toho doktora Bertholda.“

„Přiznala se vám s tím?“

„To se rozumí! A bez všeho ostýchání!“

„A ta moje zase do doktora Willmanna.“

„Tedy se vám s tím také svěřila?“

„Ovšem! Je to k vzteku! Co teď začít? Mně se zdá, že jsem se teprve teď jak náleží zamiloval do té čarodějnice!“

„Právě tak je to se mnou! Kdyby jen nebylo těch prokletých dýk.“

„Hm, mohly by se jim nějak vyrvat.“

„Násilím to nepůjde. Ta Pepi mně nahnala strach. Museli bychom je překvapit. A to ještě není jisté, že dosáhneme svého účelu.“

„Musíme tedy použít lsti.“

„Ach! Jaké?“

„Nuže, je to docela jednoduché. Ony jsou zblázněné do těch dvou Rakušanů; budeme se tvářit, jako bychom oběma těm chlapům chtěli sáhnout na život, a nedáme je vykoupit jinak, nežli odevzdáním těch dýk.“

„To je výtečná myšlenka. Kdy ji provedeme?“

„Samozřejmě, že ještě dnes. Zítra navečer budeme v tvrzi Guadeloupe; a pak by již bylo pozdě.“

„Souhlasím. Vsadil bych se, že obě holky co nejdříve navštíví svoje milovníky; potom můžeme spustit. Číhejme na ně!“

„Ano, počínejme zde u mého stanu. Odtud přehlédneme všechno. Schovejme se do stínu, kde nás nikdo nespatří.“

Vstoupili spolu za stan. Tam se kapitán najednou zarazil a poslouchal.

„Co je?“ tázal se nadporučík.

„Zdálo se mně, jako bych viděl, jak se tráva pohybuje.“

„Já nic neviděl.“

„A jako bych zaslechl slabý praskot.“

„Žvásty, to vítr shodil některou suchou větev.“

„Asi to tak bude. Hlídkové ohně tvoří podivné stíny. Občas to vypadá, že každé travní stéblo oživuje. Položme se na zem!“

Kapitán viděl až příliš dobře. Celé okolí bylo obsazeno Apači. Viděli přicházet Francouze a pozorovali všechno. Černý Gérard ale pocítil soustrast při myšlence, že tolik lidí má být zabito a skalpováno. Domlouval Medvědímu Oku, ten ale žádal bezpodmínečně skalpy; proto si Gérard předsevzal, že půjde dříve ještě něco vyzvědět, co by mohlo posloužit za pohnutku k milosti. Přikrčil se a doplížil až ke stanu nadporučíka. Tam slyšel každé slovo, které mezi ním a Pepi bylo promluveno. Když pak dívka opustila stan a nadporučík zašel k setníkovi, připlížil se lovec odzadu, a byl tak svědkem následující rozmluvy. Uslyšel dost, plížil se nazpět, a to ještě v pravý čas, neboť kdyby otálel jen jediný okamžik, byl by jej setník musel spatřit. Takto se ale dostal šťastně k okraji údolí a vylezl mezi kravinami až tam, kde stál náčelník Apačů.

„Můj bratr se velice odvážil,“ podotkl.

„Ne tak mnoho,“ pravil Gérard. „Tito lidé neznají prérii.“

„Ale hořelo mnoho ohňů!“

„Vyznám se náležitě v připlížení!“

„Můj bratr je výtečný lovec. On byl opatrný. Kdyby byl vyzrazen, byli bychom ihned udeřili na tuto hloupou čeládku. Copak tam dole viděl a slyšel?“

„Ne mnoho dobrého. Prosil jsem předtím mého rudého bratra, aby mně daroval život všech těchto mužů; měli být jen zajati a odvedeni do tvrze Guadeloupe. –“

„Musím to odepřít. Moji Apačové táhnou po válečné stezce, aby si dobyli skalpy svých nepřátel.“

„Můj bratr je v právu. Tito muži přišli do Mexika, aby zabíjeli jeho obyvatele, pustošili zem, a uvrhli hodného muže, který je rakouským princem, do záhuby. Ale několik životů by mně můj bratr přece měl darovat. Nechci za to nic vzít z kořisti.“

„Kolik těch životů požaduješ?“

„Životy žen.“

„Chrabří bojovníci Apačů nevedou válku s ženami,“ odvětil Medvědí Oko hrdě. „Skalp ženy má tak malou cenu jako myší kožka. Život žen ti bude darován.“

„Děkuji ti. Ale jsou tam ještě dva muži, které bych rád ušetřil.“

„Proč?“

„Protože nejsou nepřátelé země, nýbrž dobří lidé.“

„Jsou to vojáci?“

„Nejsou; jsou to učení lékaři, kteří přicházejí jenom za tím účelem, aby poznali léčivé byliny v této krajině.“

„Pak i oni musí zemřít!“

„Proč?“

„Budou-li vypravovat ve své vlasti, jaké jsou tu byliny, přijdou za nimi ihned tisíce bledých tváří, aby nám sebrali tyto byliny a k tomu zemi s našimi lovišti. Bledé tváře vždy takto jednají.“

„A přece znám důvod, proč je ušetříš.“

„Pověz mně jej! Medvědí Oko je spravedlivý a dobrotivý; on nerad usmrtí člověka, je-li důvod, proč by mu měl darovat život.“

„Znáš jméno Sternau?“

„Znám. Býval to nejvýtečnější lovec bledých tváří a byl nazýván Knížetem skal. On miloval děti Apačů, a nezabil nikdy nikoho z jejich bojovníků.“

„A znáš také jméno Helmers?“

„Ano. Byl nazýván Hromovým Šípem a býval přítelem mého velikého bratra Medvědího Srdce, jemuž obětuji každých sedm dní život jedné bledé tváře. Sternau a Helmers vytáhli někam za Medvědím Srdcem, a teď se o nich více neví.“

„Víš, z které země pocházeli tito dva velcí lovci?“

„Dozvěděl jsem se o tom na haciendě del Erina. Oni byli z daleké země Germanie, jejíž obyvatelé jsou všichni přáteli Apačů.“

„Nuže dobře! Ti oba muži, o jejichž životy tě prosím, jsou z té samé země Germanie.“

„Ví to můj bratr určitě?“

„Ano.“

Apač se na chvíli zamyslel, než pravil: „Kvůli mému bratru Medvědímu Srdci budiž ti darován život těchto dvou. V kterém stanu se nalézají?“

„Oni mají každý svůj vlastní stan. Oba stojí těsně při sobě tam, kde teď dopadá svit nejjasnějšího ohně.“

„Nařídím tedy mým bojovníkům, aby ušetřili životy těchto dvou a všech žen, neboť ti jsou vlastnictvím mého bratra.“

„A já půjdu zase dolů, abych je chránil.“

„Hrozí jim nebezpečí?“

„Ano. Mají snad být povražděni od těchto Francouzů.“

„Těchto devětkrát deset Francouzů zemře, nežli budou moci dotknout se chráněnců mého bílého bratra. Dám teď pokyn postoupit dopředu mým bojovníkům, a můj bratr ať mně dá znamení, až budeme začínat.“

Na to se plížil zrovna tak tiše a opatrně do údolí, jak z něho přišel.

Mezitím seděly obě sestry samy v ženských stanech a vypravovaly si o svých rozmluvách s důstojníky. Ostatní tři holky meškaly u svých milovníků.

„Soudíš tedy, že se nás bojí, a že nás nechají na pokoji?“ tázala se Cecilia.

„Soudím, že se nás bojí; nevěřím však ale, že by se nás vzdali.“

„A co jiného by mohli učinit?“

„Pokusí se o to, aby nám odebrali naše zbraně.“

„Já se budu bránit.“

„Já také.“

„Doktor Willmann mně přispěje na pomoc.“

„On, který tě nemiluje?“

„On je caballero, který nestrpí, abych byla uražena.“

„Takový je seňor Berthold také.“

„Půjdeme teď k nim?“

„Ano.“

„Neměli bychom jim raději říci, kdo a co jsme?“

„Nikoliv; ať si nás jen nazývají Pepi a Cecilia, a myslí, že jsme chudé a obyčejné Mexikánky.“

„Ale kdyby se dozvěděli pravdu, pak by nás snad milovali!“

„Já chci být milována kvůli sobě, nikoliv ale kvůli mému stavu. Pojďme; ale opatrně, abychom nebyly zpozorovány!“

Vyšly a mihly se přes trávník. Pepi došla k Bertholdovu stanu, sehnula se, pootevřela zavěšená dvířka, a tázala se tiše: „Spíte již, seňore?“

„Nespím,“ odvětilo se zvnitřku.

„Směla bych vstoupit?“

„Ano; prosím!“

Při těchto slovech se otevřel vchod zevnitř tak, že mohla vejít. Byla tam úplná tma; proto zůstala stát. Brzy ale vyšlehla sirka, rozžehl se voskový sloupek, a bylo světlo.

Stan se skládal z jediného kusu silné nepromokavé, kirgizské plsti, a sama dvířka přiléhala tak těsně, že ani jediný paprsek světla nepronikl ven. Půda byla pokryta tlustým kobercem, na němž ležely dva vyšívané polštáře, které mohly sloužit jako sedátko, nebo podhlavce. Obyvatel stanu byl mladý, krásný muž v stáří asi osmadvaceti let. Jeho oděv, celý jeho zevnějšek, jeho zlaté okuláry, nic z toho se nehodilo do prérie nebo do Sierra Diablo, kde se právě nyní nacházel.

„Posaďte se, seňorito,“ pravil zvučným hlasem, ukazuje na druhý polštář. „Přislíbil jsem vám, že se dočkám vašeho příchodu. Vy jste ale meškala velmi dlouho.“

„Musela jsem večeřet s nadporučíkem,“ omlouvala se.

Při těchto slovech svraštil řasy a pravil: „Již zase u něho! Copak musíte?“

„Musím.“

„A přece tvrdíte, že mne milujete!“

Ona svěsila pokorně krásnou hlavu a neodpovídala. To jím pohnulo. Jeho tvář se zase pomalu vyjasnila, a tázal se: „Co děláte, když jste tam u něho?“

„On jí, a já si musím také něco vzít.“

„A co potom?“

„A potom,“ přece se začervenala, „mluví on ke mně o své lásce.“

„Pouze mluví?“

„Co jiného?“

„Nejeví vám svou lásku také jiným způsobem?“

„Ó seňore, on by sice rád, ale nesmí.“

„A tomu mám uvěřit?“

Tu mu pohlédla upřímně do očí a odvětila: „Seňore, nebuďte ukrutný a uvěřte mně!“

Nemohl odolat tomuto poctivému pohledu; přece se ale tázal: „Neobjímá vás nikdy?“

„Nikdy.“

„Aniž vás líbá?“

„Dosud mně políbil jen ruku.“

Oba se odmlčeli; ona jako by ji tížila těžká vina, a on viděl, že se musí vynasnažit, aby zastavil pronikající záplavu slz.

„Spatřil jsem v Mexiku v hlavním městě dívku, které jste výjimečně podobná,“ pokračoval. „Bylo to v hlavním chrámu. Klečel jsem tam a modlil se. Tu spustily varhany; sbor zpěváků dýchal tiché akordy, a tu pojednou se rozlehl čistý, altový hlas širým prostorem, tak jasně a úchvatně, že se všichni obraceli. Viděl jsem jen hlavu pěvkyně, byla to hlava čarovné krásy; musela to být dívka vašeho stáří. Viděl jsem pouze ji, slyšel jsem pouze altový hlas, jak jsem to podobně ještě nikdy neslyšel. Poptával jsem se po pěvkyni, a od toho dne nemohu zapomenout na tu krásnou hlavu.“

Co tak mluvil, svítily mu oči nadšením, teď ale sklopil pohled smutně k zemi. Nepozoroval, že na její tváři se měnila barva, a že její ňadra se mocně dmula. Přece se ale opanovala a zeptala se tlumeným hlasem: „Vy jste se tedy po ní poptával?“

„Ano.“

„Dozvěděl jste se, kdo to byl?“

„Ano. Byla to bohatá hraběcí dcera.“

„A vy jste se do ní zamiloval?“

„Beznadějně. Nespatřil jsem ji nikdy více. Dozvěděl jsem se, že je nevěstou, zároveň se svojí sestrou, a opustil jsem Mexiko.“

„Ó, proč jste tam nezůstal! Snad i ona vás zpozorovala!“

„Zdálo se mi, jako by její zrak na mně spočíval. Ale i pro případ, že to nebyl žádný klam, co by mně to bylo pomohlo? Zápasil jsem sám se sebou, myslel jsem, že jsem přemohl tuto lásku. Tu jsem spatřil v Chihuahue vás, seňorito, když jste se s vaší sestrou připojila k naší výpravě, a ta láska se ve mně probudila opět, mocněji, než bývala předtím.“

Její tvář na okamžik blaženě zazářila, přece ale přitiskla ruku k srdci jako na upokojení, a pravila: „Jsem jí tedy skutečně tak trochu podobná?“

„Velmi, seňorito. Když vás vidím takto sedět přede mnou, je mně, jako bych měl před vámi pokleknout a vám se klanět, anebo jako bych vás měl přitlačit ke svému srdci; ale pak – – pak – –“

„Pak? Co jste tím chtěl říci, seňore?“

„Pak se musím sama sebe tázat, čím jste?!“

„Chudou, opuštěnou dívkou!“ vydechla.

„Ó, kéž by dal Pán Bůh na nebesích, že byste byla jen chudou a opuštěnou, ale vy jste ještě více. Ó, můj Bože, je to smutné!“

Zastínil oči rukou, opřel hlavu o stanovou stěnu. Ona to viděla. Jeho výkřik bolesti jí vnikl do hloubi duše. Smekla se z polštáře, takže klečela na zemi; uchopila jeho ruku a prosila chvějícím se hlasem: „Seňore! Pro milosrdenství Boží, podívejte se na mne! Přísahám vám při všech svatých, při Bohu a mém spasení, že nejsem ničím, ničím jiným nežli chudou a opuštěnou. Mýlíte se. Jsem zrovna tak čistá, tak nevinná jako ona pěvkyně. Věřte mně to!“

„A touláte se po světě s francouzskými vojáky?“

V jeho hlasu ležela zdrcující výčitka.

Zachvěla se; uchopila také jeho druhou ruku a položila je obě na své bouřlivě tlukoucí srdce. Snažila se promluvit, prosit a kvílet; ale nemohla, neboť v tom samém okamžiku byly dveře násilně otevřeny, a kapitán stál před nimi. Přehlédl celý výjev nepopsatelným pohledem, a pravil: „Ach, račte prominout! Nechtěl jsem skutečně vyrušovat. Ale, seňore, neměl byste snad na okamžik čas?“

„Zajisté,“ odvětil Berthold rychle se vzpamatovávající.

„Buďte tedy tak laskav, a přijděte na chvíli do mého stanu. Přihodilo se něco, že je vás tam nutně zapotřebí.“

Doktor vstal a následoval kapitána, zatímco Pepi pospíchala ke svému stanu.

„Co se přihodilo?“ tázal se Berthold setníka cestou.

„Hned to uvidíte. Jen pojďte se mnou,“ odpověděl.

Přišel ke svému stanu, otevřel jej a vstrčil Němce dovnitř.

„Tady je; držte jej pevně, hoši!“

Ten setníkův povel Berthold ještě zaslechl, pak se cítil schopný více rukama; hrdlo se mu sevřelo, že nemohl promluvit, byl svázán, a s ucpanými ústy vržen na zem, kde zůstal bezvládně ležet. To samé se také již dříve stalo s doktorem Willmannem.

Na to se rozžehlo světlo, při jehož svitu viděl, že jeho kolega leží také spoután vedle něho. Před nimi stál setník a nadporučík. Kapitán upřel potupný pohled na svoje oběti a pravil: „Tak, zdařilo se to. Vás již dovedeme zneškodnit, jak pro nás, tak pro dívky.“

„Pane kapitáne,“ pravil nadporučík, „dohodněme se, jak by se to stalo nejrychleji a nejjistěji. Mám totiž nápad.“

„Jaký?“

„Prohlédněme zavazadla obou těchto pánů. Je známo, že tito páni Rakušané teď kují pikle proti nám Francouzům. Tento arcivévoda Ferdinand Maxmilián, kterého jsme teprve udělali císařem, to chce zapomenout. Musíme být ostražití a chopit se všech prostředků, abychom se pojistili proti tajným nebezpečím.“

„Jak to míníte? Jak to souvisí s přítomným případem?“

„Velmi těsně. Kdybychom takhle mezi zavazadly těchto lidí něco našli, co by nám podalo důvod – – hm!“

„Máte pravdu, nadporučíku. Kladu tuto záležitost do vašich rukou, ale račte si přispíšit; nesmíme mařit čas, poněvadž již zítra přijdeme do tvrze Guadeloupe. Prohledejte bedlivě oba stany; já zatím zůstanu zde, abych hlídal naše zajatce.“

Nadporučík odešel a setník zůstal. Ve stanu panovalo hluboké ticho, až po půl hodině se vrátil se spokojenou tváří.

„Nuže, našel jste něco?“ tázal se kapitán.

„Ó, dost,“ odvětil tázaný jásavě.

„Co?“

„Dva dopisy.“

„U kterého?“

„U každého z nich po jednom, jejichž obsah stačí, připravit je o hlavu.“

„Ukažte je tedy rychle!“ pravil setník rozradostněně. Vytrhnul nadporučíkovi jeden z těch listů z ruky, přistoupil s ním ke světlu a četl:

Můj milý doktore!

Pošlete mně ten opiát; bude snad mít toužený výsledek. Ostatně s ohledem na náš poslední rozhovor máte úplnou pravdu. Bazain hraje s falešnými kartami. Musíme jej klepnout přes prsty.

Baron d?Huart

Přehlédl tyto řádky znovu, potřásl hlavou a mínil: „Nuže, nadporučíku, z jakého důvodu má být toto psaní kompromitujícím?“

„Cože, vy to netušíte?“

„Hm! Mluvte!“

„Neznáte tohoto barona d?Huarta?“

„Neznám.“

„Je to hejtman a ordonanční důstojník Jeho královské Výsosti, flanderského vévody.“

„Co je nám do toho? Jak přichází Flandry do Mexika?“

„Ó, velmi mnoho, pane setníku!“

„Tak to tedy přece vysvětlete!“

„Nuže, flanderský vévoda je následníkem belgického korunního prince. Právě teď se nachází mimořádné belgické vyslanectvo u císaře. Císařovna Charlotta je belgická princezna. Teď vám již tuším bude všechno zřejmé!“

„Ovšem,“ pokynul setník. „Tento setník baron d?Huart tedy setrvává v nejbližším styku s císařem v Mexiku?“

„To se rozumí.“

„On říká, že maršálek hraje s falešnými kartami?“

„Jak jste to sám četl.“

„A že se mu musí klepnout přes prsty?“

„Což každým pádem znamená tolik, že Bazain musí být zneškodněn!“

„Ovšem.“

„A přitom mluví baron o jakémsi opiátu!“

„Hrome, poručíku, teď teprve poznávám, kam to míříte,“ zvolal setník, a mnul si ruce. „Ano, to je pravda! U koho jste našel to psaní?“

„U doktora Bertholda.“

„On tedy má dodat opiát, jímž by se otrávil maršálek Bazain!“

„Bezpochyby!“

„Ano, vždyť je to tak zřejmé, že není potřeba shánět další důkazy a proto také ani výslechy. Nejste také toho názoru, pane nadporučíku?“

„Jsem zrovna toho samého názoru.“

„Nuže dobře, dejte mi tedy to druhé psaní!“

Poručík mu je podal. Bylo psané na velmi pokrčeném papíře ve španělské řeči. Přitom bylo písmo tak zvláštní, že to stálo důstojníka dost námahy, nežli je přeslabikoval. Dopis zněl v překladu:

Dávám vám na vědomí, že jsem uzavřel mír s Rakušany, ale že zastřelím každého Francouze.

Juan Francisco,

vladař svobodných Cuato-Komančů

„To zní ovšem nebezpečně,“ pravil setník. „Tento Juan Francisco je naším nejzuřivějším nepřítelem. U koho jste našel tyto řádky?“

„U doktora Willmanna.“

„On je tedy spolčen s tím člověkem?“

„O tom nemohou být žádné pochybnosti.“

„To je zločin hodný smrti!“

„A takovéto dva nebezpečné lidi máme v našem středu. Musíme je ihned zneškodnit.“

„Hm! Ano! Jak?“ rozvažoval setník nerozhodně, ačkoliv úplně souhlasil se svým podřízeným.

„Dáme je zastřelit!“

„To jsme povinni naší vlastní bezpečnosti a maršálkovi. Ale ačkoliv zasluhují okamžitou smrt, mají přece obdržet správný rozsudek. Sestavíme náhlý vojenský soud.“

Nadporučík odešel a ve vší tichosti přivedl lidi. Setník je oslovil krátkou řečí, přečetl psaní a vyjádřil se, že takové zločiny je bezpodmínečně nutno potrestat bezodkladnou smrtí. Podřízení uhodli přání svého představeného a hlasovali všichni pro smrt obou Rakušanů, která se měla vykonat střelným prachem a olovem. Pouze jediný poddůstojník se osmělil zeptat, zdali by nebylo třeba, dříve vyslechnout obžalované.

„Žvásty!“ pravil setník. „Jejich vina je jasně dokázána. Uvolníme-li jim ústa, namluví nám toho, až nám budou uši zaléhat. To nám není zapotřebí. Vrazte dva kůly do země, přivažte je k nim a svolejte setninu. Vyhlásíme rozsudek, a šest mužů stačí, aby jej vykonali, pro každého tři.“

„Pak musíme rozdělat větší ohně,“ mínil nadporučík.

„Obstarejte to,“ souhlasil setník.

Za malou chvilku plápolaly ohně. Na okraji lesa byly poraženy dva kmeny, a byly zaraženy mezi strážnými ohni do země. Pak k nim byli přivázáni zajatí a teď zazněl povel k nastoupení setniny. Za dvě minuty stála v řadách s důstojníky v čele. To nešlo ovšem bez hluku. Obě sestry, tím polekány, vystoupily ze svého stanu.

„Co to znamená?“ tázala se Pepi udiveně.

„Celá setnina shromážděna uprostřed noci!“ doložila Cecilia.

„A tam – – , vidíš?“

„Kde?“

„Tam mezi těma dvěma ohni!“

„Svatý Bože, doktor Willmann je přivázán ke kůlu!“

„A doktor Berthold vedle něho! Co to má být?“

Obě dívky byly v prvním okamžiku více udiveny nežli polekány. Vtom ale setník hlasitě velel: „Pozor!“

„Oni jsou zajatí!“ pravila Pepi.

„Odloudili je od nás!“ mínila Cecilia.

„Ó, oni je chtějí zabít, a sice ze žárlivosti kvůli nám! To nestrpím, ne, to nestrpím! Pojď, sestro!“

Obě dívky spěchaly k řadě vojáků. Slyšely, co setník přednášel zvučným hlasem; dozvěděly se, že oba milovaní muži kvůli tajnému spiknutí s nepřítelem a kvůli vražednému záměru proti maršálkovi mají být ihned zastřeleni. Byly to horkokrevné, odhodlané Mexikánky. S vlajícím oděvem letěly kolem setniny k důstojníkům.

„To je lež! Oni jsou nevinní! Nejsou zrádci!“ volala Pepi.

„Nazpět!“ velel setník. „Zde není pro vás místo!“

„Dobře, pak půjdeme tam, kde je naše místo!“ pravila srdnatá dívka. „Ať prolítnou koule dříve námi, než zasáhnou nevinné!“

Přiskočila k zajatým a postavila se před Bertholda, zatímco její sestra kryla svým tělem Willmanna.

„Nesmysl,“ pravil setník. „Desátníku Gradone, vezměte tři muže a odkliďte ty holky!“

Desátník se chystal uposlechnout, ale když přišel ke smělým Mexikánkám, vytáhly dívky své dýky a Pepi hrozila: „Stůjte! Kdo se nás dotkne, musí zemřít. Tyto čepele jsou napuštěny jedem!“

Desátník se svými třemi muži se zarazil a pohlížel na setníka, v očekávání na nový rozkaz. Ten přišel očividně do rozpaků. Nechtěl s Cecilií nakládat násilně, ale také nechtěl obětovat své lidi. Tu mu pomohl nadporučík z krušného postavení a řekl: „To jsou pekelné žáby. Nelze se k nim přiblížit, a přece by se jim nerado ublížilo. Mám je zneškodnit, pane setníku?“

„Ano, ale jak?“

„Copak nevíte, že jsem se v poslední době cvičil v házení lasem?“

„Ach, dobře, hezky, krásně! Máte laso?“

„Ano, ve stanu.“

„Přineste je sem!“

Nadporučík pokynul svému sluhovi, který zmíněnou věc ihned přinesl. Byl to zvláštní výjev. Dvě dívky vzdorovaly celé setnině vojáků. Ve vzdálenosti dvanácti kroků před nimi se nadporučík zastavil a velel: „Odejděte, nebo hodím!“

„Zkuste to!“ odvětila Pepi vzpurně.

Již se napřáhl k hození, když jej v tom zadržel cizí hlas, který nekompromisně velel:

„Stůj!“

Obrátil se rychle a celá setnina spatřila muže, kráčejícího volným krokem od kraje křovin k místu, kde stáli důstojníci. Tento muž byl vysoké a mohutné postavy. Zastavil se uprostřed řady vojska před setníkem a pozdravil: „Dobrý večer, pánové! Zakazuji vám, urážet tyto dámy!“

Francouzi zůstali celí ustrnutí nad tímto výjevem. Postava a velitelské vystoupení tohoto muže na ně učinily tak ohromující dojem, že teprve po delší přestávce se setník tázal: „Člověče, čeho se to odvažujete? Kdo jste?“

Muž opřel pažbu své ručnice o zem a klidně odpověděl: „Jsem lovec, pane.“

„Lovec? A vystupujete zde jako velitel?“

„Jak vidíte a slyšíte! Tyto dámy stojí pod mou ochranou.“

„Odkud přicházíte?“

„Z tvrze Guadeloupe.“

„Kýho ďasa! A kam se ubíráte?“

„Jenom sem, k vám.“

„Sem? Ke mně? Copak mne znáte?“

„Ano.“

„A věděl jste, že jsem na tomto místě k nalezení?“

„Velmi přesně.“

„Odkud?“

„Sledoval jsem vaši stopu z Chihuahuy a pozoroval jsem vás zde již od večera.“

Kapitán se zatím vzpamatoval. Tasil šavli, přistoupil těsně k cizinci a pravil: „Člověče, z vás mluví skutečně ztřeštěnost nebo zrada. Odevzdejte vaše zbraně a povězte, kdo jste a jak se jmenujete!“

„Nazývají mne Černý Gérard.“

Tato odpověď ovšem učinila nemalý dojem. V prvním okamžiku panovalo hluboké ticho, v druhém kolovalo toto jméno od muže k muži po celé řadě; v třetím ale uchopil kapitán cizince za prsa a zvolal: „Černý Gérard? Aha! Sem lidi! Chopte se ho! Musíme ho mít!“

Všichni spěchali, aby obklíčili proslulého a obávaného lovce. Ten ale ze sebe snadno setřásl kapitána a zvolal: „Já že mám být váš? Ne, ne, to se nestane!“

Pozvedl pušku k líci. Houkly dvě rány. První zasáhla setníka a druhá nadporučíka do hlavy. V tom samém okamžiku se kolem dokola rozlehl řev, pod nímž se otřásla země. Celá kotlina oživla. Několik tisíc divokých postav se ze všech stran vrhlo na Francouze, kteří leknutím téměř ani nepomýšleli na obranu. Střelné zbraně byly málo používané; řádily hrozné tomahawky a nenápadné nože. Byl to noční výjev, při němž vstávaly vlasy hrůzou na hlavě. Gérard po obou výstřelech přiskočil ke kůlům. Nevšímal si ani v nejmenším krvavé práce Apačů, odřízl oba zajaté a zbavil je pout. Potom je upokojil slovy: „Buďte beze strachu, pánové! Indiáni vám neublíží, neboť stojíte pod mojí ochranou.“

„My také?“ tázala se Cecilia při pohledu na tmavé postavy, které odebíraly skalpy a míhaly se táborem.

„Také vy. Zůstaňte tady klidně stát, až se to skončí.“

„Bože můj, to je hrozný večer!“ pravil Berthold. „Ale odkud přichází tito Indiáni?“

„My toto místo máme obklíčené již od soumraku.“

„Je to pravda, co jste předtím pověděl? Vy jste ten Černý Gérard?“

„Jsem.“

„Proč ale připouštíte toto vraždění?“

„Je válka, pane a moji přátelé chtějí mít skalpy.“

„Není tedy žádné pardon?“

„Není.“

„To je hrozné! Troufáte se z toho zodpovídat?“

„Ano.“

Pravil to tak klidně a tak určitým tónem, že se doktor odmlčel. Oba zachránění a dívky pohlíželi na to vraždění, aniž by mu mohli učinit přítrž. Hrůza jim běžela po těle a skřeky umírajících naplňovaly vzduch.

Apačové teď byli hotovi s vražděním a dali se do snášení a uspořádání kořisti.

Medvědí Oko dohlížel na rozdělování kořisti, které mělo tak klidný průběh, jakoby se jednalo o rozdělení cen za nějakou konkurenční práci.

Mezitím přistoupil doktor Berthold k Gérardovi a ptal se ho: „Ke kterému kmeni náleží tito Indiáni?“

„Jsou to Apačové.“

„A jejich náčelník, kterého tam vidím tak hrdě stát?“

„To je Medvědí Oko, ještě mladý bojovník, ale již tak vážený a proslulý, jako ten nejstarší, nejmoudřejší a nejzkušenější náčelník. Jak jsem vám pravil, stojíte pod mojí ochranou a následkem toho bude i on vaším přítelem a bude vás podle veškeré své možnosti chránit.“

„Ale, seňore, čemu vděčíme za to, že právě nás se tak vydatně zastáváte?“

„To je zcela jednoduché. Slídil jsem dnes večer v táboře. Ležel jsem uprostřed mezi francouzskými vojáky za stany a zaslechl jsem tam několik rozhovorů. Dozvěděl jsem se, že se vás chtějí zbavit a že jste Rakušané. Miluji Rakušany a tak jsem se odhodlal, že vás zachráním.“

„Děkuji vám! Co s námi Apačové zamýšlejí udělat?“

„Nic. Jste volní a můžete dělat, co je vám libo.“

„To bych tedy jel raději nazpět.“

„Sám? Těmito horami a prériemi?“

„Co nám zbývá jiného? Copak je krajina tak nebezpečná?“

„Teď zajisté. My pojedeme zítra ráno do tvrze Guadeloupe. Přidejte se k nám. Tam budete v bezpečí a můžete počkat, až cesta bude zase volná a bezpečná.“

„V každém případě uposlechneme vaší rady.“

„To uděláte nejlíp.“

„Dříve však sdělím tuto uspokojivou zvěst oběma dámám.“

„Učiňte tak. Ale řekněte, nebylo ještě více dam v táboře?“

„Ještě tři jiné.“

„Kde jsou?“

„To nevím. Snad byly zabity.“

„Možná; ale také snad uprchly. Dobrou noc! Podívám se po nich.“

„Dobrou noc!“

Po tomto pozdravení se Berthold odebral do stanu žen. Když otevřel vchod, Pepi jej poznala a vyšla k němu ven. On ji uchopil za ruku, přátelsky ji stiskl a pravil: „Seňorito, neuznával jsem vás.“

Ona mlčela, ale jeho slova jí nesmírně lahodila.

„Mám vám velmi mnoho co děkovat,“ pokračoval.

„To si jen tak myslíte,“ šeptala ostýchavě.

„Ó nikoliv; neboť kdybyste se nás nebyla tak hrdinsky zastala, neměli by Indiáni tolik času, aby se dostavili v pravý okamžik.“

„Mýlíte se, pane! Tito Indiáni nás měli zajisté obklíčené již od soumraku a vyčkávali jen na příhodný okamžik. Co se ale stane s námi?“

„My jsme volní.“

„Opravdu?“ tázala se nedůvěřivým tónem.

„Ano. Černý Gérard mně o tom ujistil. Zítra pojedeme do tvrze Guadeloupe, kde zůstaneme, až bude zpáteční cesta volná.“

„Jako vy?“

„Ano a je jasné, že vy s námi. Ale povězte, co byste byla dělala, kdyby vás nadporučíkovo laso skutečně zasáhlo. Sevřelo by vás a strhlo k zemi!“

„Vy nejste Mexikán, pane!“ pravila s hlasitým smíchem.

„Ovšemže nejsem.“

„Jinak byste věděl, že není třeba se bát lasa, jsme-li na ně připraveni a máme-li v ruce dýku nebo nůž.“

„Ale takové laso je přece jen velmi nebezpečnou zbraní!“

„V rukou Francouze nikoliv. Jiné je to v rukou Mexikána. Avšak i v tomto případě není třeba ztrácet mysl. Máme-li dobrý nůž, je řemen dříve přeříznut, než se smyčka stáhne. Ostatně u mne stála také má sestra. Kdyby zasáhli jednu, prořízla by druhá laso. A běda tomu, kdo by se odvážil blízko k nám.“

„Bránily byste se opravdu dýkou?“

„To se rozumí.“

„A jsou skutečně otráveny jedem kurare?“

„Ano. Nejlehčí škrábnutí přivodí smrt a to v minutě.“

„Kýho ďasa, to jste vy Mexikánky nebezpečné ženské!“

„Ó, pane, nikoliv v lásce, ale v nenávisti a v pomstě.“

„Trvám na tom, že i v lásce.“

„Pročpak?“

„Vy si ji vynutíte.“

„O tom pochybuji,“ pravila tiše a skoro smutně.

On přistoupil blíž a tázal se: „Nemusíme-li snad milovat mladou dámu, která se prokázala jako neohrožená, že nás chtěla bránit před celou setninou vojáků?“

Při tom se sehnul, aby ji ovinul ramenem. Ona mu ale uhnula.

„Počkejte, až nebudete mít pochybnosti, seňore!“

S těmito slovy mu vysmekla svou ruku a zmizela za oponou svého stanu. On zůstal pohroužen v hlubokých myšlenkách.

„Nepochopitelný tvor! Podobá se tak velice oné pěvkyni, je stejně krásná, dokonce snad ještě krásnější; ale – hm, je to grisetka? Proč mne následuje? Proč dává svou panenskou ctnost všanc kvůli muži, kterého nezná? To mne odpuzuje a přece je tak hezká, tak vroucí, tak odvážná, že bych ji chtěl věčně objímat. Ó, tyto Mexikánky, kdo je může pochopit?“

Vrátil se do svého stanu. Cestou musel jít vedle stanu svého kolegy. Ten z něho právě vycházel a poznal jej.

„Ah, jsi to ty, Bertholde?“ pravil. „Jak to s námi vypadá?“

„Všechno je v pořádku. Tito Apačové jsou našimi přáteli a zítra s nimi pojedeme do tvrze Guadeloupe.“

„To je štěstí! Tak blízko smrti a přece jsme zachráněni!“

„To máme co děkovat Černému Gérardovi.“

„Vím, ale nemohu pochopit, proč se právě nás tak zastává.“

Berthold mu to vysvětlil tak dalece, jak se to sám dozvěděl. Na to pravil: „Máš tušení o vlastním důvodu, kvůli kterému nás chtěli usmrtit?“

„To se rozumí: setník byl zamilován do Cecilie.“

„A nadporučík do Pepi. Obě Mexikánky by se skoro staly příčinou naší smrti; za to nás ale tím odhodlaněji bránily. Měl jsi ten dopis skutečně od Juana Franciska?“

„Nikoliv. Vyžádal jsem si jej od hraběte La Toura, abych měl faksimile písma toho proslulého revolucionáře. Ale tvoje psaní?“

„Bylo zcela neškodné. Měl jsem poslat d?Huartovi dávku opia proti křečím v žaludku. Poznámka o Bazainovi byla pouze nahodilá a nevztahovala se nijak na maršálka.“

„Takto bychom museli oba nevinně zemřít, kdyby nebylo obou dívek. Navzdory pozdní hodině ještě navštívím malou Cecilii, abych jí poděkoval!“

„Já jsem již tak učinil u Pepi.“

„Aj! A jak to přijala?“

„Velmi odmítavě.“

„To tedy uvidím, budu-li já mít větší štěstí!“

Šel. Byl skutečně plný vděku k dívce, s níž dosud zacházel tak odmítavě. Přistoupil ke stanu, odhrnul záclonu a tázal se dovnitř: „Slečno, již spíte?“

„Nespím.“

„Pak, tuším, mně nebude dovoleno, abych k vám vešel.“

„Ne, jsme tu potmě. Já vyjdu k vám.“

A přišla. On ji uchopil za obě ruce a pravil tónem, jaký dosud od něho neslyšela: „Seňorito, můžete mně to prominout?“

„Copak?“

„Že jsem až do této chvíle k vám býval tak málo zdvořilý.“

„Odpouštím vám.“

„Nadobro?“

„Nadobro, seňore.“

„Děkuji vám. Dnes jste chránila mne. Chcete mně dovolit, abych nadále byl vaším ochráncem já?“

„Ó, jak ráda!“

„Pojedete s námi do tvrze Guadeloupe?“

„Vždyť musím, když tam odejde Pepi.“

„A potom se s námi vrátíte?“

„Ano, jestli to dovolíte. Ale co potom?“

„Pak už se budeme dokonale znát a pak vám položím otázku, kterou mám už teď na jazyku.“

„Jakou otázku?“

„Raději bych ji vyslovil jiným způsobem, než slovy. Smím, má milá, sladká dámo?“

Vzal ji rukou kolem šíje a přivinul ji k sobě. Sehnul se k ní, aby ji políbil; vtom se mu ale náhlým pohybem vymknula z obětí. Ucouvla od něho a pravila: „Odvážil byste se také políbit tu hraběcí dceru?“

Tato otázka jej trefila tak najisto, že se odmlčel.

„Dobrou noc!“ pravila.

„Slečno!“ prosil, vztahuje k ní ruku.

„Dobrou noc, seňore!“ a zmizela ve stanu.

On stál a hleděl na to místo, kde se vchod za ní uzavřel.

„Jaká je to dívka!“ pomyslel si. „Teprve dnes, když tam stála přede mnou ve světle plamenů, aby svůj život za mne obětovala, jsem viděl, jak je krásná, neskonale krásná. Domníval jsem se, že mne miluje. A teď když jí nabízím své srdce, nechává mne stát; co to má znamenat? Opravdu nevím. Ó, vy Mexikánky, kdo vás může pochopit?“ – – Druhého dne zrána seňor Pirnero vstal, mrzutě se oblékl a odebral se jako obyčejně do hostinské místnosti ke snídani. Přistoupil k oknu, aby učinil svá obvyklá pozorování povětrnosti, přičemž se tvářil nějak podivně. Ústa se mu totiž otevřela dokořán; brvy se mu zdvihly do čela; uši se obrátily dozadu a ruce se rozpřáhly vpřed. Takto tu stál jako obraz největšího překvapení.

Vtom okamžiku vešla Resedilla s čokoládou. Když jej spatřila, hned se polekala a úzkostlivě se tázala: „Bože můj, otče, copak to máš?“

Zvolna se otočil. Ústa se mu zavřela, brvy se spustily dolů; uši se vrátily na své patřičné místo a ruce lezly pomalu do kapes u kalhot. Pohlédl vítězně na svou dceru a odvětil: „Cože bych měl mít? Radost mám.“

„Nad čím?“

„U všech ďáblů, nad čím jiným, než nad tímto počasím!“

Usmála se, postavila číši na stůl a odebrala se na své obvyklé místo. Otec si pochutnával, pokukoval potěšené z okna ven, pak si odkašlal a pravil velmi významně: „Krásná pohoda!“

Měl pravdu, neboť venku svítilo slunce a po vytrvalém dešti vyhlížela příroda jako znovuzrozená. Také Resedilla se těšila z této proměny; zapomněla ale odpovědět otci; proto se k ní obrátil a káravě zabručel: „Nuže!“

„Copak?“

„Krásná pohoda!“

„Ano.“

„Výtečná pohoda!“

„Skvělá, tatínku.“

„Zajisté. Takový den jsme již dlouho neměli. Je to skoro tak jako v Pirně.“

Teď Resedilla zmlkla a dobře věděla proč. Bylo to zvláštní, jakými cestami a oklikami se starý pokaždé dostal na svého oblíbeného koníčka. Teď na něm šťastně seděl. Proto pokračoval: „Přesně vzato, musí být ženská při krásné pohodě tak dobře vdaná, jako za deště. Dejme tomu, že tato pohoda potrvá několik dní, nahrnou se nám sem všichni lovci a obyvatelé z okolí a já nebudu s to jim vyhovět bez zetě.“

Dcera jej nechala mluvit. Krásná pohoda jej přivedla do dobrého rozmaru a ten mu nechtěla kazit. On tedy pokračoval: „U tebe je to ovšem pouhé mluvení do větru. Kolik jich zde již bylo, co měli ty nejskvělejší vlohy pro zetě! Teď už přijde i sám Černý Gérard, který je zajisté zetěm, jako by jej vymaloval. Při dnešní pohodě zajisté nepromešká. Pak je tu náš včerejší host. Je sice trochu malý, má ale proslulé lovecké jméno a mimoto několik měšců plných nuggetů. Vstal už?“

„Už dávno.“

„Kdepak vězí?“

„Chtěl se podívat, zda by nám k obědu mohl něco zastřelit.“

„Vidíš, co by to bylo za zetě! Ten by nám nanosil hojnost jelenů a zvěřiny, neboť o Malém Camillovi je už dlouho slyšet. Je to jiný chlapík, nežli ten Mason, který nikdy ani nezahlédne zvěř, natož aby ji zastřelil, který nemá šaty na těle a pije jediný julep. Toho by mně mohli ukrást, ačkoliv jsem se včera potěšil, že mluví tak dobře německy. Ale na dobrého zetě je zapotřebí více než němčina. Mason –“

Pojednou se zarazil uprostřed řeči a vyskočil ze židle. Venku se mihnul jezdec, který jel se svým koněm ke stáji.

„Tady!“ pravil hostinský zlostně. „Jen se zmíním o vlku a už je za humny. Resedillo, víš, kdo byl ten jezdec?“

„Vím.“

„Nuže kdo?“

„Mason,“ odvětila s uzarděním.

„Myslel jsem si to, ačkoliv se jenom mihnul kolem oken. Teď sem vejde a bude cucat po tři hodiny jedinou sklenku julepu. V Pirně totiž říkáme cucat. Ano, už skutečně přichází.“

Dveře se otevřely a Gérard vešel.

„Dobré jitro!“ pozdravil přívětivě.

Resedilla mu s úsměvem pokynula; starý ale dělal, jakoby pozdrav, dokonce vcházejícího ani nezpozoroval.

Ten si objednal skutečně julep a zvolna jej srkal. Nastalo delší ticho. Poněvadž ale Pirnero nebyl přítelem dlouhých přestávek, konečně pravil: „Krásná pohoda!“

Nikdo neodpovídal. Proto se obrátil ke Gérardovi a pravil: „Nuže, seňore!“ *

„Cože?“

„Krásná pohoda!“

„Ovšem. Neodpovídal jsem vám proto, že jsem vás nechtěl polekat.“

„Proč bych se vás měl polekat?“

„Protože jsem se domníval, že jste ani nezpozoroval, když jsem k vám přišel.“

„Myslíte si snad, že si musím každého všimnout, kdo pije jeden julep?“

„Soudím tak.“

„To mně ani nenapadá. Ale řekněte, pije Černý Gérard také jen jedinou skleničku?“

„Ano, jak jsem slyšel.“

„Hm! Takovému lovci by jich přece člověk přisoudil dvacet nebo třicet. Ale u všech ďasů, copak to máte zase za čerstvé krvavé skvrny na kazajce?“

Resedilla zbledla, když uslyšela tuto otázku. Gérardova kazajka byla celá postříkána krví. Byla to krev setníka a nadporučíka, které včera zastřelil. Odvětil zcela lhostejně: „Tohle? To je krev ze srny.“

„Ze srny? Aha, to jste přece jednou něco zastřelil?“

„Ne.“

„Ale ta krev?“

„Zastřelil ji můj kamarád. Já jsem ji jenom nesl a tak trochu jsem se umazal.“

Starý na něho upřel pohled plný opovržení.

„Tedy ani tu bídnou kozu,“ pravil. „Stal jste se lovcem jenom proto, abyste nosil jiným kozy?“

„Hm, vždyť je to hezké, být úslužný.“

„Hrome, buďte přece také jednou sám sobě úslužný a něco sám zastřelte. Když tak pomyslím na jiné! Tady je kupříkladu ten Malý Camillo, který u mne zůstává a má celé měšce plné nuggetů, ten zašel dnes na lov, aby mně sehnal pečeni a vsadím svou hlavu, že – ach, pojďte sem, seňore! Vidíte, kdo to tamhle přichází?“

„Ano.“

„Kdo je to?“

„Váš host, Malý Camillo.“

„Nuže, co nese?“

„Srnce, jak se zdá.“

„Ano, srnce, velkého, tučného srnce. A myslíte snad, že jej nese jinému, jako vy tu vaši kozu?“

„To nevím. Musím se ho zeptat.“

„Toho není ani zapotřebí, seňore. Co nese Camillo, to zajisté sám zastřelil. Dodržel slovo a nese mně pečeni. Ostatně má nějak napilno. Vždyť běží, jako by mu byl nepřítel v patách. Co asi má?“

Malý lovec, jehož ale těžký srnec neobtěžoval ani v nejmenším, přicházel ovšem velmi kvapnými kroky. Venku v síni shodil zvěř na zem a vstoupil.

„Již jste vzhůru, seňore Pirnero? Dobré jitro!“ pravil.

„Dobré jitro, seňore Camillo!“ odvětil starý velmi přívětivě. „Jakoupak zvěřinu nám to přinášíte do domu?“

„Zastřelil jsem to pro vaši kuchyni.“

„Jako dar?“

„Ovšem. Ale přináším vám ještě něco lepšího.“

„Copak?“

„Zprávu neobyčejné důležitosti.“

„Činíte mne zvědavým. Jaká zpráva to je?“

„Napřed mně dejte julep, pak uslyšíte.“

Zatímco Resedilla nalévala pálenku, pozdravil Camillo Gérarda kývnutím hlavy. Obdržel sklenici, vyprázdnil ji a pravil: „Seňore Pirnero, konečně přijde vámi dlouho očekávaný host!“

„Ach, který? Snad Černý Gérard?“

„Ano.“

„Kýho ďasa. Odkud to víte?“

„Od náčelníka Apačů, Medvědího Oka.“

To hostinským trhlo, že ustoupil o několik kroků.

„Medvědí Oko, Apač?“ tázal se.

„Ano.“

„Ten, co každý týden skolí jednoho bělocha?“

„Ten.“

„A s tím jste hovořil?“

„Ano.“

„A nic vám neudělal?“

„Vůbec nic,“ smál se maličký.

„Ale kde jste se s ním sešel?“

„Tam na pokraji lesa. Měl sebou pět set Apačů.“

Tu srazil starý ruce nad hlavou a bědoval: „To nám všem budiž Bůh milostivý! Pět set Apačů! Oni přepadnou tvrz; budou vraždit a pálit, až nezůstane kámen na kameni.“

„V tom se náramně mýlíte,“ odvětil malý klidně. „Oni nepřicházejí jako nepřátelé, nýbrž jako přátelé obyvatel tvrze Guadeloupe.“

„To vám nikdo neuvěří.“

„Tak tedy vám povím, že právě oni zachránili tvrz.“

„Že zachránili?“ tázal se Pirnero, celý pomatený. „Kdy, kde a před kým?“

„Včera večer, v průsmyku, před francouzskými vojáky.“

To se zdálo starému již přespříliš. Odvrátil se nevrle a odvětil: „Seňore, domníváte se snad, když jste mně přinesl do kuchyně pečeni, že jste tím získal právo, dělat si ze mne blázny?“

„To mně ani nenapadne! Seňorito, přineste mně ještě jeden julep a pak vám to budu vypravovat hezky popořádku.“

Když obdržel pálenku, napil se a dal se do vypravování:

„Tak tedy, měl jsem pro vás zastřeleného srnce, seňore Pirnero, kapitální srnec, pravím vám, a běžel jsem s ním lesem směrem k tvrzi. U samého kraje lesa slyším frknout koně. V lese je třeba se vždy mít na pozoru; proto jsem se zastavil a naslouchal. Ale co takto naslouchám, vyskočí pojednou přede mnou pět postav. Byli to Apačové a to na válečné výpravě; to jsem poznal hned podle jejich pomalování. Já jsem se chopil ihned pušky; ale oni mně ji v mžiku vyrvali a podobně se stalo i s nožem. Byl jsem zajat a předveden před náčelníka. Ten ležel uprostřed kruhu, který tvořili jeho lidé. Byl to ještě mladý chlapík, zdálo se ale, že má chlupy na zubech. Zasvítil na mne očima, že mně sevřela úzkost a tázal se, po čem se tam sháním a jak se jmenuji. Když jsem mu řekl své jméno a že chci zastřelenou zvěř nést do tvrze, kde čekám na Černého Gérarda, kterému mám vyřídit poselství, tu se Apač trochu pousmál a pokynul. Nato mně byla vrácena puška a nůž a on pravil: „Já jsem Medvědí Oko, náčelník Apačů a Gérard je mým bratrem.“ Tato slova mne přesvědčila, že se nemám čeho obávat a proto jsem si dovolil otázku: ‚Co zde Medvědí Oko dělá se svými bojovníky?‘ On prý střežil s Gérardem tvrz před francouzskými vojáky, kteří ji chtěli přepadnout, a porazil je prý v průsmyku. Pouze dva bílé muže a dvě ženy ponechal naživu, kteří s ním seděli pod stromem. Promluvil jsem k nim a představte si moje ustrnutí, když jsem slyšel, že ti dva muži jsou Rakušané. Byli to dva lékaři z Vídně. Oni mně všechno pověděli. Francouzi chtěli skutečně přepadnout tvrz a tito oba lékaři vytáhli s nimi. Černý Gérard je ale vyslídil a s Apači přepadl. Ani jeden z nich nevyváznul.“

„Matičko Boží, v jakém nebezpečí jsme to vězeli!“ zvolal Pirnero.

„Dozvěděl jsem se,“ vypravoval Camillo dále, „že jeden francouzský kapitán meškal zde ve tvrzi, dokonce že i u vás spal. Poněvadž byl ale vyzvědač, vypravil jej Černý Gérard v noci z vašeho domu a tam za řekou jej zneškodnil.“

Starý ustrnutím rozevřel ústa.

„Kapitán, přestrojen – u mne?“ tázal se celý zděšený.

„Ano.“

„Byl to tedy ten zlatokop, který pak ráno zmizel!“

„Dost možná!“

„A Gérard jej odtud vypravil?“

„Ano.“

„To přece musel být tu samou noc v mém domě?“

„Jinak to ani nejde.“

„Kdybych to byl věděl! Ano, tento Gérard je ten nejproslulejší a nejvýtečnější lovec široko daleko. Nikdo není před ním v bezpečí a všude, kde je ho zapotřebí, tam se vyskytne. Nalézá se tedy již ve tvrzi?“

„Bezpochyby! Vždyť jej očekávám u vás. Jak jsem slyšel, zašel na městský úřad, aby vymohl Apačům dovolení, aby směli přijít do tvrze a nakoupit všelijaké potřeby.“

„Svatá panno! To přijdou tito Indiáni také ke mně?“

Malý lovec nemohl potlačit smích, když pravil: „Není třeba mít starosti, seňore. Apačové vám neudělají ani to nejmenší. Dokonce budete mít od nich značný zisk, neboť pobrali Francouzům všechny peníze, a jelikož vy máte jediný krám ve městě, můžete očekávat, že velice mnoho nakoupí.“

Oba mluvčí ani nezpozorovali, jaké pohledy krásná Resedilla metala na druhého lovce, který klidně seděl na své židli a dělal, jakoby ho ten hovor vůbec nezajímal. Teď se ale vyšel podívat za svým koněm. Když se zase vrátil do síně, potkal tam Resedillu.

„Odpusťte, seňore,“ pravila úzkostlivým hlasem, „tato krev na vaší kazajce není ze srny.“

On jí pohlédl usmívavě do očí a tázal se: „Z čeho jiného by pak měla být?“

„Vy jste raněn!“

„Raněn?“ tázal se udiveně. „Kdopak by mne poranil?“

„Včerejší večer Francouzi.“

„Ale proč mne dáváte dohromady právě s nimi?“

„Pamatujete se ještě, že jste tam nahoře v ložnici usnul na pohovce?“

„Ano,“ odvětil.

„Nuže, mezitím jsem si bedlivě prohlédla vaši ručnici, abych se přesvědčila, je-li pažba ze zlata.“

„Je to možné?!“ pravil překvapeně. „Jaký důvod jste k tomu měla?“

„Tušila jsem už tehdy, kdo jste.“

„A za koho mne nyní považujete?“

„Vy jste Černý Gérard.“

„Ano, Resedillo, jsem. Měl jsem důvody, abych to zatajil. Váš otec rád klábosí, ačkoliv je tak velkým politikem a diplomatem. Ponechejte jej teď ještě v jeho omylu; chci si z něho udělat legraci.“

„Přijdou Apačové do tvrze?“ tázala se.

„Ano. Než jsem přišel k vám, byl jsem na městském úřadě a vyslal jsem odtud posla, který je ale, tuším, ihned nenašel, jinak by už museli být zde.“

„A ti Rakušané zůstanou u nás?“

„Ano, seňorito. Jsou to dva velmi hodní pánové.“

„A vy? Co budete dělat vy?“

„Já odjedu s Apači do boje.“

„Ó, seňore, nemohl byste se tomu snad vyhnout?“

„Proč, seňorito?“

Zarděla se. Neodpovídala. Uchopil obě její ruce a pravil:

„Resedillo, děkuji vám! Vidím, že máte o mne starost, a to mně dodává odvahy doufat, že jste mi odpustila mou minulost.“

Pohlédla něžně na něho a odvětila: „Vy jste se mi vyzpovídal tak upřímně, že by bylo hříchem hněvat se na vás, Gérarde. Vidím jen, čím jste, ale nikoliv, čím jste býval.“

Náhle jednu z jejích rukou přitiskl k svému srdci a druhou ke rtům. Chtěl promluvit, ale vtom se otevřely dveře a Pirnero vyšel ven. Chtěl jít naproti do krámu a zůstal polekaně stát, jak spatřil toto seskupení.

„Co – co – – copak je toto?“ tázal se.

„Rozprávím se seňoritou,“ odvětil Gérard.

„To vidím, ale vy jí také oblizujete všech pět prstů! Co to má znamenat?“

„To má být důkaz mé úcty, pane.“

„Úcty? Čert vem takovou úctu! Vejděte sem do místnosti, seňore! Resedilla ať jde ale do kuchyně!“

Gérard šel za ním do místnosti. Pirnero opřel ruce v bok a pravil hlasem chvějícím se zlostí k Malému Camillovi: „Víte, seňore, co jsem právě teď spatřil?“

„Copak?“ tázal se maličký napnutě.

„Milostné dobrodružství, zcela nepochybně, milostné dobrodružství. Jen si to představte!“

„Mezi kým?“

„Mezi mou dcerou a tímto člověkem!“

„Nesmysl!“

„Cože, nesmysl? Pane, povídám vám, on měl její pravou ruku na zebrách a levou na ústech. Není to snad milostné dobrodružství?“

Maličký se zasmál a řekl: „Vida, tak máte pojednou zetě!“

To starce pohněvalo.

„Zeť? Tento? S jediným julepem? Ten, co nosí kozy za jiné a nemá ani pořádnou kazajku? Toho bych tak mohl potřebovat! Toho chlapa nemohu potřebovat za zetě ani v dešti ani za jasného počasí. Jen se na něho koukněte, jak mizerně tu stojí! Kdybych mu dal štulec, tak se převalí! Ne, z toho nic nebude!“

Přeběhl několikrát po světnici, zastavil se před Gérardem a pravil: „Seňore, máte snad namířeno na mou dceru?“

„Ovšem,“ odpověděl klidně Gérard.

„Vezměte tedy tamhle ten váš starý krám, a hleďte, abyste se odtud vytratil. Ale uvidím-li vás ještě jednou, zabiju vás! Rozumíte?“

„Dobrá!“ odvětil Gérard. „Uposlechnu vás, seňore Pirnero. Ale tak, jak zde stojím, mne snad přece nevyženete!“

„Jak to myslíte?“ tázal se starý udiveně.

„Myslím v těchto hadrech. Při špatném počasí to ještě ujde; to lidé na to nedbají. Ale při krásné pohodě je teprve vidět, jak chatrná je tato stará kazajka. Nemáte ve vašem krámě pro mne nějaký oblek?“

Starý svraštil čelo a zeptal se: „Seňore, chcete si mne snad dobírat?“

„To mně ani nenapadlo!“

„Anebo chcete u mně žebrat?“

„Také ne.“

„Nebo si snad vypůjčit? Neboť peníze přece nemáte!“

„Kdo vám to řekl!? Ušetřil jsem si něco a na oblek to postačí.“

„Ano, na bavlněné kalhoty a kazajku to snad stačí. Ale na vaši výšku mám jen jediný oděv a ten je drahý.“

„Z čeho se skládá?“

„Pravé indiánské mokasíny, jelení koženice, pěkná kožená jelení košile a lovecký kabát ze sobí kůže. K tomu bobří klobouk s opaskem a ostatním příslušenstvím.“

„I hrome, to se mně až sliny v ústech sbíhají!“

„Nechte si je dělat, pro mne za mne třeba deset let, ten oděv ale nedostanete za žádnou cenu.“

„Proč ne?“

„Proto, že jej nemůžete zaplatit.“

„Hm, ale podívat na něj bych se snad přece mohl?“

„Podívat. No, to nemůže být na škodu. Snad se setkáte s někým, koho můžete ke mně odkázat. Ukážu vám jej!“

Odešel. Tu si Malý Camillo odkašlal a pravil: „Víte ještě, co jsem vám včera pověděl?“

„Že nejsem lovec?“ tázal se Gérard.

„Ano.“

„A že nemám cti v těle, poněvadž si dávám všechno líbit?“

„Ano. Jste skutečně nepochopitelný chlapík!“

„Počkejte tedy, až mne pochopíte! Člověk si tak někdy zažertuje a každý podle svého vkusu.“

Po chvíli se Pirnero vrátil s oděvem a rozprostřel jej na dlouhé tabuli. Oba lovci si věci prohlédli a nazvali je výbornými.

„Tisíc hromů!“ pravil malý. „Podobná práce je velmi vzácná. Kdybych měl vaši postavu, seňore, koupil bych si tento oblek ihned!“

Mínil tím Gérarda. Pirnero ale pravil: „Ten a koupit! Ať jen to nechá být!“

„Ale slyšet bych to snad přece mohl, co za něj žádáte?“

„Proč ne? Je to můj nejlepší a nejdražší oblek. Stojí osmdesát dolarů.“

„Nic víc?“

„Máte rozum? Myslel bych, že osmdesát dolarů je hezká sumička. Nevím, kde byste nabral tolik peněz, vy nosiči koz?“

„Do toho vám nic není. Tedy osmdesát dolarů?“

„Ano, ani o jediný cent méně. Ale nedělejte hlouposti!“

„To mně ani nenapadá. Máte vaše zlaté vážky při ruce?“

„Těch nebude, tuším, třeba. Máte snad také nuggety?“

„Však to uvidíte!“

„Nuže dobrá, chci s vámi hrát divadlo. Přinesu vážky. Ale seňore Camillo, činím vás za to zodpovědného, aby mi tento muž zatím neupláchl!“

„Jděte v pokoji, pane,“ pravil malý vážně. „Kdyby se chystal odejít, než se vrátíte, proženu mu kouli hlavou.“

To dodalo starému odvahy a šel pro vážky. Sotva odešel, vstoupila Resedilla. Zaslechla z kuchyně celý rozhovor, a teď přišla, aby byla svědkyní Gérardova vítězství. Když jej teď spatřila vystrojeného, zabušilo její srdce poněkud prudčeji než dříve. Vtom se vrátil její otec. Zdál se být dost uspokojen, že tu Gérarda ještě našel. Měl skutečně podezření, že mu upláchne.

„Tak, kde máte vaše nuggety?“

„Nejsou to žádné nuggety.“

„Co tedy?“

„Hned uvidíte!“

Gérard sáhl po své pušce a tasil nůž. Položil pušku na stůl a několikrát ťal silně nožem do pažby. Při třetím pokusu odlítl veliký kus ryzího zlata.

„Kýho ďasa!“ zvolal starý.

„Hrom a peklo!“ zvolal malý. „Seňore, kdo jste?“

„Kupující tento oděv,“ odvětil Gérard klidně. Usekl ještě několik kousků. Pirnero byl úlekem skoro celý omráčený.

„Nu, pane,“ tázal se Gérard, „je tato puška skutečně takový starý krám, jak jste pravil?“

Tu jej malý uchopil za rameno a zvolal: „Pane, ať mne vezme čert, nejste-li vy Černý Gérard!“

„Možná, že jste uhodl,“ přisvědčil mohutný lovec.

„Ale, proč jste to nepověděl dřív?“

„Zažertoval jsem si.“

Tu se Pirnero uhodil rukou do hlavy a pravil: „Ó, já osel, já trojnásobný osel!“

„Myslím si, že jste veliký diplomat,“ řekl Gérard se smíchem.

„Mezek jsem, ale žádný politik,“ odvětil starý. „Ale já tu chybu ihned napravím.“

Uchopil svou dceru za rameno a chtěl ji přitáhnout blíž, ale ona se tomu vzpírala.

„Zde ji máte, seňore!“ zvolal. „Budete mým zetěm.“

Resedilla se hluboce zarděla. Gérard to spatřil. Potřásl hlavou a odvětil: „Seňore Pirnero, nedělejte druhou chybu! Seňorita má právo vzít si muže, který se jí líbí.“

„Ale když potom přijdou Apačové?“ tázal se infantilní stařec.

„Ani tehdy nebudete potřebovat zetě. Oni nebudou pít pálenku, neboť jejich náčelník to nestrpí. Nakoupí si jen olovo, střelný prach a nože, a přitom ani nevkročí do krámu. Medvědí Oko to od vás vezme ve velkém, zaplatí a rozdělí to pak mezi své lidi.“

„Je to opravdu tak?“

„Ano, neboť jsem to s ním ujednal.“

„Ale povězte, seňore, proč jste mi již dávno nepověděl, kdo jste?“ tázal se starý rozpačitě.

„Nikdo se nesměl dozvědět, že Černý Gérard zde na někoho čeká.“

„Ten někdo jsem tuším já?“ tázal se malý.

„Možná.“

„Nuže, tedy vám chci vyřídit, že –“

„Zadržte!“ velel Gérard s varujícím pohledem na Pirnera. „Promluvíme o tom později. Mám teď odejít, seňore Pirnero?“

„Ani pomyšlení,“ odvětil kvapně.

„A smím později zase přijít?“

„To se rozumí.“

„Ale, vždyť jste mne chtěl zaživa skalpovat, vrátím-li se někdy k vám?“

„Ó, seňore, to bylo jen tak žertem. My lidé z Pirny si takto rádi zažertujeme.“

„Tak, odvažte tedy toto zlato, a dejte mně nazpět, je toho víc, než za osmdesát dolarů.“

Stalo se a pak starý odnesl vážky. Zatím se Malý Camillo tázal Gérarda: „Proč jste mi pokynul, abych mlčel, seňore?“

Gérard se posadil naproti němu a odvětil: „Především zde máte mou ruku. Jsme lovci a slyšeli jsme již o sobě. Nemáme zapotřebí dělat si poklony, a proto si budeme prostě tykat. Platí?“

„Platí!“ zvolal druhý a plácnul radostně do dlaně.

„Dobře. Dále musíš vědět, že je lépe před Pirnerem mlčet, neboť příliš mluví, než abych mu chtěl svěřit tajemství.“

„To je mi nemilé, velmi nemilé.“

„Proč?“

„Víš, proč jsem zde?“

„Očekávám posla od generála Hannerta. Jsi ty tím poslem?“

„Jsem.“

„Vy přinášíte Juarezovi peníze?“

„Ano a hned miliony.“

„Vím to od Juareze, a on mi nařídil, abych zde na tebe počkal, a pak se k vám připojil.“

„To stejné mi říkal generál, totiž, že tě zde najdu. Zaslechli jsme totiž, že naše výprava je prozrazena.“

„To je pravda.“ ‘

„Že Francouzi vědí o penězích, které přinášíme.“

„Oni to ovšem vědí. Proto vyslali setninu, kterou jsme tuto noc zničili.“

„Ale také o nás vědí Komančové.“

„Už vás spatřili?“

„Již před pěti dny.“

„U všech ďáblů, to je tedy nejvyšší čas! Stráže zajisté oznámily váš příchod náčelníkům, a ti vyrazí bez váhání, aby vám odebrali peníze. Kolik vás je?“

„Šedesát mužů. Čtyřicet vojáků Spojených států amerických a dvacet řádných lovců.“

„Hm! Co jste učinili, když jste zpozorovali, že vás Komančové spatřili?“

„Měli jsme Llano Estacado již za sebou a táhli jsme vzhůru podél jednoho přítoku Ria Salado, kde jsme zřídili opevněný tábor, takže se Komančové vyvarují útoku na nás. K tobě mne vyslal generál, abys přivedl pomoc.“

„O to jsem se již postaral.“

Vtom se venku ozval koňský dusot. Apačové vjeli do tvrze. Dveře se otevřely a vešel Medvědí Oko. Spatřil svého přítele sedět u stolu, ale ani mrknutím nevyzradil, že jej viděl v novém oděvu. Přiblížil se zvolna a vážně, načež pravil Gérardovi: „Můj bílý bratr zná tohoto muže, který střílí v lese srnce?“

„Je to můj přítel,“ odvětil Gérard s úsměvem.

„Proslulí lovci bývají někdy malé postavy; ale ačkoliv se dají někdy chytit bojovníky, jsou přece udatní ve válce a věrní v míru. Tato bledá tvář je posel, kterého očekáváš?“

„Ano.“

„To se tedy dozvím poselství, které přináší.“

Gérard mu vysvětlil, o čem právě hovořil s Camillem; Apač souhlasil a ihned vyslal dva jízdní posly do tábora svého kmene pro bojovníky, kteří měli zavést koně a soumary k pramenům Colorada. Vybral od Pirnera střelivo, všechno zaplatil a rozdělil. Za půl hodiny Apačové zase odjeli. Gérard odjel s Camillem a starý Pirnero měl zas v domě klid.

Odpoledne se vrátil Gérard s Malým Camillem ze své cesty, kterou podnikl, aby obstaral pro generála Hannerta čerstvá zvířata. Poněvadž se chtěl ihned vypravit za Apači, měl málo času na rozloučení s Resedillou. V kuchyni ji nezastihl, zaklepal na dveře jejího pokoje. Otevřela a jak ho spatřila, hluboce se zarděla.

„Odpusťte, seňorito, že jsem se osmělil, vyhledat vás až zde!“ pravil. „Musím okamžitě odjet, a nechtěl jsem tak učinit, aniž bych se s vámi nerozloučil.“

Stál teď v té samé místnosti, kde v onen večer ležela na poduškách tak krásná, tak svůdná. Zdálo se, že i ona si na to vzpomněla, neboť její tvář byla rozpačitá. Přitom ale její zrak spočíval se zálibou na jeho vysoké postavě, která se v novém oděvu zcela jinak vyjímala.

„Nenadála jsem se, že nás tak brzy opustíte, seňore,“ pravila.

„Já také ne. Doufal jsem, že se budu moci zdržet aspoň do zítřka.“

„A mohla bych se dozvědět, kam pojedete?“

„Ano, neboť vím, že mne nevyzradíte. Jedeme k Rio Salado, abychom zachránili výpravu před Komanči.“

„Vy jste velitelem?“

„Medvědí Oko a já.“

„Ó, splňte mi tedy prosbu, a nevydávejte se zbytečně v nebezpečí, které vám tam hrozí.“

Vroucně ji k sobě přivinul, políbil zlehounka její vlasy a pravil: „Bůh vám žehnej za tato slova! Činíte mne neskonále šťastným. Teď půjdu spokojen proti Komančům, neboť znám ústa, která se snad za mne pomodlí.“

Potlačujíc vzlykání, odvětila: „Ano, budu se za vás modlit, na to se můžete spolehnout.“

„Sbohem, seňorito!“

„Sbohem.“ – – –

Za tři dny se ubírala velmi dlouhá řada jezdců z pohoří od Ria Puerco proti východu k vysočinám, mezi nimiž protéká jedno rameno Ria Salado. Tlupa se skládala z pěti set Apačů, v jejichž čele byli Medvědí Oko, Gérard a Malý Camillo, ten jako průvodce. Jeli jeden ve stopách druhého, proto se výprava podobala mnohočlánkové zmiji, vinoucí se údolím. Krajina byla částečně lesnatá, částečně holou prérií. Na otevřených místech se přední vždy zastavili, aby se bedlivě rozhlédli. Právě teď Medvědí Oko zastavil svého koně, aby prohlédl širou travnatou pláň, rozprostírající se před nimi. Na její levé straně se táhl prales v téměř rovné čáře směrem k východu. Apačové vjeli pod stromy a cválali podél okraje lesa dál. Nikdo nepromluvil ani slovo; žádný kůň se neozval. Pouze na měkké půdě byl rozeznat temný dusot kopyt. Takto ujížděli již čtyři hodiny, když Medvědí Oko náhle zastavil svého koně, a ostře prohlížel půdu.

„Uff!“ pravil. „Komančové jsou nablízku. Spěchali; je tu vidět více než deset stop; tito lovci měli tedy opatřit maso pro mnoho lidí. Moji bratři musí být opatrní.“

Mohlo se téměř s jistotou říci, že je před nimi několik set Komančů. Proto pokračovali s největší opatrností. Mohli se bezpečně spolehnout na nalezenou stopu. Vedla dost zřetelně směrem, kde se nacházel nepřítel.

Scházelo ještě asi půl hodiny do západu slunce, když se řada opět zastavila. Naši tři náčelníci zarazili své koně. Nacházeli se teď na konci lesa. Před nimi se rozprostírala malá vysočina, jejímž středem protékal potůček. Na ní byly postaveny stany a koně uvázáni na kůlech.

„Tábor!“ pravil Camillo.

„Ale obklíčený,“ připojil Gérard.

A měl pravdu. Dál se totiž páslo v šťavnaté trávě několik set mustangů a kolem bylo vidět ozbrojené Indiány, kteří obkličovali vysočinu. Byla černá, spálená, nebylo na ní ani stéblo trávy.

„Komančové!“ pravil Gérard.

„Zapálili trávu,“ připojil Medvědí Oko, „aby koně našich bratrů nenalezli potravu a pošli hladem.“

Bylo jasné, že peněžní karavana byla obléhána od Indiánů. Několik mrtvol dokazovalo, že se již strhl boj. Počet obléhatelů se rovnal počtu Apačů, totiž pěti stům, ale snad jich bylo ještě více. Teď bylo nutné se poradit. Medvědí Oko odvedl své lidi nazpět do lesa, kde nemohli být zpozorováni a překvapeni. Tam se usadili, aby zapálili kalumet, bez něhož nepodnikne Indián žádnou poradu. Několik chytrých Apačů bylo vysláno na zvědy a muselo se počkat na jejich návrat. Konečně po uplynutí více než jedné hodiny se vrátili.

„Co jste viděli?“ tázal se náčelník.

„Šestkrát desetkrát deset Komančů s jejich koňmi.“

„Uff! A kolik bělochů?“

„Těch bylo čtyřikrát deset a osm.“

„Tisíc hromů,“ mínil Camillo, „to jich tedy již dvanáct padlo.“

„Padne jich této noci ještě více,“ pravil jeden ze zvědů.

„Proč?“ tázal se Gérard.

„Proto, že psi Komančů chtějí časně zrána útočit na tábor.“

„Odkud to víš?“

„Slyšel jsem to.“

„Od koho?“

„Od dvou bojovníků, kteří stáli pod stromy, ale neviděli mne.“

„To je dobře! Opepříme jim ten útok.“

„Co navrhuje můj bílý bratr?“ tázal se náčelník.

„Počkáme, až se úplně setmí. Pak ponecháme naše koně pod hlídkou a obklíčíme nepřítele. Na dané znamení se na ně vrhneme, bez pušek, bez křiku, pouze s tomahawky a noži. Tím pádem jich bude polovina pobita dřív, než to druhá zpozoruje.“

Medvědí Oko chvilku přemýšlel, pak pravil: „Můj bratr radil to nejlepší. Jaké bude znamení?“

„Hořící větev, která bude vyhozena vzhůru.“

„Kde?“

„V táboře našich přátel!“

„Jak nám mohou to znamení dát, když ani nevědí, že jsme tady?“

„Já sám se k nim proplížím.“

„Můj bílý bratr je jako had, kterého v noci nikdo nevidí ani neslyší, až uštkne,“ přisvědčil náčelník Apačů.

Malý Camillo se snažil odporovat, ale marně. Gérard si sice vzpomněl na Resedillinu prosbu, aby se zbytečně nevydával v nebezpečí; ale cítil se tak obratný v plížení, že nezjistil téměř žádné nebezpečí. Když se úplně setmělo, pustil se do díla; přikázal ještě, aby se Apačové zmocnili koní nepřátel.

Nahoře, na malé vysočině, leželi obležení kolem ohně. Velitel, generál Hannert, šťáral větví v ohni a polohlasitě přitom klel. Několik důstojníků sedělo mlčky vedle něho. Vyhlíželi právě tak, jako by jim hlad zamkl ústa. Stranou seděli pohromadě vojáci a lovci, a opodál bylo vidět stráže, které měly chránit tábor před přepadnutím. Nedaleko ohně leželo mnoho nákladních sedel, a u nich stály koše naplněné pytlíky s kovovými penězi. Ostatní prázdná prostora byla naplněna přivázanými koňmi, kteří se marně snažili, urvat ze země stébla pokrytá popelem. Smutné ticho panovalo nad tímto táborem.

Konečně se hlasitě ozval generál:

„Goddam! Kam se asi jen poděl ten Camillo?“

„Snad jej cestou zajali.“

„Možná! Ale pak jsme ztraceni.“

„My ještě ne, generále.“

„Ale náš náklad, naše peníze.“

„Počkejme ještě do zítřka!“

„Do zítřka? Pak již padnou naše koně, jakmile na ně vsedneme.“

„Ale co nám jiného zbývá, generále?“

„Znám pouze jediný prostředek. Zítra ráno nás tito rudí holomci opět navštíví. My je ale předejdeme. Můj plán je tento: každý z nás vezme část peněz k sobě. Utvoříme klín a probijeme se až ke koním Komančů. Dostaneme-li se k nim, pak jsme zachráněni.“

„To je zoufalý plán!“

„Kdo zná lepší?“

„Já!“

Oči všech se obrátily v tu stranu, odkud se ozvala odpověď. Tam stál vysoký mohutný muž s hustým plnovousem opřený o svou pušku. Nikdo jej neznal. Byl to běloch. Jak pronikl strážemi Komančů a jejich vlastními? Všichni zůstali zaraženi. Generál si prohlédl cizince a tázal se ho: „Pane, kdo jste a jak jste se sem dostal?“

„Malý Camillo mne posílá,“ odvětil tázaný. „Proplížil jsem se všemi strážemi až sem.“

„Milion hromů, to dokáže jen pravý lovec!“ pravil generál udiveně. „Nebyl jste zpozorován?“

„Ani od Komančů, ani od vašich lidí.“

„To jste tedy vykonal mistrovský kousek. Kdo jste?“

„Ten, kterého očekáváte.“

„Ach, očekávám někoho, který je právě tím pravým chlapíkem, aby se proplížil strážemi celého světa.“

„Jak se jmenuje ten muž?“

„Je to Černý Gérard.“

„To jsem já, generále.“

Tato slova byla pronesena zcela prostým skromným tónem, ale měla přece jen prazvláštní účinek. Generál vyskočil, a také ostatní se vymrštili ze země, radostně překvapeni, a přistoupili blíž.

„Jak? Co? Vy jste Gérard?“ tázal se generál.

„Ano, jsem.“

„Bohudíky! Buďte vítán, pane! Nalézáme se v nepříjemné situaci; ale vaše objevení mi dodává naději, že budeme zachráněni. Malý Camillo vás našel?“

„Zajisté.“

„Proč nepřišel s vámi?“

„Hm, generále, není to každému dáno, proplížit se šesti sty Komanči, nalézajícími se na válečné výpravě. Ostatně to bylo v každém případě lepší, když zůstal u Apačů.“

„Copak máte s senou Apače?“

„Ano. Pět set.“

Tu se generál naplněn radostí rozhlédl a pravil: „Chlapi, díky Bohu; teď jsme zachráněni!“

„Doufám,“ pravil Gérard. „Ujednal jsem již s Medvědím Okem vhodná opatření, abychom vás vyprostili od Komančů.“

„Kdo velí Apačům? Sám Medvědí Oko?“

„Ano.“

„Ó, pak je úspěch jistý! Kde je Medvědí Oko, tam nemůže být ani řeč o neúspěchu. Ale kdy začne ten tanec?“

„Ne před uplynutím jedné hodiny. Kruh nepřátel kolem návrší je velmi rozsáhlý, a je vám jasné, jaké trpělivosti a obezřetnosti je zapotřebí, přiblížit se nepozorovaně k muži tak blízko, aby ho bylo možné zasáhnout hned na první znamení. Unáhlení by nám mohlo způsobit jen škodu. Navrhuji, aby jen zkušení lovci převzali stráže proti Komančům. Mohou pak udeřit s námi, až dole nastane boj.“

„Souhlasím,“ rozhodl generál. „Dám ihned potřebné rozkazy, a pak ujednáme to ostatní.“

Odvolal vojáky ze stráže, a postavil na jejich místa zkušené lovce. Na to se usadili zase kolem ohně.

Zatím minul čas, a Gérard pobídl mužstvo, aby bylo připraveno. Vzal smolnatou větev a držel ji chvíli v ohni. Když se rozhořela plamenem, hodil ji co nejvýše do vzduchu, takže musela být vidět do velké dálky. Výsledek byl okamžitý, neboť sotvaže větev dopadla zase k zemi, rozlehl se dole řev, jaký tímto strašným způsobem dovedou způsobit jen hrdla Indiánů. Gérard odskočil od ohně k řadě předních stráží. Tam stáli lovci, připraveni k výstřelu.

„Teď do toho!“ zvolal. „Chcete-li pomáhat, nastal k tomu právě příhodný okamžik!“

Mžikem seběhli tito lidé, hoříce dychtivostí, setkat se s nepřítelem, z výšiny dolů. Ale Gérard se vrátil k ohni, kde stál generál. Tam mělo být shromaždiště vojáků, a tam byl nesnadněji k nalezení. Uprostřed toho řevu hřmělo několik výstřelů. Ozývaly se smrtelné výkřiky. Gérard naslouchal s největší soustředěností do tmavé noci. Generál to pozoroval a tázal se ho: „Máte starost, jestli Apačové zvítězí?“

„Ani v nejmenším,“ odvětil Gérard. „Je to zhola nemožné, aby Komančové dosáhli nějakého výsledku; jsem naopak přesvědčen, že budou nadobro zničeni.“

„Nenařídil jste zároveň Apačům, aby se zmocnili koní Komančů?“

„Ovšem. A jak se mi zdá, také se jim to podařilo. Neboť v opačném případě by – – aha!“

Tento poslední výkřik platil postavě, která se objevila náhle u ohně. Byl to Medvědí Oko. S krvavým tomahawkem v opasku, s nožem v pravici a několika čerstvými skalpy v levici, vyhlížel ve svitu plápolajícího ohně jako vtělený duch prérie, který podle indiánské pověsti se zakrvácenou zbraní a se skalpy uhání po divoké prérii. Blýsknul zrakem po generálovi a obrátil se k Gérardovi: „Můj bílý bratr zosnoval výtečný plán.“

„Zvítězili jste?“ tázal se Gérard.

„Uff!“ odvětil náčelník opovržlivě. „Pro bojovníky Apačů je holou nemožností nezvítězit. Ale oni obstoupili nepřítele tak dobře, že ani jediný neunikl.“

„Jsou tedy všichni mrtvi?“

„Všichni!“

„A koně?“

„Stojí dosud tam, kde jsme je nalezli.“

„To je štěstí! Můžeme je vyměnit za unavené soumary, a ještě této noci nastoupit zpáteční pochod.“

„Kdo je ta bledá tvář po tvém boku?“

„Generál Hannert. A zde leží peníze, které přináší našemu příteli, prezidentu Juarezovi.“

„On je udatný muž; odolal Komančům, než jsme přišli. Vykouřím s ním dýmku míru a budu jeho bratrem.“

Nyní se přihrnuli Apačové ze všech stran ověšeni skalpy a kořistí. Ale bude lépe nezabývat se tímto výjevem. Postačí říci, že vítězství bylo dokonalé. Obklíčení Američané byli zachráněni i se svými poklady, a provázeni Apači táhli dál. – – Pro historiky neexistují mezery času a vzdálenosti míst. Přeskočí je hravě, aniž by povstali od svého psacího stolku. Tohoto práva využijeme také my a obrátíme se z Nového Mexika na sever, abychom se setkali s osobami pro nás velmi zajímavými.

V malém, městě Cuernavacca, přebýval dvůr císaře Ferdinanda Maxmiliána, který zde žil způsobem soukromé osoby.

Příčinou toho byla zajisté jen půvabná poloha městečka. Leží v hlubokém údolí, sotva třicet kilometrů vzdáleném od Mexika, chráněném ze všech stran před větry. Okouzlen krásou a bohatostí tropické přírody, zvolil si císař toto Eldorado za své bueno Retiro. Bylo pro něj nejmilejším stánkem. Kdykoliv státní záležitosti jemu a císařovně dovolily setřást ze sebe starosti hlavního města, spěchala obě Veličenstva do Cuernavaccy, aby tam hledali klid a odpočinek pro tělo i ducha. Občas se tam Maxmilián ukryl sám, aby vzdálen od francouzských intrik a vlivů se s několika důvěrníky věnoval vážným plánům.

Je těžké si představit něco méně císařského, než skromnou, jednopatrovou vilu, kterou tam měl císař najatou. Ale to okolí! Zahrada činila dojem kouzelné krajiny; návštěvník se domníval, že je přenesen do pohádkové říše vil. Ale byla to jen pouhá příroda bez všelijakého umění. Ruka žádného zahradníka by nemohla znesvětit divokou panenskost růžového lesíka obkličujícího vilu. Vysoké kaktusy a aloe, mohutné palmy nejrozličnějších druhů, divoké citrusovníky a pomerančovníky a jednotlivé cypřiše převyšovaly pole vysokokmenných růží, skvoucích se ve všech barvách a odstínech. Touto vonnou záplavou se kroutily stezky, jejichž tichost byla přerušována zpěvem pestrých ptáků. Byl to malý ráj, který by vzbudil nadšení i samého Hafíze, perského básníka, pěvce lásky a růží.

Na jedné z těchto cestiček se procházel císař Ferdinand Maxmilián, a po jeho boku muž v bohatém, zlatem pokrytém národním kroji. Byl tmavovlasý a temnooký, nevysoké, ale silné postavy. Jeho přižloutlá tvář jevila velikou pohyblivost, a z očí mu sálal žár, jaký se objevuje pouze u jižanů. Byl to generál Mejía, věrný císařův přítel, který s ním byl později – 19. června 1867 na Cerro ver Querétaro – zastřelen.

Oba byli zahloubáni do velmi vážného hovoru.

„V každém případě to vidíte příliš černě, milý generále,“ pravil císař svým jemným způsobem, ulamujíc si jednu z růží.

„Bůh dej, aby Vaše Veličenstvo mělo pravdu!“ odpověděl Mejía. „A Bůh dopřej, abych směl mluvit tak, jak bych rád chtěl!“

Najednou Ferdinand Maxmilián náhle položil svou ruku na generálovo rameno a pravil: „Mluvte jen ve jménu Božím, milý generále. Císař se na vás nebude hněvat.“

„A přece, Vaše Veličenstvo!“

„Nu, tak vám to poroučím!“

Těchto několik slov bylo proneseno tónem, který vylučoval každý odpor. Proto generál řekl: „Poslechnu tedy, a kdybych se tím měl i zbavit přízně Vašeho Veličenstva.“

„Má přízeň vám zůstane zachována. Představte si, že mluvíte s přítelem, s důvěrníkem, který také snese nepříjemné věci. Mluvili jsme o mých reformních plánech. Vy jste nesouhlasil?“

„Bohužel, nemohu!“

„Proč?“

„Vaše Veličenstvo má přeosvíceného předka, který byl také tak horlivý.“

„Aha, vy myslíte Josefa II.?“

„Ano. Odměna za jeho snahu byl nevděk a zklamání.“

„Ne vždy!“

„Ale v nejvíce případech.“

„Postupoval příliš kvapně. Předbíhal okolnostem.“

„A přece byl v těchto okolnostech zrozen a vyrostl v nich. Nebyly mu cizí, znal je dokonale, ale nadšení pro blaho národa mu bránilo v poznání těchto poměrů.“

„Posuzujete ostře, ale přece ne snad zcela nesprávně, generále.“

„Děkuji za tento souhlas, Vaše Veličenstvo, a dovolím si porovnání.“

„Mezi ním a mnou?“

„Ano.“

„Toto porovnání asi sotva dopadne v můj prospěch!“ pravil císař s milostivým úsměvem.

„Ó, Vaše Veličenstvo sdílí nadšení svého šlechetného předchůdce, ale nalézá se na zcela neznámé půdě.“

„Chcete tím říci, že mám ještě více důvody, než Josef II., abych pokračoval zvolna, a varoval se každé unáhlenosti?“

„Něco podobného. Myslím například nového učitele, který hned v den svého nastoupení chce zavádět novoty, aniž by znal své žáky.“

„Děkuji za toto porovnání!“ usmál se císař.

„Prosím za odpuštění! Ale neřeklo Vaše Veličenstvo předtím samo, že musí být nejsvětější povinností a největší blažeností panovníka, být učitelem svého národa? Nalézáme se v zemi, jejíž půda je nasycena krví; jsme mezi lidem, který je násilnějším, než kterýkoliv jiný; stojíme zde v bezpráví, poněvadž teprve hodláme tvořit zákony. Kristus vjel do Jeruzaléma a všechen lid volal hosana; za několik dní jej přibili na kříž.“

To bylo poněkud příliš odvážně řečeno. Zasáhlo to císaře až do srdce. Kráčel zvolna a mlčky dále a pravil po delší přestávce: „Nuže, pochybujete o pravdivosti tehdejšího nadšení?“

„Vším právem, Vaše Veličenstvo.“

„Ach!“

„Kdo uvítal Vaše Veličenstvo? Snad obyvatelstvo? Nikoliv. Francouzi? Ano, oni a jejich stvůry. Vyvolání slávy, nadšení bylo umělé; to vím jistě. Domnívají se snad Francouzi, že našli pevnou půdu v Mexiku? To se náramně mýlí!“

Generál se rozhorlil; mluvil čistou, čirou pravdu, kterou byl prosycen, a přitom zapomněl obalit svůj názor do patřičného oděvu, jaký se požaduje, mluvíme-li s korunovanou hlavou.

Císař kráčel vedle něho se sklopenou hlavou. Jeho tvář se stala velmi vážnou, ale nepronesl ani slovo, které by naznačilo, že je snad uražen. Mejía pokračoval: „Mexičan nenávidí Francouze; není možné, aby miloval toho, koho mu Francouz dal za panovníka.“

Ferdinand Maxmilián sepjal ruce a pohlédl vzhůru. Mejía to pozoroval. Rty se mu sevřely, čelo zakabonilo. Pravil: „Chtěl bych být císařem!“

„A proč?“

„Pak bych poprosil Mejíu, aby mi pověděl, co mám dělat.“

„Nuže, prosím vás o to!“

„Ó, já bych se předně chopil meče, vyhnal bych Francouze ven ze země. Zasluhují to víc než dostatečně!“

„Generále, jako voják víte nejlépe, že je to nemožné.“

„Nemožné? Snadné je to, dokonce velmi snadné!“

„Uvádíte mne v největší úžas!“

„Vyzvete Mexičany. Oni povstanou jako jeden muž a pomohou vám. Pak vy budete vůdcem, císařem národa. Pak jste dokázal, že jste panovníkem z vlastní síly a velebnosti. Uznají vás, poslechnou vás, ano, budou vám provolávat slávu!“

Ferdinand Maxmilián potřásaje hlavou odvětil: „Nemohu sdílet vaše nadšení. Vzpomeňte na Benita Juareze, na Jaguára jihu, na to množství jiných vůdců stran, kteří by si nejraději sami hráli na císaře. Vzpomeňte dále na Anglii, na Spojené státy americké, na Španělsko – abych nemluvil o jiných! Vzpomeňte na mé závazky vůči Francii – –“

„Ó,“ přerušil jej generál, „nevěřím, že by si Francouzi v příhodné chvíli vzpomněli na závazky vůči vám. Nad Mexikem může vládnout jenom meč. Kdo chce sjednotit strany a jim poroučet, musí mít silnou, bezohlednou pěst a chránit se vší povolnosti. Teprve jeho pozdější následovníci budou moci pomyslet na to, aby vyměnili meč za palmu.“

„Teď ale musím mít ohled na politiku.“

„Co svedou diplomaté proti dokonaným událostem?“

„A Juarez, můj velký protivník?“

„Bude zneškodněn. Zlobím se, myslím-li na ty nepatrné chlapíky, kteří vyvolají vzpouru, dají si říkat generálové, a mají jediný cíl, stříhat vlnu na svém stádě. To je například ten Cortejo – –“

„Aha,“ přerušil jej císař, „který se teď spojil s Jaguárem jihu?“

„Ano, onen Pablo Cortejo, jehož dcera rozesílá své podobizny, aby svojí krásou přivábila přívržence.“

„Máte tu podobiznu?“ tázal se císař.

„K službám.“

Podal císaři obrázek. Ten se na něj podíval, vrátil jej generálovi, a pravil přitom politováníhodným tónem: „Ubohá dívka!“

Mejía opět svraštil čelo. Miloval císaře, ale byl mužem činu a opovrhoval veškerým citlivůstkářstvím. Proto důrazně pravil: „Ubohá? Ó, Veličenstvo, já nemohu tuto dámu politovat. Je sice nesmírně směšná, ale přitom je to nebezpečná intrikánka, kterou bych pro každý případ zneškodnil.“

„Považujete tedy také jejího otce za nebezpečného?“

„Ovšem.“

„Jako nápadníka koruny?“

„Ó, nikoliv,“ smál se Mejía. „Ale pro mne je nebezpečný každý člověk, ať muž či žena, který není při mně, nýbrž proti mně.“

Chtěl pokračovat, ale nemohl, neboť se za nimi ozvaly kroky, a když se ohlédli, spatřili císařova komorníka. Jmenoval se Grill, představoval v Cuernavacce dvorního maršálka, a stal se od té doby známou osobností. Na císaři bylo znát, že mu toto vyrušení není právě nemilé. Mejía přece jen mluvil poněkud příliš upřímně.

„Co je?“ tázal se Ferdinand Maxmilián.

„Račte prominout, Vaše Veličenstvo, pan maršálek Bazain je zde,“ odvětil Grill.

„Přijdu ihned!“

„Ó, maršálek mi je v patách.“

„Vraťme se tedy.“

Obrátili se. Mejíova tvář se zakabonila. Ferdinand Maxmilián to zpozoroval.

„Mám vás propustit, generále?“ tázal se, protože dobře věděl, že se nemohou vystát.

„Prosím Vaše Veličenstvo, abych směl zůstat, abych nevzbudil domněnku, že bych se snad Francouzů bál. Předpokládám ovšem, že se nebude jednat o důvěrné záležitosti.“

„Zůstaňte tedy!“ pokynul císař. „Musí to ostatně být něco důležitého, co přimělo maršálka, přijít do Cuernavaccy. Toto místo právě nemiluje.“

Teď uviděli přicházet Bazaina. Nebyl ve slavnostním stejnokroji, a jak přicházel k císaři, uklonil se sice hluboko, ale přece ne způsobem, který soudí o upřímné oddanosti. V jeho tváři se jevila jistota a sebevědomí, které by mohl lépe ovládat v přítomnosti císaře.

„Račte prominout Vaše Veličenstvo,“ pravil, „že se osměluji přerušovat tuto příjemnou pohodu.“

„Ó, vy jste mi vždy vítán, milý maršálku,“ pravil Ferdinand Maxmilián zdvořile.

„Pak lituji tím více, že přináším nepříjemné zprávy.“

„Nedošlo mi ovšem v poslední době z vaší strany mnoho příjemného; proto mne velmi nepřekvapí ani vaše dnešní zpráva.“

V těchto slovech sice vězela malá narážka; ale Ferdinand Maxmilián pohlížel tak přívětivě a vesele, že Bazain nenašel důvod se rozhněvat. Pravil: „Poroučí Vaše Veličenstvo, abych tuto záležitost ihned přednesl?“

„Ovšem, žádám to.“

„V přítomnosti generála?“

Přitom vrhl nepříliš přátelský pohled po Mejíovi a nenucené se mu poklonil. Tato otázka byla sice bezohlednost vůči císaři a urážkou pro Mexičana; ale oba si toho nevšimli. Ferdinand Maxmilián odvětil: „Jedná se snad o důležité tajemství?“

„Ó, nikoliv, naopak o velice veřejnou záležitost.“

„Nu, monsieur, mluvte tedy!“

„Tato záležitost se totiž týká jistého Pabla Corteja, o němž jsem již častěji vyprávěl Vašemu Veličenstvu.“

„Pamatuji se na to.“

„Tento muž byl doposud pouze směšný, ale teď se zdá být nebezpečný.“

„Ach, pročpak?“

„Najímá vojsko.“

„No tohle!“ pravil císař překvapeně.

„I v samém hlavním městě. Včera bylo několik jeho náhončích zatčeno. Zdá se, že i v samém hlavním stanu má své přívržence.“

„To se mu ovšem musíme podívat na prsty!“

„Je spolčen s Jaguárem jihu, Veličenstvo!“

„O tom již vím.“

„Teď jsem se dozvěděl, že pomocí americké briggy Jaguáru jihu bylo dodáno několik tisíc ručnic a velké zásoby střelného prachu a olova.“

„Kde se to stalo?“

„V Guazacoalku. Honili pak briggu, ale ona výtečně plula a unikla.“

„To je nepříjemné gesto ze strany prezidenta Spojených států amerických.“

„Podám o tom zprávu císaři do Paříže.“

Ferdinand Maxmilián pokrčil rameny a pravil: „Císař se tuším sotva bude zabývat touto záležitostí.“

Maršálek přešel lehce přes tuto poznámku, se slovy:

„Jsem přesvědčen, že tato dodávka zbraní je v souvislosti s nejnovějším vystupováním toho Corteja, tím více, že je tak smělý, že dává nalepovat plakáty na rozích ulic.“

„To by byla ovšem veliká opovážlivost!“ pravil císař.

„Kde se to stalo?“

„V samém hlavním městě.“

„Není možné!“

„Učinil jsem hned příslušná opatření, a pospíšil osobně k Vašemu Veličenstvu, abych požádal o schválení návrhu, který jsem měl čest již několikrát opakovat.“

„Jaký návrh míníte?“

„Ohledně toho Corteja. On sám se nachází na jihu, ale jeho dcera pobývá v Mexiku. Je nadobro nepovšimnuta, ačkoliv se opovažuje veřejně osnovat pikle proti vládě Vašeho Veličenstva.“

„Nerad bych vedl válku se ženskými!“

„Já také ne!“ pravil maršálek hrdě. „Ale neradil bych ponechávat velezrádkyni bez trestu. Směl bych podat Vašemu Veličenstvu otisk onoho plakátu k nahlédnutí?“

Maršálek podal císaři plakát. Ten jej četl, přičemž jej Bazain ostře pozoroval. Když se na jednom místě císařova tvář náhle zakabonila, mihnul se blesk spokojenosti přes obličej Francouze. Mohl plakát poslat po jiné osobě; ale raději přišel sám, aby si dopřál této pochoutky.

Císař přečetl plakát, podal jej Mejíovi. Když Mejía přečetl spis, tázal se ho císař: „Nuže, generále, co tomu říkáte?“

Tázaný pokrčil útrpně rameny a odvětil: „Je to bídná čmáranina!“

„Ale přece jen velice nebezpečná!“ připojil Bazain. „Hlásá se zde zjevná vzpoura. Musíme zde učinit víc, než pokrčit rameny.“

Těmito slovy patrně narážel na Mejíu. Aby předešel ostré odvetě, císař vpadl kvapně do hovoru: „Jsem s tím docela srozuměn. Ale co soudíte, aby se učinilo?“

„Předně se musí zatknout dcera toho muže,“ odvětil Bazain.

Císař potřásal hlavou.

„Ta není nebezpečná,“ řekl.

„Dokázala již pravý opak, Vaše Veličenstvo!“ varoval Bazain.

„Pouze se zesměšnila, jak jsem již řekl generálovi.“

„Potom se tedy musí provést domovní prohlídka u toho Corteja.“

„To se může provést.“

„Pak se musí zabavit jeho majetek.“

„Má vůbec nějaký?“

„Znamenitý.“

„Odpusťte!“ vmísil se do toho Mejía. „Pokud je mně známo, patří tento majetek hraběti z Rodrigandy, jemuž dělal Cortejo sekretáře.“

„Já myslím, že hrabě Rodriganda je za to odpovědný, když má ve své službě velezrádce,“ řekl maršálek.

„Nechci žádné násilnosti, milý maršálku,“ vložil se do toho císař. „Vy jste nejvyšší velitel a můžete provádět vojenská opatření. Tato záležitost ale spadá pod můj úřad. Dám věc vyšetřit; ale ta dívka by neměla být zatčena. Ať je vypovězena; ať odejde ze země a provádí jinde svoje temné pikle.“

Bazain se tomu všemožně vzpíral, ale neuspěl, takže se konečně vzdálil s utajenou zlostí. Když odešel, řekl císař k Mejíovi: „Přečetl jste ten plakát pozorně?“

„Ano, Vaše Veličenstvo.“

„Také to jisté místo?“

„Které místo, císařská Výsosti?“

„Na kterém stojí, že já jsem stvůrou Napoleona III.?“

„Bohužel.“

„Poznal jsem, že jste měl dříve pravdu. Ale já těm pánům dokážu, že nejsem žádná stvůra. Pozoroval jste Bazaina, když jste četl?“

„Velmi ostře, Veličenstvo.“

„Povšiml jste si něčeho?“

„Ach, Vaše Veličenstvo myslí ten pohled uspokojení?“

„Který na mne upřel, když jste četl ono místo. Bezděky jsem se na něho podíval. Co tomu říkáte!“

„Soudím, že maršálek není správným mužem, aby donášel zkonfiskovaný plakát; na to by stačila podřízená osoba.“

„Mluvíte dobře. On se chtěl pást na mých rozpacích. Pojďme do domu, milý Mejío! Jsem přece jen poněkud rozčilen a chci mluvit s císařovnou. Její přítomnost vždy působí upokojivě na moji mysl.“ – – –

Toto se přihodilo dopoledne. Odpoledne stála v hlavním městě ve své komnatě Conchita Cortejová před zrcadlem. Byla dosud v nedbalkách, ale právě se chystala k velké toaletě. U toho jí byla nápomocná Amaika, ta stará Indiánka, jejíž dcera bývala duennou u Amálie Lindsayové a tu zradila.

Conchita měla vlasy rozpuštěny. Ty byly tak řídké, že jimi nepěkně prosvítala kůže. Laškovala se svým vlastním obrazem v zrcadle, a zeptala se služky: „Nezdá se ti, Amaiko, že poněkud hubnu?“

„Ó, nikoliv, seňorito!“

„Ale mně se zdá, že jsem dříve bývala plnější a kypřejší!“

„Ani za mák, seňorito!“

„Koukni na tyto lokty. Jindy bývaly tak bílé a lesknoucí, zrovna jako úběl!“

Byla to hanebná lež, neboť lokty byly hubené a hnědé jako cikánská kůže.

„Tak mne tedy oblékni, milá Amaiko, ale hodně svůdně.“

„Očekáváte snad návštěvu, seňorito?“

„Nikoliv, chci jít k fotografovi. Objednala jsem zase deset tuctů podobizen. Zeptám se, jestli jsou již hotovy.“

„To budou dary pro přívržence vašeho pana otce?“

„Ano. Nemyslíš, že to byla výtečná myšlenka, dát každému přívrženci moji podobiznu?“

„Zajisté!“

Byly by snad tento postoj ještě déle rozpřádaly, kdyby se venku neozvaly kroky. Objevila se služka a za ní bylo vidět několik pánů. Byl to alcalde s policisty.

Když pánové vstoupili takto neohlášeni, povstala Conchita z křesla a rozhořčeně zvolala velitelským hlasem:

„Copak to má být, pánové? Copak nevíte, jak se sluší chovat k dámám?“

„Známe to velmi dobře,“ odpověděl alcalde; „a budeme s vámi jednat přesně tak, jak zasluhujete. Znáte mne?“

„Ano,“ odpověděla ona.

„Nuže, přicházím ve jménu císaře –“

„Císaře?“ přerušila ho polekaně.

„Ano. Kde je váš otec?“

„Odcestoval.“

„Kam?“

„Do Oaxaky, jak mi řekl. S jistotou to ovšem nevím.“

„Kdy se vrátí?“

„To není jisté.“

„Psal vám?“

„Ne.“

„Znáte Jaguára jihu?“

„Neznám.“

„Nikdy zde nebyl?“

„Nikdy.“

„Ale váš otec ho zná?“

„To nevím.“

„Hm, zdá se, že jste tedy přece nevinná. Viděla jste některý z plakátů, které byly dnes vylepeny po ulicích?“

„Neviděla.“

„Ale vždyť na nich stojí jméno vašeho otce!“

„Nic o tom nevím, seňore. Když je otec vzdálen, žijeme zde nadobro osamoceně. Copak tyto plakáty pochází od mého otce?“

„Zajisté, poněvadž je na nich podepsán.“

„Nemohl se snad jeho jménem podepsat někdo jiný?“

„Hm, ano, to je ovšem možné,“ řekl alcalde.

„Copak obsahují tyto plakáty, seňore?“

„Vzpouru a velezradu.“

„Ó, to tedy můj otec s tím nemá vůbec nic společného. On není žádný velezrádce!“

„Ale je přece spolčen s Jaguárem jihu, seňorito!“

„O tom nic nevím. Je to určitě zlomyslná pomluva.“

„To se ukáže. Předně musím u vás udělat prohlídku.“

„Ó, svatá panno! Zde v mém pokoji?“

„Ano a vůbec v celém domě.“

„Hledejte tedy ve jménu Božím! Nenajdete nic, neboť jsme nevinní.“

Úředník teď začal konat svoji povinnost, ale pravým mexikánským způsobem, to znamená ledabyle a nanejvýš povrchně. Strávil tím několik hodin. Než skončil, nastával večer.

„Seňorito, nenašel jsem nic,“ řekl naivně.

„To jsem věděla dopředu,“ odpověděla mu hrdě.

„Soudím tedy, že jste nevinná, seňorito a je mně dvojnásob líto, že vám musím říct něco nepříjemného.“

„Chcete mně nahnat úzkost, seňore?“

„To bych nechtěl, ale musím vykonat císařův rozkaz.“

„Císařův? Ó, Bože! Teď dostávám opravdu strach!“

„To právě nemusíte. Vaší osobě se přece nic nestane. Změníte jenom své bydliště.“

„Jak tomu mám rozumět?“

„Nuže, budete vypovězena ze země.“

Při těchto slovech zbledla. Toto neočekávala.

„Z jakého důvodu, seňore?“

„Právě kvůli vzpouře a velezradě.“

„Ale vždyť sám říkáte, že jsem nevinná!“

„Vy ano, nikoliv ale váš otec. Ostatně jste také rozdávala své podobizny!“

„Jen přátelům.“

„Tito přátelé jsou ale všichni velezrádci.“

„O tom nic nevím.“

„To je vaše věc, seňorito. Mám vám nařídit, že musíte opustit město a zemi.“

„Kdy?“

„Město do čtyřiadvaceti hodin a zemi do týdne.“

Přišlo to na ni tak neočekávaně, že se málem skácela.

„Ale vždyť já přece nemohu odejít. Můj otec zde není!“ zvolala.

„Jděte tedy k němu!“

„On je také vypovězen?“

„Není. Dostaneme-li ho, bude oběšen.“

„Ó, milosrdný Bože, jaké je to neštěstí. Co se stane s naším majetkem?“

„Ten můžete vzít s sebou.“

„A služebnictvo?“

„Může jít s vámi nebo zůstat. Neberte si to tak k srdci, seňorito! Mnoho lidí už bylo takhle vypovězeno a zase se vrátili.“

Alcalde s policisty odešel. Indiánka, která všechno slyšela, řekla mrkajíc úlisně očima: „Ó, seňorito, vy jste přece chytrá!“

„Je to skutečně pravda, Amaiko? On mne opravdu považuje za nevinnou!“

„Ó, tito muži jsou někdy hloupí! Ale opravdu musíte jít pryč z této země?“

„O tom rozhodne dnes navečer otec.“

„Aha, ten cizí posel včera byl od něho?“

„Ano, otec dnes navečer přijde přestrojen domů. Dáš pozor, abychom nebyli vyrušováni. Nejsem pro nikoho doma!“

Bylo již pozdě navečer, když seděla sama ve svém pokoji a čekala. Indiánku postavila dolů ke vchodu, aby ihned otevřela, kdyby přišel Cortejo. Vtom se najednou tiše otevřely dveře a vešel cizí muž, kterého ani neznala. Prudce se ulekla, ale brzy se vzpamatovala a ptala se: „Kdo jste a co tu chcete?“

Cizinec se lehce uklonil a zeptal se temným hlasem: „Bydlí tady seňor Cortejo?“

„Ano, hledáte ho?“

„Nikoliv, vás hledám.“

„Copak ode mne chcete? Jak jste sem přišel?“

„Přes dvorní zeď.“

Tato odpověď ji polekala. Musel to být zloděj nebo jinak podezřelý člověk.

„Proč jste nepřišel normálně vchodem?“

„Protože jsem nechtěl, aby mne někdo viděl. Ale teď vidím, že tato opatrnost byla zbytečná, neboť by mne nikdo nepoznal, když i ty sama mne považuješ za cizího člověka.“

Sundal vlásenku a falešnou bradu a teprve teď poznala svého otce. Přiběhla k němu. On ji objal a políbil, což se nestávalo tak často.

„Ty, to jsi ty?“ ptala se ona. „Skutečně jsem tě nemohla poznat!“

„Ano, jsem výtečně přestrojen. Je to však zapotřebí, neboť kdyby mne poznali, dělali by mně problémy.“

„Přicházíš od Jaguára?“

„Ano. Jak se ti vedlo?“

„Dobře. Až dodneška. Odpoledne zde byl na prohlídce alcalde.“

„Prohlídka?“ smál se Cortejo. „Copak mne skutečně považují za tak pitomého, že bych se přátelil s Jaguárem a opustil Mexiko, aniž bych dal dříve do pořádku svoje záležitosti, aby se mně nic nemohlo stát? Nenašli přece nic?“

„Vůbec nic. Ty věci jsou příliš dobře zakopány.“

„Nuže, takže je všechno v pořádku, Conchito.“

„Přece ne. Já jsem totiž vypovězena ze země.“

„Ach, skutečně?“ řekl, aniž by dal najevo leknutí. „Snad na císařův rozkaz?“

„Ano.“

„To je následek mých dnešních plakátů. Kdy máš opustit město?“

„Do čtyřiadvaceti hodin.“

„A zemi?“

„Do týdne.“

„K smíchu! Jak daleko vlastně sahá moc tohoto císaře Maxmiliána? Potřebuješ pouze odejít tak daleko, aby na tebe nemohl více dosáhnout, a můžeš dělat, co se ti zlíbí. Ostatně, ještě dnes odejdeš z města.“

„Ještě dnes? A proč?“

„Budeš mne doprovázet do haciendy del Erina.“

„Ale co tam budeš dělat? Vždyť Arbellez je naším nejzuřivějším nepřítelem!“

„Právě proto se těším na tuto návštěvu.“

„To nemohu pochopit.“

„Nuže poslyš tedy, co mne přinutilo, že jsem přišel do Mexika pro tebe. Došly totiž pro nás zbraně; Jaguár je odhodlán pustit se do boje. Výsledek je ale nejistý, poněvadž Francouzů je příliš mnoho. Musíme je napadnout ze dvou stran, od severu a od jihu. Proto dávám verbovat, proto jdu na sever, abych sehnal pořádnou tlupu.“

„Ale proč já mám jít s tebou?“

„Proto, že tě potřebuji, a proto, že beztak musíš opustit město.“

„A proč právě na haciendu del Erina?“

„Protože má náramně výhodnou polohu. Víš, kde se teď nachází Juarez?“

„Povídá se, že v Paso del Norte.“

„Dobře. Musím k němu, abych se s ním domluvil. Musím ho získat pro nás, protože pak budeme moci společně porazit Francouze.“

„Ale otče, myslím, že se chceš stát prezidentem!“

„Ovšem!“

„Tím se ale nestaneš, přidáš-li se k Juarezovi.“

„Blázínku, to se všechno poddá. Až se zmocním jeho pramenů, pak – – hm!“

„Aha, rozumím; pak může ostrouhat kolečka!“

„Ano. Dále jsem se dozvěděl, že anglický vyjednavač je na cestě k Juarezovi. Přináší mu zbraně, střelivo a peníze. Na toho si musím počíhat a všechno mu sebrat. Když budu mít v rukou takové prostředky, tak budu u Juareze zajisté velevítán.“

„Ale co když se dozví, že to co máš, bylo vlastně určeno pro něho?“

„Kdo by mu to řekl? Já ne. A já budu jediný, kdo o tom bude vědět.“

„Kde je nyní ten vyjednavač?“

„Přistane v El Refugiu, aby šel vzhůru po Rio Grande. Tam ho dostihnu. Hádej, jak se ten muž jmenuje?“

„Jak to mám uhodnout! Pověz to raději!“

„Sir Lindsay.“

Conchita sebou trhla.

„Lindsay?“ zvolala. „Ten samý?“

„Ano, ten samý, kterému jsme sebrali ty miliony.“

„A jehož Juarez vysvobodil z rukou Jaguára jihu?“

„Ano,“ přisvědčil Cortejo s tváří zářící radostí.

„To je štěstí, to je náhoda! Ó, přála bych si – aby jeho dcera, ta Amálie, co se tehdy tak sháněla po seňoru Mariánovi, byla s ním!“

„Hm, těš se tedy, Conchito! Ona s ním je.“

„To se tedy Lindsay opět dostane do tvých rukou?“

„V každém případě.“

„A jeho dcera do mých! Jaká je to rozkoš! Ó, ta mně musí všechno splatit, ona, která se považovala za hezčí a vznešenější, než jsem já. Mám tedy jít s tebou na Rio Grande?“

„Ó, nikoliv. Ty zůstaneš na haciendě del Erina.“

„Nechá mne tam však ten Pedro Arbellez?“

Cortejo se dal do hrubého, potupného smíchu.

„Bude muset. Copak si myslíš, že mu nechám haciendu?“

„Chceš ji od něho odkoupit?“

„Copak jsem blázen? Jednoduše mu ji vezmu.“

„On se bude bránit!“

„Ať to zkusí. Řeknu ti totiž, že venku za městem na mne čeká dvě stě pevně odhodlaných mužů, které jsem najal. Ti budou tvořit jádro moci, kterou kolem sebe shromáždím. S těmi dobudu haciendu. Bude-li se Arbellez bránit, zabijeme ho.“

„Tak je to dobře. S těmi lidmi tedy mám jít?“

„Ano, ještě dnes, nesmíme mařit čas.“

Bylo to vysloveno tak rozhodným tónem, že se neodvážila dále odmlouvat a krátce po půlnoci uháněla směrem k severu tlupa jezdců, mezi kterými se nalézala jedna dáma. – –

Musíme opět udělat skok, abychom příštím událostem náležitě porozuměli. Doufáme ale, že nás tento skok svede s osobami, které ve velké míře zajímají laskavého čtenáře.

Víme již, že Sternau se svými druhy přistál v Guayamasu a dohodl se s nimi, že se napřed odeberou na haciendu del Erina. Kapitán Wagner obdržel rozkaz, aby objel s parníkem mys Hoorn a přistál ve Veracruzu, kde na něho měly čekat další rozkazy. Ostatní se vydali na cestu. V Guayamasu se dozvěděli, že je Mexiko obsazeno francouzskými vojsky, že tam zuří občanská válka a že každým okamžikem hrozí setkání s některou bandou, které loupí a vraždí po celé zemi. Proto se postarali především o dobré zbraně, a proto se na Sternauovo doporučení nedali nejpřímější cestou k východu přes Sierru de los Alamos, nýbrž se ubírali podél řeky Yaqui k severovýchodu, aby se rychle dostali do Chihuahuy. Tento bod ležel tak daleko na severu a tak vzdálen od hlavního města, že se dalo soudit, že ještě nebyl zachvácen všeobecným politickým a válečným zmatkem. Netušili, že Chihuahua je již obsazena francouzskými interventy.

V La Yunta, kde se řeka dělí na dvě ramena, chtěli odbočit k východu. Tady se však dozvěděli, že Chihuahua je již ve francouzských rukou a že prezident Juarez již táhl nazpět až do Paso del Norte, aby nabral síly k novým výpadům.

„Co si teď počneme?“ tázal se Don Fernando. „Přetrpěli jsme již příliš mnoho, než abychom se měli vydávat do nových nebezpečí.“

Tu převzal slovo Medvědí Srdce: „Moji bratři by neměli jít ihned do Chihuahuy, nýbrž se odebrat se mnou na území Apačů. Tam bude panovat velká radost nad vracejícím se Medvědím Srdcem a on si vezme tolik bojovníků, že pak své bílé bratry bezpečně doprovodí na haciendu.“

„Ano, pojďme k Apačům!“ řekla také Emma Arbellezová. „Tam nablízku leží tvrz Guadeloupe, kde mám příbuzné, kteří se budou srdečně těšit, když mne uvidí. U nich jsem byla tehdy, když mne Medvědí Srdce a Antonio vysvobodili ze zajetí Komančů.“

„Kdo jsou ti příbuzní?“ ptal se Sternau.

„Je to rodina Pirnerů. On je Němec a jeho paní byla moje teta, sestra mého otce.“

Tento návrh byl tedy přijat. Pokračovali podél levého ramene řeky a zabočili pak vpravo do Sierry Carmen. Toto pohoří šťastně překročili a teď se naši cestovatelé vydali přímo k Rio Conchos, po níž táhla francouzská setnina k severu, aby přepadla tvrz Guadeloupe. Takto dospěli až k samé Rio Conchos a k cestě vedoucí z Chihuahuy do Paso del Norte. Vlastně měli v úmyslu překročit tuto cestu, ale poněvadž se nalézali nablízku indiánských lovišť, bylo zapotřebí opatrnosti. Proto jeli Sternau s Medvědím Srdcem o něco napřed, aby pátrali po stopách. Před nimi byla sice širá prérie, ale sem tam přece jen stála nějaká křovina, která vadila ve výhledu.

Právě teď měli objíždět takovou křovinu, když se pojednou zarazili, neboť by se málem srazili s jezdcem, který přijížděl z opačné strany křovin. I on zarazil koně, patrně stejně překvapen jako oni. Byl to malý chlapík ve starém loveckém oděvu. Jeho zbraně byly staré, hlaveň jeho pušky byla rezavá, zato seděl na výborném koni.

„Zounds, hrome!“ zvolal anglicky. „Kdo jste?“

Sternau se v Guayamas nově oblékl, a protože tam nebylo nic jiného k dostání, nosil stejně jako všichni Mexikáni, v Mexiku obvyklé šaty. Proto je cizinec považoval za Mexikány. V mžiku měl zdviženou pušku a byl přichystán k výstřelu.

„Good day!“ odpověděl Sternau také anglicky. „Ptáte se, kdo jsme. My jsme ale dva a máme proto větší právo na takovou otázku. Tedy kdo jste vy, pane?“

Maličký musel sice pohlížet vzhůru k vysoké Sternauově postavě, ale v jeho tváři se neobjevila ani stopa strachu. Ochotně však odpověděl: „Máte pravdu, pane. Na prérii mají dva přednost před jedním, ačkoliv si z toho nic nedělám, mám-li před sebou jednoho nebo dva. Ostatně se nepotřebuji stydět za své jméno. Zaslechli jste snad někdy něco o nějakém lovci jménem Malý Camillo?“

„Bohužel.“

„Hm, to snad ani nejste z tohoto krásného kraje?“

„Ovšemže nejsme.“

„Tím se dá věc vysvětlit. Ten Malý Camillo jsem já, jmenuji se ale vlastně Klaus Straubenberger.“

„Straubenberger?“ zeptal se Sternau překvapeně. „Ale to je německé jméno!“

„Ano, jsem Němec.“

„Dobrá, tak proboha sundejte tu vaši pušku,“ řekl Sternau německy. „Já jsem také Němec.“

Tu maličký učinil pohyb radostného překvapení. Spustil pušku a zvolal: „Vy jste také Němec? Ach, jaká je to radost! Z kterého kraje?“

„Z okolí Mainzu.“

„Z Mainzu? Tam mám bratra.“

To bylo Sternauovi ihned nápadné.

„Kde se tam zdržuje?“

„V nějakém hnízdě nazvaném Rheinswalden.“

„Ach, to je ten bodrý Ludwig Straubenberger?“

Při této rychlé otázce vyskočil maličký skoro ze sedla.

„Cože? Jakpak? Vy znáte mého Ludwiga?“ zvolal.

„Velmi dobře.“

„Tisíc hromů! A já jsem vás chtěl zastřelit!“

„To by se vám asi jen těžko podařilo,“ smál se Sternau.

„Ó, vy jste dost dlouhý a široký,“ řekl maličký vesele. „Ani bych vás nemohl minout. Ale odkud přicházíte a kam jdete?“

„Přicházíme od moře a chceme buďto do Paso del Norte, anebo do tvrze Guadeloupe, jak se nám to bude hodit.“

„Ke komu v Paso del Norte?“

„K Benitu Juarezovi.“

„A ke komu v tvrzi Guadeloupe?“

„K nějakému Pirnerovi.“

„Ach, toho dobře znám! Je to Němec z Pirny v Sasku. Ale pane, Juareze už v Paso del Norte nenaleznete.“

„Ne? A kde tedy?“

„Někde v lesích nebo v prériích.“

Sternau na něho ostře pohlédl a řekl: „Vy to místo znáte a chcete mně ho zatajit!“

„To je pravda, neboť vás dosud neznám.“

„Mé jméno je Sternau.“

„Sternau?“ přemýšlel malý. „Hm, zdá se mně přece, že jsem to jméno již slyšel! Ach, ano! Seňorita Resedilla ho vyřkla. Nějaký Sternau býval na haciendě del Erina a pak zmizel!“

„To jsem já.“

Tu rozevřel maličký ústa dokořán, zíral Sternauovi do tváře a řekl: „Ten? To že byste byl vy?“

„Ovšem.“

„To není možné!“

„Proč by to nebylo možné?“

„To byste byl přece tím nejproslulejším chlapíkem, jakého kdy prérie znala!“

„Jak to?“ ptal se Sternau, usmívajíc se potajmu.

„Proto, že ten Sternau byl vyhlášený lovec, kterého všichni lovci a Indiáni nazývali Kníže skal.“

„Míníte Matava-se? To jsem já.“

To bylo na malého přece jen trochu přespříliš.

„Ale, vždyť jste přece zmizel!“ zvolal celý pomatený.

„Dobře! Ale teď zase přicházím.“

„To snad není možné! Víte vůbec, s kým jste zmizel?“

„Aha, vy mne chcete vyslýchat, abyste se přesvědčil, že mluvím pravdu?“

„Ano,“ řekl Camillo upřímně. „Vždyť by to byl zázrak, kdyby se Kníže skal zase tak náhle objevil a k tomu ještě u nás. Ó, my bysme ho velice potřebovali. Ach, kdopak je toto? Kdo jsou tito lidé?“

Nyní se už přiblížili také ostatní. Dosud je krylo křoví, takže je nemohl vidět.

„To jsou právě ti, s nimiž jsem zmizel. Tady vedle mne je Medvědí Srdce, náčelník Apačů.“

„Milion hromů!“ zvolal maličký a díval se vytřeštěnýma očima na náčelníka.

„Tamhle ten, co jede vpředu, je Bizoní Čelo, náčelník Mizteků.“

„Tisíc milionů!“

„Za ním jedou dva bratři. Jeden z nich je zetěm haciendera Arbelleze, jestli jste o něm slyšel.“

„Hromový Šíp?“

„Ano.“

„Zadržte! Nebo mně nad tím zůstane rozum stát! To je ale setkání. To by mně ani ve snu nenapadlo!“

„Věříte teď již, že jsem ten pravý Sternau?“

„Ó, zajisté a milerád. Ten ďábelský mexický oblek mne zmýlil. Odpusťte. Tady je moje ruka. Slezme a potom vám povím něco, co vás bude zajímat.“

Seskočil z koně a Sternau ho následoval. Medvědí Srdce z celého rozhovoru neporozuměl ani jedinému slovu; když ale viděl, že Sternau slézá z koně, učinil to samé s přirozenou lhostejností. Nyní došli také ti ostatní.

„Ach, nějaké setkání! S kým?“ tázal se hrabě Fernando.

„S Němcem, mým krajanem,“ odpověděl Sternau. „Jako lovec se jmenuje Malý Camillo a chce mně sdělit něco důležitého. Dopřejme si tedy malý odpočinek.“

Všichni slezli z koní a usadili se v trávě, zatímco koně nechali, aby se napásli. Ke svému překvapení Camillo spatřil, že se mezi nimi nacházejí dvě dámy. Nejvíce však jeho oči přitahoval zevnějšek starého hraběte, jemuž jeho sněhobílé vlasy spadaly až na ramena a jeho vousy mu splývaly až po pás.

„Umíte snad španělsky?“ ptal se Sternau malého lovce. „Ano, pokud je to zapotřebí.“

„Používejte tedy tuto řeč a všichni vám budou rozumět. Jakou zprávu nám tedy chcete podat?“

„Předně tu, že se Juarez už nenachází v Paso del Norte.“

„To jste již řekl.“

„Ale vy jste chtěl vědět, kde se teď zdržuje?“

„Ano.“

„Není daleko odtud. Ale nejdřív se vás musím zeptat: s kým držíte, s francouzskými vojáky nebo s Mexikány?“

„Ani s prvními, ani s druhými. Jestli jste už o mně slyšel, budete jistě vědět, že jsem se nikdy nepřidal k žádné straně.“

„Ano, to je pravda a postačí to. Musíte totiž vědět, že Francouzi obsadili Chihuahuu. Oni vyslali jednu setninu, aby dobyla tvrz Guadeloupe a tato setnina byla Apači nadobro zničena.“

„Uff!“ zvolal Medvědí Srdce, když zaslechl o Apačích.

„Náčelníkem Apačů byl Medvědí Oko.“

„Medvědí Oko? Kdo je to?“ zeptal se náčelník. Indián totiž dostává své jméno teprve, až se stane bojovníkem. Když Medvědí Srdce svého bratra viděl naposledy, byl ten ještě chlapcem bez jména a věhlasnosti. To Malý Camillo tušil, a proto řekl indiánským způsobem: „Když Medvědí Srdce tak náhle zmizel, měl mladšího bratra. Ten se stal proslulým bojovníkem. Protože hledal svého bratra, Medvědí Srdce, nazýval se Medvědí Oko. Když ho nenašel, myslel si, že byl zabit bělochy; proto si každý týden bral skalp jednoho bělocha. A teď je nejudatnějším a nejproslulejším náčelníkem Apačů.“

„Uff!“

Pouze toto slovíčko vyřkl Medvědí Srdce, ale vložil do něho veškerou zásobu své bratrské lásky, vděčnosti a spokojenosti. Nikdo tak nedovede vložit celý svět pocitů do jediné slabiky, jako Indián.

„Medvědí Oko velel Apačům, kteří zničili Francouze,“ řekl Camillo.

„Je to můj bratr!“ odvětil Medvědí Srdce s patrnou pýchou.

Malý lovec pokračoval ve své zprávě: „Potom táhl se svými Apači proti východu. Tam měl generál Hannert u sebe několik milionů dolarů, které měl dopravit Juarezovi. Byl obklíčen šesti sty Komanči. Medvědí Oko ho vysvobodil a pobil Komanče, takže ani jeden z nich neunikl.“

„Uff!“ zvolal Indián. „Byl malý bílý muž také u toho?“

„Ano, byl jsem u toho. Sloužil jsem Medvědímu Oku jako průvodce.“

„Jsi tedy přítelem mého bratra?“

„Jsem.“

„Uff! Budeš tedy i mým!“

Podal mu ruku, kterou Camillo stiskl hrdý na to, že se stal přítelem tohoto proslulého Apače.

„Dopravili jsme peníze šťastně Juarezovi,“ pokračoval malý. „Sotva se to stalo, došla nám zpráva, že Francouzi se dozvěděli o záhubě své setniny. Přibrali ihned posily a táhnou nyní v síle tři sta mužů opět na tvrz Guadeloupe, aby ji přepadli. Juarez se vydal se všemi svými lidmi a s Apači naproti nim. On je zničí, kdekoliv se s nimi setká a potáhne pak na Chihuahuu, aby ji dobyl. Toto město je teď, po odchodu tří set mužů, poměrně málo obsazeno a bude se muset vzdát.“

„Pročpak ale vy nejste u Juareze?“ zeptal se Sternau.

„Byl jsem jím vyslán, abych prozkoumal okolí Chihuahuy a zjistil, jak by bylo nejlepší udeřit na toto město. Vlastně byl k tomu vybrán Černý Gérard. Ten ale požádal, aby směl jít do pevnosti Guadeloupe. Má tam známé, které chce chránit.“

„Černý Gérard? Kdo je to?“ ptal se Sternau.

„Proslulý lovec.“

„Toho neznám.“

„Ó, vy ho znáte velmi dobře!“

„Nikdy jsem toto jméno neslyšel. Aspoň si na ně nemohu vzpomenout.“

„On mně o vás vyprávěl. Ví toho velice mnoho o tom, co jste zažil.“

„Ale odkud to ví?“

„Již z dřívější doby a pak také od seňority Resedilly o vás mnoho slyšel.“

„Resedilla?“ vpadla do toho teď Emma Arbellezová. „Kterou Resedillu tím míníte?“

„Dceru starého Pirnera ve tvrzi Guadeloupe.“

„Ach, moji sestřenku! Jak se jí daří? Jak vypadá? Mluvila o mně?“

„Ano, seňoro. Nemohu však na to odpovědět, jelikož nevím, kdo jste.“

„Jsem Emma Arbellezová, dcera jejího strýce.“

„Z haciendy del Erina?“

„Ano.“

„U všech ďasů! To je celé pravidelné nadělení pohromadě! Kdybych nemusel do Chihuahuy, zajel bych ihned do tvrze Guadeloupe, abych tam jako první donesl tuto radostnou zprávu. Ze seňority Resedilly se stala hezká dívka.“

„Je provdaná?“

„Není, ačkoliv jí otec přes noc chce dát muže.“

„Tedy strýc Pirnero dosud žije?“

„Ovšem! Ten ještě dlouho neumře. Byl jsem onehdy několik dní u něho a dobře jsem si s ním rozuměl. On vždy začíná hovořit o počasí a končí zetěm. Čekal jsem tam na Černého Gérarda, který – ach, seňore Sternaue, teď mně napadá, že jsem ještě neodpověděl na vaši otázku. Nepobýval jste někdy v Paříži?“

„Ano, často.“

„Vytáhl jste tam dívku ze Seiny?“

„Ovšem.“

„Znal jste bratra této dívky?“

„Znal.“

„Můžete si vzpomenout na jeho jméno?“

„Jmenoval se myslím – Gérard Mason a jeho sestra Annetta.“

„Správně! To je ten Černý Gérard.“

„Aha! On tedy šel do Ameriky a stal se lovcem?“

„A jakým lovcem! Je vyhlášený po celé prérii.“

Sternau si vzpomněl, že mu Annetta vyprávěla o svých rodinných poměrech. Vzpomněl si také, že Gérard býval garotteurem, ale zamlčel to zde, aby nepoškodil pověst tohoto muže.

„A ten Gérard je teď ve tvrzi Guadeloupe?“

„Ano.“

„Jak je to odtud daleko? Asi tak den jízdy?“

„Ano, den. Můžete tam lehce dorazit zítra touto dobou.“

„A kde bysme mohli najít Juareze?“

„Někde jižně od pevnůstky. On táhne naproti Francouzům.“

„To bysme tedy museli zkřížit dráhu jeho cesty, kdybychom odtud jeli rovnou k tvrzi Guadeloupe?“

„Určitě.“

„Dobrá, uděláme to tak. Doufám, že se s vámi opět shledáme u Juareze?“

„Musím ho přece najít, abych mu podal zprávu. Ale radil bych vám, abyste šli dříve do tvrze a tam zanechali dámy, než se vydáte za prezidentem. Nevíte, jakým nebezpečím tam jdete vstříc.“

„Máte pravdu a snad uposlechneme vaší rady.“

V prérii se lidé seznámí dříve, než v salonech velkých měst. Když Camillo ostatním podával ruku na rozloučenou, bylo všem, jako by se s nimi loučil starý známý a všichni se za ním dívali, dokud nezmizel na obzoru.

„Bude dobře, pobídneme-li teď naše koně,“ řekl Sternau. „Chceme-li nalézt stopu Apačů, musíme je nalézt ještě za denního světla; pak můžeme odpočívat. Tedy tryskem, prosím!“

Medvědí Srdce se postavil do čela. Ačkoliv nepromluvil ani slovo, všichni přece věděli, že krajinu zná a převzal vůdcovství. Takto jeli až k ústí Rio Conchos. Tam přebrodili Rio Grande del Norte a pak uháněli dále nezměněnou rychlostí až do večera, kdy dorazili k Sierra Chanate.

Tam, kde se Sierra Chanate připojuje k Sierra Diablo, leží průsmyk, ve kterém byla zničena francouzská setnina. Ještě se ani k tomuto průsmyku nedostali, když Medvědí Srdce zarazil svého koně a pátravým zrakem hleděl na trávu. Sternau přijel k němu a také si trávu prohlížel. Byla sešlapána. Byla to stopa tak úzká, jako by tudy jel jediný jezdec; zkušení lovci se tím ale nedali zmýlit.

„Cesta Apačů,“ řekl Sternau.

„Tudy jeli moji bojovníci,“ přisvědčil Medvědí Srdce s planoucíma očima.

„Co učiní můj bratr?“

„Uposlechne hlasu svého srdce,“ odpověděl náčelník. Aniž by řekl něco navíc, obrátil koně a uháněl tryskem k jihu po stopě, táhnoucí se těsně při úpatí hor.

„Kampak jede?“ tázal se hrabě Fernando starostlivě.

„Za svými Apači,“ odpověděl Sternau.

„Aha, oni tudy jeli?“

„Ano.“

„Ale my ho ztratíme!“

„Jeho? Medvědí Srdce? To není možné!“

„Myslíte, že pojedeme za ním?“

„Nikoliv. My se odebereme do tvrze Guadeloupe, ale dříve někde přenocujeme.“

„A Medvědí Srdce?“

„Jen ho nechte! On je Indián a zná naši polohu. On se s námi zajisté shledá jakýmkoliv způsobem.“

Tato slova uspokojila i ostatní, a proto jeli dál. Když se blížili k ústí průsmyku, Sternau zastavil a řekl: „Zde je patrně přechod přes hory. Musí zde tedy být průsmyk, který je snad delší, než si myslíme. V průsmyku ale není radno nikdy nocovat, protože přepadení tam vždy bývá nebezpečnější. Navrhuji proto, abychom nocovali na této straně.“

„Ale vždyť ještě není noc,“ podotkl hrabě.

„Noc by nás snad překvapila v průsmyku.“

„Co na tom? Kdo by nás měl přepadnout?“

„Slyšeli jsme, že Apačové drží s Mexikány a Komančové s Francouzi. Oba kmeny tedy stojí proti sobě jako nepřátelé, ostatně jako vždy. Jejich území se zde nablízku spojuje a na hranicích je třeba být vždy nejopatrnější. Držím se proto svého návrhu. Co tomu říká Bizoní Čelo?“

„Můj bílý bratr má pravdu!“ řekl jednoduše.

Při těchto slovech obrátil svého koně stranou a uháněl pryč.

„Kam to jede?“ tázala se Emma úzkostlivě.

„Nemějte starost, seňoro,“ odpověděl Sternau. „Náčelník Mizteků mně svůj souhlas dosvědčuje skutkem. Odchází prostě proto, aby vyhledal příhodné místo na přenocování.“

„Ale nemohl to napřed říci?“

„Indián je zvyklý více jednat a méně mluvit. Počkejme proto, až se vrátí.“

Zastavili a čekali. Bizoní Čelo se brzy vrátil a pokynul ostatním. Ti k němu zajeli a on je teď zavedl do malého zákoutí prérie, obklíčeného ze všech stran křovinami, takže tam mohl hořet velký oheň, aniž mohl být viděn z některé strany. Tam náčelník Mizteků slezl z koně, aniž by promluvil slovo, pustil svého koně na pastvu a začal sbírat suché větve na oheň. Když oheň začal plápolat, uložili se cestující kolem něho. Sternau pro větší jistotu prohlédl okolí a určil pořadí držení stráží. – – Druhý den byla překrásná pohoda. Seňor Pirnero vstal brzy a přilákán příjemným počasím vyšel si ven před svůj dům. Kráčel pomalu po krátké ulici, vyšel bránou v palisádách ven a viděl před sebou Rio Puerco, na níž tvrz Guadeloupe leží. Díval se napřed dolů a pak vzhůru podél vody. Kochal se takto tím svým způsobem rozkošemi krásného jitra a najednou spatřil na vodě pod tvrzí zvolna se přibližující bod.

„Aha, loďka!“ bručel Pirnero udiveně.

Čekal, až se přiblíží. Pak se na jeho tváři objevil výraz dvojnásobného překvapení. Odkašlal si a bručel dále: „Kánoe, jakou mívají Indiáni a trappeři! Taková je zde vzácností. Sedí v ní jediný muž. Kdo to asi je?“

Teprve teď, když kánoe připlouvala blíž, bylo vidět, s jak úžasnou rychlostí se pohybuje. Muž, který v ní seděl, musel být nadán nejen neobyčejnou tělesnou silou, ale přitom ještě velkou dovedností v řízení takového plavidla. Teď byl již docela blízko. Spatřil Pirnera a obrátil kánoi ke břehu. Tam z ní vyskočil a vytáhl ji dovedným smeknutím na břeh. Byl oblečen pouze do starých rozedraných kalhot a vesty bez knoflíků. Poněvadž byl bez košile, měl prsa a hnědá svalovitá ramena obnažena. Nyní ale vyndal z kánoe koženou kazajku a oblékl si ji. Tento kus oblečení mohl být kdysi kabát, ale teď se podobal více starému koženému měchu, který po několik roků ležel v kaluži a teď byl napolo shnilý. Nato sáhl ještě po čepici, která snad dříve bývala klobouk, ale teď se podobala starému pytlíku na tabák. Za opaskem měl ten člověk zastrčeny dva revolvery, nůž a tomahawk, pytlík na tabák a na koule a jiné tretky. A konečně ještě vyndal z loďky pušku, s níž zacházel s takovou něžností, ne-li s úctou, že bylo patrné, jak tu starou bouchačku miluje.

Obrátil se teď a poskytoval prazvláštní pohled. Hubený obličej byl větrem, sluncem a nepohodami poznamenán jak podševní kůže, malé šedé oči měly pohled ostrý a pichlavý jako jehla, dlouhý, klenutý nos se podobal supímu zobáku a přece tato neobyčejná tvář měla v sobě něco – vzbuzující důvěru.

„Good morning!“ pozdravil.

„Dobré jitro,“ děkoval Pirnero.

„Toto je tvrz Guadeloupe, jestli se nemýlím?“

„Ano.“

„Malé hnízdo?“

„Ne velké.“

„Je zde mnoho vojska?“

„Vůbec žádné.“

„U ďasa! Je zde nějaký store nebo boarding house?“

„Je, tam za bránou, třetí stavení.“

„Děkuji, sir!“

Nato kráčel podél Pirnera, který ho ovšem zavedl k sobě samému, do brány. Jeho kroky byly sice pomalé, ale tak dlouhé a vydatné, jak to bývá zvykem u dobrých prérijních harcovníků. Necvičený člověk by mu sotva stačil klusem. Proto také vydrží tito lovci nejdelší pěší pochody.

„Je to Yankee,“ bručel Pirnero.

Měl pravdu. Kdyby již jeho pozdrav a otázka po store a boarding house nebyly prozrazovaly, že tazatel je Yankee, byl by přece toho výraz „kalkuluji“ nejjistějším důkazem. Když totiž my říkáme „myslím, míním, domnívám se, tuším, mně se zdá,“ užívá Severoameričan vždy výraz „kalkuluji, počítám“.

Při svém návratu domů nalezl cizince již v místnosti sedět při sklenici. Posadil se ke svému oknu a hleděl ven. V místnosti panovalo hluboké ticho, které bylo přerušováno pouze hlasitým bezohledným pliváním cizince. Tito lidé rádi žvýkají náruživě tabák, a Yankee čerta dbá, je-li jeho plivání jinému příjemné nebo ne.

Pirnero byl nesmírně zvědav a chtěl se dozvědět, kdo je ten cizinec. Protože ale cizinec ani slovo nepromluvil, začal konečně sám: „Neobyčejná pohoda!“

„Hm, hm!“ pokašlával cizinec.

Tu se Pirnero obrátil a pravil: „Říkal jste něco, seňore?“

„Ne, ale vy.“

Tato odpověď pokazila Pirnerovi celý jeho koncept. Bubnoval nevrle na okno, pokusil se ale po chvíli další poznámkou: „Den je mnohem krásnější, než včera.“

„Fuj!“ vyplivl cizinec.

Tu se Pirnero obrátil a pravil: „Nerozuměl jsem vám, seňore!“

Cizinec převalil svůj cumlík z pravé skráně do levé, vyšpulil rty, a plivl takovou jistotou, že hnědá šťáva jako ze stříkačky podél Pirnerova nosu zalétla do okna. Hostinský trhl polekaně hlavou zpět a pravil: „Seňore, tam u skříně stojí plivátko!“

„Nepotřebuji ho!“

„To věřím! Kdo plivá do oken, ten nepotřebuje plivátko. Ale tato móda u mne a v Pirně naprosto nepanuje!“

„Otevřete tedy okno!“

Hostinskému již začala překypovat žluč. Opanoval se ale a tázal se: „Přicházíte zdaleka, seňore?“

„Ano.“

„To musíte být dobrým veslařem.“

„Proč?“

„No, proti proudu!“

„Ani ne!“

„Kdy jste vyplul, seňore?“

„Musíte to vědět?“

„Nuže,“ odvětil Pirnero poněkud v rozpacích, „člověk přece rád zná lidi, kteří se u něho zastavují. Nemám snad pravdu?“

„Fuj!“ plivl cizinec opět těsně před tváří hostinského do okna.

„U všech ďáblů, dávejte přece pozor!“ zvolal hostinský.

„Sedněte si jinam, když se vám to nelíbí!“

Zase minula chvíle. Cizinec žvýkal a popíjel. Protože vytrvale mlčel, začal konečně Pirnero: „Chtěl jste se dostat do Guadeloupe?“

„Snad.“

„Zůstanete zde?“

„Tuším sotva, tak kalkuluji.“

„Míním pro dnešek.“

„Ano.“

„Chcete někoho navštívit?“

„Hm.“

„Nebo zde snad máte vyřídit nějakou zvláštní záležitost?“

„Fuj!“ plivl Yankee zase a s takovou jistotou, že trefil obrázek právě nad Pirnerovou hlavou. To bylo hostinskému již přespříliš. Vyskočil a hněvivě zvolal: „Co vás to napadá, seňore? Vždyť mně zničíte mou krásnou rytinu!“

„Dejte ji pryč.“

„Plivejte si raději do vlastní kapsy!“

„Pojďte sem a otevřete ji.“

„To je rozumná odpověď na mé dotazy?“

„Ano. Na toho kdo se dotěrně vyptává, plivám. Pamatujte si to.“

„Víte, že jste hrubián?“

„Ne.“

„Nuže, tak vám to povím já.“

„Nenamáhejte se, nebylo by vám to přece nic platné. Nepřišel jsem k vám, abych se dal vyslýchat. Budu-li chtít něco vědět, optám se vás sám. Nalejte mně raději ještě jednu.“

Hostinský uposlechl. Když stavěl plnou sklenici na stůl, pravil: „Hodláte zůstat u mne tento den přes noc? Na to se snad můžu zeptat?“

„Chci si to rozvážit! Je-li u vás člověk v bezpečí!“

„Před kým?“

„Hm, například před Indiány.“

„Úplně.“

„Před Mexičany?“

„Ti vám zvláště nic neudělají. Vždyť jsme s nimi.“

„Před francouzskými interventy?“

„Před těmi již docela. Chtěli přepadnout tvrz Guadeloupe, ale byli pekelně poraženi.“

„Kýmpak, snad ne vámi?“ tázal se cizinec s lišáckým výrazem ve tváři.

„Ne, Apači. Ti pobili všechny Francouze.“

„Kýho ďasa! To tedy stojí Apačové při prezidentovi Juarezovi?“

„Ano.“

„Co na to ale říkají páni Komančové?“

„Ti drží s interventy.“

„Ať je čert vezme!“

„Aha, seňore, vy jste tedy také nepřítelem a protivníkem Francouzů?“

„Do toho je vám po čertech málo. Ale řekněte mně, kde se vlastně nalézá prezident Juarez?“

„Myslím, že v Paso del Norte.“

„Jenom myslíte? Nevíte to tedy jistě?“

„Přesně to ovšem nevím.“

„Jak je odtud daleko do Paso del Norte?“

„Dobrých pětadvacet hodin jízdy. Chcete tam snad zajet?“

„Možná.“

„Aha, seňore, to máte zajisté nějaké tajné jednání pro prezidenta?“

„Fuj!“

A už zase letěla hnědá omáčka kolem Pirnerova nosu, a tak těsně, že tento polekaně vyskočil.

„Tisíc milionů hromů, teď už toho mám dost!“ zaklel. „Na to nejsem zvyklý, to nedovoluje můj původ! Víte, odkud pocházím?“

„Odkud?“ tázal se cizinec lhostejně.

„Z Pirny.“

„Neznám to hnízdo. Leží snad někde za severním pólem?“

„Nikoliv, ale v Sasku.“

„Po tom mně vůbec nic není. Dnes ale zůstanu u vás.“

„Seňore, to nejde.“

Cizinec pohlédl udiveně na hostinského a otázal se: „Proč ne?“

„Nelíbíte se mně.“

„Ale vy se mně líbíte, tak se to vyrovná.“

„Takového muže, který plive, nemohu potřebovat!“

„Přejete si lepšího? Mohu vám posloužit, jak kalkuluji.“

To Pirnera dopálilo ještě více. Ustoupil o krok a tázal se:

„Myslíte to doopravdy, seňore?“

„Ovšem.“

„Tak se hleďte z tohoto místa vytratit! Rozumíte?“

„Nikoliv.“

„Nuže povím vám to tedy zřetelněji: nevyjdete-li ihned z této místnosti, tak vás vyhodím ven, až vám bude všech vašich šestaosmdesát žeber praštět!“

Měl velký vztek. Stál se zaťatými pěstmi před cizincem, jakoby jej hned mínil popadnout.

„Fuj!“ letěla mu tabáková šťáva zase naproti, že v poslední chvíli uskočil stranou.

„Co? I to ještě!“ křičel. „Teď se okamžitě kliďte nebo se dozvíte, zač je toho loket!“

„Žvásty!“ pravil cizinec klidně. „Nedělejte tolik hluku, nebo vás tak poplivu, že budete jako by vás z louže vytáhl. Chci-li zde zůstat nebo ne, to je moje věc a ne vaše. Vesloval jsem po celou noc a jsem teď unaven. Prospím se hodinu.“

Opřel svou pušku o zeď a položil se na lavici u stěny. To ale nechtěl Pirnero dovolit.

„Počkat, to nejde!“ pravil. „Spěte, kde je vám libo, jen ne u mne. Já se ovšem nebudu s vámi špinit, ale zavolám svoje lidi, kteří vás naučí moresům.“

Tu vytáhl cizinec revolver z opasku a pravil: „Dělejte si, co chcete, ale to vám povídám, že každého, kdo se ke mně přiblíží víc než je mně libo, zastřelím!“

To hostinskému imponovalo. Stál tu chvíli, přemýšlel a pak pravil: „Hm, jak vidím, jste odvážné chlapisko. Prospěte se tedy hodinu, doufám ale, že nebudete i ve spánku plivat?“

„To ne, totiž, nebude-li se mně zdát o všetečných otázkách.“

Schoval revolver a položil se na bok. Za malou chvíli bylo znát podle jeho dýchání, že usnul. Musel být velmi unaven.

Pirnero byl rozehřátý. Vypil tedy skleničku julepu a usedal právě zase ke svému oknu, když se venku ozval koňský dusot. Jezdec seskočil z koně, uvázal jej a pak vešel. Byl již letitý, ale dosud silný a čilý, a byl oděn do těžkého úhledného šatu vaquera. Posadil se, nechal si dát sklenku pulque a prohlížel si pozorně hostinského. Ten, nepovšimnuv si toho, koukal oknem ven. Přemýšlel, kdo to asi je. Brzy si dodal odvahu a podotkl: „Výtečná pohoda.“

„Ano,“ odvětil vaquero.

To hostinského náramně potěšilo. Jeho tvář se vyjasnila. Obrátil se, přívětivě muži pokynul a pokračoval: „Zvláště výtečná pro jízdu na koni.“

„Však jsem také jel po celou noc.“

„Kampak jedete?“

„Do tvrze Guadeloupe.“

„Tam již jste. Máte zde něco vyřídit?“

„Nikoliv, mám něco odevzdat. Vy jste snad seňor Pirnero?“

„Ovšemže jsem.“

„Je seňorita Resedilla ještě naživu?“

„Ovšem! Znáte ji?“

„Neznám, ale kvůli ní jsem zde. Znáte přece haciendu del Erina?“

„To se rozumí, vždyť Pedro Arbellez je mým švagrem!“

„Nuže, seňor Arbellez mne posílá k vám. Sloužím u něho.“

„Ke mně? Ach to mne nesmírně těší. Dám vám přinést jídlo a pití a zavolám svou dceru!“

„Ano, zavolejte ji, abych vám oběma mohl vyřídit své poselství.“

Pirnero již zcela nadobro zapomněl na svůj hněv, pospíchal do kuchyně a přivedl Resedillu k vaquerovi a pravil: „Tuhle, Resedillo, je vaquero dobrého strýce Pedra. Má nám vyřídit poselství. Jel po celou noc, postarej se o něho!“

Dívka hostovi podala ruku a tázala se na jeho poselství.

„Nuže,“ pravil, „víte, že můj pán je již starý –“

„Ano, starší nežli já,“ mínil Pirnero.

„Nemá děti –“

„Zapomínáte na seňoritu Emmu!“

„Ó, ta zmizela, ta je zajisté již dlouho mrtvá, a víc se nevrátí. To našemu pánovi užíralo život a učinilo jej starším, nežli skutečně je. To je vám přece známo, že hacienda už nepatří hraběti z Rodrigandy?“

„Vím to, hrabě ji daroval mému švagrovi.“

„Můj pán zemře bezdětný –“

Teď naslouchal Pirnero.

„Doufám, že bude žít ještě hodně dlouho,“ pravil.

„V takovém stáří, a za takových časů, jaké jsou, není divné, že si vzpomene na smrt. Děti tedy seňor Arbellez nemá, ale dědice, vlastně dědičku –“

„Koho tím míníte?“

„Seňoritu Resedillu. Ona má zdědit haciendu.“

Resedilla se napolo odvrátila. Milovala svého strýce upřímně, a proto ji zabolela vaquerova slova. Pravila: „Nevzdávejme se přece ještě naděje, Emma se zase navrátí!“

„Můj pán se jí již nadobro vzdal,“ pravil vaquero. „Proto vás ustanovil za svoji dědičku, a vzkazuje vám, že by vás před svou smrtí rád ještě jednou spatřil.“

„To je to poselství, které mně máte vyřídit?“ tázal se hostinský.

„Ano. Mám požádat seňoritu, aby mého pána hodně brzy navštívila. Ostatně vám mám odevzdat toto psaní.“

Vytáhl dopis zabalený v kůži a podal jej Pirnerovi, který se chystal jej otevřít.

„Ne, zde ne, otče!“ prosila Resedilla.

„Kde tedy?“

„Pojď se mnou! Takováto psaní se čtou o samotě.“

Odvedla jej pryč. Když se po chvíli vrátili, měla útlocitná dívka uplakané oči, a sám Pirnero se zdál být velmi dojat.

„Přečetli jsme dopis,“ pravil.

„A jak jste se rozhodl, seňore?“ tázal se vaquero.

„To se nedá okamžitě říci. Znáte okolnosti.“

„Nemůžete snad postrádat vaši dceru na několik týdnů?“

„To by se ještě dalo nějak upravit, ale ta válka, ta válka!“

„Myslíte tedy, že by bylo pro seňoritu nebezpečné, vydat se na cestu do haciendy del Erina?“

„Ovšem.“

„Co se toho týká, nemusíte si dělat starosti. Můj pán si vymůže průvodní list, který Francouzi budou respektovat.“

„Ale ti ostatní, Indiáni?“

„Ani těch se nemusíme obávat, neboť seňor Arbellez vám chce poslat dostatečný počet vaquerů a lovců, kteří seňoritu k němu bezpečně doprovodí.“

„Hm, tímto způsobem by to snad šlo, ale nebezpečné to přece jenom bude. Jak dlouho se zde máte zdržet?“

„Dnešní den.“

„Nuže rozmyslím si to ještě. Zítra dostanete mou odpověď a také psaní pro švagra. Teď ale odveďte svého koně a zajděte do kuchyně, abyste něco pojedl.“

Vaquero šel s Resedillou do kuchyně, Pirnero se ale posadil ke svému oknu, aby přemýšlel o obdrženém poselství. Takovým značným dědictvím, jakým byla hacienda del Erina, se nedalo opovrhovat; ale měl svého švagra opravdu rád, a ztráta Emmy se ho hluboce dotkla. Kromě své výstřední letory byl přístupný i něžnějším pocitům. Nebylo mu dopřáno oddávat se dlouho svému uvažování, a vůbec to vypadalo, jako by dnešní den měl být velmi pohnutý, neboť teď přijel druhý jezdec, který venku seskočil z koně a vstoupil do světnice. Byl to Černý Gérard. Když jej Pirnero uviděl, přivítal jej teď zcela jinak než dříve.

„Ach, seňore Gérarde!“ zvolal a pospíchal k lovci. „Jste to vy? Díky Bohu! My jsme se o vás tak báli!“

„My? Koho tím míníte?“

„Nuže mne a Resedillu.“

„Sebe samého také?“ ptal se Gérard s úsměvem.

„Ovšem.“

„Jak to? Vždyť přece piji jediný julep, a nosívám kozy za jiné lidi.“

„Nedělejte hloupé vtipy! Tehdy jsem ještě nevěděl, kdo jste. Teď jste mi ale vítán, i kdybyste nepil ani jediný julep. Ihned zavolám Resedillu.“

To ale nebylo ani zapotřebí, neboť ona již poznala Gérardův hlas. Vešla se zářící tváří a podala mu ruku.

„Vítejte!“ řekla. „Tato výprava tedy dopadla šťastně?“

„Velmi šťastně.“

„Bez zranění?“

„Ani vlas mně nebyl zkřiven,“ odpověděl konejšivým tónem.

„Díky Bohu!“

„Ano, díky Bohu! Ale přál bych si, abychom také zítra nebo pozítří mohli takto zvolat.“

„Proč?“ zeptal se Pirnero.

„Přicházím, abych vás připravil na veliké nebezpečí.“

„Na nebezpečí? Na veliké?“ ptal se Pirnero. „Míníte to doopravdy, seňore Gérarde?“

„Bohužel ano. Francouzi se dozvěděli o zničení své setniny. Nyní se vydali v trojnásobné síle, aby se pomstili. Jsou již na cestě k tvrzi Guadeloupe.“

Resedilla zbledla. Její otec ale spráskl ruce a zvolal: „Bože můj, je to pravda?“

„Ano. Víme to zcela jistě.“

„Kdy přijdou?“

„To ještě nevím.“

„Ó, to tedy vše, co mám, seberu a naložím na koně. Uprchneme k Juarezovi.“

Již chtěl kvapně odejít, ale Gérard jej zadržel.

„Stůjte! Počkejte ještě!“ řekl. „Tak daleko ještě nejsme. I v případě, že by Francouzi tvrz dobyli, museli by přece soukromý majetek všemožně ušetřit, aby na tomto nebezpečném, tak daleko vysunutém stanovišti proti sobě nepopudili obyvatelstvo. Ale pomoc se již blíží.“

„Jaká pomoc?“

„Sám Juarez.“

„Má s sebou Apače?“

„Ano.“

„Sláva, to jsme zachráněni!“

„Příliš nejásejte! Juarez přesně neví, kterou cestou nepřítel pokračuje. Je dost možné, že se s ním mine. Jistě stopu Francouzů najde, ale možná ne v pravý čas, aby je zastihl ještě před cílem. Teď proto záleží na tom, abychom nepřítele nepustili do tvrze, aby Juarez s Apači měli čas na příchod a jeho poražení.“

„Míníte tedy, že se tvrz musí bránit?“

„Ano.“

„Ale kdo, proboha, to má udělat? Nemáme vojsko!“

„Uděláme to my všichni, a vy s námi, seňore Pirnero.“

„Já také?“ ptal se polekaně.

„Ovšem!“

„Ó ne, to neudělám! Nebudu střílet!“

„Pak tedy budete zastřelen.“

Pirnero zbledl.

„Jak to?“

„Přicházím jako posel od Juareze. Byl jsem již na radnici. Mám řídit obranu. Juarez dal rozkaz, aby se každý obyvatel ozbrojil na odražení nepřítele. Alcalde již chodí od domu k domu a roznáší tento rozkaz; vám jsem to chtěl povědět sám.“

„Neudělal byste mně něco po chuti, seňore Gérarde?“

„Bude-li to možné, s radostí!“

„Tak dobrá, to vy můžete. Je to docela snadné; vy totiž vezmete dvě pušky.“

„Ach! Ale k čemu?“

„Vystřelíte vždy z jedné za sebe a pak z druhé za mne. Tím pádem vydáte za dva muže, a mně nebude třeba mlátit do toho jako zuřivý Roland.“

„Takových lidí není vůbec třeba!“ ozval se někdo z kouta.

Gérard se obrátil. Dosud si spícího nevšiml. Toho rozhovor mezitím probudil a všechno vyslechl. Teď seděl na své lavici a okusoval si nehty. Gérard si jej pozorně prohlédl, přistoupil k němu a řekl: „Odpusťte, seňore! Smím se zeptat, kdo jste?“

„Ano.“

Tázaný odpověděl pouze toto jediné slovo. Nato vyplivnul svůj žvýkací tabák, který měl v ústech i při spaní, vytáhl z kapsy ohromný kotouč nového tabáku a kus si z něho ukousl.

„Nuže tedy, vaše jméno?“ ptal se Gérard.

„Hm! Ptal jste se mne, smíte-li se mne zeptat, kdo jsem. To jsem vám dovolil; neslíbil jsem ale, že vám odpovím!“

„Dobře! Nechte si tedy vaše jméno pro sebe a nemíchejte se do naší řeči.“

„A když mne to zajímá?“

„Pak se nesmíte také divit, zajímám-li se já o vás!“

Cizinec rozvážně pokynul, přesunul žvanec z jedné strany úst do druhé a pak odpověděl: „Kalkuluji, že nejste docela v neprávu; ale já mám důvody, abych své jméno neřekl dříve, dokud neuslyším vaše. Jak jste to předtím řekl? Že vás poslal Juarez?“

„Ano.“

„To jej tedy znáte! Byl jste u něho?“

„Ano.“

„Víte, kde ho najít?“

„Vím.“

„Jste tedy při něm a ne při těch prokletých Francouzech?“

„Ano. Vždyť jste to slyšel!“

„Dobře, buďte tedy tak laskav, a řekněte mně vaše jméno!“

„Tím vám mohu posloužit. Říkají mi Černý Gérard.“

Tu se cizinec vymrštil z lavice a zvolal: „Kýho ďasa! Je to pravda?“

Přitom Gérardovi nastrkoval svoji ruku. Ten se ale zdráhal ji přijmout.

„Zdáte se být vybíravý při uzavírání nových známostí,“ řekl. „Já jsem také takový. Znáte již moje jméno. Jaké je vaše?“

„Ach, na to bych skoro zapomněl!“ smál se druhý. „Moje vlastní jméno vám nebude asi známé; sám jsem je napůl zapomenul. Ale Indiáni mně dali jméno, o němž jste již snad slyšel. Nezní ovšem příliš hezky, doufám ale, že jsem mu získal čest. Chci si s vámi ale zažertovat a nechám vás hádat. Dobře se na mne podívejte, pane Gérarde!“

„To málo pomůže, seňore!“ odpověděl Gérard. „Zatím jen pozoruji, že jste patrně Američan?“

„Chcete říci Yankee? Ano, to jsem. Ale vy se koukáte na celého chlapa, a to není správné. Dívejte se jen na mou tvář!“

Přitom ukazoval prsty na svůj obličej. Gérard nemohl uhodnout. Kroutil hlavou.

„Ještě ne?“ řekl cizinec. „Musím vám to tedy usnadnit. Nedívejte se na nic jiného, jen na můj nos. Jak se vám líbí?“

„Hm, není špatně rostlý!“

„Myslíte? Ale ke kterému druhu nosů patří?“

„Kdybych řekl orlí nos, nestačilo by to,“ smál se Gérard.

„Docela správně!“

„Supí nos snad by – – ach, u všech všudy, teď mně něco napadá!“

„Jen s tím ven!“

„Hádám-li dobře, tak jste jeden z nejznámějších lovců a scoutů ve Spojených státech amerických a bude mne srdečně těšit, když vám stisknu ruku, seňore.“

„Jděte mně k šlaku s tím vaší seňorem! Povězte moje jméno!“

„Nazvali vás Supím Zobákem?“

„No, konečně! Ano, jsem ten chlap, který sebou vláčí toto jméno. Odmítnete teď ještě můj pazour?“

„Ó, nikoliv!“ zvolal radostně Gérard. „Tady je má ruka. Takto se sejdou osobně lovci, kteří se již dříve znali a ctili podle jména. Přeji si, abychom se sešli častěji! Ale co vás vlastně přivádí do Guadeloupe?“

„O tom promluvíme snad později. Prozatím vám snad bude stačit, že hledám Juareze. Především je třeba mluvit o přítomnosti. Jsem nyní ve tvrzi a cítím se proto povinen, abych se podílel při její obraně. Táhnou Francouzi skutečně sem?“

„Ano.“

„A Juarez za nimi?“

„Nebo naproti nim, jak se to vezme.“

„Svěřil vám obranu?“

„Ano. Jeho písemný rozkaz leží u alcalda.“

„Dobře, musím se vám tedy podřídit.“

A obrácen k Pirnerovi se ho zeptal: „Vy tedy nechcete zastřelit žádného Francouze?“

„Ne, ne! Já bych to ani nedovedl!“ odpověděl.

„Ale tolik odvahy máte, abyste vyhazoval hosty! No, nebudu se proto déle zlobit. Zůstaňte klidně ležet na svém slamníku, já vaše místo zastoupím.“

Tu jej Pirnero chytil za ruku a zvolal: „Seňore, děkuji vám! Chcete to skutečně udělat? Budete bojovat namísto mne?“

„Ano.“

„Ó, pak vám dovolím, abyste plival podle libosti!“

Resedilla dosud mlčky poslouchala. Měla strach před francouzskými vojáky a právě teď se chystala využit nečekané přestávky, aby Gérardovi vyslovila své znepokojení, když byla přerušena. Venku se totiž ozval mnohonásobný koňský dusot a nízká okna se téměř zatemnila množstvím koní, kteří zastavili před domem.

„Co je to?“ ptal se Pirnero polekaně. „Snad ne již Francouzi?“

Gérard přistoupil k oknu, vyhlédl ven a odpověděl: „Ne. Podle oděvu jsou to Mexikáni.“

„Ale tolik! Resedillo, to bude práce!“

Vtom se otevřely dveře a vešli hosté. Byl to Sternau s jeho družinou. Oči přítomných utkvěly s obdivem na jeho postavě. Na ostrově mu narostly husté vousy až hluboko pod prsa a dosud je tak nechal růst. Za ním vešel hrabě, který vzbudil nemenší obdiv. Obě dámy byly zastřeny závojem. Emma si přála Resedillu překvapit. Cizinci měli tak vznešené vzezření, že se hostinský hluboce poklonil. Gérard se Supím Zobákem couvli až do nejzazšího kouta.

„Vy jste hostinský?“ zeptal se Sternau Pirnera.

„K službám, seňore.“

„Máte dost místa pro nás všechny?“

„Ó, pokojů mám dost, seňore, také jeden větší, který by mohl sloužit jako salon.“

„A koně?“

„Najdou dobré stáje a opatření,“ sliboval Pirnero. „Kdybych jen věděl jistě, že se zde panstvo zdrží skutečně déle.“

„A proč by to tak nemělo být?“

„Ó, seňore, povinnost mi ukládá, abych vás upozornil na velké nebezpečí, které vám tu hrozí.“

„Jaké?“

„Francouzi se chystají přepadnout tvrz.“

„Odkud jste se to dozvěděl?“

„Juarez nám poslal tam toho pána, který má bránit tvrz, než by přišli Apači.“

„Jak se jmenuje ten pán, kterého tím míníte?“

„Je to Černý Gérard.“

Po těchto slovech Sternau přikročil k oběma lovcům, lehce pozdravil a řekl: „Jestli se nemýlím, vidím zde lidi, kteří se nebojí Francouzů, a budou nápomocni při obraně tvrze.“

„Z čeho tak soudíte, seňore?“ zeptal se Gérard.

„Já myslím, že Supí Zobák neukáže žádnému Francouzovi záda.“

„Cože? Vy mne znáte, sir?“ ptal se pojmenovaný udiveně.

„Ano.“

„Odkud?“

„Z dřívější doby, když jste dělal své první trapperské výpravy. Na tvář, jako je vaše, nelze zapomenout. A váš kamarád se jmenuje Gérard Mason z Paříže. Že ano?“

„Ach, také mne znáte?“

„Ano. Žije ještě vaše sestra Annetta?“

Tu sebou Gérard trhl. To mu bylo až příliš podivné.

„Seňore, znal jste nás v Paříži?“ zeptal se.

„Ano.“

Lovec zbledl. Vždyť tehdy býval garotteurem. Sternau viděl a pochopil tuto proměnu barvy; proto pokračoval:

„Viděl jsem vaši sestru u profesora Letourbiera. Byla to hodná dívka, a těší mne, že vás vidím. Promluvíme si ještě o ní. Teď aleje nutné, abychom svou pozornost obrátili na přítomnost. Jaká opatření jste dosud udělali k obraně tvrze?“

„Ó, ještě skoro žádná,“ odpověděl Gérard.

„Tak se tedy musím činit. Chcete snad nepřítele očekávat v širém poli?“

„Na to jsme příliš slabí.“

„Tedy za palisádami?“

„Ano.“

„Kdo jsou obránci?“

„Těch několik majitelů domů. Já ale ihned pošlu pro vaquery v okolí.“

„To uděláte dobře, seňore. Ostatně můžete počítat také nás.“

„Vy byste chtěli bojovat s námi?“

„Ano, bude-li to zapotřebí.“

Gérard se nad tím chtěl podivit, ale vtom se z kuchyně ozvalo hlasité volání. Vaquero z haciendy del Erina stál v kuchyňských dveřích a zíral na náčelníka Mizteků.

„Bizoní Čelo!“ zvolal vaquero.

Náčelník na něho pátravě pohlédl. Ihned jej poznal.

„Antonio!“ řekl.

„Santa madona! Je to možné? Jste to skutečně vy, Bizoní Čelo?“

S tímto výkřikem přiběhl k náčelníkovi a stiskl mu ruku.

„Jsem to já,“ řekl Indián vážně.

„Ale vždyť se povídalo, že jste mrtev!“

„Bizoní Čelo žije.“

„Ale ti ostatní, ti ostatní?“

„Také žijí.“

V tom vykřikla Resedilla, chytila náčelníka za rameno a ptala se: „Co povídá tento muž? Vy že byste byl Bizoní Čelo, náčelník Mizteků?“

„Ano,“ odpověděl s nepřekonatelným klidem Indiána.

„Můj Bože, tedy se ještě dějí divy a zázraky! Otče, toto je Bizoní Čelo, který zmizel s Emmou a ostatními. Náčelníku, rozuměla jsem dobře? Říkáte, že všichni žijí?“

„Žijí.“

„Také Emma Arbellezová a Karja, její společnice?“

„Také.“

Dřív než dívka mohla pronést další otázku, byla její pozornost odvrácena jinam. Vaquero zatím nespustil oči z vysoké postavy Sternaua. Mýlil se, nebo ne? Toto přece byl ten německý lékař, který na haciendě vykonal tolik velkých věcí!

„Seňore Sternaue, ó, seňore Sternaue!“

S tímto výkřikem přiskočil k lékaři. Ten mu podal ruku a řekl: „Opravdu mne poznáváš, Antonio?“

„Ó, kdopak by vás nepoznal, vás, zachránce a dobrodince celé haciendy del Erina!“

Tu ale již také Resedilla u něho stála a ptala se: „Je to pravda? Vy jste seňor Sternau?“

„Ano, jsem, seňorito.“

„Tisíc hromů, Sternau, Kníže skal!“ ozvalo se v pozadí. „Proto mně poznal!“

Tato slova pronesl Supí Zobák, a vyplivl nato dlouhý proud tabákové močky přes stoly a lavice.

„Sternau! Doktor Sternau!“ zvolal také Gérard. „Monsieur, jste skutečně doktor Sternau, nebo je to snad omyl?“

„Vždyť slyšíte, že ano.“

„Ó, vám mám co poděkovat za život mé sestry a ještě za mnoho jiného. Mohu vám za to být vděčný. Mohu vám toho mnoho vypravovat.“

„O čem?“

„O Rodrigandě, o hraběti Alfonzovi, o Rositě, vaší paní manželce, a ještě o jiných věcech!“

„Dobře, povíte mně to později. Teď mne zaujala seňorita; musím odpovídat na její otázky.“

„Seňore,“ řekla a držela jej pevně za ruku. „Když jste se opět objevil vy, pak také věřím, že i ostatní jsou naživu. Ale kde jsou? Proboha, honem mně to řekněte!“

Ukázal rukou kolem v kruhu a odpověděl: „Milé dítě, všichni jsou zde. Nechybí ani jediná osoba.“

Vtom Emma zvedla svůj závoj. Byla plnější, kypřejší a o mnoho nezestárla. Resedilla ji okamžitě poznala.

„Emmo, má Emmo!“

„Má Resedillo!“

Hlasitě vzlykaly a padly si do náručí. Ve světnici panovalo ticho jako v kostele. Nikdo nepromluvil, aby nerušil posvátnost tohoto okamžiku. Dlouho se držely v objetí, až konečně se Emma polohlasitě zeptala: „Ó, řekni, žije ještě můj otec?“

„Žije,“ odpověděla Resedilla.

Tu Emma zvolna klesla na kolena, pozdvihla ruce jako k modlitbě a roníce slzy řekla: „Ó, ty milý Bože, jak ti děkuji!“

Ani jediné oko nezůstalo suché. Všichni vzlykali; dokonce i sám Sternau tiše plakal. Supí Zobák vzlykal jako dítě, ačkoliv ty osoby ani neznal. Nikdo by se nenadál tolika citu v tomto Yankeeovi.

„Právě teď jsme od něho dostali dopis,“ podotkla konečně Resedilla. „Později si jej můžeš přečíst.“

Shýbla se k sestřence a pozvedla ji ze země.

„Nepřeješ si pozdravit také mého otce?“ zeptala se jí.

Tu se všichni ohlédli po Pirnerovi. Ten zmizel, alespoň zpola. Ve světnici zůstala pouze jeho spodní část těla s nohama; vrchní část visela ven na ulici. Nevěděl dojetím kudy kam; bylo mu do pláče, a nechtěl to dát na sobě znát. Proto přistoupil k svému oblíbenému oknu, a vystrčil hlavu a ramena ven, aby nebylo slyšet jeho vzlykot. Když jej teď dcera silou vtáhla dovnitř, plakal hlasitě jako dítě. Objal Emmu a řekl: „Pusťte mne ven, lidičky, jinak se zadusím radostí!“ a vyběhl ven.

„Ale Emmo, teď mně představ také pány!“ prosila jeho dcera.

Emma si utřela slzy a zeptala se: „Kterého si přeješ vidět napřed, Resedillo?“

„Seňora Helmerse, tvého ženicha.“

„Vyhledej si ho!“ řekla Emma a usmívala se. „Budu vidět, jestli to uhodneš!“

Resedilla si pátravě prohlédla všechny pány, až konečně ukázala na Mariana a pravila: „Tento to je.“

„Chyba lávky! Tento seňor je pan poručík z Lautreville.“

„Z Lautreville? Mariano?“ ptal se Supí Zobák od zadního stolu.

„Ano,“ odpověděl Mariano. „Znáte mé jméno?“

„Znám je velmi dobře.“

„Odkud?“

„Jistá dáma, Angličanka, mně je pověděla.“

„Angličanka?“ ptal se Mariano kvapně. „Jak se jmenuje?“

„Amálie Lindsayová.“

Tu chytil Mariano lovce za rameno, jako by mu je chtěl rozmáčknout, a zvolal, chvěje se rozčilením: „Vyslovte to jméno ještě jednou! Ihned! Honem, honem!“

„Amálie Lindsayová.“

„To má znamenat, že se tak dřív jmenovala?“

„Nerozumím vám,“ mínil Yankee. „Teď se snad jmenuje jinak?“

„Proč by se měla jmenovat jinak?“

„Protože dámy při sňatku změní své jméno.“

„Ale vždyť ona není provdaná!“

„Člověče, muži, co to říkáte! Je to pravda?“

„Ano.“

„A znáte ji?“

„Ji a jejího otce, lorda.“

Mariana se zmocnilo ohromné vzrušení. Držel Američana dosud pevně, a jeho otázky se hrnuly o překot jedna za druhou.

„Kde jste oba viděl? V Anglii?“

„Ne. Zde v Americe.“

„Ach! Kdepak?“

„Tam dole u moře, v El Refugiu.“

„To by bylo tedy při ústí řeky Rio Grande del Norte?“

„Ano.“

„Kdy?“

„Před několika dny.“

„Bože můj, oni jsou zde v Mexiku! Co tam dělali v El Refugiu?“

„To je vlastně tajemství; ale podle toho jak se věci mají, musím o tom vlastně mluvit.“

„Mluvte, jen směle! Nebude vám to vůbec na škodu.“

„Byl jsem lordovi doporučen jako průvodce,“ vysvětloval Supí Zobák. „Přišel do Mexika jako anglický zplnomocněnec. Přivezl s sebou veliké zásoby zbraní a munice, aniž by o tom Francouzi věděli. Přináší také mnoho peněz. To všechno se má dopravit vzhůru po Rio Grande del Norte – –“

„Pro koho?“ přerušil jej Sternau.

„Pro Juareze,“ odpověděl Američan. „Byl jsem vyslán napřed, abych ohlásil prezidentovi příjezd těchto věcí, a přitom se zeptal, na kterém místě si je přeje převzít.“

„A lord je také sám při tom?“ zeptal se Mariano.

„Ano; on sám to všechno řídí.“

„Ale jeho dcera?“

„Je u něho.“

„To není možné! Dáma v pustinách Rio Grande!“

„Nikdy neopouští svého otce.“

„Ó, Dio santo! Musím k nim, ihned! Kdy přijedou?“

„To se nedá přesně říci. Dříve musím k Juarezovi a nazpět. Podle Juarezova přání se bude lord řídit.“

„Děkuji vám za tuto zprávu, které si vážím víc než milionů; a využiji každé příležitosti, abych vám prokázal svou vděčnost!“

„Tak tedy tento to nebyl!“ šeptala Resedilla své sestřence. „Kterýpak to je?“

Emma ukázala na Antona Helmerse a odpověděla: „Tento. A ten druhý je jeho bratr.“

Resedilla k nim přikročila a podala jim ruce.

„A tento seňor?“ zeptala se a ukazovala na Dona Fernanda.

„Ó, to musíš uhodnout!“

„Nevím.“

„Ano, to si myslím, vždyť je to nemožné. Jestlipak víš všechno, co se tehdy přihodilo na haciendě del Erina?“

„Všechno.“

„Slyšela jsi také, že Don Fernando de Rodriganda zemřel?“

„Ano.“

„Nuže, zde stojí Don Fernando. Žije!“

Úžas Resedilly se nedá ani popsat. Starý hrabě se přívětivě usmíval a pohladil ji po krásných, hustých vlasech.

„Budu ti o tom všem ještě vyprávět,“ řekla jí Emma. „A tento poslední pán je seňor Mendoza, který byl v zajetí s Donem Fernandem.“

„Ale vždyť přece ještě jeden schází, milá Emmo!“

„Kdo?“

„Medvědí Srdce. Je snad mrtev?“

„Není. Žije, ale včera se od nás prozatím oddělil, aby sledoval stopu Apačů, kterým velí jeho bratr.“

Jako by tato slova zmíněného přivolala; vešel Medvědí Srdce. Nikdo nezaslechl dusot jeho koně. Celý výjev pochopil jediným pohledem a přistoupil k Sternauovi.

„Co udělá můj bílý bratr?“ zeptal se. „Zúčastní se boje této země?“

„Jsem tvůj přítel,“ odpověděl Sternau. „Tvůj nepřítel je mým nepřítelem.“

„Ať se tedy můj bílý bratr chopí zbraní, neboť Francouzi brzy přijdou.“

„Spatřil jsi svého bratra?“

„Ne, neviděl jsem žádného syna Apačů.“

„Proč?“

„Šel jsem po jejich stopě včera večer a dnes ráno za svítání. Tu jsem našel jejich stopu spojenou se směrem Francouzů, táhnoucích k východu. Jedna stopa byla stará čtvrtou část dne, a druhá byla o hodinu mladší. Synové Apačů jsou tedy těsně za nepřáteli. Ale nepřítel nejel přímo na tvrz, ale obrátil se k pohoří Puerco.“

„Aha, chytré. Protože jim byla zničena jedna setnina, dali se jinou cestou, aby ke tvrzi dorazili z opačné strany. Můj rudý bratr jejich stopu dál nesledoval?“

„Ne. Musel jsem jít rychle k tvrzi, abych oznámil jejich příchod.“

„Kdy zde budou?“

„Mine ještě více než jedna hodina.“

Sternau k sobě zavolal Gérarda.

„Slíbil jsem vám pomoc,“ řekl mu. „Teď vám povím, kteří páni to s vámi budou bojovat. Bizoní Čelo, náčelníka Mizteků, již znáte?“

„Ano.“

„Nuže, tento Indián je Medvědí Srdce, náčelník Apačů, a ten pán vedle je Hromový Šíp, o němž jste snad již také slyšel. I ostatní pánové se zúčastní boje. Pouze Dona Fernanda budu prosit, aby zůstal zde k ochraně dam.“

„Kdo ale bude velet?“ ptal se Gérard Sternaua.

„To se rozumí, že vy,“ odpověděl. „Vždyť vás Juarez k tomu ustanovil.“

„Ó, nikoliv, seňore,“ řekl Gérard. „Tohle mně přece neuděláte!“

„Proč bych neměl?“

„Co jsem já, když je zde Kníže skal a s ním Bizoní Čelo, Medvědí Srdce a Hromový Šíp. Prosím vás, abyste převzal velení vy!“

„Pak bych měl také ale zodpovědnost.“

„Jsem přesvědčen, že se jí nebudete vůbec bát.“

„Dobře, chci vyhovět vašemu přání, nejdřív ale musím prohlédnout tvrz.“

Oba odešli, aby prohlédli prostředky k obraně. Tvrz byla malá a stála u břehu řeky na úzké, příkře spadající vyvýšenině, k níž vedla jediná jízdní stezka. Byla opevněna pouze ohradou z palisád, ale pro svou polohu snadno k uhájení, nebyla-li napadena děly nebo příliš velkou přesilou. Shromáždilo se asi dvacet ozbrojených mužů, ale ti úplně stačili, aby po nějakou dobu odolali těmto třem stům Francouzů.

Když Sternau prohlédl opevnění, chtěl se vrátit, ale Gérard jej venku ještě zdržel.

„Počkejte ještě pár okamžiků,“ prosil, „chci vám sdělit něco důležitého. Tolik času nám ještě zbude.“

„Mluvte tedy!“

„Ten starý pán je hrabě Fernando de Rodriganda?“

„Ano.“

„A mladý pán, kterého jmenují Mariano, je pravým nástupcem hraběte de Rodrigandy?“

„Tak si to myslíme. Odkud ale víte o této domněnce?“

„O tom později. Teď vám chci jen povědět, že jsem byl v Rheinswaldenu.“

„Ach! To by byla podivná náhoda!“

„Ó, bohužel to nebyla žádná náhoda, monsieur!“

„Co tedy jiného?“

„Víte, čím jsem se živil v Paříži?“

„Ano.“

„Že jsem garottoval?“

„Ano.“

„Neomlouvám se, nýbrž sám sebe odsuzuji, monsieur. Jednou jsem garottoval hraběte Alfonza – –“

„Alfonza de Rodrigandu?“ vpadl mu Sternau kvapně do řeči.

„Ano.“

„V Paříži?“

„Ano. Zdržoval se tam pod cizím jménem. Vzal jsem mu jeho peníze a zápisky. V těch byly zaznamenány všechny jeho zločiny.“

„Není možné! Ani bych nevěřil, že je schopen takové neopatrnosti.“

„Nevíte, monsieur, že i nejprohnanější zločinec vždy prohloupí tam, kde jej potom stihnou?“

„To je ovšem pravda.“

„Nuže dobře. Později se stalo, že se se mnou seznámil.“

„Aniž by byl věděl, že jste ho garottoval?“

„Ano. Pozoroval, že jsem ochoten vydělat si peníze a udělal mně pak návrh, týkající se vaší paní manželky.“

„Můj Bože! Určitě nějakou hanebnost!“

„Měl jsem s ním odjet do Rheinswaldenu a tam vaši manželku zavraždit.“

Sternau zbledl.

„Co jste udělal?“ tázal se plný úzkosti.

„Zdánlivě jsem k tomu návrhu svolil, a šel jsem jako jeho sluha k vaší paní manželce. Vaše matka a sestra byly u ní. Pověděl jsem jim všechno, i to, proč jsem nechtěl vraždu vykonat a raději je varoval.“

„Proč jste to udělal?“

„Protože jste zachránil mou sestru.“

„Ach, takto každý čin najde sám sebou svou odměnu!“

„Ze zámku jsem odcházel lesem. Tam jsem se setkal s hajným.“

„To byl zajisté Tombi?“

„Ano. Tomu jsem dal zápisky, které jsem vzal Alfonzovi.“

„To bylo velmi neopatrné!“

„Chtěl jsem, aby mně to přeložil. On to ale přečetl a už mi to zpět nevrátil.“

„Proč jste to dopustil?“

„Je synem Zarby.“

„Ach! Znáte cikánku Zarbu?“

„Ano. Bývala mou velitelkou.“

„Vaší velitelkou? Jak to? Nemohu to pochopit.“

„Zarba je hlavou tajné společnosti, a každý ji musí bezpodmínečně poslouchat, ať se od něho žádá cokoliv.“

„Také zločin?“

„I nejtěžší zločin. Když tedy Tombi, Zarbin syn, mně zápisky nevrátil, nemohl jsem nic dělat, byl jsem proti němu bezmocný.“

„Proč Zarba nastrčila svého syna za hajného do Rheinswaldenu?“

„To nevím, ale je jisté, že tím sleduje nějaký účel.“

„Má Tombi ještě ty zápisky?“

„Domnívám se, že je odevzdal Zarbě.“

„Dobrá. Ta je bude muset vydat. Co se stalo dál?“

„Když jsem takto vyzradil záměry Alfonza, byl za to pronásledován policií; unikl však šťastně do Španělska. Mně se potom v Paříži nedařilo dobře. Litoval jsem svého dosavadního života a odešel do Ameriky, kde jsem se stal lovcem.“

„Ach, dal jste se snad na pokání?“

„Ano. Vzal jsem si za úkol zbavit prérie od všech jejich zlosynů. Tím jsem se stal pověstný. Ale lítost v mém srdci hryzala dál.“

„Gérarde, Bůh se nehněvá věčně!“

„Ale lidé!“

„Co je vám po lidech?“

„Ó, velmi mnoho! Poznal jsem zde dívku, anděla čistoty a dobroty. Milovala mne a já ji, byl jsem ale poctivý a přiznal se jí, že jsem býval garotteurem, tedy zločincem z řemesla.“

„Nechci to posuzovat; bylo ale tohoto vyznání zapotřebí?“

„Ano. Mé svědomí mne k tomu dohnalo. Zřekla se mně. Ale vidím, že marně bojuje se svou láskou. Podá bývalému garotteurovi přece ještě svou ruku, i kdyby tím měla uvnitř zemřít.“

Sternau se obdivoval tomuto bývalému zločinci, který teď jevil tak jemný, mravný útlocit, ale nic na to neřekl.

„Ale ona svůj život nesmí zmařit!“ pokračoval Gérard. „Já jsem lovec, tisíce nebezpečí ohrožují můj život. Jak snadno, jak brzy mohu být mrtev; pak bude volná. Nechtěl byste mně pak prokázat milost, za niž bych vám byl vděčný ještě na onom světě?“

„Milerád, bude-li to možné.“

„Uslyšíte-li, že jsem mrtev, řekněte jí, že ona byla mojí poslední myšlenkou a že doufám v soudný den najít odpuštění, protože láska k ní, té čisté, mne také očistila.“

„Vy pomýšlíte na smrt? Žvásty! Ostatně velice pochybuji, že budu přítomen, až někdy zemřete.“

„Vždyť jsem mluvil pouze pro tento případ, pane!“

„Pak bych ale musel vědět, kdo je tato dáma.“

„Copak to netušíte?“

„Ne.“

„Je to Resedilla Pirnerová.“

„Aha! Chápu, že tuto dívku milujete. A domníváte se skutečně, že ona vaši lásku opětuje?“

„Nejenom se domnívám, ale jsem o tom přesvědčen.“

„To bych tedy na vašem místě nechal vládnout lásce. Vnořil-li Bůh lásku do srdce této dívky, je to znamení, že vám odpustil.“

„To jsem si také povídal; ale za pár minut jsem svůj názor změnil.“

„Jak to?“

„Resedilla je příbuzná Emmy Arbellezové, vaší známé, hraběte a jiných, velmi čestných osob; tito se ke mně nesmějí snížit.“

„Jste v neprávu. Tento útlocit vás klame. Cítíte-li se teď trochu sklíčený, brzy to přemůžete.“

„Pochybuji o tom. Chcete mně tedy, pane doktore, tu milost prokázat?“

„Ale vždyť nezemřete!“

„Kdo to může vědět? Nejdeme právě teď vstříc tuhému boji?“

„Nuže dobře. Slibuji vám to!“

„Děkuji. Můžeme se tedy vrátit.“

Resedilla zatím s pomocí Emmy připravila pokoje. Nesla právě ještě nahoru umyvadlo, když oba muži vešli. Gérard šel za ní nahoru, aby s ní promluvil. Rozpor mezi jeho minulostí a přítomností mu v posledním čase hlodal na duši. Cítil se raněn, a neměl více žádnou naději, aby byl zbaven vnitřních bojů a výčitek. To se dnes mělo ukončit. Zpozoroval, že jeho milá je v jednom pokoji sama a vešel tam za ní. Právě rovnala kytici. Tu k ní rychle přistoupil, objal ji a přitiskl k sobě.

Dříve, než měla čas, aby promluvila, ucítila jeho rty na svých jednou, dvakrát, třikrát, čtyřikrát; pak jí to šeptalo do ucha:

„Děkuji ti, milá Resedillo! Nezapomínej na mne úplně, až někdy budeš hodně šťastná!“

Pak cítila, že ji jeho ruce pustily a než se vzpamatovala, stála v pokoji opět sama. On ale pospíchal dolů po schodech do výčepu, kde stála jeho puška. Když ji uchopil a rychle odcházel, Supí Zobák se zeptal: „Co je? Již přicházejí?“

„Nevím; ale je lépe být ostražitý. Půjdu ven hlídat.“

„To tedy půjdu s vámi.“

Yankee vzal svou pušku a oba šli, aby venku, kde se krajina dala lépe přehlédnout, stáli na hlídce. To ale nebylo potřeba, neboť v tom samém okamžiku se zvenku ozvalo hlasité volání:

„Přicházejí, přicházejí!“

Ihned se všichni chopili zbraní a pospíchali ven.

Hrabě Fernando zašel do hořejšího poschodí, aby si prohlédl svůj pokoj. Když zaslechl volání, vyšel z pokoje ven, aby spěchal dolů. V tom se otevřely protější dveře a v nich se objevila mladá dívka ozářená krásou a mladostí. Byla to Pepi. Když ji hrabě spatřil, zůstal stát jako zkamenělý.

„Amilla!“ vyklouzlo mu bezděčně, ale hlasitě a zřetelně z úst, přitom zvedal obě ruce, jako by chtěl dívku obejmout. Ona překvapeně ustoupila, aniž by však zavřela dveře. Tento pohyb jej probudil z klamu. Přistoupil k ní a řekl: „Odpusťte, seňorito! Patříte snad k rodině hostinského?“

„Nikoliv,“ odpověděla a nespouštěla oči z jeho ctihodné postavy.

„Jste tedy cizí, rovněž jako já?“

„Ano.“

„Byla byste tak laskavá a pověděla mně vaše jméno?“

„Jmenuji se Pepita; říkají mi ale zkrátka Pepi.“

„Myslím vaše rodné jméno?“

„Nemám žádné.“

„To ale přece není možné!“

„Nemám rodiče a byla jsem se svou sestrou vychována v klášteře.“

„Vy máte sestru?“

„Ano.“

„Jak je stará?“

„Je jí sedmnáct a mně osmnáct roků.“

„V kterém klášteře jste byly vychovány?“

„V klášteře Della Barbara v Santa Jago.“

Chtěl se dozvědět víc; v tom ale vyšli ze dvou vzdálenějších dveří dva páni. Byli to oba vídeňští doktoři.

„Co se stalo? Proč se střílí?“ zeptal se Berthold.

„Přicházejí Francouzi, aby přepadli tvrz,“ odpověděl hrabě.

„To je něco nového. Pojď, Willmanne, na to se musíme podívat!“

Seběhli spolu ze schodů. Pepi byla otázkami Dona Fernanda tak polekaná, že couvla nazpět do svého pokoje a zamkla dveře.

„Pepita se jmenuje!“ bručel hrabě. „Má sestru a obě byly vychovány v klášteře Della Barbara!“

Odešel jako ve snách po schodech do přízemí.

Když oba lékaři došli k bráně, zastihli tam všechny obránce pevnůstky. Postava Sternaua nade všemi tak vynikala, že první pohled musel utkvět na něm. Berthold se zastavil – a chytil svého kolegu za ruku.

„Willmanne, znáš tam toho Mexikána?“

„Toho? Ach! Nebýt těch ohromných vousů, měl bych jej namístě za – –“

Zarazil se; tato myšlenka se mu zdála být až příliš odvážná.

„Nuže za koho?“ naléhal Berthold.

„Za onoho doktora Sternaua, který v salonu tvých rodičů vzbudil tolik obdivu, když jsme ještě bývali chlapci.“

„Máš pravdu. Je mu tak podobný, že půjdu ihned k němu. Bylo by to přece velezajímavé, kdyby – – pojď!“

Oba předstoupili před Sternaua. Berthold zdvořile pozdravil a německy se zeptal: „Račte odpustit, pane! Jste snad Němec?“

„Jsem,“ odpověděl tázaný, a poděkoval za pozdrav.

„Jste nápadně podobný jistému pánovi, který před delší dobou hodně spolupracoval s mým otcem.“

„Kdo byl váš pan otec?“

„Profesor Berthold ve Vídni.“

„Profesor Berthold?“ zvolal Sternau překvapeně. „I ano; byl to můj přítel a filantrop.“

„Tak se tedy nemýlím? Vy jste pan doktor Sternau?“

„Ovšem.“

„Jaká je to náhoda! Jaké je to shledání! Kdo by si to byl pomyslel?“

„To snad jste vy, ten malý Heinz, který se již tehdy tak dobře vyznal v latině?“

„Ano. Stal jsem se lékařem a připojil se s mým přítelem doktorem Willmannem k mexikánské výpravě kvůli vědeckým výzkumům. Přišli jsme do Chihuahuy a táhli společně proti této tvrzi. Setnina byla zničena, my jsme ale zůstali ušetřeni.“

„To je nanejvýš zajímavé. Pohovoříme o tom později. Teď musíme naši pozornost obrátit jinam.“

„Povídá se, že se Francouzi znovu blíží!“

„Ano, pohleďte tam k východu! Právě tam vycházejí z hor.“

„Bude se pevnůstka bránit?“

„To se rozumí! Já sám budu řídit obranu.“

„Kde ale máte vaše vojsko?“ zeptal se Willmann, a nemálo se podivil, že německý lékař řídil obranu mexikánské tvrze.

„Zde!“ odpověděl Sternau a ukazoval na přítomné muže.

„Ah! Jak silní jsou Francouzi?“

„Tři sta mužů.“

„A s tímto hloučkem se chcete postavit na odpor?“

„Zajisté!“

„Pane doktore, vždyť budete rozdrcen!“

„Na to si počkáme. Ostatně vás prosím, abyste byli svou lékařskou pomocí při ruce. Máte své nástroje s sebou?“

„Ano, ale v našem pokoji.“

„Pospěšte tedy pro ně! Možná, že boj co nevidět začne.“

Oba lékaři tohoto vyzvání uposlechli. Nyní Sternau poslal několik místních obyvatel k Pirnerovi, aby přinesli dostatečnou zásobu střeliva. Rozestavil své lidi za palisádami, táhnoucími se podél okraje skály, a odkud mohl být přibližující se nepřítel velmi dobře pozorován. Ze strany od řeky útok nehrozil, protože nepřítel se blížil z opačné strany. Francouzi byli na koních. Přijížděli tryskem a zastavili se v blízkosti tvrze. Asi padesát mužů se ale ihned oddělilo, a pokračovalo v klusu přímo na otevřenou bránu. Předpokládali snad, že malou pevnůstku přepadnou v jízdě. Již byli vzdáleni od brány sotva dvacet kroků, když jim vystoupil vstříc sám Sternau bez nějakého doprovodu.

Kapitán v čele tohoto oddílu zarazil bezděky svého koně, když spatřil tuto vysokou, hrdou postavu v bohatém mexikánském kroji.

„Co si zde přejete, pánové?“ zeptal se Sternau zdvořile, ale pevně.

„Přejeme si vejít do tvrze,“ odpověděl kapitán.

„Za jakým účelem?“

„Ó, chcete nás snad vyslýchat?“

„Tak trochu. Přicházíte v mírumilovném úmyslu?“

„Ovšem.“

„To tedy smíte vejít. Prosím ale, abyste dříve odložili zbraně.“

„Tisíc hromů, kdo jste, že se opovažujete takto s námi mluvit?“

„Jsem velitel této tvrze.“

Kapitán mu vzdal čest s potupným úsměvem a řekl: „Veliká čest pro mne, pane kamaráde. Kolika mužům velíte? Pěti, či šesti?“

„Mých šest mužů úplně postačí.“

„A jakou máte hodnost?“

„Zjistěte to svým kordem!“

„Ach, dobrá! Vyzývám vás tedy ve vší formě, abyste mně odevzdal tvrz!“

„A já vás vyzývám, abyste toto místo opustil.“

„Dávám vám deset minut času na rozmyšlenou.“

„A já vám dávám dvě minuty času, abyste odtud odešli.“

„Hrome, opovážíte-li se klást ten nejmenší odpor, neušetříme ani živou duši!“

„Však tam ještě nejste!“

„Ale budeme tam ihned! Kupředu, vojáci!“

Tasil kord a bodl koně ostruhami. Ten poskočil a ostatní se chystali udělat totéž. Vtom ale Sternau vytrhl z opasku revolver. Na první výstřel klesl kapitán z koně, a každá další rána zasáhla svůj cíl. Potom Sternau hbitě odskočil zpět, a brána se za ním zavřela. V tom samém okamžiku to také hřmělo ze všech stran mezerami palisád. Vždyť tam stáli muži, kteří uměli zacházet s puškou. Mířili jenom na jezdce, kteří padali z koní. Ti, polekaní střelbou, se vzpínali a převraceli. Nastal hrozný zmatek, do něhož hřměly ustavičně nové výstřely. A toto všechno se událo tak velkou rychlostí, že když se zbývající Francouzi vzpamatovali a dali na útěk, bylo jich již jen devět. Gérard stál vedle Sternaua. Z jeho pušky se ještě kouřilo po posledním výstřelu.

„Dostali za vyučenou,“ řekl. „Budou-li mít rozum, víc nepřijdou.“

„Myslím, že nebudou tak rozumní,“ mínil Sternau. „Vidíte, že důstojníci se sešli k poradě?“

„Ano, a vidíte, že tam venku na okraji hor se něco děje?“

Při těchto slovech ukazoval Gérard ven k obzoru na východě. Ostrým zrakem se dal rozeznat tmavý pruh, roztahující se zvolna vpravo a vlevo.

„Aha, Apačové!“ mínil Sternau.

„Utvoří půlkruh, aby obklíčili nepřítele.“

„K tomu budou potřebovat aspoň čtvrt hodiny, nechtějí-li na sebe předčasně upozornit nepřítele.“

„Ó, Francouzi je nemohou vidět, stojí příliš hluboko,“ mínil Gérard. „Ostatně se zdá, že se již na něčem dohodli.“

„Chystají se k útoku,“ řekl Mariano, který stál nablízku.

Měl pravdu. Francouzi slezli z koní, zavedli je dozadu a nasadili bodáky. Pak utvořili půlkruh až k řece. Sternau proto nařídil dvěma Mexikáncům, aby hlídali stranu pevnůstky u řeky, a aby ihned ohlásili, kdyby se nepřítel snad pokoušel vniknout z té strany. Teď přicválal na koni důstojník a držel na svém kordu bílý šátek; přece ale zůstal stát v takové vzdálenosti, že jeho hlasu bylo rozumět. Byl to sám velitel, a sice ten major, který seňoritu Emily tak náruživě zbožňoval.

„Aha, sám major!“ řekl Gérard. „Dovolil byste mně, abych s ním promluvil?“

Sternau dal otevřít bránu. Gérard vzal svou pušku, slezl klidně po skále dolů a stál pak přímo před koněm důstojníka, který se této odvaze nemálo podivil. Když ale na muže bystřeji pohlédl, bezděky trhl uzdou.

„Přísahám Bohu Všemohoucímu, Černý Gérard!“ zvolal.

„Ano, je to on,“ řekl ten klidně. „Velitel mne vyslal, abych se zeptal, co nám chcete sdělit.“

„Žádám okamžité vydání pevnůstky, a sice na milost a nemilost, protože mně bylo zabito čtyřicet mužů.“

„A víc nežádáte? To jste velmi skromný! Těch čtyřicet mužů bylo zabito, protože velící kapitán tasil kord proti našemu veliteli. Padli za necelé dvě minuty, a z toho můžete soudit, co vás očekává. Mluvit o vydání tvrze, je nesmysl, a mluvit o milosti a nemilosti, je teprve holé bláznovství!“

„Pane, nezapomínejte, s kým mluvíte!“

„Žvásty! Malinký major mluví s proslulým Gérardem; víc nic tu není. Ostatně jsem to byl já, který zavedl vaši zničenou setninu do rukou Apačů. Nevypínejte se tak hrdě, neboť i vaše vojsko bude zničeno. Ani jediný muž nevyvázne.“

„To má být poslední slovo?“

„Ano.“

„Nuže, tedy vám říkám, že nebudeme nikoho šetřit!“

„Bylo by to také jen k smíchu, neboť se nedostanete ani k tomu, abyste mohli udílet milosti.“

„Ať to tedy ihned započne!“

Zvedl vzhůru kord bez šátku, a na to znamení se Francouzi dali do pohybu. Bylo to zrádné jednání, protože Gérard jako vyjednavač se nemohl ještě vrátit. Major na něho dorážel svým kordem.

„Tady, chlape, máš odměnu za všechno!“

Napřáhl k ráně, ale neznal Gérarda. Ten ránu odrazil hlavní své pušky, strhl mocným chvatem majora z koně a vyrval mu kord.

„Zemři svou vlastní zradou, a dívej se přibitý k zemi, jak budete úplně zničeni.“

S těmito slovy jím mrštil o zem a probodl mu tělo kordem až po rukověť, tak že čepel vjela hluboko do země. Pak v dešti koulí blížících se nepřátel lezl vzhůru po skále.

„Sem do brány! Rychle, rychle!“ volali na něho z tvrze.

„Již je pozdě,“ odpověděl. „Jsem zde na dobrém místě.“

Ukryl se za jediným stromem, který stál tam nahoře u palisád. Tam si lehl a vysílal do řad útočících Francouzů jednu kouli za druhou.

„Ten člověk vyhledává smrt,“ řekl Sternau k Mariánovi.

„Zdá se, že ano!“ odpověděl. „Znáš snad důvod?“

„Ano. Musíme jej krýt. Nesmí padnout. Pojď!“

Osádka pevnůstky byla jen malý hlouček, ale muži jako Sternau, Gérard, Supí Zobák, Bizoní Čelo a jiní platili víc než pět nebo desetkrát víc. Nepřítel ještě nedosáhl úpatí skály a již mu začaly řídnout řady. Přesto nepřetržitě pokračoval. Tam, kde byl Gérard, zuřil boj nejprudčeji. Jeden z důstojníků jej poznal a upozornil na něho své lidi. Snažili se hrozného lovce zajmout a šplhali se vzhůru na skály. Ale jeho bezchybná puška srážela jednoho za druhým. A podařilo-li se přece některému dostat se na vrch, roztříštil mu zlatou hlavní své pušky lebku.

Gérard již vystřílel všechny své náboje a mohl se bránit již jen pažbou. Krvácel již z více ran, protože se nejvíce střílelo na něho. Vtom se ozval jasný mohutný hlas Sternaua:

„Pozor! Přichází pomoc!“

Navzdory jejich přesile se ještě žádnému z Francouzů nepodařilo prodrat se až k palisádám; tu zazněly jejich trubky, odvolávající je k tvoření čtverhranů. Nevšimli si, co se dělo za nimi, a když se teď ohlédli, spatřili k svému úžasu, že široký půlkruh divokých jezdců v největším trysku se na ně žene útokem. Některým skupinám z nich se podařilo utvořit čtverhran a to bylo pro ně štěstí, neboť jinak by byli přejeti prvním nárazem.

Nahoře pozoroval Sternau celý děj. Přiblížením Apačů a Juarezových vojáků se mu ulevilo.

„Podnikneme výpad?“ zeptal se Mariano.

„To bude nejlepší. Ale počkejme ještě.“

Vtom po ulici zazněl koňský dusot. Přicválal indiánský náčelník s třemi orlími a třemi havraními péry ve vlající kštici a s tváří natřenou válečnými barvami Apačů. Měl na sobě nový, indiánský oděv, a z jeho ramen splývala těžká kůže šedého medvěda. Poskytoval impozantní válečný pohled.

„Medvědí Srdce!“ zvolal hlasitě Mariano. „Odkud má ten oděv?“

„Zajisté od Pirnera. Hodlá se, tuším, představit svým Apačům.“

Tento názor se potvrdil na místě, neboť náčelník mlčky ukázal na bránu, která se mu ihned otevřela. Hnal se tryskem po cestě dolů a do nejhustšího davu nepřátel.

„Proč máme dál otálet,“ řekl Mariano. „Za ním!“

„Ano, za ním!“ zvolali také Supí Zobák a Bizoní Čelo.

Pospíchali za Apačem. Sternau je nemohl zadržet. Jako velitel zůstal s domorodými obyvateli tvrze, které ani nenapadlo, vydat se do tak přímého nebezpečí života.

Jak bylo řečeno, narazili útočící Apačové na odpor. To rozrušilo jejich řady. Zatímco na jednom místě všechno povalovali a pádili kupředu, byli na jiných místech zadrženi malými čtverhrany, které se zatím utvořily. Poněvadž Indiáni nejsou zvyklí bojovat v uzavřených řadách muž proti muži, zdálo se brzy, jako by tu a tam byli v nevýhodě oproti Francouzům. Nemohli nic pořídit proti čtverhranům, a zdálo se, že se Francouzům podaří přece se aspoň částečně probít. Za bitevní čárou stál ve středu malé tlupy jezdců prezident Juarez, a pozorně sledoval průběh bitvy. Ještě poněkud dále vzadu stálo asi šedesát bílých lovců. Byly to divoké, mohutné postavy, které najal ve Spojených státech amerických. Ti se dosud nezúčastnili boje, protože Medvědí Oko sobě a svým Apačům vyhradil právo na veškeré skalpy Francouzů. Juarez zavolal jejich náčelníka k sobě a zeptal se: „Vidíte, že se boj zarazil?“

„Bohužel,“ odpověděl tázaný.

„Soudíte, že Apači zvítězí?“

„Zajisté. Úmysl Francouzů na dobytí tvrze je sice zmařen, avšak velkému počtu se podaří uniknout.“

„To se ale nemá a nesmí stát. Co mi radíte?“

„Dovolte mně zasáhnout s mými lidmi. Naše koule brzy rozmetají tyto nebezpečné čtverhrany.“

„Dobře, postupte tedy k útoku.“

Lovec se vrátil ke svým lidem. Aby neposkytli nepříteli snadný cíl, rozptýlili se a pokračovali v boji tímto způsobem. Využívali přitom každého předmětu ke krytí, podle zvyku pravých prérijních lovců.

Medvědí Oko byl ve středu půlkruhu útočících Apačů. Právě vrazil před ním prchajícímu nepříteli ostří bitevní sekery do týla tak, že byl přetnut obratel a hlava sklesla dopředu, když za sebou zaslechl dusot koně uhánějícího tryskem. Ohlédl se a spatřil Indiána, Apače, ale jemu zcela neznámého, který opatřen odznaky vysokého náčelníka přijížděl z tvrze. Udiven zarazil svého koně a v nejbližším okamžiku stál ten druhý před ním. Nemohli rozeznat společné rysy tváře, poněvadž byly natřeny válečnými barvami; ale ten druhý se ptal: „Ty jsi Medvědí Oko, náčelník?“

„Jsem,“ přisvědčil tázaný.

„Jsi chrabrý bojovník. Ale copak nevidíš, že tvoji bratři bojují marně?“

S těmi slovy ukázal na čtverhrany.

„Uff!“ zvolal Medvědí Oko. „Tito francouzští psi nicméně musí zemřít. Ale kdo jsi ty?“

„Já jsem Medvědí Srdce, kterému jsi obětoval každých sedm dní jednoho bělocha. Za mnou!“

Obrátil koně a jel dál. Jednal zcela jak Indián. Boj je přednější, on se vzdal každého výjevu radosti nad shledáním, aby učinil zadost předem své povinnosti jako bojovníka a náčelníka. Medvědí Oko, navzdory sebeovládání, kterým se pyšní každý Indián, zůstal na okamžik téměř strnulý údivem; pak ale cválal za bratrem.

„Arku Shosh-in-liett! Gutesnon-selkhi Franca!“ volal hřímavým hlasem přes bojiště tak, že to mohl zaslechnout přítel i nepřítel.

To znamená přeloženo z řeči Apačů: „Zde je Medvědí Srdce! Desateronásobnou smrt Francouzům!“

Všichni Indiáni pohlédli v tu stranu, odkud zazněl tento výkřik. Viděli Medvědí Oko těsně za jeho bratrem. Oba uháněli v divokém trysku na jeden z čtverhranů.

„Arku Shosh-in-liett! Tastsa Franca!“

„Zde je Medvědí Srdce! Smrt Francouzům!“ rozléhalo se kolem.

Útočili znovu, a sice v okamžiku, kdy Francouzi vystřelili a právě zase nabíjeli.

„Prenez les crossers – Obraťte pažby!“ velel proto jejich velitel.

V tom okamžiku přicválali oba náčelníci. Medvědí Srdce pobídl svého koně, že přeletěl vysokým, dlouhým obloukem doprostřed čtverhranu, a Medvědí Oko jej následoval rovněž smělým skokem. Stejnou dobou mávaje tomahawky a nutíce své koně k vzpínání, pomlátili a rozdupali všechno, co jim přišlo do cesty. Tím nastaly mezery, kterými se Apačové dostali do čtverhranu, který teď byl zničen. Medvědí Srdce zde svým lidem proklestil cestu. Následován svým bratrem, prodral se ustrašenými nepřáteli, aby vnikl do druhého čtverhranu. Vtom spatřil koně Francouzů, kteří stáli nedaleko bojiště, střeženi několika vojáky. Ukázal na ně. „Tekli Francaineh. Natan festeh – Koně Francouzů sebrat a hlídky pobít!“ zavolal na svého bratra.

Ten rozkaz ihned uposlechl. Svolal k sobě tlupu Apačů a pospíšil s nimi ke koním. Hlídači byli po krátké obraně pobiti, a teď, když se koně nalézali v rukou Apačů, nemohli Francouzi uniknout. Mezi tím se rozestoupili bílí vojáci, a svými puškami Francouze smetali. Každá rána zastihla svého muže. Když Medvědí Srdce dojel k druhému čtverhranu, byl již tak prořídlý, že již ani svého koně nepřiměl ke skoku, nýbrž rovným během vrazil do nepřítele, že zděšení Francouzi se rozprchli na všechny strany. Apači byli objevením se svého, před tolika lety zmizelého náčelníka, zrovna u vytržení. Neviděli zbraně nepřátel, nedbali na jejich odpor. Museli zasvětit návrat svého velikého náčelníka úplným vítězstvím a dobytím všech skalpů. Proto byl jejich obnovený útok neodolatelný. Francouzi byli posečeni jako stébla. Ti, kteří se pokusili o útěk, byli jistě pronásledujícími rudými jezdci dohoněni a skoleni. Dalo se předvídat, že ani jediný neunikne.

Ani jediný? To přece nebylo tak jisté.

Předtím, když Francouzi postupovali proti tvrzi v půlkruhu, dotýkala se jejich křídla řeky jak na hořejší tak i na spodní straně tvrze. Na té byla voda klidná a ležely v ní velké kameny a skalní balvany. Pomocí plavání nebo brodění se od jednoho k druhému, mohl se člověk krýt, aby nebyl ihned zpozorován. Ostatně skalní svah nebyl na této straně tak příkrý, jak na druhé straně a mohl být překonán bez velké námahy. Na konci pravého křídla, které zde dosahovalo až k řece, stál seržant, který by si rád tak trochu zahrál na důstojníka. Nalézal se později na místě, které Gérard tak statečně hájil, a když Apači provedli svůj útok, tušil, co bude následovat.

„Pojďte za mnou!“ velel svým lidem. „Budeme zaskočeni a pobiti, ale já znám proti tomu prostředek. Teď přichází nepříteli pomoc, podnikne tedy výpad. My zatím vnikneme ze strany řeky do tvrze, a otevřeme bránu.“

„Přísahám Bohu, to je pravda. Půjdeme s tebou.“

Bylo jich deset nebo jedenáct, kteří se s ním plížili vpravo k řece, aniž by je kdo zpozoroval. Vstoupili do vody, která zde nebyla příliš hluboká, a dostali se od kamene ke kameni ke svahu na říční straně pevnůstky. Ten byl zarostlý stromy a křovím. Nahoře stál muž, kterého tam Sternau poslal na stráž. Nebyl bohužel nadán velikým důvtipem. Namísto aby se postavil dolů k řece, kde by mu nemohlo ujít ani to nejmenší, zůstal nahoře, kde mu stromy a křoví vadily ve vyhlídce. Proto seržanta nespatřil. Ten lezl se svými lidmi vzhůru po svahu. Když přišli k nejvrchnějším stromům, ukázal jeden z nich dopředu a šeptal: „Stůjte! Hleďte!“

„Co je?“

„Tam za tím dubem stojí muž.“

Seržant pohlédl v naznačeném směru.

„Opravdu!“ řekl. „Má ručnici a stojí určitě na stráži.“

„Mám jej zastřelit?“ ptal se jeden muž.

„Ne. Musíme se varovat každého šramotu. Střelná rána by upozornila jiné. Já jej probodnu.“

Tiše a opatrně se plížil od stromu ke stromu, až stál jen několik kroků od stráže. Pak tasil svou šavli a rozehnal se s ní. Skok a výkřik, a muž byl mrtev.

„Nyní zase kupředu!“ velel seržant svým lidem.

Sunuli se podél palisád a přišli skoro až k východní straně tvrze, než našli mezeru, která byla ponechána k procházení obránců. Protáhli se mezerou, a byli uvnitř tvrze. Podivili se, že nespatřili ani živou duši. Ozbrojení obyvatelé stáli na druhé straně, a ženy a děti si netroufaly opustit svá obydlí.

„Tvrz je naše!“ zvolal seržant. „Slyšíte je tam dole řvát? Podnikli výpad, právě jak jsem to povídal.“

„Co ale budeme dělat?“

„Otevřeme našim bránu.“

„Myslíš doopravdy, že budou přinuceni couvnout?“

„Hm, kdo to může vědět. Těch Indiánů bylo přece jen příliš mnoho.“

„Indiáni? Žvásty! Francouz neprchá před žádným rudochem!“

„A“ – ozval se druhý – „co máme z toho, když otevřeme ihned? Pak přijdou všichni a rozdělí se o kořist.“

„Máš pravdu!“ mínil seržant. „Mohli bychom si takto něco vzít předem. Ale nesmělo by se to prozradit.“

„Kdo by to měl prozradit?“

„Snad některý z vás. Každý nedovede držet hubu.“

„Ó, snad bychom neprozradili sami sebe! Já alespoň ne.“

„Já také ne – já také ne,“ souhlasili ostatní.

„Nuže, odvážím se tedy,“ řekl seržant. „Ale rozptýlit se nesmíme, poněvadž je nás málo a nemůžeme vědět, kolik nepřátel se ještě nachází v pevnůstce.“

„Choďme tedy od domu k domu.“

„To by nás moc zdrželo. Nejlépe bude, když najdeme nejbohatší dům.“

„V každé tvrzi je nějaký obchod, proto také zde bude takový!“

„Venta –, tuším, nazývají Španělé dům, v němž se pije a prodává.“

„Venta? Snad bude tento nápis nade dveřmi. Hledejme!“

Tento muž to uhodl. Slovo Venta stálo nade dveřmi starého Pirnera, za něhož bojoval Supí Zobák jako zástupce. Tento dům měl jedno poschodí a byl dost vysoký, že se z jeho půdy mohlo přehlédnout bojiště přes palisády. Proto se tam odebral hrabě Fernando. Emma, Karja a Resedilla byly u něho. Pepi a Cecilia se uzamkly ve svém pokoji. Pirnero seděl dole na svém obvyklém místě u okna a ucpával si uši oběma rukama. Každý výstřel mu vnikal až do duše. Konečně se mu přece zastesklo samotnému ve světnici. Odhodlal se, že si zavolá Resedillu; neměl to však zapotřebí, neboť právě vstoupil starý vaquero, který přišel jako posel z haciendy del Erina, a zúčastnil se první části boje. Chystal se odejít do kuchyně, ale Pirnero jej zadržel.

„Stůjte! Zůstaňte!“ řekl. „Přicházíte z bitvy?“

„Z bitvy?“ ptal se vaquero. „Vždyť je to pouhá potyčka.“

„Kolik jste jich zastřelil?“

„Šest nebo sedm.“

„To není příliš mnoho,“ mínil Pirnero velmi hrdinně. „Brání se ještě Francouzi?“

„Ano. Ale přišli na ně Apači.“

„Kýho čerta! Pak je po Francouzích veta!“

„Také s nimi byli lovci; Juarez jim sám osobně velí.“

„Juarez? Ach ano, ten lovec povídal, že Juarez přijde s nimi. Již jste jej někdy viděl?“

„Na naší haciendě. Tehdy přišel a odevzdal našemu pánovi také sousední haciendu Vandaqua.“

„Já jsem jej ještě neviděl, ale snad přijde po ukončeném vítězství, aby u mne vypil sklenici pulque nebo julepu. Jsem totiž – – ach! ach!“

Leknutím se zarazil, neboť se právě otevřely dveře a vešel seržant, následován svými jedenácti muži. Udeřil pažbou o zem a ptal se:

„Je toto zde venta?“

„Ano,“ odpověděl hostinský, zbledl a třásl se po celém těle.

„Jak se jmenujete?“

„Pirnero. Ale, seňore, copak je nepřítel již v pevnosti?“

„Ovšem! Vždyť to vidíte.“

„Ale, já jsem myslel, že my vítězíme!“ zvolal prostoduše.

Francouz se potupně zasmál a řekl: „Čert by vám dal vítězství. Kdo je ještě zde v domě?“

„Já!“

„Dál?“

„Tento seňor.“

„Kdo je to?“

„Je to vaquero.“

„Tak ať nám odevzdá svou pušku.“

Starý vaquero sevřel svou pušku pevněji a zakabonil tvář. Nešlo mu do hlavy, jak se napůl poražení Francouzi mohli dostat do tvrze. Byl by se nejraději bránil, ale Pirnero přistoupil k němu a zašeptal: „Pro Pána Boha, nedělejte hlouposti. Uvedete nás všechny do neštěstí!“

Při těchto slovech mu vytrhl pušku a přinesl ji seržantovi.

„Zde máte pušku, seňore,“ řekl. „Můžete to považovat za znamení, že vás tvrz Guadeloupe přivítala s radostí.“

„S radostí?“ zvolal seržant. „Koulemi jsme byli přivítáni. Kdo se ještě nachází v tomto domě?“

„Předně dvě mladé seňority – –“

„Kde?“

„V prvním poschodí. Budou tuším uzamčeny.“

„Však ony nám otevřou! Kdo ještě?“

„Na půdě jsou ještě tři seňority s jedním seňorem.“

„Kdo je ten seňor?“

„Hrabě Rodriganda.“

„Hrabě? Tisíc hromů! Je bohatý?“

„Náramně.“

„Dobře, zjistíme, kolik toho má. Svažte tam toho vaquera!“

Vojáci se blížili k vaquerovi. Ten povstal ze své židle a tasil nůž.

„Nedám se spoutat!“ řekl.

„Svatá panno! Co vás to napadá!“ zvolal Pirnero. „Jeden proti deseti!“

Vaquero uznal neúčelnost odporu. Nastrčil proto ruce a byl svázán.

„Teď také hostinského,“ velel seržant.

„Mne také?“ zeptal se Pirnero polekaně. „Mýlíte se, seňore! Vždyť já jsem nejvěrnější poddaný Jeho Veličenstva, císaře Francouzů.“

„Jste-li jím opravdu, pak se nebudete zdráhat nás poslouchat,“ smál se voják. „Ruce sem!“

„Zde je máte!“ odpověděl hostinský úslužně. „Ale prosím, abyste nezapomněli, že nejsem nepřítel Francouzů. Nejsem Mexikán.“

„Co tedy?“

„Jsem z Pirny.“

„Co je to? Kde to leží?“

„V Sasku.“

„V Sasku, tedy v Německu? To ať vás teprve čert vezme! Rychle! Sem ruce!“

Tak byl spoután také hostinský. Poddal se tomu bez dalšího odmlouvání.

„Teď nás zavedete k těm druhým!“ velel seržant.

Zanechal dva muže na stráži u vaquera. Dveře od ulice byly hned nato zamčeny a pak vyšli po schodech vzhůru.

„Zde jsou ty mladé paničky!“ pravil Pirnero a ukazoval na jedny dveře.

„Zaklepejte!“ velel seržant.

Když se po zaklepání neotvíralo, vyrazil dveře pažbou. „Ó, nebesa!“ zvolal hostinský. „Kdo mně opraví dveře, když mně je roztřískáte. Na tohle nejsme z Pirny zvyklí.“

„Musíte si tedy zvykat.“

Seržant vešel. Obě dívky stály vedle sebe u okna a neohroženě hleděly příchozím vstříc.

„U všech ďáblů, jak jsou hezké!“ mínil seržant. „To si musím vyžádat hubičku a ještě něco k tomu.“

Přikročil k Pepi a napřáhl ruce. Ta se vzpřímila a zastrčila pravou ruku pod krátkou mexikánskou blůzu.

„Co chcete?“

Pravila to takovým tónem a s takovou důstojností, že Francouz byl na okamžik zaražen. Brzy se ale vzpamatoval a odpověděl: „Co chci? Jen tak malinkou hubičku.“

„Neopovažujte se mne dotknout!“ hrozila.

„Ach, hleďte, kotě se staví k obraně. Ale to ti nic nepomůže, můj anděli!“

Přikročil ještě o krok blíž k ní; tu ale ona vytáhla ruku zpod blůzy. Čepel její dýky se mu zableskla vstříc.

„Hrome, ona to míní doopravdy!“ zvolal zpola polekán, zpola žertovně. Byl bezpochyby přesvědčen, že ji přemůže a dýku jí jediným chmatem vyrve. Také Cecilia tasila svou dýku. Obě dívky byly skutečně odhodlány bránit se do kraj–nosti.

Jeden z vojáků teď přistoupil k mladší sestře a řekl: „Dej sem tu dýku, má panenko. Něco takového není pro ženské.“

Chytal po ní; ona trochu ustoupila, napřáhla zbraň a odpověděla: „Mějte se na pozoru! Dýka je otrávena!“

„To pověs někomu jinému na nos! Mne tím neodradíš.“

Chmatnul po ní. Ale vtom, co ona bodla po jeho ruce, rychle ji odtáhl a chytil ji za rameno.

„Tak, teď tě mám! Teď jsi má!“ zvolal. „Teď hubičku!“

Zatímco jednou rukou držel její pravou, že nemohla bodnout, snažil se druhou rukou ji obejmout a přivinout k sobě.

„Pepi, pomoz!“ zaúpěla, když se marně bránila.

„Ihned,“ odpověděla sestra, a v tom samém okamžiku vjela její dýka do vojákova ramene. Bodnutí bylo jen lehké, ne hluboké.

„Tisíc hromů, ta má skutečně drápy!“ zvolal a trhnul rukou nazpět. „Ale my vám ty ostré pazoury uřežeme!“

Opět napřáhl ruku, aby ji uchopil, ale zůstal takto stát. Vypadalo to, jako by jej najednou ranila mrtvice. Oči se mu obrátily v sloup, prsty se sevřely; ozval se ostrý chrapot a hnědá pěna mu vystoupila na rty; pak se převalil jako kláda. Byl mrtev.

„Tisíc ďáblů!“ zvolal seržant. „Co je to s ním?“

„Je mrtev!“ řekla Pepi. „Tak se stane každému, kdo se nás dotkne.“

„Ta dýka je tedy skutečně napuštěna jedem?“

„Ano, obě.“

„To nám zaplatíš, ty jedovatá kočko! Chopte se obou a vezměte jim dýky!“

Sám opatrně ustoupil dozadu, aby tuto nebezpečnou práci nechal udělat své lidi. Žádný ale neměl chuť uposlechnout.

„No tak! Slyšeli jste?“ zvolal rozhněvaně.

„To bychom byli blázni!“ odpověděl jeden. „Kdo ji chce líbat, ať ji odzbrojí.“

„Ale já jsem váš představený. Poroučím vám to!“

„V tom nám nemá nikdo co poroučet.“

Když zjistil, že neuspěje a sám je příliš zbabělý, aby se dal do zápasu s dívkami, řekl: „Zasloužily smrt, neboť zavraždily jednoho Francouze. Budeme je střežit, až budeme hotoví, pak je potrestáme.“

Postavil před dveře muže a pak se dal Pirnerem zavést na půdu, kde byl hrabě.

„Zdalipak Francouzi zvítězili?“ tázala se Cecilia sestry.

„Nevěřím tomu. Pirnero nám přece předtím povídal, že tvrz budou bránit nejproslulejší lovci a že Juarez přichází s Indiány.“

„Tak tedy tito lidé se snad jen vplížili do pevnůstky?“

„Bezpochyby.“

„Oni nás zabijí.“

„Budeme se bránit.“

„Dovedeš se ubránit dýkou proti koulím?“

„Bohužel, nikoliv.“

Vtom zaslechly z bojiště divoký vítězný řev.

„To jsou Apačové. Oni zvítězili,“ pravila Pepi. „A my se máme nechat zastřelit? Ne, prchneme!“

„Já půjdu s tebou.“

„Jak se ale dostaneme ven přes tu stráž?“

„Pomocí dýky. Jenom se na mě spolehni. Pojď!“ Kráčely ke dveřím.

„Stůjte!“ velela stráž, která nezaslechla jejich tajnou rozmluvu. „Nesmím vás propustit.“

„My přece půjdeme!“

„Tak střelím!“

Chystal se skutečně dát pušku k líci, ale obratná Pepi jej předešla. Dvěma rychlými skoky se ocitla před ním a bodla jej dýkou do ruky, v níž držel hlaveň pušky. Vykřikl a upustil ji. Nebyl to žádný účinek jedu, nýbrž leknutí, ale právě toto leknutí mu jed prohánělo tělem rychleji. Sotva upustil pušku, sám se také převalil. Bylo to hrozný pohled, s jakou rychlostí působí jed kurare. Obě dívky spěchaly dolů po schodech. Dveře do ulice byly uzamčeny, proto šly k druhým dveřím vedoucím do dvora. Na tyto Francouzi zapomněli. Ze dvora se dalo přijít úzkými dvířky na prostranné čtverhranné místo, kde se obyčejně uvazovali koně a odtud na ulici.

„Kam teď?“ tázala se Cecilia.

„Dříve musíme vědět, kdo je vítězem,“ odvětila Pepi.

Jelikož již po několik dní bydlely v tvrzi a v ní se procházely, byla jim známá mezírka v palisádách. Chvátaly k ní. Sotva se podívaly ven, věděly už, na čem byly. V dáli stál dosud Juarez se svým štábem. Před ním až k úpatí skály ležela mrtvola vedle mrtvoly. Vpravo se zaměstnávalo několik Indiánů získanými koňmi Francouzů a zde vpředu běhali Apačové ještě sem a tam, aby dorazili poslední Francouze.

„Juarez zvítězil!“ pravila Cecilia.

„Který to asi je?“

„Zajisté jeden z Indiánů s orlími péry na hlavě.“

„Co tě to napadá!“ mínila Pepi. „Vždyť to jsou indiánští náčelníci.“

„Juarez je přece také Indián.“

„Ano. Ale on býval nejvyšším soudcem a je prezidentem. Nebude snad chodit v oděvu Indiánů. Vidíš tam v dáli toho jezdce ve středu malé tlupy, která tam nehybně stojí?

„Vidím.“

„To je zajisté on. Musíme ale sehnat pomoc naší ventě.“

„Koho zavoláme? Snad Indiány?“

„S kým se nejdřív setkáme.“

Prolezly skulinou a plížily se vpravo. Nepřišly ještě daleko, když spatřily ležet na zemi silného muže, s hlavou opřenou o ruku.

„Kdo je to?“ tázala se Cecilia.

„Můj Bože, to je Černý Gérard!“ odvětila Pepi.

„Opravdu! Leží v kaluži krve.“

„Bože, umírá! Má zavřené oči a z ramene mu teče krev!“ Pospíšily k němu. Když je uslyšel přicházet, otevřel trochu oči, nepohnul ale ani jedinou končetinou. „Jste raněn, seňore?“

„Ano.“

„My vás obvážeme!“

„Již je na to pozdě,“ pravil tiše. „Právě jsem se chystal zemřít. Pozdravujte ji ode mne, seňorito!“

„Koho?“

„Resedillu.“

„Resedillu? Ach! Ta se nalézá ve velikém nebezpečí. My vyhledáváme pomoc.“

„Pomoc?“ zvolal kvapně, přičemž se jeho na smrt bledý obličej trochu zarděl.

„Ano. Několika Francouzům se podařilo vedrat do tvrze a přišli do hostince. My jsme dva z nich zabily, protože nás chtěli líbat. Teď ti ostatní vyšli vzhůru na půdu, kde se nachází Resedilla.“

On na ně chvíli hleděl, jakoby teprve sbíral své myšlenky. Pak jeho zrak oživl.

„Vzhůru na půdu, kde se nachází Resedilla?“ opakoval. „Ale, Černý Gérard ještě není mrtev!“

Pokoušel se vstát, klesl ale nazpět do krvavé kaluže.

„Zůstaňte ležet, seňore!“ prosila Cecilia. „My vyhledáme jinou pomoc pro Resedillu a pro vás!“

Pospíchaly dál.

„Jinou pomoc?“ mínil Gérard. „Někdo jiný ji má zachránit? Ach, žvásty!“

Opíraje se oběma rukama o zem, povstal. Potácel se, ale přece to zvládl, že mohl, opřen o palisády nabít svou pušku a revolvery. Když předtím Francouzi couvli, aby se obrátili proti Apačům, pronásledoval je a vrhl se do nejhustší bitevní vřavy. Bodnutí bodákem a střelná rána, které se přidaly k dřívějším poraněním jej skolily. Soudil, že musí zemřít, nechtěl ovšem vypustit svou duši tady, ale nahoře u stromu, kde se tak směle a důkladně bránil. Tam se dovlekl a položil, zatímco dole boj neustával. Jak rád by byl ještě zašel do venty, aby zemřel na očích své milenky. Ale ne, chtěl ji ušetřit šeredného pohledu na smrt. Proto zůstal ležet. Viděl vytékat svou krev, aniž by se ji pokusil zastavit. Cítil, jak mu mizí síly. Zavřel oči, myslel, že se již dostavuje smrt. Tu zaslechl lehké kroky a otevřel oči, spatřil obě sestry, které mu pověděly, že Resedilla se nalézá v nebezpečí. Zdálo se mu při nabíjení, jakoby mu toto vojenské zaměstnání vracelo jeho síly. Mohl stát, aniž by se opíral. Pokusil se chodit. Šlo to; zprvu pomalu a potácivě, pak pořád rychleji a jistěji. Přišel k otvoru, prolezl. Nedbal na to, že krvácel ze všech svých ran.

„Resedillo, ó Resedillo!“

Tato slova účinkovala zázračně. Sevřel těžkou pušku pevněji, šel, nikoliv, cválal k ventě. Nevěděl, že jsou přední dveře uzamčeny. Aniž by se rozmýšlel, vyrazil okno, ne snad tabuli nebo jedno křídlo, ne, jeho rána byla tak mocná, že celé okno vletělo do světnice. V nejbližším okamžiku v ní stál i on a před ním voják, jehož ponechal seržant na stráži u vaquera.

„Stůj!“ zvolal a napřáhl ručnici proti němu.

„Ničemo!“

Tímto slovem odvětil a skolil jej pažbou.

„Rozvažte mne, seňore!“ prosil vaquero.

„Až později.“

Neměl čas, aby se mohl zabývat jinými věcmi. Musel, pokud mu ještě stačily jeho poslední síly, přispěchat milé na pomoc. Vyšel vzhůru po schodech. Tam ležel před rozbitými dveřmi mrtvý Francouz. Gérard nahlédl za dveře a spatřil v místnosti ležet druhého.

„To je kurare,“ bručel. „To byly dýky obou dívek. Ale dál! Vzhůru na půdu! Vzhůru k Resedille! –“

Když předtím seržant, veden Pirnerem, se svými osmi muži došel na půdu, spatřil starého hraběte s třemi dámami stát u okénka ve štítu, kde všichni pozorovali průběh potyčky. Slyšel, jak hrabě pravil: „Francouzi budou zničeni do posledního muže!“

„Oho! Tak daleko ještě nejsme!“ odvětil na to.

Ti čtyři se ohlédli a ulekli se, když viděli vojáky, vedoucí sebou spoutaného hostinského.

„Otče, můj otče!“ zvolala Resedilla, spěchajíce k Pirnerovi a objímala jej.

„Stůj! Nazpět!“ velel seržant. „Tady se nehraje divadlo!“

Tu k němu přistoupil hrabě a pravil: „Seržante, co chcete?“

„To vás nemusí zajímat!“ smál se. „Kdo jste vy?“

„Jsem hrabě Fernando de Rodriganda.“

„Toho právě hledáme!“

„Mne? Proč?“ udiveně se tázal hrabě.

„Ano, vás! Jste mým zajatcem.“

„Mýlíte se. Nejsem nepřítelem Francouzů.“

„To se ukáže. Svažte jej!“

„Mne svázat?“ tázal se hrabě Fernando rozhorleně. „Seržant poroučí, mne, hraběte Rodrigandu, svázat? Kdo vám dal k tomu rozkaz?“

„Po tom vám nic není!“

„Porazil bych vás touto mou pěstí, kdybyste byl důstojníkem. S pouhým seržantem se nebudu špinit. Bohužel jsem bezbranný a nemůžu se proti vám bránit. Zde jsou moje ruce!“

Byl spoután.

„Teď také tyto paní nebo holky!“ velel seržant.

„Je to možné!“ zvolala Resedilla. „Vždyť jsme přece nic nespáchaly!“

„Poddej se tomu!“ napomínal ji otec. „Protivení nic nepomůže.“

Dala se spoutat, Emma taktéž. Jeden voják přistoupil také ke Karji s provazem v ruce. Oči Indiánky se zajiskřily. Byla pravou sestrou Bizoního Čela. Náhlým chmatem vytrhla vojákovi šavli z pochvy.

„Opovažte se!“ zvolala a napřahovala zbraň.

„Hrome, ženské zde jsou jedovaté!“ zvolal seržant. „Porazte ji!“

Voják ji chtěl uchopit. Ona mu vrazila čepel do těla, dostala však od druhého ránu pažbou do hlavy, že klesla.

„Tak! Vy se protivíte vítězům?“ křičel seržant. „Za to budete pykat!“

A obrácen k hraběti pokračoval: „Slyšel jsem, že jste bohatý, hrabě?“

„Proč se tážete?“

„Jsem ochoten, propustit vás proti výkupnému.“

„Kolik žádáte?“

„Kolik máte při sobě?“

„Proč se na to ptáte?“

„Slyšel jste mou otázku. Odpovězte!“

„Oho! To zní právě, jako byste tady měl vy co poroučet! Kde máte vaše statky, vaše obydlí?“

„V městě Mexiku.“

„To tedy jste zde cizí?“

„Ano.“

„Ale cestovní peníze máte snad přece s sebou?“

„Ano.“

„Kolik?“

„Dostačí, aby mne vyplatily, chce-li syn velikého národa skutečně dělat banditu.“

„Zasuňte svůj jazyk. Je válka a my máme navrch. Míníte-li, že vaše peníze postačí, musíte jich mít hezkou částku a byl bych blázen, abych udával určitý počet. Kde máte vaše peníze?“

„Aha! Vy si skutečně chcete zahrát na loupežníky?“

„To je mně lhostejné. Chci vědět, kde se nalézají vaše peníze!“

„Nejsem povinen, vám to povědět. Chcete-li být zlodějem, chcete-li krást, najděte si je!“

„Poroučím vám, abyste mně o nich podal zprávu!“

S těmito slovy přistoupil seržant hrozivě k hraběti. Ten pokrčil rameny a pravil tónem nejhlubšího opovržení: „Vy? Mně poroučet? Jste blázen! Jste nenapravitelný blázen!“

„Tak, ještě urážky! Přinutím vás, abyste mně odpověděl. Položte jej a řežte, až se přizná!“

Vojáci se chopili hraběte. Jeden z nich ale mínil s ďábelským úsměvem: „Seržante, mám lepší nápad.“

„Jaký?“

„Jakpak, kdybychom mrskali ženské?“

„Proč?“

„Hm! Předně je to zajímavější a za druhé pak bude hrabě z galantnosti dříve přinucen odpovědět.“

Seržant se zašklebil a odvětil: „Jsi chlapík k nezaplacení. Máš pravdu. Řežte je!“

„Kterou?“

„Obě dvě. Napřed ale tuhle. Jednu po druhé.“

Ukázal na Resedillu.

„Bože můj; je to možné!“ zvolala Resedilla celá strnulá.

„Chopte se jí a položte ji!“ velel seržant namísto odpovědi.

Čtyři z jeho lidí se na ni vrhli. Resedilla měla svázané ruce, přesto se ale bránila se vší silou proti surovému násilí.

„Počkat!“ zvolal nyní hrabě, „povím, kde se nalézají peníze!“

Seržant se na něho zašklebil a odvětil: „Vidíte, jak jste se stal povolným! Ale o vaše peníze už nemám zájem. Dovolil jsem svému mužstvu takovéto malé, zajímavé povyražení, nechť si ho tedy užijou. Dejte slečně deset ran a té druhé dámě také tolik!“

Francouzi vypukli v hlasitý smích. Popadli Resedillu, kterou při slovech hraběte pustili, a znovu se ji snažili povalit na zem. Stydlivost zdesateronásobí síly u sebeslabší ženy. Resedilla se zoufale bránila, ale marně, jak si můžeme domyslet.

„Ďábelští lotři!“ zvolal hrabě. Navzdory svému stáří a tomu, že měl svázané ruce, vrhnul se na ty čtyři vojáky; dostal však od seržanta takovou ránu pažbou, že zůstal omráčen.

„Pospěšte si!“ velel seržant.

Tito lidé byli tak zaujati vykonáváním svého hanebného předsevzetí, že si ani nevzpomněli na své postavení. Pohled oknem by je musel poučit, že jsou nevyhnutelně ztraceni, nepoužijí-li bez odkladu jediného prostředku k zachránění, aby totiž přeplavali řeku a dali se na útěk. Na poslední seržantův povel zdvojnásobili čtyři vojáci své namáhání a strhli Resedillu k zemi. Úzkostí křičela hlasitě o pomoc, k čemuž se připojil nářek jejího otce.

„Konečně!“ zvolal jeden z vojáků, který si klekl na vzpouzející se dívku, aby ji přidržel k zemi.

„Ano, konečně!“ ozval se hluboký hlas ode dveří. Zároveň houkla střelná rána a voják, který pronesl to „konečně,“ se převalil s roztříštěnou lebkou.

„Kýho ďábla, co je to?“ zvolal seržant.

„Černý Gérard je to!“

Při těchto slovech zastřelil lovec, který byl sám polomrtev a jen stěží se udržel na nohou, nejbližšího z vojáků, držících Resedillu. Pak pustil těžkou pušku na zem a chopil se revolverů. Dvě rány vypálené hbitě po sobě skolily ještě zbývající dva, takže se Resedilla cítila volná a mohla opět povstat. Seržant se svými zbývajícími čtyřmi muži, když uslyšel jméno Černý Gérard, zůstal v prvním okamžiku celý strnulý. Teď se ale vzpamatoval a zařval: „Černý Gérard! Na něho!“

Napřáhl svou ručnici, aby porazil nepřítele. Ale střecha byla příliš nízká a pažba zavadila o krov. Tím zmateně pohlédl vzhůru a už ve skoku klopýtnul přes mrtvého Francouze a padl na zem. Tím se Gérardovi ještě jednou uvolnilo. Zastřelil ještě jednoho z těch, kteří se po něm sápali, načež byl stržen k zemi. Snažil se, aby vyprostil ruku a mohl střílet; ale dvě koule šly mimo a pak mu byly vyrvány revolvery.

Zdařilo se mu sice poslední, zbývající silou vytáhnout nůž z opasku a bodat jím kolem sebe, ale v nejbližším okamžiku po něm muselo být veta, neboť seržant už povstal se svou puškou. Nechtěl více udeřit; střelná rána byla jistější, proto nasadil pušku k líci a velel svým lidem, již mnohonásobně poraněným Gérardovým nožem: „Ustupte stranou, abych vás netrefil!“

Muži uposlechli a již kladl prst na spoušť, když Resedilla s hrozným výkřikem odrazila spoutanýma rukama hlaveň jeho pušky. Rána zahřměla, ale šla vedle.

„Tisíc ďáblů, odkliďte tu ženštinu!“

S těmito slovy se chopil pušky jednoho ze svých podřízených, která byla ještě nabita. Dva se vrhli na Resedillu, aby ji odtáhli a třetí klečel na Gérardovi krvácejícím na celém těle, který po opětném namáhání bezvládně klesl.

„Gérarde, můj dobrý Gérarde!“ zvolala Resedilla, marně se namáhající vytrhnout se.

„Žij blaze, Resedillo!“ vydechl sotva slyšitelně, a zavřel oči. – –

Když předtím Pepi a Cecilia opustily Gérarda a ve své smrtelné úzkosti ještě kus odběhly, spatřily tmavovlasého muže vylézat vzhůru po skalách. Byl oděn po mexikánsku a měl pušku přehozenou přes ramena. Pepi se zastavila a tázala se: „Zavoláme na něho, milá sestro?“

„Ano, je to Mexikán.“

„Zavolejme tedy společně!“

Volali spojenými hlasy. Muž to uslyšel, zastavil se a pohlížel vzhůru.

„Pojďte rychle nahoru, seňore!“ volala Pepi.

„Proč?“

„Francouzi jsou v hospodě!“

Muž, který předtím vylézal pomalu a opatrně, teď jakoby okřídlen spěchal vzhůru a stál zakrátko před dívkami. Když jej spatřily tak zblízka, skoro se ho bály. Tato zavalitá, širokoplecitá postava vzbuzovala respekt! Toto čelo, tyto oči, tyto přísné rysy!

„Kdo jste, pane?“ vyhrklo to bezděčně z Pepi.

„Já jsem Bizoní Čelo, náčelník Mizteků,“ odvětil.

„Jste přítelem Černého Gérarda?“

„Jsem.“

„A seňora Pirnera?“

„Ano.“

„Tam nahoře leží umírající Gérard a v hospodě jsou Francouzi!“

Temný zrak Bizoního Čela zuřivě zasvítil.

„Kolik jich je?“ tázal se.

„Viděli jsme jich devět. Jsou tam na půdě.“

„Co tam dělají?“

„Je tam hrabě Rodriganda.“

„Kdo ještě?“

„Seňorita Resedilla s dvěma jinými dámami. Viděly jsme je vystupovat vzhůru s hrabětem, než jsme se uzamknuly.“

„Uff! Kudy se dostanu nejblíž k ventě?“

„Tam vpravo otvorem. Ale přední dveře jsou zamknuté, musíte se do domu dostat zadními.“

„Neznám to tam a mohl bych přijít pozdě. Veďte mne, seňorito! Druhá seňorita může jít dále podél palisád, až dojde k bráně. Tam ať zavolá na seňora Sternaua, jemuž musí všechno přesně povědět.“

„Bože můj, já sama? Bojím se!“ pravila Cecilia.

„Není žádné nebezpečí. Vždyť jsme zvítězili. Honem!“ pravil Bizoní Čelo.

„Já půjdu k bráně,“ rozhodla se odhodlanější Pepi. „Zaveď ty toho pána na místo, milá sestro!“

Odběhla.

„Pojďte, seňorito, ale rychle!“ pravil Bizoní Čelo.

Uchopil ruku dívky, spěchal s ní pryč, že musela běžet klusem, aby mu stačila. Když dosáhli místa, kde ležel Gérard, zůstala dívka udiveně stát u kaluže krve.

„V této krvi ležel Černý Gérard,“ pravila. „Už tu není!“

„Pověděla jste mu, že jsou Francouzi ve ventě?“

„Ano.“

„Pak je tam. Dále!“

Prolezli skulinou v palisádech. Cecilia vedla náčelníka tou samou cestou, kterou přišla. Když vstoupili do síně, zahřměla nahoře střelná rána. Byla to ta, kterou Resedilla tak šťastně odvrátila.

„Bože, budou povražděni!“ zvolala Cecilia.

„Zůstaňte dole, seňorito,“ pravil Bizoní Čelo.

Strhnul dvojku ze zad, skočil vzhůru po obojích schodech. Přišel právě v okamžiku, když seržant nastavil Černému Gérardovi ústí pušky před čelo.

„Pse!“

S tímto slovem mu náčelník vrazil pažbu do slabiny, že Francouz odletěl na několik loktů daleko. Druhá rána pažbou zasáhla toho, co klečel na Gérardovi, do hlavy, že pozbyl paměť. Mžikem se náčelník otočil. Spatřil ty dva, co drželi Resedillu. Puška přilétla k líci, dvě rány zahřměly a oba Francouzi se skáceli. Nejbližší náčelníkův krok pak byl k jeho sestře. Ona ještě pořád ležela omráčena na zemi. Čelo měla podlité krví.

„To udělali tito Francouzi?“ tázal se náčelník rozzuřeně.

„Ano,“ odvětila Resedilla.

„Proč?“

„Ona se bránila.“

„Jak?“

„Probodla tam toho vojáka jeho vlastní šavlí.“

„Ah, ona je dcera Mizteků!“ pravil hrdě. „Bizoní Čelo ji pomstí. Kdo je náčelníkem těchto psů?“

„Tento seržant.“

Ukázala na jmenovaného, který se svíjel v bolestech. „Co od vás chtěl?“

„Chtěl peníze hraběte a dámy chtěl dát bít.“

Bizoní Čelo zaskřípal zuby. Pak přikročil k seržantovi, který se napůl pozdvihl. Rázným kopnutím jej povalil k zemi, klekl na něho a tasil nůž.

„Nebesa, co mně chcete udělat?“ zvolal seržant.

„Ty nejsi člověk, ale divoké zvíře,“ odvětil náčelník. „Ty jsi bil dceru Mizteků, proto tě budu živého skalpovat.“

„Bože, ó Bože, jen to ne!“ zvolal Francouz. „Raději mne ihned zabte!“

„Ty sám jsi neměl slitování. Ukážu ti, jak se skalpuje. Nikoliv rychle třemi řezy a trhnutím, nýbrž hezky pomalu.“

„Milost! Milost!“

„Jsi sketa. Jen kňuč dál!“

Popadl vlasy Francouze levicí a postavil mu nůž na čelo. Ten se pokoušel povstat, ale Miztekovo koleno se přitlačilo na jeho prsa a druhé sevřelo jeho krk, že vrchní část jeho těla ležela pevně jako přibitá k zemi. Teď přeřízl náčelníkův nůž kůži na čele. Francouz ze sebe vyrazil hrozný řev. Jiný výkřik se ozval ze strany, kde stála Resedilla. Její otec stál se zděšeným výrazem vedle ní a pohlížel se zježenými vlasy na hrozný výjev.

„Ó, nedělejte to!“ prosila, chvějíce se hrůzou.

„On zasloužil ještě více,“ odvětil Indián chladně; „pozbude také ještě uši a nos. Bizoní Čelo není žádným katem; ale dcera Mizteků musí být pomstěna.“

Přitom táhl svůj nůž zvolna kolem vlasů Francouze. Ten nelidsky zařval. Resedilla si zakryla oči rukama a klesla vedle svého otce k zemi. Omdlela. Nyní tu ležely všechny tři dámy beze smyslů. Francouzi kromě dvou, byli mrtví a také Gérard tu ležel bez hnutí. Celá podlaha byla zbrocena krví. Uprostřed tohoto strašného výjevu stál starý Pirnero a upíral se zděšením své oči na obrovského lovce. Nemohl od něho za žádnou cenu odvrátit zrak.

„Nekřič, pse!“ pravil náčelník. „Tento řez ještě bolesti nezpůsobuje. Ty začnou teprve, až ti budu stahovat kůži z hlavy.“

Posunul hlavu Francouze napřed na levou a pak na pravou stranu, aby mu uřízl napřed pravé, pak levé ucho, přičemž uříznuté uši zůstaly viset na kůži. Francouz řval jako býk.

„Mlč, sketo!“ zvolal Bizoní Čelo. „Teď teprve budeš zpívat; neboť ti teď stáhnu kůži dolů. Dej pozor!“

Popadl pevně vlasy a stáhnul kůži, nikoliv rychle, ale pomalu a zponenáhla, jak pravil. Seržant nemohl hnout horní polovinou těla a rukama, protože Miztek na něm klečel; nohy měl ale volné. Těmito házel a tloukl ohromnou bolestí. Dále už neřval, neboť zvuky, které ze sebe vyrážel, se již ani nemohly pojmenovat řevem. Neexistovalo na světě zvíře, které by bylo stavu vydávat tak strašlivé a hrozné zvuky. Náčelník zůstal chladný. Když měl kůži staženou, pravil: „Tohle je kůže skety, který křičí, když je skalpován. Bizoní Čelo si ji nenechá, ale on ti ji daruje na památku této krásné hodiny. A k tomu ti přidá ještě nos, který byl dosud ve tvém obličeji.“

Uchopil dvěma prsty levice nos a náhlým řezem jej oddělil od jeho místa. Francouz již jen sténal a kňučel. Nato vytáhl Bizoní Čelo řemen, rozřízl jej na dva díly a svázal jimi skalpovanému nohy a ruce. Pak jej zavlekl do kouta, zavinul nos do skalpu a položil jej vedle něho.

„Tvůj život by nebyl stačil,“ pravil k němu. „Bizoní Čelo o něj nestál. Nyní ti ukázal, jak se skalpuje živý, aniž by byl dříve spoután. To je mistrovský kousek, který dovede z tisíce mužů sotva jeden. Můžeš o něm vypravovat, až se navrátíš do země, v níž bydlí psi, tvoji bratři.“

Pirnero stál se zavřenýma očima opřený o zeď. Bizoní Čelo k němu přistoupil a pravil: „Můj bílý bratr může otevřít oči! Již je po všem. Zbavím tě pout a ostatní rovněž.“

Přeřízl provazy, jimiž Francouzi spoutali svoje oběti. Přitom zpozoroval, že voják, který Gérarda naposledy držel a dostal ránu do hlavy, se zase probouzí. Bez dlouhých okolků mu vrazil nůž do srdce.

V tom okamžiku bylo slyšet náhlé kroky, které přicházely po schodech nahoru a hned nato vešel Sternau s Hromovým Šípem a Mariánem, všichni tři se zbraní v rukou. Při prvním pohledu porozuměl Sternau celému výjevu.

„Aha, Bizoní Čelo zde uklízel!“ pravil.

„Dříve ale Černý Gérard!“ odvětil oslovený skromně.

Hromový Šíp spatřil na zemi ležet Emmu a spěchal k ní.

„Pane Bože, snad není mrtvá?“ tázal se.

Sternau k ní přiklekl a ohledal ji.

„Pouhá mdloba,“ pravil klidně.

„A dcera Mizteků?“ tázal se Bizoní Čelo.

Sternau ohledal také ji.

„Byla udeřena. Musíme počkat,“ pravil.

„Zemře-li, položí jí Bizoní Čelo na hrob tisíc francouzských skalpů,“ zvolal náčelník hrozivě.

„Kdo vzal tam tomu muži skalp?“ tázal se Sternau a ukazoval na Francouze.

„On byl náčelníkem nepřátel. On všechno zavinil. On udeřil dceru Mizteků. Vzal jsem mu kůži i s ušima a nosem.“

Sternau se otočil. Pohled na toho člověka byl příliš děsný.

„Seňore, podívejte se také na moje dítě,“ prosil Pirnero.

Sternau mu učinil po vůli.

„Také pouhá mdloba,“ rozhodl po ohledání.

Nato přistoupil k hraběti a ohledal jeho hlavu, která byla zasažena těžkou ranou pažbou. Tvářil se velmi vážně.

„Jak je to s ním?“ tázal se Mariano s velkou obavou.

„Je to nebezpečné.“

„Můj Bože! Jaké je to neštěstí!“

„Nebezpečí leží v té věci, že hrabě je letitý a již mnoho přetrpěl. Minou hodiny, než se probudí. Ale kdopak to leží zde? To je Černý Gérard!“

Přikleknul i k němu, aby jej ohledal.

„Bože, takto rozstříleného a rozbodaného člověka jsem ještě jaktěživ neviděl!“ pravil. „Musí být hned obvázán, aby nevykrvácel.“

„Není tedy ještě mrtev?“ tázal se Pirnero.

„Ještě ne. Teprve později budu vědět, jsou-li jeho rány smrtelné nebo ne. Především sežeňte lidi, abychom pacienty odnesli. Seňore Pirnero, váš dům se stane pravou nemocnicí. Gérard je první, kdo musí do postele. Pomozte, přátelé! Opatrně jej odneseme.“

Jelikož na bojišti už nebylo co dělat, našlo se brzy dost rukou k odnášení raněných a omdlených, do zvláštních pokojů. Nyní nastala pro Sternaua hlavní práce, poněvadž oba vídeňští lékaři se ještě nacházeli na bojišti, kde ošetřovali raněné Apače. Mrtví Francouzi byli sneseni z půdy a jednoduše vrženi do řeky. To samé se stalo s padlými na bojišti, když jim byly dříve odejmuty skalpy a všechno, co se hodilo k potřebě.

Tam se vůbec udály ještě některé výjevy, které nemůžeme přejít mlčením.

Když padl poslední Francouz a nezbyla žádná vojenská povinnost, Medvědí Oko zajel vlevo k řece, kde stálo několik stromů. O několik minut později i Medvědí Srdce vyhledal těla od něho skolených nepřátel a udělal na nich své znamení. Pak jel jako beze všeho úmyslu k tomu samému lesíku. Za tím se pásl kůň Medvědího Oka, on sám ale stál na břehu a hleděl do vody, aniž by se obrátil, když za sebou zaslechl šramot příchozího, který seskočil a volně pustil koně.

Proslulý náčelník nesmí dopustit, aby někdo třetí viděl, jaké něžné pocity věnuje svým příbuzným. Nemohlo tedy být možné, aby oba bratři před očima všech zjevili svou radost nad shledáním. Proto odejel Medvědí Oko na toto ukryté místo a proto jej následoval Medvědí Srdce s přesností, jako by tato schůzka byla dříve umluvena. K tomu je nutné přidat, že mladší bratr ještě nevěděl, jak mu starší přijde vstříc. U Apačů má starší velké přednosti před mladším. Medvědí Srdce byl nyní náčelníkem svého kmene. Podle zvyku byl mladší teď přinucen, odevzdat tuto hodnost svému bratrovi. Proto byl nanejvýš zvědavý, zdali se Medvědí Srdce při prvním slově zachová jako bratr nebo jako náčelník.

Co takto stál, sklíčen pochybováním a obavami, ovinula se dvě ramena kolem jeho šíje a jeho hlava byla stažena nazad. Pak ucítil dva teplé rty na svých ústech.

Toto přivítání ze strany staršího bratra sdělilo Medvědímu Oku, že se od něho nemá co obávat o svou náčelnickou hodnost. Proto mu srdce překypovalo láskou a vděčností. Uchopil tomahawk do levé ruky, napřáhl pravici a pravil se slzami v očích: „Mám si useknout pravou ruku, bratře?“

„Proč?“

„Radostí, že tě opět vidím.“

Medvědí Srdce mu vzal tomahawk z ruky, zastrčil si jej za pás a dal mu za něj svůj vlastní.

„Vyměňme si naše sekery,“ pravil. „Má sekera budiž tvou a tvá sekera budiž mou. Takto jsou též naše ruce. Podrž si svou, neboť ona je také mou. Nechť pobije ještě tisíc nepřátel Apačů!“

Posadili se na břehu, chytili se za ruce, hleděli si do očí a nemohli se ani dost vynadívat jeden na druhého. Konečně pravil Medvědí Srdce:

„Nosíš válečné barvy.“

„Ty rovněž,“ pravil Medvědí Oko, když ihned uhodl bratrův úmysl a srdečně se z něho radoval.

„Válečné barvy zakrývají obličej,“ pokračoval Medvědí Srdce.

„Nelze jej kvůli nim vidět,“ přisvědčil Medvědí Oko.

„Chceš mně ukázat svůj obličej?“

„A ty mně svůj?“

„Já se umyju!“

„Já také.“

Seskočili k vodě a spláchli modré, červené a černé malování, které tolik hyzdilo jejich tváře. Pak se vrátili na dřívější místo a pohlédli na sebe. Byli si tak podobní. Medvědí Oko byl poněkud mladším obrazem Medvědího Srdce.

„Tvůj obličej je hezký!“ pravil Medvědí Srdce.

„A tvůj je obličejem velikého náčelníka.“

„Já nejsem náčelník, jsem tvůj bratr!“

„A já jsem tvůj bratr. Mám tě velice rád!“

Objali se, přivinuli se k srdci a políbili se. Byli tak šťastni, tak rozradostněni, jako dva chlapci, kteří ještě smějí dát průchod hlasu svého srdce.

Ať se netvrdí, že Indiáni jsou divoši. Udělali je tím, čím se zdají být. Oni jsou stejně tak dobrá, věrná, milá a poctivá stvoření, jako ostatní lidé. Kdo je poznal, ten to ví.

Oba se opět posadili. Měli sebe, a proto jim v této chvíli na ničem jiném nezáleželo.

„Byl jsi pryč šestnáct let,“ pravil Medvědí Oko.

„Byl jsi ještě chlapec, když jsem odcházel.“

„A ty již velkým náčelníkem. Proč jsi se nenavrátil?“

„O tom ti budu vypravovat později. Když jsem odcházel, byl můj otec ještě živ.“

„Je mrtev.“

„Jak zemřel?“

„V boji, když předtím skolil jedenáct Komančů.“

„Odešel tedy do věčných lovišť, kde jej Komančové budou obsluhovat po celou věčnost. Budou jeho otroky. Byl jsi u něho, když jeho duše opouštěla tělo?“

„Jeho hlava ležela na mém klíně, když skonával.“

„Které bylo jeho poslední slovo?“

„Jeho posledním slovem jsi byl ty.“

Z očí Medvědího Srdce vyhrkly slzy.

„Zřídil jsi mu náhrobek?“ tázal se.

„Ano. Je to největší mohyla na celém území Apačů. On sedí v hrobě na svém válečném koni, ověšen všemi skalpy a drží v rukou své zbraně.“

„Navštívím jeho mohylu a pomodlím se tam k Velkému Duchu. Jeho smrtí ztratily děti Apačů dobrého otce a velikého náčelníka.“

„Žádali mne, abych se stal jeho následníkem.“

„A stal jsi se jím?“

„Ne hned, neboť ty jsi byl hodnější, než já. Děti našeho kmene zůstaly po pět let a pět zim bez náčelníka. Když jsi se ale pak ještě nevrátil, nemohl jsem déle odolat jejich prosbám, ale obětoval tvé duši každý týden život jednoho bělocha.“

„Proč právě bělocha?“

„Sledoval jsem tvou stopu, až mně zmizela; ale dozvěděl jsem se, že tvými posledními nepřáteli byli běloši.“

„Slyšel jsi dobře; budu ti to vypravovat.“

„Odedneška budeš ty naším náčelníkem!“

„Nikoliv.“

„Ty jsi starší!“

„Ty jsi tak udatný jako já!“

„Ale nikoliv tak moudrý a zkušený!“

„To pravíš pouze ty, můj bratře!“

„Neviděl a neřekl jsi to dnes sám, když jsem, abych zabil dva nebo tři jednotlivé nepřátele, neviděl, v jakém nebezpečí se nalézali moji bojovníci?“

„Byl jsi odvážný a neodolatelný; to strhne bojovníka sebou. V budoucnu budeš mít moje napomenutí vždy před očima.“

„Ale vždyť přece nemůžeš být obyčejným bojovníkem?“

„Mám ještě mnoho před sebou. Musím vyprovázet své přátele a bojovat s nimi. Až se navrátím, najdu jiný kmen, který mne požádá, abych se stal jeho náčelníkem.“

„Můj bratře, ty nejsi jenom udatný a moudrý, ale tvé srdce je srdcem dobrého bratra. Ty mně nechceš zarmoutit, proto bude patřit tobě můj život až do posledního vydechnutí.“

Opět se vroucně a upřímně objali.

Byli to dva takzvaní „divoši.“ Zdalipak by se v našich „civilizovaných“ zemích odhodlal starší bratr tak ochotně a svobodně, tak nesobecky, aby postoupil mladšímu sourozenci veškerá svá práva?

Nastala přestávka, za níž se oba Indiáni oddali svým citům. Pak pravil Medvědí Srdce: „Když jsem odcházel, žila také moje matka. Byla nejlepší matkou, pokud sahají vesnice a loviště rudých mužů.“

„Mluvíš pravdu.“

„Žije ještě?“

„Žije.“

Tu Medvědí Srdce vyskočil, rozpřáhl svá ramena proti západu a zvolal: „Ó máti, ó máti, moje máti!“

Pak poklekl vedle bratra, políbil jej na čelo, ústa, tváře a oči a pravil: „Tato zpráva je mně vítanější nežli všechno, co bys mně mohl dát.“

„I nežli hodnost náčelníka?“

„Ano, mnohem vítanější!“

Jeho oči překypěly proudem slz. Sepjal ruce a zvolal, pořád ještě klečel na kolenou: „Ó Bože, dobrý Mannitou, dobrý, Veliký Duchu, děkuji tobě, žes mně zachoval tu, která mně dala srdce a život!“

To byla modlitba Indiána. Jak mnohý, takzvaný křesťanský syn by si mohl vzít příklad z těchto rudých barbarů!

„Když jsem od ní odcházel, počítala pětkrát deset zim,“ pravil.

„Počítá nyní šestkrát deset a šest zim,“ připojil Medvědí Oko.

„Je dosud silná?“

„Její tělo je silné a její duše světlá, ale její oči jsou temné.“

„Již dobře nevidí?“

„Nemůže vůbec vidět světlo slunce.“

„Ó Mannitou! Je slepá?“ ptal se polekaně Medvědí Srdce.

„Ano.“

„Jak dlouho?“

„Dvě zimy a jedno léto.“

„Kdo je vinen, že pozbyla světlo?“

„Zlý Duch ji ofoukl a udělal jí kůže přes oči.“

„Co tomu říká zaklínač?“

„Muž medicíny jí dal mnoho léků. Připravil jí sladké a hořké nápoje; přikládal jí byliny a kořínky; ale Zlý Duch se nedal obměkčit.“

„Nepodali jste oběti?“

„Množství, ale nic to nepomohlo.“

„Já znám prostředek, který jí snad pomůže.“

„Jaký, můj bratře?“

„Mám bílého bratra, který je velikým mužem medicíny a zároveň čarodějem.“

„Bledá tvář? Zlý Duch neprchá před žádnou bledou tváří.“

„Uff! Ale tato bledá tvář stojí za tolik, co deset rudých náčelníků.“

Medvědí Oko pohlédl udiveně vzhůru. To nebylo řečeno, jak se sluší na náčelníka Apačů.

„Chce si snad můj bratr se mnou zažertovat?“ tázal se.

„Ó nikoliv. Tato bledá tvář již mnohým slepým navrátila slunce.“

„Jak se jmenuje ten muž?“

„Sternau.“

„To je cizí, neznámé jméno. Ten muž bude asi jako stéblo trávy na prérii; jsou jich miliony.“

„Znáš jméno Matava-se?“

„Knížete skal? Kdo by ho neznal! Je to největší bledá tvář v horách a na prériích.“

„Kníže skal je nazýván od svého národa Sternau.“

„Uff! Kníže skal je tvým přítelem?“

„Ano.“

„Kde se nachází?“

„Zde.“

„Zde ve tvrzi Guadeloupe?“

„Ano.“

„Co tam dělá?“

„Byl velitelem tvrze a odrazil útok Francouzů.“

„To jej tedy spatřím?“

„Ano.“

„Kdy přišel do tvrze?“

„Dnes o čtvrté části slunce.“

„Má sebou mnoho bojovníků?“

„Málo, ale ti, co jsou s ním, jsou velmi slavní.“

„Jak se jmenují?“

Lehký úsměv přelétl přes tvář Medvědího Srdce když odvětil:

„Jmenují se Sosh-in-liett – –“

„Sosh-in-liett? Medvědí Srdce? Ty jsi také přišel s ním?“

„Ano. Byl jsem s ním pospolu šestnáct zim.“

„Kde?“

„Na ostrově uprostřed velké vody. Budu ti o tom ještě vypravovat. Pak jsou s ním Hromový Šíp a Bizoní Čelo.“

„To jsou velmi proslulí bojovníci.“

„Ještě jiní jsou s ním, které uvidíš. On je náčelníkem veškerých nemocí. Má nožík, jímž vyřízne dírku do slepého oka, takže tam může zase vniknout sluneční světlo.“

Medvědí Oko napřáhl obě ruce a pravil: „Bratr by měl bratrovi povídat jenom pravdu.“

„Povídám ji.“

„Viděl jsi to?“

„Nikoliv, ale slyšel jsem o tom.“

„To ti nepověděli pravdu.“

„Muž, který to povídal, to viděl na své vlastní oči, anebo to od někoho slyšel, který to viděl na vlastní oči.“

„Nicméně tomu nemohu uvěřit.“

„Uvěříš tomu, až to uvidíš!“

„Ale já to neuvidím!“

„Uvidíš to velmi brzy. Poprosím Knížete skal, aby zajel s námi do wigwamu Apačů a navrátil naší matce slunce.“

„Pojďme tedy ihned k němu!“

Nejprve ale zajeli k Juarezovi. Ten, když je viděl přijíždět, zastavil svého koně, aby je očekával. Když přišli, ukázal na četné kalužiny krve v okolí a pravil:

„Tomahawk Apačů měl dnes hojnou žeň. Dobyli dnes mnoho skalpů a kořisti?“

„Medvědí Oko daroval kořist svým bojovníkům, on neví, jak je velká,“ zněla hrdá odpověď.

„Ukořistili jste aspoň tři sta koní, nechtěli byste mně je prodat?“

„Ti patří mým bojovníkům. Zeptejte se jich.“

„Musím do Chihuahuy. Doprovodí mne tam můj bratr?“

„Ano, neboť ti dal své slovo.“

„To tedy odtud vyženeme Francouze. Dříve si ale ještě odpočineme. Slyším, že je ve tvrzi venta. Jak se jmenuje hostinský?“

„Pirnero.“

„Aha, ten! Zůstanu u něho. Chtějí mne moji bratři doprovodit?“

Místo odpovědi obrátili oba své koně a jeli po jeho boku do tvrze. Právě když slézali před ventou z koní, vyšel Pirnero ze dveří.

„Vy jste seňor Pirnero?“ tázal se ho Juarez.

„Jsem.“

„Znáte mne? Jmenuji se Juarez.“

„Ó, jaké blaho se dostalo mému domu! Vejděte, vejděte, seňore prezidente!“

„Blaho vašeho domu mne málo zajímá,“ usmál se Juarez. „Milejší by mně bylo, kdybych já našel blaho ve vašem domě. Máte pro mne pokoj?“

„Ó, celou síň!“

„Mohu zde jíst a spát?“

„Tak dobře, jak v samotném hlavním městě.“

„Zaveďte mne do světnice a postarejte se pak o koně.“

Sesedl z koně, odevzdal ho jednomu z vaquerů a šel s hostinským nahoru, zatímco oba náčelníci vešli do nálevny. Tam jej Pirnero zavedl do větší místnosti, kterou nazýval svým salonem. Byla to ta samá, v níž byl uložen hrabě Fernando. Vedle něho seděl Mariano a před ním stál Sternau, který právě ohmatával tepnu hraběte.

„Toto, seňore prezidente, bude váš pokoj,“ pravil Pirnero.

„Ale, vždyť je již obsazen,“ pravil Juarez udiveně.

„Dáme nemocnému jinou světnici.“

„Kdo je to?“

Vtom přistoupil Sternau blíž, uklonil se a pravil: „Mé jméno je Sternau, seňore. Jsem lékařem tohoto nemocného. Smím se zeptat, kdo je ten pán, jemuž máme ustoupit?“

„Jmenuji se Benito Juarez.“

„Děkuji, seňore, jsem velice potěšen, spatřit muže, který tak zmužile a odhodlaně na svých bedrech snáší neštěstí své vlasti. Můj pacient je hrabě Fernando de Rodriganda.“

„Fernando de Rodriganda, z města Mexika?“

„Ano, seňore.“

„Jemuž mimo jiné patřila hacienda del Erina?“

„Ten.“

„Seňore, to musí být strašlivý omyl. Ten přece již před mnoha lety zemřel a byl pochován.“

„Byl sice pochován, ale aniž by byl mrtev.“

„To nemohu pochopit.“

„Ještě dnes to pochopíte, seňore. Děkuji nebesům, že mne svedlo s vámi a prosím vás, abyste naší záležitosti dnes ráčil věnovat aspoň hodinu. Je to neobyčejně důležitá záležitost.“

„Ale vy mne pořád víc překvapujete! Neřekl jste, že je vaše jméno Sternau?“

„Ovšem.“

„Toto jméno jsem už jednou musel slyšet,“ mínil Juarez, který měl ohromnou paměť. „Vy jste lékař. Aha, již to mám. Znáte jistého pána, jménem Arbellez?“

„Haciendera na del Erina?“

„Ano, toho míním.“

„Znám ho, byl jsem tam u něho.“

„Ten mně kdysi vypravoval podivnou historii a přitom pronesl také vaše jméno. Jednalo se, tuším, o vyléčení šílence, jehož jste se stal zetěm.“

„Vzpomínáte si docela správně, seňore.“

„On mně o vás ještě mnohem více vypravoval. Jste-li ale doopravdy doktor Sternau, je mně to tím nápadnější, když tvrdíte, že hrabě ještě není mrtev; víte, že jsem jej znal velmi dobře?“

„Tím lépe. Prosím, přistupte blíž a podívejte se na něho.“

Prezident přistoupil k omráčenému. Prohlédnul jej a ostře sebou trhl nazpět.

„Skutečně, je to on!“ zvolal. „Je to jeho tvář, ačkoliv je o tolik let starší. Poznávám ji neomylně podle jizvy na tváři, pocházející od bodnutí kopím. Ale proboha, jako bych snil. Zde se musel stát hrozný zločin!“

„Nejen zločin, ale celá, nekonečně dlouhá řada zločinů.“

„A proto jste chtěl se mnou mluvit? To jsem vám k službám, dnes večer, pokud mne budete potřebovat.“

„Poroučíte, abychom se přestěhovali, seňore?“

„Ne, ne. Přijmu každý jiný pokoj. Ale co se stalo hraběti, že pozbyl vědomí?“

„Byl udeřen Francouzem pažbou do hlavy.“

„Copak snad dokonce starý pán bojoval?“

„Nikoliv. To snad ještě ani nevíte, že se podařilo jedenácti Francouzům vniknout do tvrze ze strany řeky, kam jsem umístil dvě stráže?“

„Vy jste umístil stráže, proč ne Gérard, jemuž jsem odevzdal tvrz?“

„On odevzdal velitelství mně, ačkoliv jsem se tomu vzpíral.“

„Podivné! On je přece muž, který vždy jedná s rozvahou. Ale, – nemějte mně to za zlé – lékař a velitelství, to je přece trochu podivné. Jaký důvod k tomu měl?“

„On snad mínil, že není tak věhlasný lovec jako já.“

„Jako vy? Jste lovec?“

„Slyšel jste někdy jméno Matava-se?“

„Ano, Kníže skal, největší lovec a scout široko daleko!“

„Hm, takto jsem byl kdysi nazýván.“

„Ach, je tomu tak? Tedy proto vám odevzdal Gérard velení. Udělal dobře. A vy tím u mne náramně získáváte. Tedy dál. Vy jste postavil dvě stráže –“

Sternau se pak dal do vypravování událostí, které se staly v hostinci, a které jsou již čtenáři známé, načež pak zavedl Juareze také k Gérardovi, u jehož lůžka seděla Emma Arbellezová. Gérard tam ležel jako mrtvola. Juarez podával ruku Sternauovi a pravil šeptem: „Jestli ho zachráníte, můžete počítat s mou vděčností. Nyní odejdu, abych nevyrušoval.“

Večer nato měli spolu dlouhou rozmluvu, během níž vypravoval Sternau Juarezovi všechno, až na nejnepatrnější podrobnosti, týkající se rodiny Rodrigandů, představil mu zároveň všechny společníky svého vyhnanství a svých útrap.

„Člověk by to všechno měl považovat za čirou nemožnost,“ pravil konečně Juarez. „Ptáme se s hnusem, může-li na světě být skutečně tolik hrozných lidí, jako je tento Landola a oba Cortejové. Seňore Mariano, vy jste tedy opravdu přesvědčen, že jste synovcem hraběte Fernanda?“

„Nelze o tom pochybovat.“

„Je Don Fernando také tohoto názoru?“

„Jistě.“

„Jedná se tedy o to, přivést světlo do těch okolností, které dosud leží v temnu. Co k tomu z mé strany bude zapotřebí, stane se rádo a jistě.“

„Bude to k velkému prospěchu, můžeme-li počítat s vaší pomocí,“ pravil Sternau.

„Ó,“ pravil Juarez skromně, „má pomoc má teď malou cenu; ale doufám, že budu brzy schopen, dokázat vám, jakou účast k vám chovám. Panství Francouzů nemůže trvat věčně. S ním se zhroutí i trůn arcivévody. Pak budu zase pánem v zemi, a jakmile se ocitnu v hlavním městě, bude mým prvním rozkazem, otevřít kryptu Rodrigandů. Snad mně do té doby padne do rukou ten Pablo Cortejo, s nímž mám vyrovnávat značný účet.“

„Nebude asi tak těžké jej zatknout,“ mínil Sternau.

„Bude to snad mít své obtíže,“ odpověděl Juarez. „Snad jej budeme muset dlouho hledat.“

„Zaslechl jsem ovšem pověst, které nemohu uvěřit. Bylo tu Cortejovo jméno uvedeno ve spojení s politickými událostmi.“

„Přece jste slyšel pravdu. Ano, tento Cortejo vystoupil jako kandidát na prezidenta.“

„Skutečně? To je dokonale směšné. Je to fraška!“

„Ovšem a velmi zábavná. Znáte jeho dceru?“

„Seňoritu Conchitu? Znám.“

„To je jasné, kráska první třídy!“

„Rád bych viděl toho člověka, jemuž by tato krása mohla být nebezpečná.“

„Nuže, podívejte se na tuto podobiznu.“

„Ano, to je sličná Conchita,“ přisvědčil Mariano. „Stala se ale ještě vnadnější, než bývala dříve.“

„Budete se tomu divit, jak jsem se dostal k této fotografii. Rozesílá svoji podobiznu po celé zemi, aby přilákala otci přívržence. Tato dáma si počíná již jako dcera prezidenta nebo krále Mexika.“

„Můj Bože, to je přece hrozně naivní. Našel ten Cortejo skutečně své přívržence?“

„Víc, než byste se nadál. Jaguár jihu pro něho agituje, ačkoliv pro to nemohu najít důvod. Mimoto se k němu sbíhá všelijaká sebranka, která na jeho útraty dobře žije.“

„Zajisté tyto lidi vyplácí penězi, které mu vynáší mexikánské statky rodiny Rodrigandů.“

„O tom nemůže být pochyb. Tento člověk nebude nikdy stavu nahradit škodu, kterou způsobil; ale svatosvatě vás ujišťuji, že, padne-li do mých rukou, stihne jej trest v nejhojnější míře.“

V tom okamžiku byla rozmluva přerušena Pirnerem, který otevřel dveře.

„Zde seňore, Supí Zobák, si přeje mluvit s prezidentem,“ pravil, představuje jednoho muže.

Juarez popošel několik kroků vstříc a tázal se lovce: „Supí Zobák, scout? Přicházíte v nějaké tajné záležitosti?“

„Ó, nikoliv,“ odvětil tázaný. „Tito pánové již vědí, co vám mám vyřídit!“

„Domnívám se, že pro mne máte nějaké poselství? Posaďte se.“

„Kalkuluji, že jste správně uhodl, sir. Je to poselství.“

„Od koho?“

„Od jednoho Angličana, jménem sir Henry Lindsay, hrabě z Rothingwellu.“

„Kdepak se nyní hrabě nachází?“

„V El Refugiu při ústí Rio Grande del Norte.“

Tu prezident rychle povstal ze židle, na níž seděl a pravil:

„Tak mi povězte, co mně přinášíte, štěstí nebo neštěstí?“

„Štěstí,“ odvětil Mexikán.

„Ah, chvála Bohu!“ zvolal Juarez, jako by byl zbaven veliké starosti.

„Ano, děkujte Bohu, avšak také hodnému siru Henrymu.“

„Jemu také?“

„Ano; neboť si dal v Londýně velikou práci, aby byl činným ve váš prospěch. Kvůli tomu byl také ve Vídni, Berlíně a v Paříži. Přispěl velice k tomu, že Anglie spojí své hrozby společně se Spojenými státy proti Francii. Nyní považuje výsledek za tak jistý a tvrdí, že to nebude dlouho trvat a Francie bude přinucena, stáhnout svá vojska z Mexika.“

Prezident podal poslovi svou ruku a řekl: „Děkuji vám, seňore! Toto poselství je mně milejší, než několik milionů stříbrných peněz, ačkoliv bych jich měl právě teď velice zapotřebí.“

Supí Zobák stiskl podanou ruku a pravil: „Nemějte starosti, sir! Také o peníze je postaráno!“

„Snad tím nechcete říct, že – –“

„Že Anglie posílá peníze?“

„Ano, tak jsem to mínil.“

„Nuže chci vám říci, že sir Henry pro vás dovezl několik sudů plných ryzího zlata, sir.“

„Je to možné?“ zvolal Juarez.

„Možné? Skutečně je tomu tak, neboť jsem to viděl na své vlastní oči. Peníze přicházejí přímo z Bank of England.“

„Napřed musím ale vědět, kdy a kde mám lorda očekávat. Jaký rozkaz vám dal v tomto ohledu?“

„Vůbec žádný. Já mu mám přinést vaše přání.“

„On tedy čeká, až se vrátíte?“

„Ano.“

„Kolik dní potřebujete, abyste se dostal do El Refugia?“

„Za šest dní budu dole.“

„A jak mnoho času potřebuje lord, než se dostane sem?“

„Myslím, že by tak za devět nebo deset dní mohl být zde.“

„To by tedy dohromady dělalo šestnáct dní?“

„Ano.“

„To je ovšem příliš dlouho, neboť chci ještě dřív dojet do Chihuahuy.“

„No dobře. Za tři dny jste v Chihuahue, dva dny tam zůstanete, pět dní do Coahuily, činí celkem deset dní. Již čtyři dny budu v El Refugiu; odtud se ihned vydáme na cestu vzhůru po řece do Belleville a Revilly, pak odbočíme vlevo do Rio Sabiny, která teče právě směrem k Coahuile. Tam, kde se řeka dělí na dvě ramena, na vás počkáme. To je asi dvanáct mil od Coahuily. Myslím, že není vhodnější místo pro naše setkání, než toto.“

Prezident chvíli přemýšlel a pak pravil:

„Máte pravdu, seňore. Zde opět vidíme, že Supí Zobák je jeden z nejlepších scoutů, které máme. Tak to tedy zůstane. Ale co zamýšlíte vy, seňore Sternaue?“

Sternau odpověděl:

„Chtěli jsme jet na haciendu del Erina a pak chytit Corteja za hrdlo. Zároveň jsme ale chtěli najít příležitost, abychom poslali do domova zprávu, že ještě žijeme a že jsme opět svobodní.“

„A to je vás úmysl?“

„Ano.“

„Tak vás snažně žádám, abyste se přidali ke mně. Pocestujete v mé společnosti bezpečněji, než sami.“

„Ale co se stane s naším nemocným?“ tázal se Mariano Sternaua.

„Mohli bychom zde hraběte prozatím ponechat,“ odvětil Sternau.

„Jak to myslíš!“ zvolal Mariano. „Kdo by jej ošetřoval?“

„Oba němečtí lékaři, kteří zde bydlí.“

„Jedná se jen ještě o otázku, jak a kde se s námi má můj strýc opět sejít.“

„Apačové jej doprovodí do Coahuily, kde ho budeme očekávat.“

„Tak dobře, teď je vše v pořádku,“ pravil Juarez. „Kdy se vydáte na cestu, seňore Supí Zobáku?“

„Co nejdříve,“ odvětil.

„Ah, vy jste hodný muž. Nyní půjdu do svého pokoje, abych vám napsal několik řádků, které máte odevzdat lordovi. Pojďte se mnou!“

Oba odešli.

„A já,“ pravil Sternau, „podívám se zase na mé ostatní pacienty. Don Fernando spí, nyní mne nepotřebuje; Černý Gérard je však tak těžce poraněn, že jej nesmím zanedbávat.“

Mezitím, co se tento hovor vedl nahoře u hraběte, odešel Pirnero do kuchyně a pak do skladiště, aby vyhledal svou dceru, kterou však nenašel. Vrátil se tedy rozmrzen do hostinské místnosti a usedl k otevřenému oknu.

Tu se otevřely dveře a Resedilla vstoupila. Její otec to zpozoroval, avšak dělal, jako by ji neviděl. Začala ve světnici uklízet, zatímco on ustavičně pohlížel oknem ven do nastávající tmy. Když však Resedilla pořád nic nemluvila, začal přece jen rozmluvu on: „Náramná tma!“

Ona opět neodpovídala; proto opětoval zvýšeným hlasem: „Strašná tma!“

Když však i nyní ještě nic neodpovídala, obrátil se k ní a pravil:

„Nuže?“

„Co?“ odvětila konečně.

„Docela náramná tma!“

„Ano.“

„Není vidět ani ruku před očima.“

„Je to pravda.“

„Ale tím více je slyšet.“

„Copak je slyšet? Vždyť je všude venku ticho.“

„Ticho? Poslouchej přece! Neslyšíš nyní to skučení?“

„Ano, nyní to slyším.“

„Něco takového se u nás v Pirně nestane.“

„Tam také nejsou žádní Indiáni!“

Vtom se otevřely dveře a dovnitř vešel Sternau.

„Odpusťte, seňorito!“ pravil. „Přicházím k vám s prosbou.“

Pohlédla na něj pátravým zrakem. Byl znalcem lidí. Proč asi neodpovídala? Jeho velké krásné oči spočívaly zpytavě na ní; tichý úsměv přelétl přes jeho tvář, načež pak pravil:

„Nemáte kus plátna na obvaz?“

„Ano, hned!“

S těmito slovy odběhla do kuchyně. Když se pak vrátila a podávala mu žádané plátno, tázala se:

„Ještě nebyli všichni obvázáni? Kdopak to má ještě zapotřebí?“

„Gérard.“

Ona zbledla.

„Je s ním zle?“ tázala se.

„Velmi zle,“ odpověděl.

„Ó Bože, cožpak není žádné pomoci?“

Tato slova takřka jen vydechla a její oči se naplnily slzami strachu a bolesti.

„Bůh je milostivý,“ odvětil Sternau vážně. „Zde je však kromě něho ještě jeden lékař, od kterého se dá očekávat pomoc.“

„A kdo to je?“

„Láska.“

Nyní zbledla ještě víc než předtím; pak jí ale přelétla tmavá červeň přes obličej a zároveň jí proudily hojné slzy přes její tváře.

Uchopil její ruku a pravil dojemným hlasem:

„Resedillo, on chtěl zemřít!“

„Gérard?“ tázala se vzlykajíc.

„Ano.“

„On chtěl?“

„Ano. On šel s rozvahou smrti vstříc. My ostatní jsme bojovali za palisádami, on však zůstal venku před nimi.“

„Ó Bože a proč?“

„To já nevím, avšak vy to budete vědět anebo alespoň tušit. Pročpak jej nenávidíte?“

„Nenávidím? Já jej nenávidím?“

Při těchto slovech si dala obě ruce před tvář a nemohla se pláčem udržet. On se však dále tázal: „Znáte ho již delší dobu?“

„Teprve nedávno, avšak dost dlouho,“ odpověděla.

„Víte, kde dříve žil?“

„V Paříži.“

„A co tam dělal?“

„Ano,“ odvětila.

„On vám to pověděl?“

„Ano. Byl upřímný. Vy to také víte?“

„I já to vím, seňorito. Proč mu nechcete odpustit?“

„Vždyť já jsem mu již dávno odpustila!“

„A přece se ho straníte, když tak velmi potřebuje pomoc!“

„Já k němu nesmím!“

„Proč nesmíte?“

„Já – nesmím – – nemohu to říct,“ odpověděla.

„To nepochopím. Když dnes začal boj, prosil mne, abych vám přinesl jeho pozdrav, až padne. On ještě žije, avšak přece vám přináším tento pozdrav; je to pozdrav umírajícího.“

Poté se obrátil a kráčel zdlouhavě ke dveřím. Resedilla se za ním rozběhla.

„Seňore Sternaue,“ prosila srdcelomným hlasem.

„Co si přejete?“

„Já nemohu, vždyť já k němu nesmím.“

„Pročpak nesmíte?“ tázal se opět.

„Já – já bych jej zcela jistě usmrtila.“

Přes jeho obličej přelétl tichý úsměv. Položil jí ruku na hlavu a tázal se:

„Nemáte snad tolik síly, abyste se ovládla?“

„Můj nářek by mu vzal poslední zbytek života.“

„Milé dítě, vy se neznáte. Žena je silná v utrpení. Jen směle pojďte! Vy jej nezabijete, nýbrž mu vrátíte život.“

Nato ji vzal za ruku a opustil s ní světnici. Nemohla nazpět, jen ho bezděčně následovala až před dveře, za nimiž se nacházel její milenec. Tam však zůstala váhavě a úzkostlivě stát.

„Seňore Sternaue, nemůžu se odvážit!“ řekla a třásla se.

„Počkejte; já se tam napřed podívám,“ odpověděl.

Vstoupil do světnice a ona zůstala venku s nevyslovitelnými pocity v srdci. Po chvíli otevřel dveře.

„Vejděte, seňorito,“ prosil tiše.

Vstoupila, spatřila lože a vedle něho sedět ženskou postavu. Byla to Cecilia.

Tak tedy u něho seděla tato cizí osoba, zatímco ona, která jej tak nevýslovně milovala, se ho stranila. Bodlo jí to bolestně u srdce. Udělaly se jí mžitky před očima, tak že nic neviděla. Teprve po chvíli se jí opět vrátil zrak, že mohla vidět, co se jejím zrakům stavělo na odiv.

On tady ležel, byl zamotán do obvazů a do šátků. Byl tak mnohokrát poraněn, že vypadal jako mumie, zamotaná celá do látky. Jen obličej bylo trochu vidět. Byl na smrt bledý, tváře měl vpadlé a oči zavřené. Úplně se podobal mrtvole, která tu již několik týdnů ležela.

Studený mráz přeběhl jejími končetinami. Ano, Sternau měl pravdu. Ona si myslela, že při prvním pohledu se na něho vrhne; avšak nyní cítila, že to není možné. Její tělo se zdálo být z ledu; nohy byly těžké jako cent. Byla to strašná námaha jimi pohnout a zdálo se jí, jakoby to byla věčnost, než se dostala k posteli. Tam stála vedle Cecilie, která se zdvihla ze židle. Pokoušela se o to, zdali může mluvit a ono se jí to podařilo: „Vy jste byla dosud u něho?“ tázala se tiše mladého děvčete.

„Ano, seňorito,“ odvětila Cecilia stejným způsobem. „My jsme jej obvázaly.“

„Děkuji vám.“

Při těchto slovech usedla na židli, z níž se druhá předtím pozdvihla. Tato se tázala: „Chcete u něho zůstat?“

„Ano,“ odvětila Resedilla.

„Vždyť to nepůjde.“

„Proč ne?“

„Potřebují vás dole.“

Resedilla potřásla zdlouhavě hlavou.

„Mé místo je zde, až se uzdraví,“ odvětila. „Chcete-li mi prokázat dobrodiní, zeptejte se pak mého otce, zdali byste mu mohla v něčem pomoci.“

„Ráda to učiním.“

Poté odešla.

Sternau teď sundal obvaz z hlavy poraněného a začal přikládat nový. Resedilla mu byla při tom nápomocná, skoro jako ve snu.

Při tom se dotkla její ruka lehce, lehounce Gérardovy tváře. Jako by byl tímto dotknutím poznal milenku, šeptal mdle a tiše:

„Resedillo!“

„Odpovězte mu,“ prosil Sternau. „Co zde leží, ještě oči neotevřel.“

Tu se ona sehnula k jeho uchu a pravila šeptavým hlasem: „Můj dobrý, milý Gérarde!“

Tu se poznenáhla pozdvihla vzhůru víčka jeho očí. Jeho na smrt zemdlený zrak na ni padl a zdálo se, jako by na okamžik oživnul.

„Ó, nyní neumřu!“ znělo skoro slyšitelně z jeho rtů.

Resedilla se nestarala o Sternauovu přítomnost. Položila svá ústa něžně na tyto bledé rty, aby je políbila.

„Ne,“ pravila. „Nesmíš umřít, milý Gérarde, neboť bez tebe bych i já nemohla žít. Musíš se uzdravit a vidět, že jsi pro mne milejší, nežli všechno ostatní na světě.“

„Ó Bože, to je nebe, to je blaženost!“

S těmito slovy zavřel opět své oči. Toto náhlé štěstí bylo příliš veliké pro jeho slabé síly; zachvátila jej mdloba.

„Seňore, seňore, on umírá!“ vykřikla Resedilla plna strachu.

„Nelekejte se, seňorito. Jsou to jen mdloby. Neuškodí mu; dokonce naopak jej posilní. Zůstaňte u tohoto nemocného a já se pak nevzdám naděje, že se opět uzdraví.“