KAREL MAY

Tajemství starého rodu 7.

Žhavé slunce Mexika

KAPITOLA PRVNÍ

Císař Ferdinand Maxmilián

(II. část)

Bylo to o několik dnů později.

Počet asi tři sta jezdců cválal přes rovnou, krátkou trávou porostlou prérii, která se rozprostírala severně od Sv. Katariny. Byli rozdílně oblečeni a rozličně ozbrojeni, zdáli se však tvořit k sobě přináležející tlupu.

V čele jeli tři, dva starší a jeden mladší. V jednom ze starších poznáváme Pabla Corteja, mladší pak byla Conchita, jeho dcera, přestrojena v mužském obleku a také seděla podle mužského způsobu v sedle. Třetí nebyl tak starý jako Cortejo, zdál se však ve zlém smyslu mít právě tolik zkušeností jako zmíněný. Jeho pichlavé oči těkaly po obzoru, vrátily se však vždy opět nespokojeně k nejbližšímu okolí. Konečně ze sebe vydal hlasité, rouhavé zaklení, a připojil pak k tomu: „Kdy už bude mít konec tato prokletá jízda, Cortejo?“

„Mějte jen ještě malé strpení,“ odvětil oslovený. „Ihned zabočíme vlevo a pak můžeme sesednout z koní!“

„Kde? Vždyť nevidím haciendu?“

„Koukněte tamhle vlevo! Vidíte ten tmavý pruh?“

„Ano. Co je to?“

„Les.“

„Les. Míníte tedy, abychom zůstali v lese?“

„Ano.“

„A proč?“

„Abychom si odpočinuli a zároveň vyslali vyzvědače.“

„Zdá se mi, že blouzníte. Nač je zapotřebí vyzvědač?“

„Z opatrnosti. Musíme se přece přesvědčit, zdali nejsou Francouzi na haciendě del Erina.“

„U všech čertů, to je pravda! Odešleme tedy posla, avšak nyní hleďme, abychom se dostali do lesa.“

Před nimi ležící tmavý pruh vystupoval stále jasněji. Byl to ten samý les, v němž se přihodily dříve vypravované události. Když ho dostihli, vnikli kus do něho, slezli z koní a uložili se na zemi. Ti tři, kteří dříve byli v čele tlupy, seděli vedle sebe.

„Nyní mně vyhledejte muže, na něhož bychom se mohli spolehnout,“ pravil Cortejo. „Musí být obratný a lstivý.“

„Takový se hned najde. Moji chlapíci jsou všichni chytří. Avšak nejdříve se mi jedná o to, co mám dostat já.“

„Myslím, že jsme o tom již dorozuměni!“

„Ó nejsme!“

„Vždyť dostáváte svůj žold!“

„Žold a kořist jsem žádal. Žold jste poctivě platil, avšak kořist nechala na sebe dosud čekat. Jak je to v tom ohledu s haciendou del Erina?“

„Zcela výborně pro vás: vy si můžete vzít všechno, já chci pro sebe jenom jedno!“

„Co?“

„Kupní spis ohledně haciendy.“

„U všech čertů, vy nejste žádný hlupák. S tímto spisem přijde pak celá hacienda do vašich rukou. No, ostatně mně by beztoho nebyla k prospěchu. Stavení nemůžeme strčit do kapes; avšak z toho, co tam je, pro vás asi mnoho nezbude.“

„Na tom mi vůbec nezáleží, jen když dostanu spis.“

„A co provedeme s obyvateli?“

„Dělejte si s nimi, co chcete.“

„Bude lepší, budou-li mrtví, pak nemohou nic prozradit.“

„Souhlasím! Ale dvě osoby musíte přenechat mně.“

„Kdo je to?“

„Haciendero Pedro Arbellez a stará paní, jménem Maria Hermoyesová.“

„Nebudu vám stát v cestě. Avšak jak je odtud daleko až na haciendu?“

„Tak za slabou hodinu se tam lze dostat.“

„Dobře; teď půjdu, abych někoho vyhledal, koho pošleme na haciendu.“

Pablo Cortejo zcela dobře předpovídal. Hacienda del Erina byla vskutku obsazena francouzskými vojáky, počtem asi třiceti mužů pod velením kapitána.

Když se na haciendu vyslaný vyzvědač opět vrátil, uplynula již půlnoc, proto se dali ihned na cestu k haciendě. Když tam Mexikáni přišli, obklíčili ze všech stran haciendu a začali opatrně přelézat přes palisády. Avšak nemělo se jim to podařit tak docela nepozorovaně.

Jeden z hlídkujících francouzských strážných stál na vyvýšenině, a zíral ven do takřka neproniknutelné tmy. Tu se mu pojednou zdálo, jako by zaslechl neurčitý, zvláštní šramot. Vidět při této temnotě nemohl nic, proto se položil na zem a naslouchal. Šramot se stával vždy silnější a určitější; nyní byl zcela nablízku; znělo to jako kroky mnoha lidí, a – – – najednou to zapraštělo právě před ním u palisád.

„Haltela! Qui vive?“ zvolal hlasitě. „Stůj, kdo je to?“

Zůstal ležet opatrně na zemi, držel však pušku připravenou pohotově k vystřelení a čekal na odpověď. Nedostával však žádnou. Několik sekund zůstalo ticho; pak však bylo znovu slyšet praštění palisád.

„Kdo je to?“ tázal se opětně. „Odpověz, nebo střelím!“

Tu spatřil právě nad sebou hlavu vykukující přes palisády. Nějaký člověk sem zamýšlel přelézt. Namířil tedy svou pušku a vystřelil.

Rána rozezněla ticho noci. Vojáci, výstřelem vyburcováni ze spánku, vyskočili ze svých loží a chopili se zbraní, avšak již příliš pozdě. Když padla rána, zvolal venku zvučný hlas: „Ke všem čertům! Jak hloupé! Avšak jen tam, kupředu!“

Byl to mexikánský vůdce. Jeho lidé uposlechli. Sotva, že tento rozkaz uslyšeli, přeskočili ze všech stran palisády a pustili se do Francouzů, které navzdory tmě lehce od svých vlastních lidí mohli rozeznat. Několik marných ran padlo; sem tam zazněl smrtelný výkřik; pak vše zase utichlo.

Avšak v několika oknech haciendy se objevilo světlo. Jedno z oken bylo otevřeno. Kapitán, vyburcován ze spaní, rychle rozžehl a koukal dolů. Jeho hlavu bylo v záři světla jasně vidět.

„Co se to děje dole? Proč se střílí?“ zvolal dolů.

„Abychom spatřili tvou hlavu, hlupáku!“ zvolal Mexikán zdola nahoru.

Při těchto slovech mířil vzhůru a spustil. Jeho kulka vjela důstojníkovi do hlavy. Za chvíli nežil ani jediný Francouz.

Vaqueři, kteří leželi v přízemí, se hned při první ráně pozdvihli a rozžehli ihned několik loučí. Pospíchali všichni ven; avšak již ve dveřích jim přišel vstříc Cortejo.

„Zpátky!“ pravil. „My jsme přátelé!“

„Mio Diós! Seňor Cortejo!“ zvolal starý vaquero, který ho znal.

„Ano, jsem to já. Pobili jsme Francouze. Doufám, že jste dobří Mexikáni a budete držet s námi. Kde je Arbellez?“

„Zajisté ve své ložnici.“

„Dej sem to světlo!“

Stařec si nechal dlouhou, hořící louč vzít z ruky. Když pak spatřil, kdo za Cortejem kráčí, zvolal překvapeně: „Seňorita Conchita! Jaký je to div!“

Tato si jej ani nepovšimnula. Následovala otce nahoru.

Pedro Arbellez se ovšem střelbou probudil. Vyskočil z postele a rozdělal světlo. Zaznělo vícero ran; jednalo se tedy o nějakou vážnou událost. Oblékl se co nejrychleji a chtěl právě světnici opustit, když sem vstoupila Maria Hermoyesová.

„Ó, seňore, copak se to asi děje?“ tázala se úzkostlivě.

„Nevím,“ odvětil.

„Vždyť to je boj! Slyšíte to volání?“

„Boj? S kýmpak by Francouzi bojovali? Kdopak by haciendu přepadl? Bude se jednat o nějaké nedorozumění.“

„Ó, pak by se již více nestřílelo! Slyšel jste ten výkřik?“

„Svatá panno, to byl smrtelný výkřik!“

„Nyní opět jeden a ještě jeden!“

„Přicházejí do domu! Slyšíte ty hlasy, Mario?“

„Ano. Již přicházejí po schodech vzhůru. Kdo to asi je?“

Haciendero chtěl otevřít dveře, avšak tyto byly již předtím otevřeny. Dvě osoby stály na prahu, ozářeny světlem louče.

„Cortejo!“ zvolal Arbellez ulekaně.

„Conchita!“ zvolala Maria Hermoyesová.

Cortejo držel nabitou pistoli v ruce; jeho dcera taktéž. Za nimi bylo vidět temné postavy Mexikánů.

„Ano, jsem to já,“ pravil, vcházeje do světnice a dveře za sebou a za Conchitou zavřel.

„Bože můj, copak chcete?“ tázal se Arbellez.

„To hned uvidíte!“

Conchita, přistoupila k hacienderovi a tázala se: „Vy se ptáte, co my zde chceme? Soud chceme vykonat!“

„Soud?“ tázal se Arbellez. „Nad kým?“

„Nad vámi a touto ženskou.“

Při těchto slovech ukázala na Mariu Hermoyesovou.

„Vy žertujete, seňorito,“ mínil Arbellez. „Vždyť my jsme vám nic neučinili. Divím se tomu, že vás zde vidím, seňore Cortejo. Nechtěl byste být tak laskav a vysvětlit mně vaši přítomnost na haciendě?“

„Toto vysvětlení vám podám já místo otce,“ pravila Conchita. „Slyšel jste o nás v poslední době?“

„Ano,“ odvětil haciendero.

„Co?“

„Smím to říci? Já jsem tomu nevěřil.“

„Povězte to! Já vám to poroučím!“

Stařec ustoupil krok nazpět a pravil:

„Vy mluvíte o poroučení? Na každý pád jsem to já, kdo má zde co poroučet!“

„Mýlíte se,“ odvětila Conchita hrdě. „Já jsem nyní paní haciendy del Erina, o kterou jste nás vy chtěl připravit.“

Haciendero stál celý omráčený.

„Mluvte,“ poroučela Conchita, a hrozila mu napřaženou pistolí. „Co jste tedy slyšel?“

„Že seňor Cortejo se chce stát prezidentem,“ odvětil.

„Prezidentem? Ne! Králem chce být! Celé Mexiko bude patřit jemu a mně! Tuto haciendu nejdříve obsadíme, neboť ona je naším majetkem.“

„Hacienda je moje!“

„Lžete!“

„Já jsem ji koupil!“

„Dokažte to!“

„Já jsem to již dokázal, neboť mám kupní smlouvu.“

„Tato listina je falešná. Vy jste haciendu nekoupil, vy jste ji dostal darem a kupní smlouva byla jen sepsána naoko.“

„I kdybyste měla pravdu, hacienda by byla přece mým majetkem. A kdyby i mé právo bylo neplatné, pak by hacienda připadla hraběti Rodrigandovi a nikoliv vám.“

„Žvásty! Co patří hraběti, patří také nám! Vy tomu ovšem nerozumíte!“

„Ó, já tomu rozumím a chápu to!“ pravil Arbellez.

„Vy to chápete? Skutečně?“ ušklíbla se. „Jak nekonečně moudré je to od vás. Sdělte mi to přece.“

„Podstrčený hrabě Alfonzo je Cortejo, proto si myslíte, že co patří Rodrigandům, patří i vám. Anebo chcete zapírat?“

„Zapírat? Vám? Nemáte rozum. Nevydáte mi tedy onu listinu?“

„Nevydám.“

„Nechám ji hledat.“

„Nenajdete ji.“

„Převrátím celý dům naruby.“

„Listina se zde v domě nenachází. Vaše hledání bude marné!“

Tu k němu přiskočila, zaťala obě pěsti a syčela mu vstříc: „Ach, vy ji nemáte zde na haciendě?“

„Nemám, je s mou závětí v dobrých rukou. Nenamáhejte se nadarmo.“

„A kohopak jste učinil svým dědicem?“

„To vám nepovím.“

„Poroučím vám, abyste to pověděl!“

Při těchto slovech se v něm vzbudila jeho zmužilost, proto dodal s opovržením:

„Vy nejste ta osoba, která by mne mohla k něčemu přinutit!“

„Že ne? Ach, vy snad nevěříte, že se hacienda nachází v našich rukou?“

„Věřím. Vždyť musím věřit, neboť slyším radostné řvaní vaší tlupy, která již začíná drancovat.“

„Slyšíte to? Slyšíte to doopravdy? Ano, naši hoši nejsou lenošní. Vše, vše, co najdou, patří jim, jenom Pedro Arbellez a Maria Hermoyesová jsou naším majetkem, tyto dvě osoby jsme si vymínili. Nevěřte, že můžete uprchnout nebo nám uniknout!“

„Vím to, jsme v moci dvou ďáblů.“

„Dvou ďáblů, ano, to je pravý výraz. Uvidíte, jak se vám bude dařit, zachází-li s vámi ďábel. Proto se vás ptám naposled, řeknete mně, kde se nachází kupní listina?“

„To se nedozvíte.“

„Ani to ne, kdo je vaším dědicem?“

„Také ne.“

„Strčíme vás do nejhlubšího sklepa.“

„Učiňte to!“

„Budu vás mučit a nelidsky trápit.“

„Zkuste to. Bůh mne bude chránit.“

„Bůh se o vás nebude starat. Musíte chcípnout hladem, zdlouhavě zemřít hladem.“

„Nebojím se smrti.“

„Ó můj milý, však ty se jí budeš bát. Tvá smrt bude hrozná. Nechám tě bičovat. Přetrpíš všechny bolesti, jaké jen mohou být.“

„Však se za to najde mstitel!“

„Nevěř tomu. Kdopak by se opovážil, vztáhnout svou ruku na dceru krále Mexika nebo se pomstít!?“

„Ještě není váš otec králem. Nebude jím nikdy!“

„Červe, hloupě žvaníš! Setrváváš tedy při své zatvrzelosti?“

„Ano. Jsem starý muž. Vy jste mne oloupili o jediné dítě, vy jste podkopali s ďábelskou lstí štěstí celých rodin. Umučíte-li mne k smrti, nebude vaše svědomí o mnoho těžší, avšak já vás prokleju a má kletba vás zasáhne, když na to nebudete ani pomýšlet!“

„Ano, ty jsi starý muž,“ pravila úsměšně, „jsi sešlý věkem, nevíš, co mluvíš. Avšak až ti nechám tvoje záda rozedrat bičem, pak zajisté budeš alespoň mluvit to, co chci od tebe slyšet. S tebou jsem hotova. Nyní k té druhé!“

Stará, hodná Maria Hermoyesová naslouchala s úzkostí a strachem této rozmluvě. Znala dobře tuto dívku, věděla, co může očekávat od Conchity, která se nebála žádného násilí a ukrutnosti. Nyní přišla řada na ni. Očekávala tedy s úzkostí, co se jí bude ptát.

„Odpovíš-li na moje otázky,“ začala Conchita, „pak bude tvůj osud lepší, než onen tohoto tvrdošíjného starce. Víš o tom, že učinil svou závěť?“

„Ano,“ odvětila Maria.

„Mluvil s tebou o tom?“

„Ano.“

„Víš, kdo bude dědicem?“

„Nevím.“

Toto „nevím“ bylo ale vysloveno nápadně nejistým tónem. Tento tón vzbudil pozornost Conchity, proto se na stařenu obořila:

„Nelži! Víš, komu odkázal haciendu?“

„Vím,“ odvětila nyní tázaná zdlouhavě.

„Kdo je to?“

„Jedna příbuzná.“

„On má ještě příbuzné? To jsem nevěděla. Kde jsou tito příbuzní?“

„V zemi zcela na severu.“

Maria Hermoyesová pohlédla při každé své odpovědi na Arbelleze. On se však tvářil, jako by nic neslyšel. Úzkost ji přiměla k mluvení.

„Na severu?“ opakovala Conchita. „Kde?“

„Ve tvrzi Guadeloupe…“

„Tu neznám. Kdepak leží?“

„Na Rio Puerco.“

„Ach, tam nahoře; víš, kdo jsou tito příbuzní?“

„Je to kupec, jmenuje se Pirnero.“

„Pirnero; toto jméno si musím zapamatovat. A tento Pirnero má dědit haciendu?“

„On ne, ale jeho dcera.“

„Co to říkáš! On má tedy dceru nebo snad i více?“

„Jen jednu jedinou.“

„Jak se jmenuje?“

„Resedilla.“

„Ví ona, že se má stát dědičkou?“

„Ano.“

„Tak zde již byla?“

„Nebyla. Seňor Arbellez k ní odeslal posla.“

„Kdo byl ten posel?“

„Jeden vaquero.“

„Kdy odešel?“

„Před krátkou dobou.“

„Skutečně? Před krátkou dobou? Tak se snad ještě ani nevrátil?“

„Ne.“

„To je dobře. Budeme ho očekávat. Jaké poselství měl vyřídit?“

Maria hleděla nesměle na Arbelleze. Když to spatřil, pravil: „Jen odpovídejte. Co víte, jen povězte. Nebudete přece kvůli mně mučena.“

„Má pravdu, tedy odpovídej,“ pravila Conchita.

„Vaquero má poprosit seňoritu Resedillu, aby přišla sem na haciendu.“

Tu přelétl vítězný úsměv přes tvář Conchity.

„Ach, dědička přijde sem na haciendu?“ tázala se rychle.

„Ano.“

„Však já ji přivítám. Budu jí k tomuto dědictví gratulovat. Byla jsi u toho, když Arbellez dělal svou závěť?“

„Nebyla.“

„Kde ji dělal?“

„Zde v tomto pokoji.“

„Kdo byl u toho?“

„Tři páni, kteří přijeli na koni a dva dny se zde zdrželi.“

„Odkud byli?“

„To nevím.“

„Nelži, stařeno!“

„Seňorito, mohu na to přísahat, že nic nevím.“

„Nemluvil o tom Arbellez?“

„Nemluvil.“

„A ty ses ho neptala?“

„Ne.“

„Ale jejich jména jsi slyšela?“

„Neslyšela.“

„Vzal snad některý z nich onu závěť sebou?“

„Ano.“

„Odkud to víš?“

„Když se loučili, řekl jeden z nich seňoru Arbellezovi, že závěť bude zcela bezpečně uložena.“

„Snad je znal některý ze služebníků nebo z vaquerů?“

„Žádný je neznal.“

Cortejo dosud seděl v houpačce a tiše naslouchal; nyní začal mluvit.

„Nech to, Conchito,“ pravil. „Tímto způsobem se nic nedozvíš. Ona vskutku nic neví; ale Arbellez bude muset mluvit. Zavřeme jej do sklepa a nedáme mu nic jíst a pít. Hlad a žízeň jej již přinutí k mluvení. On nám poví, kde se nalézá kupní smlouva, on nám dokonce vydá písemné potvrzení, aby nám byl tento spis vydán!“

„A to chceš tak dlouho čekat, až jej hlad nebo žízeň přinutí mluvit?“ tázala se.

„Ano. Nebo ty víš něco lepšího?“

„Zajisté. Doufám, že mně necháš činit, co já chci, otče?“

„Dříve musím vědět, co to bude!“

„Však se to dozvíš. Napřed ale ještě jednu otázku k tomuto zde.“

Obrátila se přitom opět k Arbellezovi: „Ptám se vás naposledy, povíte mně, kde se nacházejí ty spisy?“

„Nepovím vám to!“

„Za deset minut to budu vědět, neboť vás nechám tak dlouho bičovat, až budete mluvit.“

„Mne, starého muže bičovat! Vy jste lítice, ničemný tvor, který není hoden, aby na něj slunce svítilo.“

„Slyšíš to, otče?“ tázala se zuřivě. „Tak ať dostane své rány.“

„Počkej s tím ještě, Conchito. Zkusíme to napřed s hladem.“

„Ne, otče. Nechej mně mou vůli. Co se můžeme dozvědět hned, nemusíme chtít slyšet teprve později.“

Hned přikročila ke dveřím, otevřela je a zavolala na dva Mexikány.

„Tento muž zde má dostat výprask,“ pravila. „Vy to vykonáte, já vás za to odměním.“

Chlapi přikročili k Arbellezovi.

„Chceš se po dobrém přiznat?“ tázala se Conchita a ještě jednou se k němu obrátila.

„Ne, i kdybych měl zemřít!“ odpověděl.

„Nechám tě zbičovat k smrti, člověče!“ hrozila Conchita.

„Učiňte to. Avšak mou haciendu nedostanete, ta zůstane mé dědičce!“

„Tak začněte. A nešetřete jej!“

Na tento rozkaz se chopili Mexikáni Arbelleze, svlékli ho, svázali a povalili na zem. Potom jej začali jeden po druhém bít holí, až po zemi tekla krev. Maria Hermoyesová padla při první ráně do mdlob. Najednou jeden z Mexikánů přestal a řekl: „Již se nehýbe. Myslím, že je mrtev.“

„Nebo alespoň v bezvědomí,“ připojil druhý.

„Podívejte se!“ velela Conchita.

Oba chlapi otočili starce tváří vzhůru. Jeho oči byly zavřené, před jeho ústy stála hustá, krvavá pěna.

„Ten má dost!“ pravil jeden z nich.

„Je mrtev?“ tázala se Conchita.

„Podíváme se.“

Sehnul se k hacienderovi a ohledával jej.

„Mrtev ještě není,“ pravil. „Ještě dýchá.“

„Můžeme později tedy bití opakovat, zůstane-li i dál tvrdošíjný. Vy jste svou věc provedli dobře. Zde máte vaši mzdu.“

„Děkujeme, seňorito!“ řekl mluvčí. „Co s ním ale uděláme?“

„Zavřete jej do sklepa.“

„A tuto stařenu?“

„Zavřete s ním. Ať oba hladovějí, až se jim dech zkrátí.“

Jeden tedy popadl Arbelleze, druhý Mariu Hermoyesovou a Conchita je následovala. Když přišli dolů do sklepa, oba rozvázali, strčili je dovnitř, zavřeli dveře a zastrčili obě závory, které se nacházely u dveří. Mimoto byl zde ještě visací zámek, který také uzamkli. Conchita vzala klíč k sobě.

„Obdržíte ještě dnes svou náhradu,“ řekla jim. „Není ostatně potřeba, aby se každý dozvěděl, co se mluvilo a vůbec, co se zde dělo. Buďte mlčenliví a dvojnásobně vás odměním.“

Poté kráčela po tmavých schodech vzhůru a oba muži ji zdlouhavě následovali. Když se vzdálila, zůstal mluvčí stát a řekl:

„Jsem zvědav, jak se nám odmění.“

Druhý však mlčel; proto první pokračoval: „Proč neodpovídáš?“

Tu si tázaný hluboce vzdechnul a řekl: „Čert ať sebere celou tu komedii!“

„Proč? Je ti to málo, co jsi dostal? Vždyť to bylo rychle vyděláno.“

„Chtěl bych, abych při tom nebyl!“

„Chlape, mně se zdá, že se stáváš přecitlivělým!“

„Poslyš, znáš mne. Již jsem všelicos prodělal a zkusil a nehrozím se hned tak něčeho. Avšak jak jsme toho starce obrátili a já jsem se mu podíval do očí, tu mně bylo právě tak, jako by mně byl někdo uhodil kyjem.“

„Hlouposti!“

„Žádné hlouposti. Co jsem cítil, to jsem cítil. Zdá se mi, že to bylo to, co nazýváme zlé svědomí.“

„Ale přestaň, člověče, nebo si budu myslet, že třeštíš. Vlastně má seňorita pravdu. Nemusí to každý vědět, co se stalo.“

„Ode mne se to zajisté nikdo nedozví.“

„Ode mne také ne.“

Potom se oba rozešli. Jeden šel, aby se pustil za loupeží. Druhý se však tiše a zasmušile loudal mezi sem a tam běhajícími lupiči. Konečně přišel k zadní části domu, kde se nacházely sklepy, a začal hledat. Když pak přišel k otvoru, nacházejícímu se blízko země, zůstal stát a mručel k sobě: „To je zajisté ta díra, která vede do vězení. Jakpak, kdybych jim tam hodil trochu jídla? Také několik lahví vody bych jim tam mohl docela dobře dát, kdybych je uvázal opatrně na šňůru. To na nějakou dobu postačí. Ano, dnes večer, až se setmí, to učiním a upokojím tak poněkud své svědomí.“

Hacienda se tedy nacházela v Cortejově moci. Již druhého dne se opět dostavila tlupa, kterou mu jeho jednatelé poslali. Nyní šlo jen o to, aby se zde na severu udržel. Proto se vydal s počtem asi sto jezdců na cestu k Rio Grande, aby provedl svůj čelící záměr proti lordu Lindsayovi. Conchita zůstala pozadu, aby zde zastupovala jeho místo, pokud to bylo možné.

Za několik dní později klusal rovinou jezdec, ležící na pravém břehu řeky Quanabal. Odtud nebylo již příliš daleko na haciendu del Erina.

Jezdec nebyl nikdo jiný, než onen vaquero, který byl v tvrzi Guadeloupe, aby pozval seňoritu Resedillu k Pedru Arbellezovi. Hned druhý den se po ukončení boje vydal na cestu, aby svému pánovi, ještě dříve než ostatní přijedou na haciendu, přinesl radostnou zprávu, že je konec všemu trápení, že tak dlouho oplakávaní jsou ještě naživu a nacházejí se i na cestě k domovu. Cítil se šťastný, že je on posel této zprávy a proto poháněl svého koně, navzdory jeho zemdlenosti k největšímu spěchu. Avšak odpoledne uplynulo a teprve k večeru se přiblížil ke známé haciendě.

Nyní bodnul svého koně ostruhami a cválal přímo až před vrata, která nalezl uzavřená. Hlasitě na ně zaklepal.

„Kdo je venku?“ tázal se cizí, neznámý hlas.

Řekl své jméno.

„Neznám,“ bručelo to uvnitř.

„Tak jsi snad zde teprve krátký čas?“ tázal se vaquero venku. „Ovšem.“

„No, tak jen otevři. Já jsem vaquero seňora Arbelleze a přicházím z tvrze Guadeloupe, kde jsme porazili Francouze.“

„Tvrz Guadeloupe? Francouze porazili? No, to jsi jeden Z našinců. Pojď sem.“

Vrata se otevřela a za vaquerem opět uzavřela. Tento se mnoho neohlížel, vždyť byla tma a tak nezpozoroval nic ze změn, které se zde v jeho nepřítomnosti udály.

Seskočil z koně a odebral se napřed do místností v přízemí, kde se vaquerové vždy zdržovali. Chtěl se jim ukázat, že se již vrátil a pak se odebrat vzhůru k Arbellezovi, aby mu podal zprávu.

Otevřel dveře a zůstal udiveně stát, když spatřil prostor naplněný cizími, ozbrojenými muži. Také on byl ihned zpozorován.

„Hej, kdo je to?“ zvolal jeden. „Snad opět nováček?“

Chopili se ho a vtáhli ho dovnitř. Ohlížel se zmateně kolem sebe, a proto se mu vysmáli.

„Prach zajisté nevynalezl,“ mínil dřívější mluvčí. „Chlape pro Corteja bojovat, to je zapotřebí jiných mužů nežli jsi ty.“

„Pro Corteja?“ tázal se celý udivený.

„Ovšem. Nebo ty přicházíš z jiného důvodu?“

„To se rozumí.“

„Tak. A ke komu chceš?“

„K mému pánovi.“

„Dobře. Avšak kdo je tvůj pán?“

„Seňor Pedro Arbellez,“ odvětil tázaný.

„Pedro Arbellez? To byl dřívější majitel haciendy, ano?“

„Dřívější?“ tázal se vaquero zaraženě. „Copak je nyní někdo jiný majitelem haciendy?“

„Ovšem. Nevíš to ještě?“

„Ani slovo nevím. Kdopak to je?“

„Cortejo.“

„Cortejo? Cortejo z Mexika?“ ptal se vaquero polekaně.

„Ano, seňor Pablo Cortejo z Mexika.“

„Tisíc hromů!“

„Chlape, mně se zdá, že se bojíš. Nelíbí se ti snad ten seňor?“

„Ach, já bych jen rád věděl, jak se to stalo, že ten tak najednou je tady pánem?“

„Jak se to stalo? Nuže zcela jednoduše: přijel s námi sem na haciendu a odebral ji tomu Arbellezovi.“

„Svatá panno! A kde se nachází seňor Arbellez?“

„Ten? Hm, kdo to ví? Nikdo to neví. Je pryč, zmizel.“

„Bože můj, to musím ihned pryč.“

Chtěl se co nejrychleji vzdálit, avšak deset pěstí jej zadrželo.

„Stůj, chlapíku. S tebou to není v pořádku. Tak ty nám nevyklouzneš. Musíme tě napřed vyslechnout.“

„Vyslechnout? Proč? Jsem poctivý chlap.“

„To říká každý. Řekni přece, pro koho jsi?“

„To je divná otázka. Pro koho bych byl?“

„Pro Bazaina, Maxe, Juareze nebo Corteja?“

„Pro žádného. Jsem vaquero mého seňora Arbelleze a jen toho poslouchám. Po ostatních věcech mi nic není!“

„Slyšíte to, kamarádi? Tento muž je pro Arbelleze. Musíme jej zavést nahoru k seňoritě. Držte jej pevně. Já ho ohlásím.“

Hodný vaquero se všemožně namáhal, aby se jim vysmeknul, ale nepodařilo se mu to. Svázali mu dozadu ruce a přivedli jej před Conchitu. On ji osobně neznal, a poněvadž mu neřekli její jméno, nalézal se proto v nejistotě, koho má vlastně před sebou.

„Seňorito, prosím vás, pomozte mi,“ prosil. „Jedná se tu o nějaké nedorozumění.“

„Kdo jste?“

„Jsem vaquero ve službách seňora Pedra Arbelleze.“

„To mně již řekli.“

„Můj pán mne vyslal s poselstvím, a když se vracím, nenacházím jej, nýbrž samé cizí lidi, které neznám.“

Při těchto slovech ji napadlo, co jí Maria Hermoyesová o jednom vaquerovi pověděla, který byl poslán do tvrze Guadeloupe. Proto se hned ptala:

„Vy jste byl ve tvrzi Guadeloupe?“

„Ano.“

Tu se obrátila k Mexikánům, kteří ho přivedli, a řekla jim: „Jděte ven a čekejte přede dveřmi, tento vaquero se zdá být hodný muž, promluvím s ním sama.“

Ti odešli a Conchita se rozhodla lstí se všechno dozvědět, co tento muž měl svému pánovi sdělit. Proto se tvářila, jako by byla přítelkyní haciendera Arbelleze a že se jen z toho důvodu přidala ke Cortejovi, aby se na něm pomstila za bezpráví, způsobené jejímu otci Cortejem. Svými otázkami to přivedla tak daleko, že jí vaquero sdělil všechno, co věděl a co v tvrzi Guadeloupe prožil. Tím pádem se dozvěděla o Sternauově návratu a všech ostatních s ním zmizelých osob a také o okolnosti, že lord Lindsay přiváží Juarezovi peníze a zbraně, a pak o místu, kde se tito dva spolu mají sejít.

Když pak ke konci svého vypravování se vaquero vyjádřil, že je to jeho největším přáním, vidět Corteja viset za všechny jeho zločiny, pak nebyla více s to se ovládnout, přistoupila o krok blíž a syčela: „A to si přejete z celého srdce?“

On ustoupil o krok, pohlížel udiveně na ni a pravil:

„Ovšem! Vždyť vy si to také přejete? Ne snad?“

„Já? Ach, povídám vám, poněvadž si přejete, vidět Corteja viset, budete vy první, který bude viset.“

Její oči přitom sršely oheň, její přetvařování zcela zmizelo.

„Ale seňorito,“ pravil, „já vás nechápu!“

„Ó, máte mne a vše ostatní hned pochopit! Je pravda, vy jste řekl, že držíte s vaším hacienderem s Juarezem?“

„Ovšem!“

„Nuže, jsou-li všichni přívrženci tohoto Juareze tak hloupí jako vy a váš pán, pak bude zajisté on v krátké době viset? Víte, kde Arbellez je?“

„Nuže, vždyť jste mi prve řekla, že jste mu pomohla k útěku,“ odvětil vaquero, celý zaražený náhlou změnou, jaká se s ní najednou stala.

„A tomu jste věřil? Pak jste skutečně hloupější než kdokoliv jiný!“

On otálel s odpovědí, byl příliš poctivý, než aby mohl ihned věřit v takovou lstivost, pak ale zdlouhavě pravil: „Ale vždyť jste mi to sama povídala!“

„Ano, avšak nemyslela jsem, že budete tak omezený a hned tomu uvěříte. Považujete Corteja skutečně za tak neprozřetelného, že by ho byl nechal upláchnout?“

„Vždyť se tak stalo s vaší pomocí!“

„Ba naopak, s mou pomocí jsme jej uvěznili!“

„Uvěznili?“

Vaquerovy oči se zvětšily, jeho rty se sevřely.

„Ano. Nachází se hluboko ve sklepě. Je odsouzen zemřít pomalu hladem.“

„Nedělejte tak ukrutné žerty, seňorito!“

„Ó, kdybyste věděl, kdo já jsem, pak byste to nepovažoval za žert!“

„Kdo vy jste? Vždyť jste mi to řekla!“

„Abych vás ošálila, abych z vás vyloudila, co jsem se chtěla dozvědět. A to se mi skvěle podařilo. Hádejte tedy, kdo jsem!“

Přitom spočíval její zrak vítězným pohledem na něm. On byl prostý, poctivý muž, nikoliv však idiot. Proto pojednou projelo jakési tušení jeho duší. Pravil ulekaně: „Bože můj, tuším-li dobře!“

„Nuže, copak tušíte, starce?“

„Vy jste – – vy jste – – nebesa, kdyby to byla pravda!“

„Nuže, jen ven s tím!“

„Vy jste seňorita Conchita – –“

„Ano!“ zvolala jásavě.

„Cortejova dcera?“

„Ano,“ opětovala.

„Pak mi budiž svatá panna milostivá! Co jsem to učinil!“

„Ano, ať je vám milostivá! Já jsem se vše dozvěděla, vše, co jsem chtěla vědět! A víte, co teď učiním?“

„Co?“ tázal se překvapeně.

„Pošlu svého člověka do tvrze Guadeloupe a nechám hraběte zavraždit – –“

„Bože můj!“

„Pošlu dalšího do El Refugia a nechám Angličana i s jeho dcerou rovněž zavraždit – –“

„Kéž se vám to nepodaří!“ sténal stařec. „Já bych byl tím vinen!“

„Ano, vy jste tím vinen! Dále nechám číhat na Juareze a všechny, kdo jsou s ním. Oni musí zemřít, všichni – všichni – všichni!“

Na jejím jinak bledém obličeji sálala tak zlomyslná, tak pekelná radost, že vaquero nad ní ustrnul. Pozdvihl své spoutané ruce a pravil:

„Seňorito, pamatujte, že je Bůh na nebi!“

„Bůh? Dejte pokoj!“ smála se, potřásajíc hlavou.

„Který vše odměňuje nebo trestá, podle toho je-li to dobré nebo zlé!“

„To jsou jen báchorky!“

„Ó nerouhejte se!“

„Pouhé báchorky!“ opětovala. „Nevidíte snad, že právě tento Bůh mne chrání? Nenechal mně, abych se všechno dozvěděla? Avšak já nepotřebuji jeho pomoc, já vím sama, co mám činit. Oni všichni zemřou. A vy, víte vy, co se s vámi stane?“

„Jsem v rukou božích,“ odvětil.

„Ne, nacházíte se předně v mých rukou. Vy budete viset, vskutku viset, tak jak jsem vám to přislíbila. Své slovo vždy dodržím.“

„Bože můj! Kdybyste byla alespoň muž a ne žena!“

„Proč?“ smála se.

„Pak bych vás za toto všechno potrestal!“

„Vy? Mne?“ zvolala.

„Ano,“ odvětil hrozivě. „Anebo myslíte, že je vaquero bezmocný, má-li ruce svázané? Vy jste žena, opovrhuji vámi. Avšak krev mého pána, kterého jste dala bít, volá k nebi a Bůh to uslyší a pomstí!“

„Pryč s vámi, starče! Tato krev volá nanejvýš k větvi, na které budete později viset. Vstupte!“

Poslední slovo platilo oběma mužům, kteří stáli přede dveřmi. Vstoupili. Conchita se jich tázala: „Slyšeli jste, co se zde mluvilo?“

„Neslyšeli, seňorito,“ odvětil jeden.

„Dobrá! Dopravte tohoto člověka do sklepa, v němž jsou již oba ostatní zajatci. Tito musí hladovět a žíznit. On však dostane denně tolik, aby zůstal naživu. Rozumíte?“

„Ano.“

„Avšak nedáte mu dole jíst a pít, jinak by dal z toho těm ostatním. Nakrmíte jej přede dveřmi!“

„Váš rozkaz vykonám, seňorito!“

„Dobrá, odveďte jej. Zítra ale přivedete starou Hermoyesovou a vysázíte jí padesát ran.“

Toto řekla jen proto, aby starého vaquera pozlobila, tento to však vzal dooopravdy. Obrátil se k ní a ptal se jí: „Co? Vy chcete nechat i seňoru Hermoyesovou bít?“

„Ano.“

„Anebo jen vyhrožujete?“

„Ticho, starče! Míním to doopravdy!“

Tu mu naběhla žíla na čele.

„Pak tedy nejste ovšem žádná žena, kterou je třeba šetřit, nýbrž satan, kterého musíme vyhladit. Táhněte do pekla!“

Pozdvihl nohu. Oba muži to viděli a přiskočili k němu, avšak přece se mu podařilo dívku s takovou silou kopnout do břicha, že odletěla přes celý pokoj až k zadní stěně.

„Chlape, co jsi se to opovážil!“

S těmito slovy jej oba strhli k zemi, vzali svá lasa a svázali jej pevněji nežli předtím.

Od stěny sem zaznívalo kvílení. Jeden z mužů střežil vaquera, druhý pak přistoupil ke Conchitě. Oči měla zavřené a sténala.

„Je vám něco, seňorito,“ tázal se.

Otevřela oči, pohlédla na něho, ale neodpověděla.

„Bolí vás něco?“ tázal se opět.

„Ano,“ vydechla.

„Co?“

„Prsa.“

Při těchto slovech ukázala k prsům.

„Tisíc hromů, snad nebudete mít něco zlámaného!“ zvolal.

„Já nevím,“ šeptala s námahou.

„Bolí vás někde?“

„Zde.“

Položila ruku na místo, kam ji vaquero kopnul.

„Ano, to bylo kopnutí! Celá střeva mohou být rozmačkána! A my tu nemáme žádného lékaře. Co si počneme? Seňorito, zkuste přece, zda můžete vstát!“

Objal ji a pokoušel se ji pozdvihnout.

„Ó Bože!“ volala.

Pohyb jí způsobil velké bolesti.

„Teď volá k Bohu!“ pravil vaquero.

„Ticho, padouchu!“ zvolal jeho strážce. „Kopnutí draze zaplatíš.“

„Kdepak vás nyní bolí, seňorito?“ tázal se druhý.

„Zde,“ pravila ona, ukazujíc na levý prs.

„Ach, pak máte zlomeno několik žeber. Podíváme se, jak to vypadá s druhou rukou a s nohama.

Tahal ji několikrát sem a tam za ruku a za nohy a pak spokojeně pravil: „No, ty jsou ještě celé a co se týče žeber, na tom není mnoho pokaženo. Trochu je protlačíme a pak přijdou zase do pravé polohy. Pojďte! Položím vás zde do houpačky.“

Ona potřásala hlavou.

„Kam jinam?“

„Posaďte mne tam na židli – – ke stolu!“

Vyslovila to s námahou. Nemohla dýchat a následkem toho ani mluvit. Muž ji pozdvihl a posadil na židli. Ona přitom sténala, ale on pravil: „No, vždyť to jde. Držte se zpříma. Pošlu vám sem služku. Napřed ale musíme toho chlapa zde, strčit do díry. Jaký trest má dostat za to kopnutí, seňorito?“

Ona potřásala hlavou a kývala na něho rukou, aby se vzdálil.

„Žádný?“ tázal se udiveně.

„Ó ano!“ odvětila Conchita.

„Jaký tedy?“

„Teď ne.“

„Ah, to je něco jiného. Tedy později. Pryč s tebou, padouchu. Dozvíš se velmi brzy, co sis nadrobil.“

Na to oba popadli vaquera, zavedli jej ke sklepu, otevřeli jej, strčili ho dovnitř a pak opět uzamkli.

Hned v prvním okamžiku stařec zavadil o postavu, která seděla schoulena u zdi. Při druhém kroku se opět dotkl osoby, která ležela na zemi. Poznat nemohl nic, neboť zde byla úplná tma.

Čekal chvilku, až se oba muži vzdálili a řekl pak: „Seňore Arbellezi!“

Tiché sténání mu odpovídalo.

„Seňore Pedro Arbellezi!“

Sténání se opakovalo, avšak hlasitější slovo nebylo slyšet.

„Seňoro Mario Hermoyesová!“ pravil pak vaquero.

„To jsem já,“ odvětila při zdi sedící osoba. „Kdo jste vy?“

Řekl své jméno. Tu vyskočila Maria vzhůru a zvolala:

„Ty jsi to? Ty? Je to možné! Jak ses sem dostal?“

„Jsem zajatec,“ odvětil.

„Bože můj, již jsem myslela, že nás zamýšlíš vysvobodit.“

„Neučiní-li Bůh zázrak, je osvobození nemožné.“

„Svatá madono! Ty si také zoufáš?“

„Zoufat? Ne, neboť Bůh ještě žije, on nás může ještě vždycky vysvobodit!“

„Ó, kéž by se to stalo brzy, jinak jsme ztraceni. Jakou zprávu přinášíš z Guadeloupe a jak ses dostal do Cortejových rukou?“

„O tom budu vypravovat později. Mluvme napřed o přítomnosti. Ten, co tady leží, je seňor Arbellez?“

„Ano.“

„Je s ním zle?“

„Je celý zakrvácený a padá z jedné mdloby do druhé. Víš již, co se s ním stalo?“

„Ano. Bůh to těmto ďáblům již odplatí v soudný den. Vy zde máte zemřít hladem a žízní?“

„Ano.“

„Tedy nemáte nic na jídlo a pití?“

„Ó přece! Někdo útrpný nám sem spustil oknem každý den chléb a láhve s vodou. Také jiné věci se zdají přitom být. Bohužel nám to vůbec nemůže pomoci.“

„Proč by to nepomohlo?“

„Vždyť jsme spoutáni. Nemohu sebou hýbat.“

„Já také ne. Tak jste dosud ještě nic nesnědli?“

„Ještě vůbec nic.“

„Bože můj! A tato úzká prostora! Tři osoby zde mohou sotva stát, tím méně ležet. Ach, teď mně napadá, že mám u sebe svůj nůž.“

„Tvůj nůž?“

„Ano je velmi ostrý, avšak nemohu rukou do kapes.“

„Snad se mně to podaří, přistoupíš-li ke mně.“

To se také stalo. Podařilo se jim nůž vytáhnout a konečně přeříznout i pouta.

„Bohu buď chvála!“ pravila Maria. „Nyní se můžeme podívat, co nám sem náš neznámý dobrodinec spustil.“

Oba se sehnuli k zemi a ohmatávali kolem sebe. Našli chléb, láhev s vodou, svíčky a sirky. Když pak udělali světlo, spatřili rovněž lístek, omotaný kolem jedné láhve.

Maria přidržela lístek u světla a četla:

Od někoho, kdo se na vás prohřešil. Dnes musím pryč, avšak našel jsem jiného, kdo místo mne vám bude denně dávat chléb, vodu a světlo. Modlete se za mne a odpusťte mi.

„Kdo to asi je?“ tázala se Maria.

„Zajisté ten, který bil seňora.“

„Ano, v každém případě. Bůh mu to odpusť. Musel poslechnout. Ale svatá panno, vždyť my ani nepomýšlíme na našeho pána!“

Nyní posvítili na Pedra Arbelleze. Poskytoval velmi smutný pohled. Na rukou a nohou spoután a na celém těle rozedrán a zakrvácen, ležel tu se zavřenýma očima jako mrtvola. Oba se dali do pláče.

„Ó svatá panno, můj drahý, můj milý seňore!“ bědovala Maria.

Vaquero zatínal obě pěsti. „To jsem měl dříve vědět!“ pravil.

„Kdy?“ tázala se Maria.

„Když jsem byl u té Conchity.“

„Ó, ty jsi byl u ní?“

„Ano.“

„Jak jsi k ní přišel? Co říkala?“

„O tom později. Kopnul jsem ji, že si zlomila několik žeber. Kdybych to byl ale dříve věděl, co teď vím, bylo by ji to zajisté stálo život!“

Na to se pustili do práce. Ona roztrhla svou bílou sukni na kusy, které navlhčila vodou; potom obvázali Arbelleze. Když to udělali a viděli, že Arbellez nyní klidněji dýchá, začali spolu tiše mluvit. Vaquero začal vše tiše vypravovat, co se stalo v tvrzi Guadeloupe a také svou rozmluvu s Conchitou a o tom, jak na něm lstí všechno vyzvěděla. – Mezitím jeden z Mexikánů, kteří zavlekli vaquera do sklepa, poslal děvečku nahoru ke Conchitě. Ta seděla u stolu, hlavu měla podepřenou o roh a kašlala z úst krev.

„Pro všechny svaté, copak je to s vámi, seňorito?“ tázala se služka. „Jste poraněná?“

Conchita pozvedla zdlouhavě hlavu do výšky a šeptem pravila:

„Musím psát. Dej mi sem polštář.“

„Psát? To nepůjde.“

„Musí to jít.“

„Ale vždyť se mně řeklo, že máte zlomeno několik žeber.“

„Kdo to pravil?“

„Jeden z těch dvou, co byli u toho.“

„Zavolej ho.“

Odešla a brzy vstoupil ten, o němž služka mluvila.

„Vy jste prve povídal, že mám zlomeno několik žeber?“ tázala se Conchita.

Bylo na ní vidět a slyšet, jak je jí zatěžko vypravit každé slovo.

„Ano, seňorito,“ odvětil.

„Víte, kde je k nalezení nejbližší lékař?“

„Myslím, že v Saltillu nebo Castanelle. Jistě to ale nevím.“

„Jak je to odtud daleko?“

„Půl druhého dne tam a také tolik nazpět, tedy tři dny.“

„Tak dlouho nemohu čekat.“

„Ano, blíž ale není žádný lékař!“

„Znáte dobře všechny muže, kteří jsou nyní zde?“

„Myslím, že ano.“

„Nebyl snad náhodou některý z nich lékař?“

„Lékař ne, ale – –“ odvětil zdlouhavě.

„Čímpak?“

„Ranhojič.“

„Ranhojičem? Kdo je to?“

„Můj kamarád, který byl dříve u vás.“

„Co držel vaquera?“

„Ano.“

„Přiveďte jej sem.“

Odešel a přivedl hned svého kamaráda. Conchita byla sotva v stavu se udržet.

„Vy jste ranhojič?“ tázala se ho.

„Nejsem,“ odvětil.

„Hlupáku,“ šeptal mu druhý do ucha.

„Copak tedy?“ tázala se. „Tento zde pravil, že jste ranhojičem.“

„Ranhojičem ne, nýbrž lazebníkem, seňorito.“

„Lazebníkem? Vždyť to je veliký rozdíl, jak se mi zdá.“

Dobrý muž pochopil, že udělal chybu, proto odpověděl:

„Ovšem, seňorito. Ranhojiči hojí zlomeniny nohou, lazebníci však zlomeniny žeber.“

Myslel, že tím svou chybu napravil. Conchita měla příliš velké bolesti, než aby mohla přemýšlet o tomto nesmyslu.

„Tedy umíte zacházet se zlomeninami žeber?“

„Ovšem.“

„Umíte je napravovat?“

„Ano.“

„A obvázat a vyléčit?“

„To se rozumí.“

„Prohlédněte mne tedy dobře.“

„Uložte se do houpačky.“

„Doneste mne tam.“

Oba ji uchopili a uložili do rohožky. Jelikož podle zvyku Mexikánů byla jen lehce oblečena, mohlo se provést prohlédnutí bez velkých těžkostí. Zaťala přitom zuby, musela však přece několikrát vykřiknout.

Konečně s tím byl hotov. Nerozuměl nemocem a úrazům lidského těla o nic víc, než každý jiný dobrodruh, tvářil se však, jako by byl velmi moudrý muž lékařské vědy.

„Nuže, jak to se mnou vypadá?“ tázala se Conchita.

„Zle, velmi zle,“ odvětil.

„Skutečně?“ tázala se plna úzkosti.

„Ano. Velmi zle, tak, že byste z toho mohla mít smrt, kdybyste narazila na nerozumného ranhojiče!“

„A vy tomu rozumíte?“

„Ovšem. Zeptejte se tohoto zde. Ten to ví. Ten viděl, co jsem schopen vykonat.“

„Bude to napravování trvat dlouho?“

„Čtyři až pět hodin.“

Ona zbledla.

„Pět hodin,“ šeptala, „to je neslýchané.“

„Neslýchané? Jak to myslíte?“

„Ale ty bolesti!“

„Jak to! To moc nebolí, to vypadá asi tak, jako kdyby vás štípla hodně velká blecha.“

„Skutečně?“

„Ano. A kdyby to i jednou více zabolelo, pak je nejlepší zatnout zuby a padnout do mdlob.“

„Budu pak moci hned psát?“

„Co vás to napadá. Musíte zůstat v posteli.“

„Dobře budu tedy psát napřed.“

„Je to tak nevyhnutelné?“

„Ano.“

„Ale budete mít při tom velké bolesti.“

„To musím vydržet.“

„Jak chcete. Ale musím vám říci, že sám s tím napravováním nebudu hotov.“

„Potřebujete tedy pomoc?“ tázala se ulekaně.

„Ano.“

„Ale odkud ji vzít?“

„Je již nalezena.“

„Kde?“

„Zde můj kamarád.“

„Copak on je také ranhojičem nebo lazebníkem?“

„Není, to také dokonce není zapotřebí. On jen musí být pozorný při napravování a musí pevně držet, až jedno žebro po druhém napravím.“

„Nuže dobře, ať vám pomůže. Dám vás zavolat, až vás budu potřebovat. Pošlete mi služku a k tomu ještě druhou.“

Oba muži se vzdálili. Dole pravil lazebník druhému:

„Nevyvedl jsem to dobře?“

„Dobře! Má vskutku zlámaných devět žeber?“

„Nesmysl! Je jich jen šest. Tři jsem přidal, abych dostal lepší spropitné. Rozumíš?“

„Velmi dobře. Ty jsi liška podšitá. Ale to ostatní, cos jí napovídal, je pravda?“

„Hm, pochybuji.“

„A ona ti uvěřila?“

„Ach, ženské uvěří všemu, mají-li zlomených několik žeber, jinak věří ale po čertech málo, to ti mohu říci.“

„Hm, to jsem také poznal. Ale teď se musíme podívat po služkách, aby nemusela tak dlouho čekat.“

O čtvrthodinu později seděla Conchita, podepřena polštáři a držena oběma služkami u stolu a psala. Šlo to jen zdlouhavě a bylo toho mnoho, co psala. Konečně byla hotova a poslala služky pryč. Zároveň k sobě dala zavolat jednoho z podnáčelníků tlupy.

„Sdělil vám můj otec směr své cesty?“ tázala se jej.

„Ano, seňorito, potajmu,“ odvětil.

„Našel byste ho tedy, kdybych vás za ním poslala?“

„Zajisté.“

„Kdy?“

„On jede rychle. Čtyři dny bych potřeboval.“

„Jestliže ho odedneška do čtyř dnů dohoníte a odevzdáte mu tento list, obdržíte tři sta duros. Chcete převzít toto poselství?“

„Ano,“ odvětil muž se zářící tváří.

„Avšak můj otec potřebuje ještě více lidí. Můžete zde padesát mužů postrádat?“

„Ano, zcela dobře.“

„Vezměte tedy sebou padesát dobře ozbrojených mužů. Později se dozvíte proč. Jen tolik vám mohu říci, že se tu jedná o věc, která vám přinese vyznamenání a dobrou kořist. Tento list ale nedávejte nikomu jinému, jen do rukou mému otci.“

List zněl:

Milý otče!

Dozvěděla jsem se po Tvém odjezdu mnoho důležitých věcí. Starý vaquero, ten, kterého Arbellez poslal do tvrze Guadeloupe, se vrátil, byl zadržen a mnou vyslýchán. Podařilo se mi vylákat na něm následující: Sanchez Landola s námi hrál falešnou hru. Žádný z našich nepřátel není mrtev, všichni ještě žijí. Byli vysazeni na pustém ostrově, odkud se nyní vysvobodili. Teď jsou ve tvrzi Guadeloupe, aby pod ochranou Juareze zakročili proti nám. Jsou to: Sternau, Mariano, hrabě Fernando, oba Helmersové, Bizoní Čelo, Medvědí Srdce, Emma Arbellezová a Karja. Hrabě zůstane v pevnůstce, poněvadž je raněn, později odjede s Apači za ostatními. Ti vyrazili s Juarezem do Chihuahuy, odkud půjdou do Coahuily, aby také toto místo dobyli.

Juarez úplně zničil čtyři setniny Francouzů a rovněž tolik Komančů. Východně od Coahuily, na soutoku Rio Sabiny s druhým ramenem, chtějí čekat na lorda a Amálii Lindsayovy.

Nyní víš, jak se věcí mají. Je jasné, že musí všichni zemřít, jinak jsme ztraceni. Učiň co nejrychleji svá opatření, posílám Ti k tomu účelu ještě padesát mužů.

Jednej rychle, aby ses mohl brzy vrátit. Potřebuji Tě, neboť mám zlomených devět žeber, což mně způsobil z pomsty onen vaquero, že jsem jej přelstila a vyslechla

Tvá Conchita

Ještě než se setmělo, vyjela tlupa padesáti mužů z vrat haciendy. Jejich vůdce měl u sebe dobře uschováno ono psaní. –

V té samé době ležela Conchita na koberci rozprostřeném na zemi. Operace začala. Zatímco ji jeden z Mexikánů svými silnými pěstmi pevně držel, pracoval druhý na jejich žebrech způsobem, že jí krvavá pěna stála před ústy. Její bolestné řvaní se rozléhalo po celé haciendě. Chtěli k ní vstoupit do pokoje, avšak oba operatéři zamkli zevnitř dveře a žádného nepustili.

Teprve za několik hodin přestalo toto strašné řvaní a poslouchal-li někdo u dveří, mohl slyšet polohlasité, ustavičné kvílení. Cortejova dcera trpěla velkými bolestmi. V tomto okamžiku by ji snad smrt byla vítaná. A přece neměla ani tušení o tom, že tyto bolesti teď bude vždy cítit, pokud bude naživu. Pomsta spravedlivého soudce byla již tímto dnem započata. – – – Válka byla doposud vedena ukrutným způsobem, alespoň ze strany Francouzů, kteří se svými republikánskými soupeři skutečně nakládali jako s lupiči, zatímco naproti tomu bylo zjištěno, že Juarez a větší část jeho generálů se svými zajatými nakládali velmi laskavě.

O Bazainovi se ví jen tolik, že požadoval velmi rázné vykonávání císařem vydaného dekretu, podle něhož s každým republikánem mělo být nakládáno jako s banditou. Na sta republikánů bylo usmrceno. Bez slitování byli i vysocí generálové zastřeleni, jako Salazar a Artaega, kteří se stali mučedníky za nezávislost vlasti.

Avšak odveta si tentokrát velmi přispíšila.

Na rovině mezi San José de Barral a Chihuahuou jela tlupa jezdců. Byly to dvě francouzské setniny. Unavenost koní a nedbalé držení mužstva svědčilo o dlouhé jízdě.

V čele jel jizvami posetý, i když ne velmi starý důstojník s odznaky plukovníka. Když dostihly města, seřadily se obě setniny před hlavním stanem. Bylo to stejné stavení, z něhož tehdy uprchl Černý Gérard. Hned nato vyšel hlavní velitel. I on měl odznaky plukovníka, ale byl starší než jeho kamarád. Byl to ten, který dostal od Černého Gérarda tak důkladné ponaučení. Vzdala se mu čest a pak mu šel kamarád vstříc: „Plukovník Laramel, pane kamaráde,“ hlásil. „Na pochodu do Villa del Fuerte přináším depeše od hlavního velitelství.“

„Buďte vítán! Ubytujete se snad na několik dní?“

„Zajisté. Na dva nebo tři, jestli to dovolíte. Jen nevím, kde bych měl umístit své lidi.“

„Nic není snadnější než to. Mám ve městě pouze jedinou setninu. Ostatní byty jsou prázdné. Můžete je použít.“

„To se mně výborně hodí. Smím vám představit své důstojníky?“

„Prosím, učiňte tak.“

Když se tak stalo, mužstvo sesedlo z koní, aby se odebralo do vykázaných bytů. Velitel byl tak zdvořilý, že pozval důstojníky napřed na sklenici vína. Oni přijali pozvání a brzy na to seděli v té samé dvoraně, v níž tehdy stál Gérard.

„Jak se to stalo, pane kamaráde,“ tázal se plukovník Laramel, „že jste tak vyprázdnil město od vojska? Nacházíte se na jednom z nejnebezpečnějších stanovišť v zemi.“

„Máte pravdu, stejně ale musím jednat podle rozkazu, který jsem obdržel, což bohužel není vždy příjemné.“

„Přihodilo se vám něco nepříjemného?“

„Nejen to, dokonce něco zlého. Měl jsem posádku čtyř sctnin. V jediné noci jsem pozbyl celou setninu až na posledního muže.“

„Ach! To není snad ani možné!“

„Nicméně je to ale pravda. Leží tam na sever odtud malá pevnůstka, zvaná Guadeloupe, tu jsem měl obsadit. Vyslal jsem zmíněnou setninu. Ta byla ale přepadena Apači a pobita.“

„Žádný neunikl? Vůbec nikdo?“

„Pouze jedna holka, malá grisetka, která běžela s kadetem, se vrátila.“

„Copak nebyla výprava držena v tajnosti?“

„Co nejpřísněji, ale v této krajině se nalézá člověk, který. Juarezovi a Apačům slouží jako špeh. Je to člověk odvážný a vychytralý až k neuvěření. Dali jsme si všemožnou práci dostat jej do své moci, aniž by se nám to podařilo. Je všude a nikde; ví o všem, zdá se být všudypřítomný a vševědoucí.“

„Tomu nemohu uvěřit, pane kamaráde,“ pravil Laramel. „Člověk zůstane přece jen člověkem, i kdyby měl sebevynikající schopnosti. Nepovažuji to ani za zvlášť obtížné, ne-li za nemožné, chytit špeha.“

„Věřím vám, ale vy neznáte Černého Gérarda.“

„Černého Gérarda? Ach to je ten koho míníte? To ovšem máte zlého soupeře. Slyšel jsem o něm mnoho; jeho jméno se často objevilo i v samém hlavním stanu. Tento člověk se tedy teď nachází v okolí Chihuahuy?“

„Již delší dobu. Víme zcela přesně, že se přátelí se samým městem a že v něm má spojence.“

„Odkudpak to víte?“

„On sám se nám k tomu přiznal.“

„On sám?“ tázal se plukovník udiveně. „To je divné. Jak se to stalo?“

„Vždyť byl tady ve městě, dokonce v této místnosti.“

„To není možné? Skutečně?“

„Ano. My jsme ho zajali.“

„Tedy přece. Není vypsána odměna na jeho hlavu?“

„Ano, značná.“

„Nuže, tuto jste tedy nezískali?“

„Ano, skoro bychom ji byli získali,“ pravil plukovník rozpačitě.

„Skoro? Nuže, já myslím, že jste chlapa zajali?“

„Ano, zajali a spoutali, v četném shromáždění důstojníků a jiného panstva zde v této místnosti. Já jej vyslýchal, chlap se choval drze a vzpurně a víte, pane kamaráde – pojednou se mu podařilo zbavit se svých pout. Porazil mne k zemi před všemi přítomnými a vyskočil oknem ven.“

„Hrome a uprchl?“

„Bohužel.“

„To by se mně tuším nemohlo stát!“

Tu se velitel vztyčil a pravil hrdým tónem: „To povídáte vy, tomu snad věříte, ale mýlíte se! Viděl jste již někdy takového pravého prérijního lovce?“

„Dosud ne.“

„Nuže, to tedy ani nesmíte tvrdit, že by se vám něco podobného nemohlo přihodit. Ti chlapíci mají v těle tisíc ďáblů. Potýkají se každý rok s tisícerým nebezpečím, mají násilnou smrt ustavičně před očima a jsou proto tak vycvičeni, že jeden z nich odolá dvaceti z našich nejlepších poddůstojníků.“

„Pane kamaráde, skutečně se domníváte, že vám to mám věřit?“

„Věřte nebo ne. Teď až přijdete na sever, přesvědčíte se o tom brzy. Odeslal jsem teď značnou část svého mužstva k tvrzi Guadeloupe a to je důvod, proč tady nalézáte tolik prázdných bytů. Jsou to řádní hoši, pod dobrým velením, nicméně se obávám, že to místo dobudou jen s velkými ztrátami.“

„Copak je Guadeloupe tak dobře opevněné?“

„Ó nikoliv. Ale tento Černý Gérard již zajisté vyslídil, co zamýšlíme, a leží s nějakou tlupou Apačů v záloze, kde ho budou nejméně očekávat. Kdybychom neměli naši seňoritu Emily, byli bychom už dávno vyklidili Chihuahuu.“

„Seňorita Emily? Kdo je to?“

„Ach, vy neznáte naši nejlepší a nejbystřejší vyzvědačku?“

„Neznám.“

„To tedy zároveň neznáte největší krasavici celého Mexika!“

„Kýho ďábla! Co to říkáte? Uvidím ji, pane kamaráde?“

Plukovník Laramel byl známý jako jeden z nejbezohlednějších a nejukrutnějších důstojníků francouzské armády. On a jeho pluk nikomu nikdy nic neprominuli. Byl vrahem a ubíječem četných Mexikánů, kteří mu padli do rukou. Byl až přemrštěně odvážný, lidský život u něho nestál za nic, proto byl vyslán nyní přes Chihuahuu do Villa del Fuerte, aby řádil mezi republikány a prováděl realizaci krvavého dekretu. K tomu se on právě nejlépe hodil. A jak zkušenost učí, že ukrutní lidé zároveň bývají chlípní, bylo to také i v tomto případě. Plukovník Laramel byl náruživý ctitel krásného pohlaví. Proto se nemohl ani dočkat, až spatří dívku, která měla být nejkrásnější z celého Mexika.

„To záleží pouze na vás,“ odpověděl velitel. „Přejete-li si s ní učinit známost, není nic nad to snadnějšího.“

„Není tedy těžce přístupná?“

„Ani v nejmenším. Měl jsem již v úmyslu pozvat vás s ostatními pány kamarády na dnešní večer ke mně. Požádám několik pánů a paniček z města a seňorita Emily bude při tom také.“

„Děkuji vám. Nerad bych se vrátil do své vlasti, aniž bych spatřil nejkrásnější dámu v Mexiku. Jaké je rodinné jméno seňority Emily?“

„To není známo. Panuje celkově o této dámě hluboké tajemství, které ona přísně střeží. Snad, aby se tím stala ještě zajímavější. Jedni ji považují za rodilou Mexikánku, jiní míní, že je Italka, Španělka, dokonce snad Francouzka.“

„Jakého mínění jste vy, pane kamaráde?“

„Přikláním se k poslednímu názoru. Ona mluví francouzsky jako rozená Pařížanka. Ostatně mne utvrzuje v tomto mínění také neobyčejná horlivost, s jakou se ona věnuje našim záležitostem.“

„To by se ovšem bylo čemu divit, kdyby to měla být Mexikánka. Tyto dámy smýšlí v srdci všechny čistě republikánsky.“

„Ona je pravý opak toho, ačkoliv vždy bývalo mojí zásadou, ženským příliš mnoho nedůvěřovat. Ona nám však dala četné důkazy, že se na ni můžeme bezpečně spolehnout.“

„Musí se připustit,“ pravil Laramel, „že ženská vyzvědačka, je-li hezká a důvtipná, docílí jiných výsledků než mužský vyzvědač. My tak zvaní pánové tvorstva se lehce dáváme svádět párem hezkých očí. Ale co se týče zkázy vaší setniny, nesnažil jste se ještě o odvetu, abyste tuto ukrutnou vraždu náležitě pomstil?“

„Učinil jsem vše, co jen bylo možné. Proti tvrzi znovu vyslané vojsko má nařízeno, zastřelit bez milosti každého Apače, s nímž se setká. Mimoto jsem se zmocnil určitého počtu obyvatelstva tohoto města, o nichž s jistotou vím, že jsou republikánského smýšlení.“

„Tito lidé jsou ve vašem zajetí?“

„Do jednoho!“

„Správně. Na to se řádný voják nesmí ohlížet. Co s nimi hodláte udělat?“

„Co mohu udělat? Nejlépe by bylo pověsit tu havěť, pak bychom je měli zároveň z krku.“

„Proč to neučiníte?“

„Ze dvou důvodů. Poprava třiceti nebo čtyřiceti osob by zde vzbudila pravé povstání, proti němuž jsem právě oslaben. Již jsem vám říkal, že zde mám málo vojska.“

„Můžete použít mé.“

„To by byla pouze okamžitá podpora. Vy přece potáhnete dál.“

„Ó, moje zplnomocnění mně nijak nezabraňuje, abych tady zůstal do té doby, až bude zaveden pořádek, dokud se vaše vojsko nevrátí.“

„To by pro mne ovšem byla vítaná posila. Ale můj druhý důvod se dotýká nejistoty, v níž se nalézám v tomto případě. Nevím, smím-li rozhodovat nad životem a smrtí tolika lidí. Bojím se té zodpovědnosti.“

„Co se toho týká, mohu vás zbavit všech starostí. Nemáte jenom právo, nýbrž i přísnou povinnost, abyste dal na místě zastřelit každého republikána.“

„O tom nic nevím.“

„Mám nařízeno, abych vám to sdělil. Císař Ferdinand Maxmilián vydal dekret, aby se s každým republikánem, ať je to generál nebo žebrák, naložilo jako s lupičem, to znamená, aby byl bez odkladu pověšen nebo zastřelen. Zde vám nesu opis toho dekretu a nařízení hlavního velitelství ohledně jeho vykonávání.“

Velitel rozbalil a přečetl spisy. Jeho tvář na sebe vzala výraz odhodlanosti. Skládaje spisy pravil:

„Teď ovšem nemohu mít další rozpaky. Cítím se mnohem volněji na mysli.“

„Co tedy učiníte?“

„Mou povinnost, dám zajaté zastřelit.“

„Kdy?“

„Hm! Mohu bezpečně spoléhat na vaši pomoc?“

„Úplně. Zůstanu zde, až nás nebudete víc potřebovat.“

„Míníte tedy, že by se ortel měl vykonat co nejdříve?“

„Ano. Znáte mne snad, nebo jste aspoň o mně slyšel. Ode mne ještě žádný Mexikán neobdržel milost. Ne snad, že bych tento národ nenáviděl, ale já jím opovrhuji. Není hoden, aby žil. Zavděčíte se mně velice, dovolíte-li mně, abych byl svědkem popravy těchto lidí.“

„Tento požitek vám mohu dopřát.“

„Ale kdy? Doufám, že již zítra?“

„To nejde. Musí se jim dopřát čas, aby se připravili pro nebe. Zde v zemi jsou tak pověrčiví a pobožní, že zpráva o jejich smrti bez rozhřešení by účinkovala tisíckrát hůř nežli sama poprava. Zpověď a rozhřešení se jim musí dopřát.“

„Dobře tedy, k tomu postačí jeden den. Tedy pozítří?“

„Ano, pozítří, a sice časně zrána, čím dřív, tím lip. Nikdo kromě zpovědníků se o tom nesmí dozvědět. Hotová událost ohromí lid. Pozná, že je marný jakýkoliv odpor.“ – –

V tom čase, kdy Francouzi vjížděli z jižní strany do města, se přiblížil osamělý jezdec od severu k městu. Jeho kůň nebyl nijak skvělý, kolem sebe měl navěšeny neúhledné zbraně a celkem nečinil dojem mocného hrdiny, ačkoliv na první pohled bylo zřejmé, že je to lovec. Byl malé, hubené postavy.

Byl to Malý Camillo, vyslaný Juarezem, aby vypátral poměry Francouzů ve městě.

Když prohlédnul opatrně okolí města a prozkoumal bedlivě své zbraně, pustil se z lesa přímo do města.

Přísně vzato – nebylo to u něho tak odvážné jako dříve u Černého Gérarda. Tento byl Francouzům známý jako nepřítel. Bazain na jeho hlavu vypsal odměnu pět tisíc franků. Mimoto se vkrádal do města v noci a mlze. Jednalo se proto o jeho život. Jinak to bylo ale u Camilla. Žádný Francouz jej ještě nespatřil jako nepřítele, nanejvýš mohli znát jeho jméno jako lovce ze severu. Nemohlo se mu ani dokázat, že by byl Juarezovým vyzvědačem. Nehrozilo tedy nebezpečí aspoň jeho životu.

Tak rozumoval aspoň on sám vjížděje do města. Jeho akce sice nebyla zbavena všeho nebezpečí, ale on důvěřoval sobě a svému štěstí.

U vchodu do první ulice tentokrát nestála žádná stráž a hned v druhé ulici, do níž zahnul, aby se vyhnul živějšímu ruchu, našel malou hospodu, jejíž široké průčelí jej pohostinsky vítalo.

Uznal za vhodné sestoupit hned zde a zavést svého koně do stáje. Slézaje z koně pozoroval naproti hospodě vysoké, široké stavení, na jehož balkoně se nalézala lehce zahalená dáma. Kdyby mohl lépe prohlédnout přes tento závoj, musel by zpozorovat, že si jej prohlíží s patrným napětím.

Sotva zmizel se svým koněm do nádvoří, vrátila se do pokoje a zazvonila na svou komornou.

„Přeji si promluvit s hostinským odnaproti, ale bez okázalosti.“

Po těchto slovech velitelky se služka opět vzdálila a hned nato bylo vidět starého šedovlasého Mexikána jít přes ulici do hostince. Tento muž byl domovník zmíněného velkého stavení. Našel hospodského stát na dvoře. Tento jej zpozoroval a šel mu vstříc.

„Ach, seňore! Koho hledáte?“ tázal se jej.

„Vás,“ odvětil stařec.

„Mne? Čím vám mohu posloužit?“

„Mám vás požádat, abyste přišel nenápadně k seňoritě, chce s vámi promluvit.“

„Povězte seňoritě, že přijdu. Dříve však musím obsloužit hosta, který právě přišel.“

„Cizinec?“

„Ano, je otrhaný, má bídného koně a zdá se, že je to prérijní lovec ze severu.“

„Je to podivné, že člověk ze severu se odvažuje k Francouzům. Na vašem místě bych jej trochu vyzpovídal.“

„Bojím se, že mne napálí, znám tyto lovce ze zkušenosti. Povězte seňoritě, že přijdu brzy.“

Stařec pozdravil a odešel. Hostinský ale vešel do nálevny. Tam seděl Camillo sám.

„Buďte vítán, seňore!“ pozdravil hostinský.

Camillo jej změřil rychlým, zkoumavým pohledem a odvětil v lámané španělštině:

„Děkuji, seňore. Co máte k pití?“

„Všechno, co si vaše srdce žádá.“

„Ach, to je dobře. Tedy pivo?“

„Ne.“

„Víno?“

„Ne.“

„Rum?“

„Ne.“

„Kávu?“

„Ne.“

„Čokoládu?“

„Ne, dnes ráno jsem ještě nějakou měl, ale došla mně.“

„To tedy máte aspoň limonádu?“

„Nikoliv, došel mně cukr.“

„Nebo julep?“

„Bohužel také ne. Rozbila se mně láhev, musím napřed koupit jinou.“

„Ale u všech hromů, vždyť jste říkal, že dostanu všechno, co mé srdce ráčí a teď, když něco chci, nemáte nic!?“

„Na tom jste vinen vy sám, docela sám, seňore.“

„Já? Jak to?“

„Proč vaše srdce žádá právě to, co tu není?“

„Ach, tak je to míněno. Nuže povězte tedy, co přece mále.“

„Všechno mám, jenom, že mně právě tak ledacos došlo. Se sklenicí pulque bych vám ale mohl dobře posloužit.“

„Nuže, přineste ji tedy, seňore. Bude to vždy lepší než nic.“

Hostinský vzal sklenici a nalil ji z velkého džbánu. Sotva ale Camillo udělal hlt, zkřivil ústa, jako by se napil ohně.

„Proklatá brynda!“ zvolal.

„Co, chcete tím snad říci, že vám pulque nechutná?“ tázal se hostinský.

Camillo byl opatrný. Odvětil:

„Ó, ovšem je dokonce velmi dobré; dokonce zcela výborné pro Mexikána.“

„Ale pro vás ne?“

„Ne. Nejsem navyklý na tento nápoj.“

„To tedy nejste Mexikán?“

„Ne. Copak jste to nepoznal již podle mé řeči? Jsem Němec.“

„Němec? Aha! Tedy přívrženec našeho dobrého císaře Ferdinanda Maxmiliána?“

Malý lovec vrhl ostrý pohled do hubené tváře Mexikána.

„Nehrejte komedii!“ pravil.

„Jak přicházíte k tomuto výrazu, seňore?“

„Vím docela dobře, že když jste sami mezi sebou, tomuto ‚dobrému císaři Ferdinandu Maxmiliánovi‘ dáváte zcela jiný titul.“

„Mio Diós! Nevěřte tomu! My zde všichni smýšlíme pro monarchii.“

„To znamená, dobře pro Francouze?“

„Skoro tak, neboť Francouzům máme co děkovat za našeho dobrého císaře.“

„To mně od vás náramně těší. Doufám, že se vynasnažíte, být Francouzům vděční za toto dobrodiní.“

„Ovšem, jsme jim vděční z celého srdce.“

„Víte, jak to můžete nejlépe dokázat?“

„Jak?“

„Nadělejte tolik pulque, co je jen možné, ale toho samého druhu, jak je tenhle a dejte jej pít Francouzům po celých sudech.“

„To asi nepůjde.“

„Proč ne?“

„Francouzi nemilují pulque, oni chtějí jenom víno, jen pořád víno.“

„A dostanou je?“

„Ano. Co se dá dělat? Nedostanou-li ho, vezmou si ho sami.“

„To znamená, že si ho vezmou násilím?“

„Hm, to jsem právě nechtěl říci.“

„Aha, je tomu tak? Císař je tak dobrý, tak výtečný, že se již vidíte nuceni být obezřetnými ve výrazech?“

„Proboha, seňore, tiše!“ prosil hostinský.

„A tiše se již také musí mluvit?“

Vtom Mexikánova tvář na sebe vzala výraz důvěrnosti. Sehnul se k hostovi a pravil: „Jestli se nemýlím, seňore, nejste Němec, jak jste předtím pravil?“

„Proč bych jím neměl být? Proč bych vám měl povídat nepravdu?“

„Ó, k tomu teď může být dost důvodů. Je to teď nejprospěšnější, být buď Francouzem, nebo Němcem.“

„Jsem skutečně tím druhým.“

„Pak se ovšem divím nad – nad – –“

„Není tu nic podivného. Nedošlo vám, že Němec ještě nemusí být Rakušanem.“

„Copak je mezi nimi nějaký rozdíl?“

„Ovšem, a sice velmi značný.“

„Vy tedy nejste Rakušan?“

„Nikoliv – jsem Bavorák.“

„Ó, pak nejste snad smýšlení ani francouzského ani rakouského?“

„Ptejte se, koho chcete, jen mne ne! Chci vám říci tolik, že jsem přítelem každého hodného chlapíka, ať je to Francouz nebo Hotentot. Není-li hodný, ať jej vezme čert. To je můj názor na ty věci.“

„Toho samého smýšlení jsem také já, seňore; kdybych jen věděl, mohu-li vám důvěřovat.“

„Poslouchejte, pane, já nejsem žádný padouch. To si dobře pamatujte. Nemám vůbec ve zvyku vyzvonit, co se mně svěří!“

„To je, co si přeji. Takové lidi můžeme potřebovat. Vy tedy nejste přítelem Francouzů?“

„Poslyšte, kráčíme na kluzké půdě. Jsou jistě mezi nimi hodní lidé, těm přeji všechno dobré, co se týče těch ostatních, ty ať sebere čert. Jedná se o to, kteří z nich se nalézají v Mexiku, ti hodní nebo ti druzí.“

„Nuže, to hned uslyšíte. Mexiko je chudák, jemuž pod záminkou pomoci se tahá z kapsy poslední peso. Vzpomeňte na ty tisíce lidí, kteří při obraně své vlasti padli, kteří z pouhého podezření byli povražděni a uvrženi do žalářů. Teprve před několika dny dal uvrhnout zdejší velitel zase okolo čtyřiceti otců rodin do žaláře.“

„Proč?“

„Jen pouze proto, že náleželi k nevinnému soukromému spolku, o němž bohužel jeden jeho člen veřejně vypravoval, že jsme vlastně schopni si sami vládnout a že je lépe pracovat pro sebe nežli pro jiné.“

„Co se stane s těmi lidmi?“

„To nevím, ale všechno je zde na pováženou. Myslí se zde, že to tak nemůže dál pokračovat. Věří se bezpečně na – na – –“

Opatrně se zarazil.

„Nuže, na kohopak se věří?“ tázal se Malý Camillo.

„Na Juareze,“ odvětil šeptem hostinský.

„Proč právě na toho?“

„Vždyť je to náš zákonitý prezident. My jsme jej zvolili a měli jsme se pod jeho vládou dobře.“

„On ale uprchl.“

„Musel, nechtěl-li pokrýt celou zem krví.“

„Tak proto. Ale bude to stát méně krve, až se vrátí?“

„Ovšem. Interventi neznají naši zemi. Ta bude mnohem rychleji opět naše, než upadla do jejich moci. Když přišli, stáli jsme zde bez vojska, bez veškeré pomoci. Teď je tomu jinak. Teď nám pomáhají Spojené státy americké, teď se ozývají také z jiných zemí hlasy, na které tento Napoleon III. musí brát ohled. Juarez nás chtěl šetřit, on čeká na svůj čas. A když jednou vytrhne, bude to důkaz, že tento čas nadešel.“

„Kdepak se nalézá?“

„V Paso del Norte, jak se vypravuje.“

„Nepovídá se, že opustil zemi nadobro?“

„Povídá, ale my tomu nevěříme. On nás v žádném případě neopustí. Nedávno byla pobita celá setnina vojáků. Myslím, že v tom měl Juarez svou ruku. Že u toho byl jeho důvěrník, to víme přesně.“

„Kdo je ten důvěrník?“

„Lovec, na jehož hlavu je vypsána odměna pět tisíc franků.“

„Aha, Černý Gérard.“

„Vy jej znáte?“ tázal se hostinský udiveně. „Proboha, nedejte to tady vědět, byl byste bez pomoci ztracen.“

„Žvásty, copak může lovec za to, že se sem tam setká s jiným lovcem?“

„Myslelo by se, že jste s ním ve spolku.“

„To by se mně muselo dokázat.“

„Ptali by se vás, co jste měl zde ve městě na práci.“

„Chci si koupit oděv a střelivo. Také lovec potřebuje náboje, kabát nebo kalhoty. Pohleďte na mne! Nemám toho zapotřebí?“

„Ano, příliš slavnostně nevypadáte. Ostatně po nějakou dobu jsme zbavení větší části Francouzů.“

„Jak to?“

„Několik set mužů odtáhlo.“

„Kam?“

„To není jisté. Stalo se to ve vší tichosti, ale kolují o tom dohady.“

„Kolik jich tu ještě zbylo?“

„Jedna setnina.“

„Kýho ďábla! To by měl vědět Juarez!“ zvolal malý lovec radostně.

„Tiše, tiše, seňore! Kdybych věděl, kde se nalézá, běžel bych tam sám, abych mu to pověděl. A to samé by učinilo sto jiných.“

„Inu, snad se to dozví také bez vás.“

Na tato slova uchopil hostinský lovce za ruku, nahnul se k němu a pravil: „Víte pane, co si myslím?“

„Copak?“

„Vy víte dobře, kde je Juarez a jste od něho vyslán, abyste vyzvěděl poměry v tomto městě.“

„Nesmysl.“

„Ó, jsem si jistý, že se nemýlím.“

„Žvásty! Juarez k tomu má jiné lidi; já se o takové věci nestarám a jsem rád, když mne nechají na pokoji.“

„A přece znáte Černého Gérarda.“

„Jen tak od vidění.“

„Tedy jsem se snad přece mýlil. Byl bych vám pro případ potřeby nabídl skrýš a pak se postaral, abyste se dozvěděl všechno, co si přejete.“

„Třeba je všechno jinak…“

„Hm, jak se člověk může mýlit. Prosím, mám vám nalít ještě sklenici pulque, neboť musím někam odejít…“

„Jděte, mám po této jedné dávce dost až do soudného dne.“

Hostinský odešel a pospíchal rychlými kroky přes ulici do vrat protějšího velkého domu. Tam jej již očekával domovník.

„Jen jděte nahoru, seňore,“ pravil. „Komorná je v předpokoji.“

On uposlechl a byl zaveden komornou do salonu, který už známe. Byl to ten samý, v němž měl Černý Gérard svou schůzku se svou společnicí z mládí.

„Ó, seňorito, víte přece, že jsem vždy připraven k vašim službám,“ odvětil.

„Právě k vám přišel cizí host, je to Mexikán?“

„Nikoliv, seňorito, je to lovec, Němec, Bavorák.“

„Pověděl vám své jméno?“

„Ne. Zapomněl jsem se jej na to zeptat.“

„Co hledá ve městě?“

„Chce nakoupit střelivo, snad i šatstvo.“

„Jak dlouho se zde zdrží?“

„Pouze do večera.“

„To jsem se tedy tuším zmýlila.“

„Seňorito, myslela jste snad, že je to jeden z našich?“

„Ano, tak tomu je.“

„To jste se ovšem zmýlila. Zpovídal jsem jej pozorně, ale marně. Chlap je buď velmi mlčenlivý, nebo k nám lhostejný.“

„Nicméně chci mít jistotu. Zeptejte se jej, jestli náhodou není Malý Camillo.“

„To jméno si lze lehce zapamatovat. Kdo je ten muž?“

„Posel od Juareze, jehož očekávám.“

„Aha, ten mužíček je malý.“

„Ovšem a také ostatní popis o něm svědčí. Viděla jsem ho náhodou, když přijížděl, proto jsem pro vás poslala.“

„Dobře, zeptám se ho tedy. A potom?“

„Je-li to on, musím s ním mluvit, a sice ihned, pošlete jej tedy sem ke mně.“

„Obstarám to. Adiós, seňorito.“

Odešel. Když šel přes ulici, spatřil tlupu francouzských vojáků, z nichž jeden poddůstojník se u něho ubytoval. Po delším vyjednávání s ním, ohledně stravy a nápojů, jej konečně zavedl do zvláštního pokoje a vrátil se ke svému dřívějšímu hostovi.

„Toho jsem napálil!“ pravil k lovci.

„Ještě ne,“ odvětil Camillo. „Jsem přesvědčen, že přijde ještě dohra. Nemáte skutečně už žádné víno?“

„Jen několik lahví a ty jsou dobře uschovány. Schovávám je pro radostnou slavnost, která bude, až se Juarez vrátí. Ale řekněte, seňore, znáte Juareze?“

„Proč bych jej neměl znát? Vždyť zde žije ve všech ústech.“

„Myslím, zdali jste jej viděl?“

„Ano.“

„Tisíc láter! Kdy a kde?“

„Na to si už nemohu vzpomenout.“

„Vy jste náramně opatrný. Smím se vás zeptat na vaše jméno?“

„Proč ne, mám poctivé německé jméno: Klaus Straubenberger.“

„Kla – us Str – rrr – – rau – – , čert seber tato německá jména. Člověk by si vylámal zuby. Teď ale, když jsem slyšel toto jméno, vidím, že jsem byl na omylu. Je to opravdu vaše pravdivé jméno?“

„To se rozumí.“

„Myslel jsem, že se jmenujete jinak a to Camillo.“

„Inu ano, tak mne někdy nazývají. Camillo a Klaus – tak nějak.“

„Hrome, to snad přece jen jste ten Malý Camillo?“

„Hrome, odkud víte, jak se jmenuji?“ tázal se lovec překvapeně.

„Jste tedy skutečně on?“

„Jsem.“

„Slyšel jste někdy o nějaké seňoritě Emily?“

„Emily? Je mnoho dam tohoto jména.“

„Ale pouze jediná s těmi vlastnostmi!“

„Popište mně ji podrobněji!“

„Ona je přítelkyní Černého Gérarda.“

„Aha, již jsem doma. Co je s touto Emily?“

„Povězte napřed, jestli ji znáte?“

„Slyšel jsem o ní, ale nikdy jsem ji ještě neviděl.“

„Dobře, hned ji spatříte, seňore Camillo.“

„Ale kde?“

„V jejím obydlí. Předtím mne k sobě dala zavolat. Viděla vás přijíždět a nařídila mně, abych se vás otázal, jestli nejste Malý Camillo. V tomto případě chce s vámi promluvit. Máte k ní přijít.“

„Bydlí tato dáma snad naproti v tom velkém domě?“

„Ano.“

„Ona stála na balkoně, když jsem přijížděl. Ale odkud mne zná?“

„To nevím. Buďte tak laskav a jděte ihned k ní.“

„Je to vznešená dáma?“

„Velmi.“

„I hrome, a já jsem v této mé staré parádě!“

„To nevadí, seňore. Jste-li Juarezovým přítelem, budete jí vítán, i kdybyste byl oblečen do nejhorších hadrů.“

„Nuže, půjdu tedy.“

Hodil si pušku přes rameno a odešel. Naproti zastihl domovníka, který jej poslal nahoru. Tam jej přijala komorná a zavedla jej do stejného salonu, ve kterém byl předtím hostinský. Když spatřil Emily, zůstal udiveně stát. Krása činí dojem i na nejsurovějšího člověka. Dobrý Camillo byl prostý syn přírody; dojem Emily na něj byl proto tím silnější a hlubší. Když povstala a tak před ním stála v celé své spanilosti, zvolal celý pomatený: „Ale tisíc hromů, vy jste skutečně k pobláznění krásná!“

„Tak? Opravdu?“ tázala se s úsměvem.

Mimovolný výrok tohoto prostého člověka ji dojal více, než nejvybranější lichocení nudného salonního šviháka.

„Ano,“ odvětil. „Při Bohu Všemohoucím, tak krásnou dívku jsem ještě nespatřil.“

„To mne těší více, než kdyby mně to řekl některý hrabě nebo generál. Je pravda, že hostinský odnaproti vás ke mně poslal?“

„Ano.“

„To jste tedy Malý Camillo?“

„Ano to jsem. Ale seňorito, odkud mne znáte?“

„To hned uslyšíte. Napřed buďte tak laskav a posaďte se.“

„Když poroučíte, tak musím poslechnout.“

Chystal se posadit na židli u samých dveří.

„Nikoliv, tam ne,“ pravila. „Budete sedět zde na pohovce vedle mne.“

„Já, seňorito?“ tázal se rozpačitě. „Tam na tom hedvábí s mými starými koženicemi?“

„To se rozumí.“

„Já vedle vás? Nemějte mně to za zlé, to se k sobě nijak nehodí.“

„Co by tomu překáželo?“

„A to se ještě ptáte? Já, Klaus Straubenberger vedle seňority Emily? To by přece vypadalo, jako kdyby se posadil dudek vedle kanárka.“

„Jen to zkuste.“

„Ó, nechte mne raději zde u dveří, tam vedle vás bych se nemohl ubránit, tam – – tam – –“

„Nuže, co tam?“

„Myslím si, že bych se zamiloval až po uši!“ vyhrkl lovec.

Emily se zasmála krásným zvonivým smíchem a pravila: „To vám není nikterak zakázáno. Je mně to mnohem milejší a příjemnější, býti milována nežli nenáviděna. Jen pojďte blíž.“

„Nuže, tedy se toho odvážím.“

Přistoupil pomalu a váhavě blíž, utřel rukama onu část svých starých koženic, která měla přijít do styku s hedvábím, a posadil se na samý kraj pohovky.

„Ne takto, ale pořádně!“

Uchopila a zdvihla jej, načež jej hluboko vtlačila do měkké pohovky.

„Hrome!“ zvolal Camillo, a napůl se vymrštil. „Zde se tone, jako ve vodě. Myslím, že na tomto sedadle by se mohlo plavat.“

„Nemějte strach, utopit se nemůžete, co se ale týká pití, o to může být postaráno. Smím vám něco nabídnout?“

„Ó, prosím, jenom ne pulque, neboť to mám tam v hospodě dosud stát.“

„Copak vám nechutnalo?“

„Ó, chutnalo, ale jak. Ledek, sladké dřevo, aloe, skalice, salmiak, bezinky a mydliny by zrovna tak chutnaly.“

„Copak tam nebylo nic jiného?“ pravila Emily se smíchem.

„Nic, mimo víno a to nebylo k dostání.“

„Proč ne?“

„Předně je příliš drahé a pak mělo být ušetřeno až na slavnost.“

„Aha, znám to. Hostinský mínil slavnost pro Juareze: on je věrný přívrženec prezidenta. Víno tedy pijete rád?“

„Velmi, seňorito. Lovec zřídkakdy přijde k hltu tohoto nápoje, že by skoro zapomněl jeho jméno.“

Ona zazvonila a brzy před nimi stálo ohnivé tokajské. Nalila a on srkavě popíjel.

„Jak se vám líbí? Hádejte, jaký je to druh?“

„Ó, co se druhů týká, v tom se já málo vyznám.“

„Je to tokajské, ze sklepů císaře Ferdinanda Maxmiliána. Nedivte se tomu, že i císařovo víno zabloudí až do těchto vzdálených končin. Tito páni Francouzi vědí jak se o sebe postarat. Ferdinand Maxmilián má sám nouzi o láhev dobrého vína. Císař je roztomilý, hodný muž, jenže se ke svému neštěstí svěřil císaři Napoleonovi III. Ten toho má mnoho na svém svědomí. Dej Bůh, aby také ještě tohoto císaře Mexika na ně nedostal. Ale vraťme se k našim záležitostem, seňore. Vy chcete vědět, jak vás znám?“

„Ano, nemohu si to nijak vysvětlit.“

„Nuže, je to zcela jednoduché. Juarez je velmi opatrný muž. On jedná podle zásady: dva jsou lepší než jeden. Vyslal vás do Chihuahuy, abyste vyzvídal, proto ale, že vás tak dobře neznal jako například Černého Gérarda, poslal několik hodin před vámi ke mně Apače se vzkazem, že jistý lovec, jménem Malý Camillo, přijde do okolí Chihuahuy, abych jej podporovala, kdyby snad měl zapotřebí mou pomoc.“

„To vysvětluje téměř všechno. Ale, seňorito, Apače sem do Chihuahuy, není to příliš odvážné?“

„Ó, já jsem po delší dobu udržovala spojení s Juarezem výhradně pomocí těchto lidí. Oni znají moje obydlí a přichází ke mně, aniž by kdy byli prozrazeni.“

„Ale jak jste poznala mne?“

„Byl jste mně dopodrobna popsán. Slyšela jsem, že se zde chcete zdržet jen do večera?“

„Ovšem, musím zase pryč.“

„Proč tak náhle?“

„Podle toho, co mně pověděl Gérard, jste spolehlivá a mohu k vám mluvit s veškerou důvěrou?“

„Ovšem. Mluvil jste se samým Gérardem?“ tázala se radostně.

„Ano. Byl by přišel místo mne, ale musel do tvrze Guadeloupe, aby tam řídil obranu.“

„Ano, Juarez si jej vysoce váží a má k němu všechnu důvěru. Jak asi to vypadá s tvrzí? Nezaslechl jste nic?“

„Ani slovo. Jsem ale nadobro přesvědčený, že Francouzi budou opět poraženi. Vždyť neměli ani tušení, že tvrz bude hájena a že se setkají s Juarezem a jeho Apači. Ostatně tam byli mimo to lidé tak udatní a zkušení v boji, že jediný z nich vyváží dvacet Francouzů.“

„Snad bílí lovci?“

On jí vypravoval o svém setkání se Sternauem a jeho společníky. Ona mu pozorně naslouchala a pak řekla:

„Vypadá to, jako by zde vznikal hotový román.“

„Ovšem. Ostatně jsem přesvědčen, že tyto lidi co nejdříve spatříte. Podle mého předpokladu se dostaví Juarez dnes nebo nejpozději zítra sem poblíž.“

„Máte umluvenou schůzku?“

„To se rozumí. Mám na něj čekat dvě míle po řece dolů.“

„To mně těší, že přijde tak brzy. Víte již, že zdejší velitel dal zatknout značný počet občanů?“

„Hostinský mně to říkal.“

„Velmi se obávám o tyto lidi.“

„Myslíte snad, že se nacházejí v nebezpečí života?“

„Právě to si myslím.“

„To snad není možné. Vždyť se veřejné vzpoury nezúčastnili.“

„Ovšemže ne, proto jsem až do této chvíle o ně neměla nejmenší starost. Od té doby se ale poměry značně změnily. Pozoroval jste, že před chvílí dorazilo čerstvé vojsko do města?“

„Ano, hostinský má v podnájmu důstojníka, který po něm chtěl důrazně víno, místo pulque.“

„Nuže, velitelem těchto vojáků je plukovník Laramel, jeden z nejukrutnějších důstojníků francouzské armády. Stal se proslulý četnými popravami a chopí se s radostí této příležitosti, aby svou smutnou pověst upevnil.“

„Bez práva a soudu nemůže přece jednat.“

„Který Francouz se kdy ptal v Mexiku po právu a spravedlnosti! Říkám vám, můj milý seňore Camillo, že pevně věřím – –“

Vtom byla přerušena. Komorná vešla a podala jí něžné psaníčko. Emily četla tato slova:

Drahá seňorito!

K poctění svého pana kamaráda, plukovníka Laramela a jeho důstojnického sboru, který sem právě dorazil, mám V úmyslu dnešní večer pořádat skvělou Tertulliu. Jelikož jsou pozvány nejkrásnější hvězdy zdejšího dámského nebe, kochám se v blaženém očekávání, že vy jako slunce této třpytící oblohy, od něhož teprve planety dostávají svou jasnost, mně neodepřete svoji přítomnost, zvláště, když také pan plukovník s největší netrpělivostí touží po příležitosti vás poznat.

Velitel

Na krásných plných rtech Emily zahrál nevysloveně hrdý potupný úsměv. Potom se ptala lovce sedícího vedle ní: „Umíte číst francouzsky?“

„Tak trochu, seňorito. Moje rodiště leželo tak blízko francouzských hranic, že jsem z toho vytěžil aspoň tolik.“

„Nuže, přečtěte si toto!“

„Hrome!“ pravil lovec, když si přečetl psaní. „Tento velitel má ale pravdu!“

„V čem?“

„Že vy jste slunce!“

Přitom jí pohlížel s tak upřímným srdečným obdivem do očí, že se nemohla než zasmát jeho nadšení. Proto řekla vážně:

„Vím to, že jsem neobyčejně hezká, seňore, ale říkám vám, že právě tato krása bývala vždy mým neštěstím.“

„To ale přece není možné.“

„Ó jak lehce je to možné!“ řekla, teď skoro truchlivě.

„Já jsem se naopak vždy domníval, že krása může dámu učinit pouze šťastnou. Nemohu ani pomyslet, že bych se mýlil.“

„A přece se mýlíte. Miloval jste někdy, seňore?“

„Hm, ano! Byla to snad láska, co mně tehdy šramotilo za žebry: jinak to ani nemůže být.“

„A byl jste milován?“

„Ano, myslel jsem si to, ale ďas vezmi ženy a děvčata! Poučil jsem se o něčem jiném a to mne vyhnalo do širého světa.“

„Nuže, vidíte, právě tak se dařilo mně.“

„Co, že vy byste skutečně měla jednoho ráda?“

„Ano,“ odvětila úsečně.

„A ten chlap vás odmítl?“

„Ano.“

Tu on vyskočil a zvolal:

„To aby do toho tisíc hromů! Je ten Uriáš snad ještě naživu?“

„Dosud žije.“

„Prosím, seňorito, povězte mně jeho jméno, ale hned, hned namístě!“

„K čemu to?“

„Abych mu tu ztřeštěnou lebku mohl prohnat kulí. Kdo vás nemiluje, kdo vás odmítá, ten je ztřeštěnec a ať se přede mnou chrání.“

„Děkuji vám, pane!“ pravila a položila mu ruku chlácholivě na rameno. „Poznávám, že jste přece jen ještě nemiloval.“

„Že ne? Vždyť jsem byl celý zničený. Pro tu lásku jsem se znepřátelil s bratrem. Když mne nechtěla, byl jsem smutný, tak ukrutně smutný, jako bych měl v těle sklad rakví i s hrobařem. A to mi ještě říkáte, že jsem nemiloval? Ó, to špatně znáte lásku!“

„Nikoliv, vy ji neznáte. Pravá láska hněv nezná.“

„Hm, něco pravdy na tom je. Napřed jsem byl na děvče celý rozčertěný. Chtěl jsem ji zastřelit, ale neměl jsem tehdy pušku. Pak jsem ji chtěl hodit do vody, ale žádný rybník nebyl nablízku. Pak bych ji byl rád otrávil, ale neměl jsem nic jiného, nežli lístek papíru na mouchy, a to nestačilo. Oběsit, to bylo mnoho problémů. Zkrátka zuřil jsem a přepadla mne lítost, proti níž je nejhroznější kočičina maličkostí. Chtěl jsem holku usmrtit, když se mně to ale nijak nedařilo, nezbývalo k utišení mé zlosti nic jiného, než uklidit ze světa sebe samého.“

„Vy jste se chtěl zabít?“ smála se Emily.

„Ano, ale nesmějte se, seňorito. Mně tehdy nebylo do smíchu. Proto jsem šel do lékárny a koupil si za dva zlaté jed na potkany.“

„Fuj, jed na potkany!“

„Jed na potkany, nebo prášek na hmyz, to je jedno, chce-li člověk zemřít. Lékárník na mne pátravě pohlédl a ptal se, co s tím míním dělat. Možná, že tušil, co jsem měl v úmyslu. Řekl jsem mu, že máme ve sklepě plno potkanů a poté mně dal za dva zlaté jed. Byl toho kornout, že by z toho muselo pojit dvacet tisíc potkanů. Já jsem šel domů, snědl to po lžících a dělal přitom svůj testament.“

„Jakpak to chutnalo?“

„Sladce, jako každý jed na krysy. Po poslední lžíci jsem ulehl na postel a očekával smrt. Potom jsem usnul. Když jsem se probudil, měl jsem bolení v břiše, protože jsem si důkladně zkazil žaludek. Lékárník mně totiž dal čistý tlučený cukr. Dva zlaté byly v pekle, ale já ne.“

„Buďte rád,“ pravila Emily s těžko utajovaným smíchem.

„Rád? To jsem tehdy vůbec nebyl. Umínil jsem si skočit do vody, při tom mne nemohl žádný lékárník ošidit.“

„To je pravda, ale neskočil jste?“

„Ó, přece jsem skočil!“

„Ale vždyť jste živý!“

„Ovšem, ale copak za to mohu? Rozběhl jsem se zdaleka, abych skočil hodně daleko do vody. Na břehu stály stromy. Zůstal jsem nohou viset na kořenu a narazil jsem hlavou o kmen, že jsem pozbyl vědomí. Když jsem procitl, ví Bůh, ležel jsem zase v posteli. Našli mne a dopravili domů. Po několik dní mně hučelo v hlavě, že jsem musel ležet. Když jsem pak vstal, setkal jsem se se známým, který šel do širého světa a přemlouval mně tak dlouho, až jsem se přidal k němu. Vidíte tedy, seňorito, že také vím, co je to láska. Nyní bych toho litoval, kdybych byl tehdy zastřelil a sebe samého otrávil.“

„Vidíte tedy, že láska nezná pomstu. Ale, vzal jste si tam v hostinci zvláštní pokoj?“

„Nevzal. Hostinský mně totiž takový nabídl.“

„Přijměte tedy jeho nabídku, on to s vámi myslí dobře. Navečer se tam zajisté sejde mnoho Francouzů, což pro vás není bez nebezpečí, nacházíte-li se ve veřejné nálevně.“

„Ó, navečer již budu odtud pryč.“

„Nebudete!“

„Jak to?“

„Proto, že vás žádám, abyste zde zůstal.“

„Ach, to je něco jiného. Ale přijde-li zatím Juarez?“

„Pak bude v noci vždy ještě čas, k němu dorazit. Četl jste toto pozvání. Půjdu na Tertulliu a mám tušení, že se tam něco dozvím, co bude prezidentovi k velkému prospěchu.“

„Teď chápu, proč mám zůstat. Kdy ale přijdete domů?“

„O půlnoci.“

„Pak k vám přijdu.“

„Ano, až spolu promluvíme, můžete opustit město.“

„Dobře, domluvili jsme se, seňorito.“

„Kdyby se stalo dříve něco důležitého, dám vám to vědět. V každém případě budu hned po půlnoci na vás čekat. Sbohem!“

Když Camillo vstoupil naproti do nálevny, zastihl tam ještě hostinského. Ten významně pohlédl na lovce a řekl: „Nuže, mluvil jste s ní?“

„Mluvil.“

„Tak se přece jen přiznejte, že jste posel od prezidenta.“

„Nuže, dobře! Seňorita mně řekla, že jste spolehlivý a proto vás nechci dál klamat.“

„Tedy přece? Juarez vás poslal? Kde se nachází? Ještě v Paso del Norte?“

„Ne. Když jsem jej opustil, táhl k tvrzi Guadeloupe, aby tam přivítal Francouze, kteří vyrazili, aby se ho zmocnili.“

„Aha, my jsme to tušili. Ale podaří se to Juarezovi?“

„Vypadá to, že se mu to již podařilo, teď je již na pochodu do Chihuahuy.“

„Buď Bohu díky a chvála! Konečně vezme konec toto trápení. Kdypak přijde?“

„Snad již zítra nebo pozítří.“

„Tak brzy? Seňore, vy jste mi způsobil radost, za kterou vám nemohu dost poděkovat. Přinesu láhev toho slavnostního vína.“

„Děkuji. Pil jsem víno u seňority. Ona mně radila, abych si vzal zvláštní pokoj.“

„To je moudré, mám takový, ve kterém vás nikdo nenajde, tam můžeme hovořit a popíjet než odejdete.“

„Budu mít o půlnoci ještě schůzku se seňoritou a proto bych toho času rád využil k odpočinku. Prosím vás ale, abyste se postaral o to, abych nezaspal.“

„Nemějte starost, přijdu vás v pravý čas vzbudit.“

Když vyprázdnil láhev a zamkl dveře, potácel se Camillo k loži, uložil se a brzy usnul. Nezvyklé víno brzy ovládlo bodrého lovce, který spal bez vyrušení, až jej vzbudilo klepání na dveře.

„Seňore, seňore, otevřete!“

Camillo poznal hlas hostinského a otevřel. Ten vešel s malou lucernou v ruce a pravil:

„Právě minula půlnoc. Seňorita se již před pěti minutami vrátila.“

„To si tedy musím pospíšit.“

„Ano, jděte. Já vás budu očekávat v nálevně.“

Camillo překročil tmavou ulici, našel otevřená vrata a byl tak jako dříve očekáván domovníkem a komornou a zaveden k Emily. Tato byla ještě v oděvu, v němž byla na Tertullii. Bodrý Camillo ještě nikdy neviděl dámu v podobné toaletě. Stál jak omráčený, jak okouzlený před ní, když mu podávala ruku.

„Dodržel jste přesně čas,“ pravila. „Copak jste zatím dělal?“

„Spal, seňorito!“

„To jste učinil dobře, protože noc budete mít zapotřebí k jízdě.“

„Myslíte tedy, že nyní mohu odjet?“

„Ano, je to velice nutné.“

Řekla to tak vážným tónem, že se hned ptal:

„Přihodilo se něco, seňorito?“

„Ano, něco velice zlého.“

„Povězte rychle, co? Týká se to prezidenta?“

„Naštěstí ne přímo jeho, ale těch uvězněných.“

„Kýho čerta, chtějí jim sáhnout na život?“

„Právě to je ono. Vidíte, to je ten jediný prospěch, který mi přináší moje krása. Nemohou mi odolat, chci-li něco vyzvědět. Tak jsem se dnes dozvěděla, že tento plukovník Laramel přinesl rozkaz, aby byl každý republikán považován za banditu a bez odkladu zastřelen, jakmile bude chycen.“

„To přece není možné!“ zvolal Camillo.

„Je to ale pravda, seňore!“

„Ale to je ukrutné, nelidské a proti všem lidským právům.“

„Ať je to jakkoliv, tento dekret existuje. Byl dnes doručen veliteli a zítra před svítáním bude následkem toho čtyřicet otců rodin zavražděno.“

Malý, ale jindy tak smělý muž zbledl.

„Bože můj, kdo je za to odpovědný!“ zvolal.

„Do toho nám nic není. Nám jde hlavně o to, jak bychom lomu mohli zabránit. Znáte cestu, kterou Juarez přijde?“

„Ano, přesně.“

„Myslíte, že sem musí dorazit dnes nebo zítra?“

„Ano, nevyskytla-li se nějaká překážka.“

„Nějaká překážka? Vy žertujete, seňore. Při takovém pochodu se může naskytnout tisíc překážek. Poslyšte a pamatujte si dobře, co vám povím!“

„Mluvte, seňorito! Udělám vše, co jen chcete.“

„Od zítřejšího dopoledne budou odsouzení tajně, aniž by to někdo z obyvatel města nebo z jejich příbuzných tušil, připravováni ke smrti. Ve dvě hodiny v noci pak budou vyvedeni ve vší tichosti před město a zastřeleni. Mohl by do té doby Juarez dorazit?“

„Možné to ovšem je.“

„Jestlipak je to také pravděpodobné?“

„Seňorito, pojedu hned, abych mu všechno sdělil.“

„Kdybyste jej nezastihl na smluveném místě, pojedete mu vstříc. Já budu čekat až do příští půlnoci. Nebudu-li mít do té doby žádné zprávy o prezidentovi, vynasnažím se, abych ubohé zachránila jiným způsobem.“

„Jak to chcete provést?“

„Vyhledám rychle jejich příbuzné a všechny věrné přívržence prezidenta. Budeme mít na to dvě hodiny času. To postačí k tomu, abychom sehnali tolik ozbrojených mužů, co jich bude potřeba k přemožení intervenčního vojska.“

„V jaké síle bude toto vojsko?“

„Pouze jedna setnina. Ale všichni důstojníci ve městě budou u toho. Chtějí být dobrovolnými svědky popravy.“

„Když Juarez nedorazí v pravý čas, nebylo by lépe, abyste tuto pomoc dříve pojistila?“

„Nikoliv. Musím počkat co možná nejdéle, než uvrhnu občany do přímé vzpoury a krveprolití. Juarez se může přece dostavit ještě v posledním okamžiku.“

„Máte pravdu. Vydám se ihned na cestu.“

„Učiňte tak a mějte na mysli, že život čtyřiceti mužů závisí na vaší přičinlivosti. Potřebujete snad něco?“

„Nikoliv, děkuji, seňorito. Učiním svou povinnost. Spolehněte se na mne.“

Ona mu podala ruku na rozloučenou a dívala se se zvláštním pohledem do jeho osmahlé, ale upřímné tváře.

„Vy jste mne dnes ujišťoval, že byste pro mne šel ohněm, nuže, pospěšte jednou pro mne, i když ne ohněm, tedy přes řeky, hory a pustiny, abyste přivolal Juareze. Nemohu vás, protože jste tak skromný, odměnit – ach, a přece. Přivedete-li pomoc v pravý čas, pak vám tu službu zaplatím.“

„Seňorito,“ zvolal horlivě, „já bych odmítl každé zaplacení.“

„Ó, to, nač já myslím, snad ne. Nebo přece?“

„Jak to míníte?“

„Dovedete-li Juareze v pravý čas, pak vám dám v této místnosti tři hubičky, tak vřelé a něžné, jako bych byla vaší nevěstou.“

Tu jeho oči zasvítily a jeho poctivá, příjemná tvář se radostně zarděla.

„Je to pravda, seňorito?“ tázal se rychle.

„Ano, dávám vám své slovo a to dodržím.“

„Tak si zasloužím ty hubičky, i kdyby Juarez měl být v Kalifornii.“

Nežli mohla Emily odpovědět, byl ven ze dveří a letěl kolem komorné po schodech dolů, přes ulici do hospody, kde ještě zastihl hostinského.

„Musím hned pryč, honem, honem. Je můj kůň nakrmen? Přiveďte jej!“

„Copak to do vás vjel ďábel, seňore? Vypravujte mně přece něco, co jste se u seňority dozvěděl.“

„O tom se dozvíte později. Teď jen rychle mého koně!“

V okamžiku byl kůň osedlaný a přivedený na dvůr. Když na něj skočil, sáhl Camillo do kapsy a vytáhl váček.

„Nesmysl,“ mínil Mexikán. „Od vás nevezmu nic.“

„Tu máte!“

S těmito slovy mu Camillo vtiskl něco do ruky a bodl koně ostruhami, že se vysoko vzepjal a navrátím vyrazil ven na ulici, načež uháněl potmě podél řeky až na smluvené místo.

Toto, vzdálené dvě míle, dostihl za necelou půlhodinu. Zde zastavil a vydal několikrát po sobě skřek lesní sovy. Žádná odpověď se neozvala.

„Nejsou tu ještě. Kupředu! Za nimi!“

Tím samým spěchem jel pak dál přes Rio Conchos a pak přes širou rovinu až téměř do samého poledne, aniž by byl zpozoroval stopy hledaných. Jen chvílemi šeptal:

„Tři hubičky! Ach, ty musím dostat!“

Jeho kůň byl uštván na spadnutí, když konečně u pohoří, za nímž teče Rio Grande, spatřil dlouhou temnou čáru, vycházející mezi dvěma kopci.

„To jsou oni, to jsou oni!“ zvolal jásavě.

Zároveň vtiskl ubohému koni ostruhy hluboko do slabin, že napjal své poslední síly a zrovna letěl. Již mohl poznat jednotlivé postavy. Napřed jeli náčelníci, Bizoní Čelo, Medvědí Oko a Medvědí Srdce jako vyzvědači, pak kousek za nimi Juarez, zabrán do vážné rozmluvy se Sternauem. Za nimi bílí lovci a Indiáni v dlouhé hadovité čáře.

„Uff!“ zvolal pojednou Medvědí Srdce. „Malý muž!“

„Ano, skutečně,“ přisvědčil Sternau, „je to Malý Camillo, jehož jste vyslal do Chihuahuy, seňore.“

„Copak zde hledá? Proč nám přichází vstříc?“ tázal se Juarez.

„Muselo se přihodit něco důležitého.“

Zatím v sedle přicválal malý mužík. Jazyk visel koni z tlamy, jeho oči byly podlité krví, sténal jako parní stroj a pohyboval se kupředu již jen v jednotlivých křečovitých skocích. To zrovna před Juarezem udělal svůj poslední skok.

„Proboha dolů!“ zvolal.

Ale Malý Camillo již s neuvěřitelnou smělostí seskočil stranou k zemi, když se jeho kůň převalil. Vytáhl chladnokrevně pistoli a zastřelil jej.

„Co vás to napadlo, seňore Camillo?“ tázal se prezident. „To musela být pravá pekelná jízda!“

„Ovšem, seňore. Ale za několik minut musí náš celý oddíl podniknout podobnou jízdu.“

„Proč to?“

„Seňorita Emily mne posílá. Před devíti hodinami jsem vyjel z Chihuahuy.“

„To není možné.“

„Pohlédněte na mého koně. Uštval jsem jej k smrti.“

„Povězte tedy důvod.“

Bílí lovci se rychle seskupili dokola, kdežto Indiáni se lhostejně drželi opodál.

„Císař Ferdinand Maxmilián vydal dekret, že každý republikán má být považován za lupiče a usmrcen – – “ pravil Camillo.

„To je šílenost. Tím podepsal svůj vlastní ortel smrti,“ pravil Juarez.

„Ale předně jiných lidí. Včera došel do Chihuahuy Bazainův rozkaz, aby byli všichni zajatí republikáni popraveni

„Ach, jsou tam zajatci?“ tázal se rychle Juarez.

„Ano, čtyřicet otců rodin.“

„Dále, dále!“

„Těchto čtyřicet otců rodin má být zastřeleno příští noci ve dvě hodiny, tajně před městem u řeky.“

„Můj Bože! Co máme dělat? Oni musí být zachráněni! Ale jak? Času je na to příliš málo.“

„Právě proto nesmíme mařit čas, seňore Juarezi,“ pravil Sternau kvapně. „Chcete mně nechat rozhodnout?“

„Milerád. Nejsem lovec jako vy.“

„Dobře! Poslouchejte, seňores, co vám navrhuji za nejlepší, co máme udělat.“

Všichni se seskupili kolem něho a on začal: „Předně musí seňorita Emily být co nejrychleji uvědomena, že přichází pomoc, aby nevyvolala ve městě vzpouru. Potom musí přispíšit nejlepší z našich jezdců, aby dorazili k městu ještě před druhou hodinou a zmařit popravu. A konečně se tam dostaví ostatní, aby se spojili s prvními. Poselství k seňoritě převezme na sebe seňor Camillo, a proto, že je to tak důležité a něco by se mu mohlo přihodit, budu jej sám doprovázet. Zná můj bratr Medvědí Oko Chihuahuu?“

„Moje oči znají celou zemi,“ odvětil náčelník.

„Nuže, ať můj bratr tedy s pomocí ostatních náčelníků nejrychlejší bojovníky přivede do půlnoci k městu, kde je já najdu u řeky. Ti ostatní, co nemají tak dobré koně, přijedou za nimi pod velením seňora Juareze.“

„Nikoliv!“ zvolal Juarez. „To nemohu připustit. Vy mne chcete šetřit, nemám s vámi bojovat?“

„Ovšem, váš život má příliš velkou cenu, než abychom jej mohli vystavit kulím.“

„A přece pojedu s přední skupinou. Snad moje samotné objevení bude mít větší účinek, nežli všechny kule.“

„To je možné a proto ať je po vašem. Ostatně nám před městem vždy ještě zbude dost času na domluvu. Ať se tedy určí, kdo povede zadní voj. Já na to nemám čas, musím pryč. Tady, pane Camillo, vezměte mého příručního koně. Je dosud čerstvý a dobře vydrží jízdu.“

Tu se přiblížil Juarez k Sternauovi.

„Seňore,“ pravil polohlasně, „mohl byste mně splnit prosbu?“

„Mluvte, seňore!“

„Já bych ty Francouze nerad přepadl jen tak bez výstrahy“

„To jste mnohem šlechetnější nežli oni.“

„Ctím mezinárodní právo. Vy přijdete do Chihuahuy dříve než já. Nechtěl byste přijmout tu úlohu?“

„Míníte, abych vyhledal velitele jako váš vyslanec?“

„Ano.“

„Budou mně jako takového respektovat?“

„Doufám.“

„Co jim mám povědět?“

„Nabízím jim volný odchod. Všechno ostatní ponechávám vám.“

„Dobře. Ale mám prozradit, že víme o chystané popravě?“

„Nikoliv, ani slovem.“

„A že jste nablízku?“

„To tím méně.“

„Takto jsem pochopil dokonale mou úlohu a doufám, že se mnou budete spokojen.“

„O tom jsem přesvědčen. Ale seňore Sternaue, dejme tomu, že by vás nerespektovali. Co potom?“

„Žvásty, to se pozná.“

„Kdyby vás zajmuli, uvěznili?“

„To mně nedělá starost. Kdyby se mně ale přece něco takového mělo přihodit, mohu se spolehnout na své přátele. Sbohem, seňores!“

Bodl svého koně ostruhami a odejel tryskem s Camillem po boku. Za několik minut se Sternau ohlédl a spatřil za sebou uhánět rychlejší tlupu.

„Teď je deset hodin ráno,“ pravil. „Jedenáct hodin pojedeme, budeme tedy o devíti večer v Chihuahue. To stačí. Znáte přesně místo, na němž se má odehrát poprava?“

„Neznám, ale seňorita to bude vědět.“

„Půjdu s vámi k ní. Měl bych se vás zeptat na mnoho záležitostí z domova, ale teď na to není čas. Jeďme jeden za druhým.“

Uháněli dále tou samou cestou, kudy Camillo přijel, aniž by koním popřáli odpočinku. Když se ocitli konečně poblíž města, uvázali koně v lese. Pak vzali oba muži svoje zbraně a kráčeli k městu, kde Camillo zabočil přímo do té samé vedlejší uličky. Na ulici byla velká tma. Oba muži nebyli dosud nikomu nápadní. Našli vrata domu neuzamčena a vešli. V síni byla úplná tma, ale jejich příchod byl přece zpozorován domovníkem, který se tlumeným hlasem tázal: „Kdo to přichází?“

„To jsem já, Camillo.“

„Ó Bohu díky, seňore. Očekávali jsme vás s bolestí. Zavřeli jste za sebou vrata?“

„Ano.“

„Mohu tedy rozžehnout světlo. Stojím tady, a čekám na vás od soumraku a myslel jsem už, že ani nepřijdete.“

„Je seňorita doma?“

„Je. Ona se nachází v zimničném rozčilení.“

Teď zaplápolalo světlo a starý si na oba posvítil.

„Ach, zde je ještě jeden seňor!“ pravil. „Mám přivést jen vás samého, seňore Camillo?“

„Tento seňor je dobrý přítel. Má co mluvit se seňoritou.“

„Následujte mne tedy vzhůru.“

Sotva vešli do předpokoje, kde se nalézala komorná, objevila se Emily v protějších dveřích. Zaslechla kroky a její netrpělivost ji poháněla, aby spěchala příchozím vstříc.

Sternau šel napřed. Když její zrak padl na tuto vysokou postavu s mužně krásným obličejem a plnými až po pás sahajícími vousy, zůstala napůl udivena, napůl překonána stát.

„Kdo je to,“ tázala se. „Kdo to přichází? Cizinec!“

Sternau se uklonil a lehce odvětil: „Ano, cizinec, seňorito; zde je ale jeden, kdo mne omluví.“

Při těchto slovech ustoupil stranou. Teď spatřila jeho přítele.

„Seňor Camillo!“ zvolala radostně a zhluboka si oddechla. „Buďte mně tisíckrát vítán. Vejděte rychle sem ke mně.“

„Dovolte, abych vám nejdříve představil tohoto pána,“ pravil Camillo. „Je to seňor Sternau, o němž jsem vám již včera vypravoval.“

„Seňor Sternau? Ach, také vy jste mně velice vítán. Prosím, vejděte.“

Zavedla oba muže do salonu, v němž včera podvakrát přijala Camilla. Ten byl mnohem jasněji osvětlen, nežli předpokoj. Sternauův zrak spočíval s obdivem a zároveň lítostně na nevyrovnatelných vnadách této překrásné dívky. Ona jej ale teprve nyní viděla v celé jeho mohutné postavě, vyznačené ještě skvostným mexikánským krojem. Živý obdiv jí zasvítil z očí; brzy se ale ovládla a klidně prosila: „Vezměte místo, pánové, a povězte mně, jakou zprávu mně přinášíte.“

„Dobrou,“ odvětil Camillo, aby ukonejšil její obavy.

„Bohudíky! Juarez tedy přijde?“

„Ano.“

„Kdy?“

„V každém případě ještě před popravou.“

„Má sebou dostatek lidí?“

„Více než dost. Odsouzení jsou zachráněni.“

„Za to musí děkovat vám, můj dobrý seňore Camillo. Představte si, kolik smrtelných úzkostí, kolik strachu a muk ti chudáci vystáli. Je to ale také jisté, že přijde pomoc?“

„Tak jisté, jako že se nacházím zde u vás.“

„Byl Juarez již na smluveném místě?“

„Nikoliv, musel jsem mu jet vstříc.“

„Hodně daleko?“

„Ó, hodný kousek,“ pravil mužíček skromně.

Tu ale Sternau, který dosud ještě nepromluvil, se chopil slova: „Musím vám vysvětlit, seňorito, co máte rozumět pod tím hodným kouskem. Seňor Camillo nás zastihl u Rio Grande del Norte, tedy skoro patnáct zeměpisných mil odtud a tuto vzdálenost urazil koňmo za devět hodin, většinou v noci, a potom ji se mnou nazpět překonal za jedenáct hodin. To je téměř nadlidský výkon. Když nás dostihl, klesl pod ním kůň. On si získá největší díky odsouzených. Bez jeho námahy bychom zde nebyli.“

Ona klidně vyslechla mluvčího. Teď ale se slzami v očích podala Camillovi obě ruce, se slovy: „Děkuji vám, seňore. Vy jste dokázal, že malý muž může mít velké srdce. Nezapomenu vám to nikdy. Teď se smím snad ale tázat, jaké přípravy budou zapotřebí k zachránění odsouzených?“

„Předně,“ odvětil Sternau, „jsme my oba jeli napřed, abychom vám sdělili, že pomoc přichází. Ostatní se musí stát podle okolností. Je vám přesně známo místo, na němž se má poprava vykonat?“

„Je. Když z cesty, po níž jste vkročili do města, zahnete podle okraje města k řece, tvoří tam velikou okliku, téměř do půlkruhu. Pole tedy na tom místě řeky tvoří způsob poloostrova a na něm mají být ti ubozí lidé zastřeleni.“

„Je v těch místech řeka hluboká?“

„Hluboká a prudká. Proto zamýšlí Francouzi mrtvoly zastřelených jednoduše hodit do vody, aby je odplavila.“

„Je to vskutku pravda, co vypravoval Camillo o tom strašném dekretu?“

„Je to čirá pravda.“

„Není tedy pro zajatce žádná naděje na milost, na zmírnění trestu?“

„Ani ta nejmenší, zvláště když je přítomen plukovník Laramel.“

„Jaké povahy je tento důstojník?“

„Je proslulý svou ukrutností a tvrdostí. Nalézá pravou rozkoš v zabíjení nepřátel, neuděluje nikdy milost a mohl by být právem nazýván katem republikánů.“

„To stačí.“

Pověděl jenom tato dvě slova, ale z jejich tónu vyznívalo něco, co ji přimělo k otázce: „Co tím míníte, seňore?“

„Míním, že toho člověka uvidím a že s ním promluvím.“

„Je jasné, že až po boji, jestliže jej přežije.“

„Možná, že také před bojem.“

„To tuším nebude možné, seňore.“

„Proč? Nebude snad k nalezení u velitele?“

„Zajisté. Vím bezpečně, že všichni důstojníci sedí u velitele, a očekávají u něho hodinu popravy.“

„Ach, to je dobře, to je tedy uvidím všechny pohromadě.“

„Jakže? Snad tam nechcete jít?“ tázala se nanejvýš polekána.

„Ovšem, že chci,“ odvětil Sternau klidně.

„To nesmíte! Vždyť byste byl ztracen!“

„Tomu nevěřím. Přicházím jako Juarezův vyslanec a mohu očekávat volný odchod.“

„Mýlíte se, seňore. Oni vám řeknou, že Juarez je zrádce a následovně vy také. Řeknou vám, že nemohou vyjednávat ani s Juarezem ani s jeho zástupcem, protože je republikán a bandita. Vydáváte se sám pod nůž!“

„Seňorito, vyhlížím snad jako někdo, na koho stačí pouze vztáhnout ruku, aby byl zajat a zastřelen?“

Její pohled na něm utkvěl s upřímným obdivem, když odvětila: „Ó nikoliv. Připadáte mi jako nějaká postava z hrdinských bajek. Ale co je nejsilnější obr proti potutelné kouli z pušky?“

„Takovými ohledy se teď nemohu řídit. Dal jsem Juarezovi slovo, že půjdu k veliteli a tomu dostojím.“

„Ale oni vás zatknou!“

„Budu se bránit.“

„Oni vás zastřelí s těmi ostatními!“

„Moji přátelé to dovedou překazit.“

„Oni vás snad na místě usmrtí!“

„Moji přátelé mne pomstí. Ostatně dříve padne mnoho nepřátel, nežli se jim podaří mne zabít.“

„Tak aspoň prozradíte naše předsevzetí, že chceme osvobodit odsouzené.“

„Buďte bez starosti. Ani slovem se o tom nezmíním.“

„Uhodnou to tedy z pouhé vaší přítomnosti.“

„Tím lépe; tak odloží popravu.“

„Prosím vás pro všechno, co je vám svaté a drahé! Zůstaňte. Vydáváte se opravdu do jisté záhuby!“

„Seňorito, muž musí za všech okolností dodržet své slovo.“

Toto konstatoval tak prostě, tak vážně a určitě, že poznala, že nikdy nezmění svoje předsevzetí. Proto pravila po krátkém přemýšlení: „Vidím, že nemůžete vyhovět mé prosbě, ale vyplňte alespoň mé malé přání, které nyní vyslovím.“

„Milerád, jestli se nepříčí splnění mého slibu.“

„Ani v nejmenším; spíše je způsobilé odvrátit tomuto splnění značnou část nebezpečí.“

„Vyslovte je tedy!“

„Odevzdejte se pod ochranu jednoho z mých známých.“

„Kdo je ten muž?“

„Není to vysoce postavený pán; je to jen starý domovník na radnici.“

„Je tento muž spolehlivý a vám oddaný?“

„Ó, je to poctivá, věrná duše. On je bratrem mého domovníka a neoblomný přívrženec prezidenta. Touží po okamžiku, až bude Juarez pánem Chihuahuy a rád učiní všechno, aby přivodil ten okamžik. On mně donáší veškeré informace z radnice.“

„Myslíte, že by mně mohl zajistit volný vstup a odchod?“

„Zajisté. V jeho rukou se nalézají všechny klíče veliké budovy.“

„Nuže dobře, chci s ním promluvit, ale jen co možná nejdřív, neboť nemám času nazbyt.“

„Dovolte tedy, abych nejprve zavolala mého domovníka.“

„Poslouchej,“ pravila, „naše vřelá touha bude konečně vyplněna. Dnes v noci přijde Juarez, aby dobyl město, a tento seňor Sternau je vyslancem, kterého k nám prezident vypravil.“

Tu uchopil starý muž Sternauovu ruku a pravil se slzami v očích: „Seňore, to vám odmění Pán Bůh! Nyní jdu klidně smrti vstříc, neboť myšlenka, že má vlast bude svobodná, mně smrt ulehčí. Ale předpokládám, že toto poselství je teď ještě tajemstvím?“

„Ovšem,“ odvětila Emily.

„Ó kéž by se to mohl dozvědět můj bratr!“

„Snad by jsi mu to sám mohl sdělit, kdyby byl ochoten vyhovět jednomu mému přání.“

„Jednomu přání? Ó seňorito, každému vašemu přání by vyhověl podle své možnosti, když teď jeho nejvroucnější se vyplňuje!“

„Nuže dobře! Seňor Sternau teď musí mluvit s velitelem.“

„Ó, to je velice nebezpečné!“

„On tam ale nicméně musí jít, neboť dal na to své slovo.“

„Tomu ovšem musí dostát. Ale zajmout jej proto přece nesmí!“

Po krátkém přemýšlení pravil stařec k Sternauovi: „Seňore, vy se zdáte být velmi silný. S kolika Francouzi byste si tak troufal zápasit, kdyby šlo o to, prodrat se k nejbližším dveřím? Předpokládaje ovšem, že nebudou střílet?“

„Hm, tak asi dvanácti bych se nelekl.“

„Skutečně? Nuže, to je příznivé. Chcete mluvit s velitelem o samotě nebo v přítomnosti všech důstojníků?“

„Bude mně to milé, když ti ostatní budou u toho.“

„Nuže dobře. Tam v domě jsou postranní dveře, jimiž můžete vejít. Projdete skrze několik místností a octnete se na chodbě, do níž ústí dveře, za nimiž se nacházejí důstojníci. Oboje dveře leží přímo proti sobě.“

„Tento návrh má svou povážlivou stránku, milý příteli. Přeji si, aby se nemyslelo, že když budu pryč, že jsem snad ukryt někde v domě. Nemají mít vůbec ani tušení, že jsem obeznámen s místnostmi v tom domě. Snad by se mně mohlo podařit, abych zajal tyto důstojníky v jejich místnosti.“

„To je možné, dokonce snadné, jen kdybyste měl dostatek bojovných sil, abyste udržel vojáky v kordech,“ zvolal horlivě domovník.

„To si ještě uvážím. V žádném případě, to ale nesmím učinit dříve, nežli budu mluvit s velitelem. Ale pro případ, že by mne chtěli zadržet, by mně bylo milé, znát cestu, kterou bych mohl rychle zmizet.“

„Tato cesta je zde, seňore,“ pravil domovník.

„Ale kde?“

„Vy tedy vejdete veřejně do domu a odeberete se přímo k veliteli?“

„Ano.“

„Budete s ním mluvit, budete ale pořád dbát na to, aby vám nebyly zastoupeny dveře a cesta k nim zůstala volná.“

„To nebude nesnadné.“

„Kdyby na vás doráželi, vyskočíte dveřmi ven a zamknete je zvenčí klíčem, tak, že vás nebudou moci pronásledovat. Pak vkročíte protějšími dveřmi do řady pokojů, z nichž vás zavedou schody ke dveřím na zadní straně domu.“

„To by bylo náramně vhodné. Mohl bych vkročit dříve do těch pokojů?“

„Abyste si byl jistý vaší cestou? Ano, zajisté.“

„Musím se tedy odebrat k vašemu bratrovi?“

„Ano, já vás doprovodím. Pro větší jistotu to učiníme takto: já zůstanu u zadního východu na stráži, a dovedu vás pak šťastně nazpět sem. Můj bratr vám ale podrží otevřené dveře, jimiž budete prchat. Poněvadž uzamknete důstojníky, půjde on jim pak odemknout dveře a řekne, že vás potkal na předních schodech. Je vám to tak vhod, seňore?“

„Výborně. Půjdeme?“

„Je-li vám libo, ano, seňore!“

„Smím se vrátit k vám, seňorito?“ tázal se Sternau Emily.

„Prosím o to.“

„Děkuji vám. Stane se to se vší opatrností, neboť nechci, aby Francouzi poznali, že jste v srdci republikánkou.“

„Vezmete sebou přece jen vaše zbraně, seňore?“

„Jen ty drobné: nůž, tomahawk a revolvery. Pušku si ale s vaším dovolením ponechám zde.“

„Jen račte. Jenom mně ještě slibte, že se budete všemožně šetřit.“

„Zajisté! Jsem to povinen sobě a ještě jiným lidem.“

Odešel. Emily jej provázela očima, až vyšel ven. Na to pravila k Malému Camillovi: „Jaký je to krásný muž. Kdyby tak byl zajat nebo snad usmrcen!“

„Nemějte o něj strach, seňorito! Ten umačká deset Francouzů holýma rukama. A při té síle je tak obratný. Celou tu cestu od Rio Grande del Norte až sem ujel v nepřetržitém klusu.“

„Ale vy jste vykonal tu samou cestu dvakrát, seňore. Nejste z toho nemocen?“

„Ó, nikoliv, seňorito. Ostatně to tak mnoho neznamená. Když takový malý chlapík jako já sedí na koni, ten běží jako by nic nenesl. Člověk je unášen jen tak mimochodem.“

„Jen se nepodceňujte, protože dobře vím, co jste vykonal. Pamatujete si ještě, co jsem vám slíbila?“

Drsný lovec se zarděl jako mladá dívka.

„Ó seňorito, to byl od vás jen malý žert,“ pravil.

„Nikoliv, ujišťuji vás, že jsem to mínila doopravdy. Držím slovo. Máte mít slíbenou odměnu.“

„Vy jste tak náramně milá a dobrá, ale já ji nemohu přijmout!“

„Proč ne?“ tázala se a přistoupila k němu blíž.

„Jen pohlédněte na sebe a na mne!“

„Ó, šaty nepřekáží, seňore; na srdci záleží. A vaše srdce je snad lepší a čistější, než moje.“

Napřáhla ruku, aby se chopila jeho ruky, on ale polekaně couvl o krok.

„Bože můj, seňorito!“ zvolal.

„Chcete mne snad urazit?“ tázala se.

„Ó ne, zajisté ne!“ dušoval se.

„Ach seňore Camillo, vy jste snad ještě nikdy nelíbal?“

„Opravdu nikdy.“

„Ani tu ne, kvůli které jste tehdy kupoval ten jed na krysy?“

„Ani tu ne.“

„Proto je vám předtím tak úzko!“ smála se. „Teď vám ukážu, že to vůbec nebolí, a že není třeba mít před tím strach. Pojďte, sedněte si sem na tuto židli!“

Uchopila jej za ruce a přitáhla k židli, na níž se musel posadit. Tentokrát poslechl bez odporu.

„Tak, teď nemějte žádnou úzkost, nejsem tak velmi těžká.“

Připadalo mu to jako ve snu, když se mu krásná dívka posadila na klín.

„Teď vám položím ruku kolem krku, tak jak by to učinila vaše žena nebo nevěsta. Tak jsem vám to přece slíbila.“

Položila své okrouhlé, hladké, teplé, nahé rameno kolem jeho šíje a přitiskla se k němu tak, že ucítil dmutí jejích ňader a tlukot jejího srdce. Zavřel oči.

„Tak je to dobře; zavřete oči. Sladkosti lásky nesmíme vidět, nýbrž jen cítit. Teď ale přijde slíbená odměna. Jedna!“

Její rty se přitiskly měkce a teple na jeho ústa.

„Dvě – – tři!“

Přitom jej obejmula oběma lokty a přitiskla k sobě. Její živůtek se přitom trochu rozhalil a jeho tvář ležela na jejích ňadrech. Scházel mu dech. Zůstal sedět tiše a nehnuté, jako malé dítě, spící u matčina prsu.

„Tak,“ pravila konečně. „Dodržela jsem slovo. Jste se mnou spokojen, seňore?“

„Ó, seňorito!“ to bylo všechno, co mohl říci.

„Rozumím vám. Jste šťastný, a to je to, co jsem chtěla. Ale abych nebyla lakomá, přidám vám dobrovolně ještě jednu hubičku, a potom budeme hovořit o věcech, kterým jdeme dnes večer vstříc.“ – – Mezitím byl Sternau domovníkem zaveden rozličnými tmavými uličkami k zadním dveřím radnice. Když ten na chvíli poodstoupil, aby si pohovořil se svým bratrem-klíčníkem, otevřely se dveře a vešli dovnitř. Klíčník celý nadšený zprávou o příchodu Juareze, uvítal Sternaua srdečně a přivolil podporovat Sternauovo předsevzetí. Vše se dělo podle dřívější úmluvy. Klíčník ukázal Sternauovi vnitřní zařízení radnice a cestu, kudy po vykonaném rozhovoru s velitelem má případně uniknout.

„Výborně!“ pravil Sternau. „Je to všechno tak důkladně vyjasněno, že by to muselo pochopit i dítě. Můžeme tedy začít!“

Sternau se vrátil po schodech dolů k domovníkovi a obešel pak radnici na druhou stranu. Tam byla vrata otevřena a síň osvětlena. Stráže ale nestály přede dveřmi. V síni byly dveře strážnice otevřeny. Právě když se ubíral vedle nich, vyšel z nich poddůstojník.

„Odpusťte, monsieur, co si přejete?“ tázal se zdvořile.

Na Sternaua učinil dojem vznešeného muže.

„Mohu mluvit s velitelem?“ tázal se.

„Tak pozdě?“

„Do toho vám nic není! Ptám se, je-li velitel přítomen!“

Tato hrubost imponovala.

„Ano, monsieur,“ odvětil muž.

„Chtěl byste mne ohlásit?“

„Rád. Jaké jméno mám ohlásit?“

„Doktor Sternau.“

„Velmi dobře! Následujte mne!“

Nahoře seděli páni u punče a hovořili o politice. Tu vešel poddůstojník a ohlásil doktora Sternaua.

„Německé jméno,“ pravil velitel. „Bude to, tuším, nějaký felčar nebo ranhojič od některého belgického nebo rakouského praporu. Nanejvýš nepříjemné a nudné, ale přijmeme ho. Ať vejde!“

„Vejděte!“ velel poddůstojník vycházeje z místnosti.

Oči všech se upřely na dveře. Na místo očekávaného poníženého mastičkáře vstoupila vysoká herkulovská postava, oděná do nejskvostnějšího mexického kroje. Sternau vyhlížel skutečně velitelsky.

„Dobrý večer, pánové,“ pozdravil s úklonou.

Překvapeni jeho skvělou osobností, všichni důstojníci povstali a opětovali jeho pozdrav.

„Mám se obrátit na pana velitele v Chihuahue.“

„To jsem já,“ pravil jmenovaný. „Chcete se posadit? Dříve si však dovolím, říci vám jména těchto pánů.“

Sternau při každém jméně pokynul lehce a vznešeně hlavou; avšak při jmenování Laramela si dotyčného ostře prohlédl. Na to se posadil.

„Co je příčinou té cti, vidět pana doktora u sebe?“ tázal se velitel.

„Zcela zvláštní náhoda, která mne potkala zrovna tak neočekávaně, jako vás dnes moje přítomnost, pane veliteli,“ odvětil Sternau. „Předně si dovoluji poznámku, že jsem Němec.“

„Uhodl jsem to ze zvuku vašeho jména.“

„Nalézal jsem se po delší dobu v Tichém oceáně. Rodinné důvody mne zavedly do Mexika, a zvolil jsem směr vedoucí k hranici Nového Mexika. Jednoho dne jsem měl neočekávané potěšení seznámit se s mužem, jehož jméno je úzce spojeno s dějinami Mexika. Pánové snad uhodnou, koho tím míním?“

„Hrome, zajisté Juareze!“ zvolal plukovník Laramel a vyskočil. „Uhodl jsem?“

„Ano, pane plukovníku.“

„Výtečně! Konečně se dozvíme něco jistého. Kdepak vězí Juarez?“

„Prosím předně za dovolení, abych směl pokračovat ve svém úvodu,“ pravil Sternau nejzdvořilejším tónem.

„To má dost času. Odpovězte dříve na moji otázku. To je hlavní věc.“

Tato slova byla pronesena bezohledným způsobem, dokonce téměř hrubiánským, že jim Sternau nevěnoval žádnou pozornost, a pokračoval ve své řeči:

„Ano, byl to Juarez, jak jsem zjistil, a sice za –“

„Tázal jsem se vás, kde se nachází Juarez!“ zvolal, přerušuje jej plukovník Laramel velitelským tónem.

Sternau se k němu obrátil s úsměvem, ale v tom úsměvu leželo beze slov vyjádřeno vše, co mohlo Laramela urazit. Pravil: „Pane plukovníku, nenalézáte se teď před některým trestním praporem, nýbrž sedíte před mužem, který je zvyklý mluvit jak je mu libo. Nejsem rád vyrušován, ale stane-li se tak přece, vyžaduje slušnost, aby se to dělo zdvořilým způsobem. Nenajdu-li tuto zdvořilost, která již i u obyčejných metařů ulic zdomácněla, musím se držet toho, že jsem přišel pouze proto, abych mluvil s panem velitelem.“

Toto bylo pokárání, jakého se plukovníkovi snad ještě nikdy nedostalo. Vstal a sáhl na svůj kord.

„Monsieur, chcete mne urazit?“ zvolal.

„Nikoliv,“ odvětil Sternau zcela klidně. „Měl jsem pouze v úmyslu, zajistit si ohledy, které přísluší každému vzdělanému muži.“

Velitel, obávaje se prudkého výstupu, zakročil: „To postačí. Pan doktor se vyjádřil, že nemínil urazit pana plukovníka Laramela, a pana plukovníka přátelsky žádám, aby nechal pana doktora domluvit. Takto je věc v pořádku. Prosím, aby pokračoval,“

Tato slova byla obrácena na Sternaua, a protože byla pronesena zdvořilým tónem, uklonil se a pokračoval: „Pravil jsem tedy, že jsem se seznámil s Juarezem. Stalo se to při malé výpravě, kterou podnikl z Paso del Norte. Myslím, že nespáchám politický zločin, když se přiznávám, že mne ten muž živě zajímal, a měl jsem to štěstí, že tento soucit byl od něho opětován.“

„Chcete tím snad říci, že jste Juarezovým přítelem?“

Tento dotaz pronesl velitel velmi vážným tónem.

„Ano, přesně to chci říci,“ odvětil Sternau neohroženě.

„Jste velmi upřímný,“ pravil velitel se svraštělým čelem.

„Jsem zvyklý, považovat upřímnost za přední ctnost.“

„Tím také je; ale tato ctnost se za jistých okolností může stát nebezpečnou, když se totiž stane neprozřetelnou.“

„Doufám, že jsem se doposud nestal neprozřetelným,“ pravil Sternau s lhostejným úsměvem.

„Ó, přece! Vždyť jste se prohlásil za Juarezova přívržence.“

„O tom nic nevím. Je možné, být osobním přítelem někoho, aniž by se musely sdílet jeho politické zásady. Přejděme tedy pokojným způsobem přes tuto záhadu. Opakuji, že jsem byl šťastný, že jsem poznal Juareze a získal si jeho důvěru. Moje přítomnost zde je toho důkazem, neboť přicházím jako jeho vyslanec.“

„Ach!“ zvolal na to velitel udiveně. „Jako jeho vyslanec, snad také jako jeho zplnomocněnec?“

„Ovšem. Mám plnou moc, s vámi vyjednávat.“

Plukovník Laramel propukl v potupný, opovržlivý smích, aniž by však promluvil slovo. Sternau si toho nevšímal a velitel řekl: „Přidávám se ke svému kamarádovi, který svým smíchem dokazuje, že vaše slova jsou více než nepředložená. Myslíte doopravdy, že Juarez je mužem, s nímž by Francouzi mohli vyjednávat?“

„To si ovšem myslím,“ odvětil Sternau klidně.

„Pak jste ovšem na omylu. Žádnému úřadu přece nemůže ani napadnout, aby vyjednával s velezrádcem a vlastizrádcem.“

„Přidávám se ochotně k tomuto názoru, ale přece bych se otázal, zdali tímto velezrádcem nazýváte Juareze?“

„Ovšem,“ odvětil velitel překvapeně.

„Z jakého důvodu?“

„On se spikl proti nám, on nám klade ozbrojený odpor.“

„Zvláštní věc,“ mínil Sternau, potřásaje hlavou. „Juarez má to samé mínění o vás. Tvrdí, že je dosud prezidentem. Byl na tuto hodnost povolán národem a dosud nebyl sesazen. Tvrdí, že Francouzi se spikli proti němu, a že mu kladou ozbrojený odpor. Dále tvrdí, že velezrádce zůstává vždy jen politickým, ale nikoliv sprostým zločincem, ale že Francouzi se vedrali násilně do země, jak to dělávají lupiči do nedostatečně střeženého domu.“

Tu plukovník Laramel vyskočil, položil ruku na kord a zavolal zlostně na velitele: „Pane, vy si dáte líbit tuto urážku?“

„Ovšem, že nedám,“ odvětil. A obrácen k Sternauovi pokračoval: „Vy jste nás svými slovy označil jako sprosté lupiče?“

„To mně ani nenapadlo,“ odvětil Sternau. „Vy jste nazvali Juareze jménem, které on rozhodně odmítá, a já jsem si na to dovolil vás upozornit, z jakého stanoviska tu věc posuzuje on. O mém osobním názoru nebylo ani řeči.“

„To bychom si také vyprosili. Považuji vaši návštěvu za velmi zbytečnou a mimoto rozhodně nebezpečnou. Zbytečnou pro Juareze proto, že s ním nevyjednáváme, a nebezpečnou pro vás, monsieur.“

„Nebezpečnou pro mne?“ pravil Sternau. „Pročpak to, monsieur?“

„Protože přitom dáváte všanc svou svobodu, svůj život.“

„Ach! To není možné!“

„A přece. Juarez je psanec. Teprve včera jsem obdržel přísný rozkaz, abych s každým jeho přívržencem naložil jako s lupičem, to znamená, abych jej dal zastřelit.“

„Kýho ďasa,“ smál se Sternau, „to budu snad mít také to potěšení, být považován za lupiče?“

„Stojíte velmi blízko tomuto nebezpečí. Je mi líto, že vám musím říci, že zaprvé zplnomocněnce exprezidenta nepovažuji za diplomatickou osobu, a zadruhé, že vás zadržím jako zajatce.“

Sternau přeložil jednu nohu přes druhou a klidně odvětil:

„O tom druhém článku se teď nebudeme přít; k tomu máme později dost času. Ale co se týče prvního článku, vyřídím pro všechny případy svěřenou úlohu. Mám vám totiž vyřídit, že –“

Byl přerušen. Plukovník Laramel přikročil o krok blíž a zlostně zvolal: „Zadržte! Ani slovo dál! Každá hláska by byla urážkou!“

Sternau pokrčil rameny.

„Pověděl jsem již, že jsem přišel, abych mluvil s velitelem Chihuahuy, ale s nikým jiným. Nechcete-li nic vědět o zplnomocněnci Juareze, nebude vám to přece na škodu, vyslechnete-li klidně muže, jehož sdělení vám může být jen ku prospěchu.“

„Vaše sdělení nám nemůže v ničem prospět!“ pravil velitel přísně.

„Může aspoň zabránit další a větší škodě. Nechcete-li ale Juareze uznat za osobu, s níž byste udržovali úřední styky, opatří si uznání mocí dokonaných událostí.“

„Jaké události to jsou?“ tázal se velitel uštěpačně. „Míníte snad jeho útěk, jeho malomocnost?“

„Útěk? On neprchl; on ustoupil zpět. Malomocnost? Jmenujete muže malomocným, toho, který maří veškeré vaše akce?“

„Pane, kroťte svůj jazyk!“ zvolal velitel. „Nevím, co tím mařením míníte. Ovšem, jedna moje setnina byla poražena, ale jsou již učiněna potřebná opatření, aby tato náhoda byla pomstěna.“

„Myslíte, že se vám tato pomsta podaří?“

„Bezpochyby.“

„Řeknu vám, že jste na obrovském omylu. Vaše akce se totiž setkala s úplným nezdarem.“

„Jak to? Co vy víte o mé akci?“

„Ó, Juarez o ní věděl již dávno, a učinil svoje přípravy. Útok na tvrz Guadeloupe se sice konal, ale –“

„Ale?“ tázal se plukovník kvapně.

„Byl odražen.“

„To není možné. Kdo jej odrazil?“

„Juarez, který se tam odebral, jakmile se dozvěděl o vašem úmyslu.“

„Víte to jistě?“

„Byl jsem u toho a viděl jsem útok.“

„Nu, pak byl exprezidentův výsledek pouze okamžitý. Nedovedli jsme jej překvapit, ale moji udatní vojáci tvrz přece zničí, a jej buď zajmou, nebo odtud vyženou.“

„Bohužel, musím vám říci, že se to nestane, poněvadž už nemáte žádné vojsko.“

„Jak to myslíte?“ tázal se velitel zajíkavě.

„Vaše vojsko je nadobro zničeno. Ze všech vašich vojáků, jak Francouzů, tak Komančů, žije dosud jen jediný muž, a ten leží skalpován v jednom domě v Guadeloupe.“

Na několik okamžiků nastalo hluboké mlčení; ale pak plukovník Laramel zvolal: „To je lež, ohavná lež!“

Sternau jej ani neuznal hodného pohledu, ale veliteli pravil: „Prosím, abyste mne vzal do ochrany proti podobným urážkám, jinak budu nucen přikročit k sebeobraně.“

„Lež!“ opakoval Laramel zuřivě. „Tento člověk je lhář!“

Sotva vyslovil poslední slovo, již ležel bez hnutí na zemi. Sternau bleskurychle povstal a srazil jej pěstí. Nad tímto činem všichni leknutím na okamžik strnuli; ale potom se nejdříve vzpamatoval velitel a hrozebně zvolal: „Monsieur, čeho jste se to odvážil? Vy jste napadl francouzského velitele pluku? Víte, že se to u nás trestá smrtí?“

„Ach, žvásty, porazil jsem již jinačí chlapíky! A povídám vám, že srazím také druhého, třetího a třeba desátého, který by se mne opovážil podobným způsobem urazit!“

„Co, vy se opovažujete ještě vyhrožovat?“ tázal se velitel planoucí hněvem. „Dám vás ihned zatknout.“

Učinil krok ke dveřím.

„Zůstaňte!“ volal Sternau velitelským hlasem.

Důstojník se zarazil a vytřeštil na Sternaua oči.

„Pane, jste snad šílený, že používáte takového tónu?“ tázal se a tasil kord, což učinili také ostatní důstojníci.

„Nechte vaše zbraně na pokoji, pánové!“ pravil Sternau. „Přišel jsem, abych byl od vás vyslyšen, a zajistím si respekt. Vašich kordů se nebojím, zato ale vy se máte co obávat mých koulí, které jsou rychlejší než vaše čepele.“

Při těchto slovech vytáhl dva revolvery a namířil je na Francouze. Jeho mohutný zevnějšek, jiskrný zrak a velitelský hlas způsobily okamžitý dojem, kterému žádný neodolal. Velitel polekaně couvl a tázal se: „Vy nás ohrožujete ozbrojenou rukou?“

„Ovšem.“

„A jednoho z nás jste již srazil k zemi! To se přísně potrestá!“

„Pokuste se o to. Dříve ale buďte tak laskav, vyslechněte mě a odpovězte mi.“

„Mluvte!“

„Vy jste se zmínil o rozkazu, abyste naložil s každým Juarezovým přívržencem, který padne do vašich rukou, jako s lupičem. Uposlechnete tento rozkaz?“

„Bezvýjimečně.“

„Pak vám Juarez posílá výstrahu. Bude užívat represálií.“

„Nebojíme se ho.“

„Vzkazuje vám, že pak i on každého Francouze, který padne do jeho rukou, bude považovat za lupiče.“

„Ať se toho proboha neodváží!“

„Neodvažuje se tím víc než vy. Dále vás mám vyzvat, abyste se svým vojskem okamžitě opustili Chihuahuu.“

Velitel vyprskl chraptivým smíchem.

„To zní již velmi žertovně!“ zvolal.

„To je ale míněno vážně. Juarez vás nechá pokojně odtáhnout, přivolíte-li k jeho žádostem.“

„Přivolit? Jaké výrazy si to dovolujete!“ zvolal rozčilený velitel. „Vy jste bláznivý člověk, jehož revolver mne mohl na okamžik překvapit; ale jsem francouzský důstojník a nebojím se vašich koulí. Dám vás zatknout navzdory vašim revolverům. Dříve vám ale odpovím, že obdržený rozkaz budu provádět co nejpřísněji.“

„To je mi líto, kvůli vám samému.“

„Žvásty! Již dnes začnu vykonávat svou povinnost. A víte, kdo bude prvním, kterého ještě dnes dám zastřelit jako banditu?“

„Tuším, že tím míníte mne?“

„Ovšem. Jste mým zajatcem. Vzdejte se dobrovolně. Váš první výstřel snad některého z nás zabije, ale pak vás máme sevřeného, než budete s to, vypálit druhý.“

„Těžko byste to dokazoval, ale nerad zbytečně prolévám lidskou krev, proto zase zastrčím své zbraně.“

„Dobře. Vzdáváte se tedy?“

„Ó nikoliv, to mně ani nenapadá, poroučím se vám.“

Učinil hlubokou, posměšnou poklonu, a byl třemi dlouhými kroky u dveří.

„Stůj! Chopte se ho! Držte ho!“ volal velitel.

Sám rychle přiskočil ke dveřím, ale než jich dosáhnul, Sternau za sebou zamknul.

„Prchá! Uteče! Za ním!“

S těmito výkřiky se páni Francouzi hrnuli k východu; ale ke své mrzutosti našli dveře uzamčeny. Žádnému z nich ani nenapadlo otevřít okno a zavolat na stráže, ale jeden překonával druhého tlučením pěstí do dveří. Teprve za hodnou chvíli byly odemknuty. Starý klíčník stál venku s udivenou tváří a pravil: „Proboha! Kdopak zde pány zavřel?“

„Člověče, kdepak jsi teď byl?“ tázal se velitel.

„Dole u vrat, seňore,“ odvětil klíčník.

„Viděl jsi někoho vycházet z domu?“

„Ano, seňore, toho cizince, co sem předtím vešel.“

„Myslíš toho velikého, silného člověka v mexickém kroji?“

„Ano, toho samého.“

„Kterým směrem odešel?“

„On neodešel, nýbrž odjel.“

„Že odjel? Cožpak měl nablízku koně?“

„Ano, seňore. Já jsem stál u vrat. On rychle přeběhl kolem mne, a na ulici zahvízdal. Dostavil se jezdec s volným koněm, on na něj naskočil a odejel.“

„Ale to bychom museli slyšet.“

„Já sám jsem to sotva slyšel. Seňores zde tak silně tloukli, že bylo těžko slyšet něco jiného.“

„To může být. Kterým směrem odjel?“

„Na levou stranu.“

„To nám tedy přece jen neujde. Musí jej ihned pronásledovat skupina na dobrých koních. Kdo to vezme na sebe?“

Přihlásilo se několik z mladších důstojníků, a brzy odejel jeden s deseti jezdci udaným směrem. Sternau zatím proběhl dříve udanými prostorami, ocitnul se na ulici a pospíšil nazpět k seňoritě, což se mu pod ochranou noční temnoty nepozorovaně povedlo. Ta očekávala jeho návrat s největším napětím. Když jej spatřila, viditelně si oddechla a začala se ho ihned vyptávat na jeho příhody. Když jí všechno dopodrobna vylíčil, otázal se: „Ale kde je můj Malý Camillo?“

„Nedal se déle zdržet a odejel vstříc Juarezovi a Apačům. Byl plný starostí o vás a šel, aby přivedl pomoc pro případ potřeby.“

„To tedy musím jít také, aby se nepodnikalo něco bezúčelného.“

„On mne požádal, abych vám v případě vašeho návratu pověděla, že se s vámi setká u koně, kterého máte v lese.“

„To se tam tedy musím dostavit, ačkoliv to není vlastně to pravé místo, kde bych teď měl být. Prozatím žijte blaze, seňorito!“

Odešel a vyšel nepozorovaně z města. Našel svého koně ještě tam, kde jej uvázal; a také Camillův kůň zde byl. Ten tedy nejel vstříc Apačům. Ještě o tom rozvažoval, má-li tu čekat nebo ne, když zaslechl kroky, a zastavil se.

„Ach, vy jste již zde?“ zvolal. „Odpusťte, že jsem odešel. Nemohl jsem to samou starostí o vás vydržet déle ve městě a pospíšil jsem na zvědy, jestli naši ještě nepřicházejí.“

„To není ani možné.“

„Ó Apači jedou rychle a Juarez to s nimi vydržel.“

„Jak? On je již zde s nimi?“

„Ano, Juarez, oba náčelníci Apačů, všichni vaši přátelé a asi sto nejlepších bojovníků. Ostatní jsou ještě pozadu.“

„Sto bojovníků? To postačí! Pojďte rychle se mnou!“

Oba muži odvázali své koně a opustili lesík. Za malou chvíli dorazili k Apačům. Juarez přistoupil ke Sternauovi a pravil: „Ach seňore, to byla ta nejhroznější jízda, kterou jsem za svého života vykonal. Jsem celý rozlámaný.“

„To si musíte dopřát odpočinek. Myslím, že nám můžete ponechat další jednání.“

„Ne, ne seňore! Chci být při všem, co se bude dít.“

„I tehdy, kdyby byla ohrožena vaše svoboda, váš život?“

„I tehdy. Jsem to povinen svým Mexičanům, ukázat těm vetřelcům, že jsme ochotni přinést všechno na oběť naší vlasti. Seňor Camillo mi již pověděl, že jste byl u velitele.“

„Ano. Mluvil jsem s ním v přítomnosti všech jeho důstojníků.“

„S jakým výsledkem?“

„S takovým, jaký se dal předvídat. Dekret proti republikánům je skutečně vydán. S vámi a s vašimi přívrženci budou jednat jako s lupiči. Neuznávají vás za osobu, se kterou by se mohlo vyjednávat. I mne chtěli zatknout a ještě této noci zastřelit.“

„Pověděl jste jim, že užiji represálií?“

„Ano, ale oni se tomu jen smáli.“

„To tedy ještě nevěděli, co se událo ve tvrzi Guadeloupe?“

„Neměli o tom ani tušení. Sdělil jsem jim to, nemohl jsem ale vyčkat na jejich reakci, neboť jsem se musel zachránit.“

„A jak to vypadá se zajatci, kteří mají být zastřeleni?“

„Nemohou očekávat žádnou milost. Je rozhodnuto, vykonat popravu. Vždyť jsem měl být zastřelen zároveň s nimi.“

„To tedy nezbývá nic, než očekávat ten okamžik a překazit vraždu. Obklíčíme v pravou dobu exekuční mužstvo a pobijeme je. Je mi ovšem líto těch lidí, kteří jsou nevinni, ale jinak se to dá sotva provést.“

„Chcete-li šetřit nevinné, věděl bych snad jistější a kratší cestu na překažení této popravy.“

„To by mně bylo náramně milé, seňore. Smím se dozvědět něco o vašem plánu?“

„Zajisté. My jednoduše zajmeme veškeré důstojníky posádky, a přinutíme je tak vzdát se Chihuahuy bez jediné rány.“

„Caramba! Kdyby to bylo možné!“

„Ó, není to ani příliš nesnadné.“

„Jakým způsobem?“

„Důstojníci jsou nyní shromážděni u velitele. My se tam vplížíme a zmocníme se jich. Slyším, že je zde přítomno sto bojovníků. Polovina jich stačí k zajmutí celého hlavního stanu.“

„Ale jak se tam vplížit?“

„Snadno. Klíčník radnice je se mnou smluven. Jemu mám co poděkovat, že jsem předtím unikl.“

„Ale jakpak jste se dostal k tomuto muži?“

„Domovník seňority Emily je jeho bratrem.“

„Tak se to dá pochopit. Je možné mluvit se seňoritou bez nebezpečí?“

„Ano. Ručím za to, že vás dovedu k ní a zase nazpět bez pohromy, chcete-li se mně svěřit.“

„Skutečně? Pak jděme. Záleží mně na tom, abych s ní promluvil, nežli se v něčem rozhodnu.“

Oba muži opustili tlupu a kráčeli k městu. Dostali se do domu seňority, aniž by někoho potkali. Když vstoupili a Emily poznala prezidenta, vykřikla radostí:

„Vítám vás v hlavním městě, a jsem hrdá na to, že tak mohu učinit první. Budiž váš příchod požehnán pro zemi a národ!“

„Děkuji vám, seňorito,“ odvětil Juarez se svou obvyklou laskavou vážností. „Že jsem mohl konečně přijít, k tomu jste se vy poctivě přičinila. Vlastně byste si již měla dopřát odpočinek, ale já jsem nucen k nevděčnosti, posílat vás vždy do nových bojů.“

„Přinášíte mi nové úkoly?“ tázala se rozradostněně.

„Ano. Mám v úmyslu, poslat vás do Mexika k císaři.“

„Veřejně?“ tázala se Emily s tváří, uzarděnou rozkoší.

„Vystoupíte veřejně. Váš úkol a následkem toho i vaše činnost budou tajné. Dříve ale, nežli o tom pohovoříme, musíme myslet na přítomný okamžik. Jakého druhu mužů je velitel Chihuahuy?“

„Obyčejný člověk, seňore. Trochu udatný a trochu zbabělý; trochu ctižádostivý a trochu lehkomyslný.“

„Není se ho tedy co bát?“

„Nikoliv.“

„Nacházejí se mezi jeho důstojníky lidi, kteří by měli dostatečného ducha, aby se v mimořádných situacích také mimořádně zachovali?“

„Ne. I sám plukovník Laramel, který sem teprve přišel, může být nazván nejprve zuřivcem nežli vojenským výtečníkem. Je to tlučhuba.“

„Slyšel jsem o něm,“ pravil Juarez, a svraštil čelo. „Prohlédnu si pořádně toho muže. Musíte totiž vědět, že mně pan Sternau učinil návrh, abychom ani nečekali na hodinu popravy, ale teď ihned přepadli francouzské důstojníky na radnici.“

„Výborně,“ pravila Emily nadšeně. „S důstojníky padne celá posádka města do vašich rukou. Budete jedním rázem pánem celého kraje.“

„To je jisté, jestli se nám to zdaří.“

„Ono se to zdaří,“ pravil Sternau. „Je pouze zapotřebí, poslat domovníka k jeho bratrovi, aby nám ten otevřel zadní dveře.“

„Kolik Francouzů se nachází ve městě, vím již od Malého Camilla. Není jich mnoho. Mých sto Apačů stačí, zajmout důstojníky a udržet posádku na uzdě, nežli se dostaví naše ostatní síla.“

„Ó, nepotřebujete se spoléhat na sebe samého,“ vpadla do toho seňorita. „Mezi čtrnácti tisíci obyvateli města je na tisíce věrných mužů, kteří po zvěsti, že se prezident vrátil, sáhnou ihned ke zbrani. Znám je všechny. Ačkoliv je teď noc, vydám ihned oběžník, abych alespoň těch nejvíc vynikajících mužů uvědomila.“

„I tento plán je dobrý,“ souhlasil Juarez; „jen bych si přál, abyste vy, seňorito, do toho nebyla zainteresována. Mám pro to určitý úmysl. Navrhněte mně raději spolehlivého muže, na kterého bych se v tom ohledu mohl obrátit.“

„Pak vám navrhnu velmi prostého muže, který je ale hotový za vás zemřít. On zná všechny vlastence ve městě. Je to hostinský z venty tam naproti.“

„Aha, ten, o němž mně Malý Camillo vypravoval, že u něho nocoval?“

„Ano, ten.“

„Dobře, pustíme se tedy do díla.“

Pak se Juarez obrátil k Sternauovi.

„Já a Mexiko na vás sice nemáme žádné nároky; ale vy jste mně dosud věnoval tolik účastenství, že také protentokrát doufám, že mohu počítat s vaší pomocí.“

„Zajisté,“ odvětil Sternau. „Jsem k vašim službám. Rozhodněte, co pro vás mám učinit.“

„Žádám vás tedy, abyste zašel k našim lidem, a zařídil všechno, jak jsme to ujednali. Pokuste se přivést sem nepozorovaně padesát mužů; pak se odebereme k radnici. Při odchodu mně sem pošlete domovníka.“

Sternau odešel, a brzy na to vstoupil domovník. Ten pro tmu v síni nepoznal prezidenta. Spatřil jej však po chvíli a zvolal radostně překvapen: „Bože, náš prezident! Ó seňore, je to vůbec možné?“

„Jak vidíte. Jste mně doporučen jako vřelý vlastenec. Zaručujete se za vašeho bratra, který je klíčníkem na radnici?“

„Zcela jistě, seňore. On je zrovna tak dobrý republikán jako já.“

„Zajděte tedy ihned k němu, a povězte mu, aby mně tak jak předtím seňoru Sternauovi otevřel zadní dveře.“

„Chcete se dostat k důstojníkům?“

„Ano.“

„Jaká je to odvaha! Oni vás zajmou, seňore!“

„Seňora Sternaua také nezajali, ačkoliv byl sám; já ale budu mít s sebou padesát Apačů a zajmu naopak důstojníky.“

„Ó, pak je to něco jiného. Pak se to zdaří a Chihuahua bude naše. Spěchám, abych informoval mého bratra. On vám zajistí všechny dveře.“

„Výborně, dříve ale zajděte opatrně do protější venty a pošlete mně sem hostinského.“

Domovník odešel a brzy na to vstoupil hostinský radostně rozechvěný. Bylo mu uloženo, aby sepsal seznam nejlepších republikánů, a měl jej připraven. Zakrátko po jeho odchodu se vrátil Sternau a hlásil, že Apačové jsou přichystáni.

„Byl jste snad zpozorován, seňore?“ ptal se prezident.

„Nebyl. Indiáni i za dne se dovedou plížit; za dnešní tmy by dokázali uprostřed města provést svůj válečný rituál.“

„Vypravme se tedy. Vy budete naším vůdcem. Avšak, teď mně něco napadlo. Seňorito, měla byste dost srdnatosti nás provázet?“

„Zajisté,“ odvětila rychle. „Půjdu-li sama, nemusím mít tolik starostí, než když zůstanu doma.“

„Vaše doprovázení má ještě jiný účel. Budete poslána k císaři do Mexika, a záleží na tom, abyste byla legitimována jako jeho přívrženec. Vaši instrukci obdržíte zítra. Dnes ale půjdete s námi a vejdete před námi k důstojníkům. Řeknete jim, že jste se právě dozvěděla od svých slídičů, že jsem na pochodu sem, že hodlám spěchat ihned k radnici a zmocnit se jí. Vyzvete je, aby učinili bez odkladu opatření k obraně a tak dále. Rozumí se samosebou, že já se objevím v pravém okamžiku.“

Všichni tři opustili dům a tlumenými kroky se ubírali rozličnými uličkami, až dorazili k zadní straně radnice. Tam u dveří je již očekával domovník.

„Je všechno v pořádku?“ tázal se Juarez.

„Všechno,“ odpověděl stařec.

„Kde se nalézá váš bratr?“

„Stojí s lucernou tam na schodech, aby vás vedl, zatímco já zamknu dveře.“

„Jsou důstojníci dosud pohromadě?“

„Jsou. Ale vy přicházíte sami! Kde jsou Indiáni?“

„Ovšem, kde jsou?“ obrátil se Juarez k Sternauovi.

Dosud ani jednoho Apače nespatřil; sotva ale vyřknul tuto otázku velmi tlumeným hlasem, vzpřímila se vedle něho temná postava a tiše odpověděla:

„Zde jsme!“

Mžikem stálo všech padesát Indiánů vedle něho.

„Tedy kupředu, ale jen tiše!“ –

V tom samém čase se plukovník Laramel již zotavil z rány do hlavy zasazené Sternauem. Sebevědomí se mu sice již dávno vrátilo, ale cítil se přece dosud poněkud omráčen.

„Kéž bych tu měl toho chlapa!“ zuřil. „Dal bych jej zmrskat až k smrti.“

„Chytneme jej,“ těšil jej velitel; „a pak dostane trest, jehož přísnost vás zajisté uspokojí.“

V tom okamžiku bylo jemně zaklepáno na dveře, a když ty se otevřely, povstali všichni páni udivením ze svých stolic. Byla to Emily.

„Seňorito, vy zde?“ tázal se velitel. „V tak pozdní hodinu?“

„Není teď ovšem obvyklý čas k návštěvám,“ odvětila; „ale povinnost mně káže, abych vás přesto vyhledávala.“

„Povinnost? To zní velmi vážně.“

„Je to také velmi vážné, seňore. Musím vám sdělit důležité věci.“

„Vezměte místo a mluvte.“

„Odpusťte, seňore, že si ani nesednu. Jak mne zde vidíte, přicházím největším spěchem k vám, abych vám pověděla, že vám hrozí veliké nebezpečí, že Juarez je na pochodu sem.“

„Ach, myslel jsem, že je to něco horšího.“

„To jsem překvapena. Není to nejhorší zpráva, jakou byste mohli dostat?“

„Ani trochu. Ostatně jsem již připraven na tuto zprávu. Slyšel jsem již jednou dnes večer, že Juarez opustil Paso del Norte, aby se opět zmocnil krajiny Chihuahua.“

„Nuže, tak vidíte, že má výstraha je oprávněná a nutná.“

„Nikoliv tolik, jak si snad myslíte. Tento Indián, který se domnívá být prezidentem Mexika, nám není vůbec nebezpečný.“

„Mýlíte se, pane plukovníku, bylo mně doneseno, že Juarez zničil vaše vojsko.“

„To mně již také bylo řečeno, ale je to lež, kterou mám být zastrašen.“

„Jsem přesvědčena zcela jistě, že to není žádná lež, ale pravda. Muž, který mně to donesl, je nanejvýš spolehlivý. Je to mexikánský gambusino, kterého používám jako vyzvědače. On byl v poslední době ve tvrzi Guadeloupe, a byl svědkem velké bitvy.“

„Ach! Kde je teď?“

„V mém bytě. Teprve před malou chvílí přišel.“

„Mohl bych jej snad vidět a mluvit s ním?“

„Ano, pošlu jej k vám zítra ráno, bude-li pak k tomu ještě čas.“

„I toto zní náramně spěšně.“

„Je také nebezpečí v prodlévání. Ten muž přijel z Guadeloupe bez odpočinku a pravil, že Juarez s několika stovkami Indiánů v patách jej pronásleduje.“

Teď se chopil slova plukovník Laramel: „Všechna čest vaší zprávě, ale i kdyby Juarez se již nyní nacházel ve městě, stačil by jeden můj povel, a moji červenokalhoťáci by jej i s jeho indiánskou holotou smetli ze země.“

„Pokuste se o to!“

Tato hlasitě pronesená slova se ozvala od dveří. V těch stál muž v mexikánském kroji, jehož tvář nemohla zapřít indiánský původ. Jeho tmavý zrak přelétl bleskem celou společnost a kolem rtů mu pohrával hrdý, sebevědomý úsměv.

„Kdo se to opovážil sem vstoupit?“ tázal se velitel. „Kdo jste vy?“

„Já jsem Benito Juarez, prezident Mexika,“ odpověděl muž klidně.

„U všech ďáblů!“ zvolal nyní plukovník Laramel a tasil svůj kord. „Ano, je to on. Viděl jsem jeho podobiznu. Zatkněte jej!“

„Kdo zde má být zatčen, o tom rozhoduji já,“ odpověděl Juarez. „Seňore, vzdejte se dobrovolně. Odpor vám nic nepomůže.“

„Nesmysl! Chopte se ho!“

S těmito slovy se hnal Laramel na Juareze. Ten ustoupil stranou a zvolal: „Kupředu!“

Sotva bylo toto slovo vyřknuto, byla místnost plná Apačů. Proudili tam zrovna s nepochopitelnou rychlostí. Než se důstojníci nadáli, byli sevřeni Indiány tak, že nebylo ani pomyšlení na obranu. Mžikem byl jeden od druhého vzdálen a nalézal se mezi čtyřmi nebo pěti Apači, kteří jej obratem ruky odzbrojili a pak svázaného s uzlem v ústech povalili na zem.

„Seňore Sternaue!“ volal teď Juarez.

„Ponechte mně zde deset mužů, tolik mně stačí, a odeberte se s ostatními do strážnice, abyste zajal tam se nalézající Francouze. Dříve ale uvidíme, co učiníme s touto ženštinou.“

Obrátil se s přísnou tváří k Emily, která se zdála být v největších úzkostech.

„Slyšel jsem předtím několik vašich slov,“ pravil. „Kdo jste?“

„Nazývají mne Emily,“ pravila pološeptem.

„Seňorita Emily? Aha, toto jméno je mně velmi dobře známé. Vy jste jedna z mých největších odpůrkyň. Vy jste mně způsobila více škody, nežli celá brigáda Francouzů. Udělám všechno pro to, abych vás zneškodnil. Kde bydlíte?“

„V ulici Emyrado.“

„To obydlí se bedlivě prohledá. Najde-li se tam něco podezřelého, dám vás prostě oběsit, jak obyčejného špehouna. Seňore Sternaue vezměte tu ženštinu sebou. Bude spoutána a držena v přísné vazbě, až o ní dále rozhodnu.“

Sternau ji naoko svázal lasem, vystrčil ji ze dveří a pokynul Apačům, aby jej následovali. Venku jí ale hned zase odebral laso, a na její žádost ji dal klíčníkem zavést do jejího bytu. Pak se odebral s Indiány ke strážnici.

Tam neměli ani tušení o tom, co se přihodilo v prvním poschodí. Přepadení důstojníků bylo provedeno s takovou mistrovskou rychlostí, že žádný z nich nemohl pomyslet ani na to, aby zavolal o pomoc.

Vojáci seděli na svých lavicích, bavili se obyčejnými kasárnickými vtipy, a hodně se lekli, když se najednou otevřely dveře a čtyřicet Apačů se přihnalo dovnitř, aby se mžikem zmocnili pušek pověšených na zdi. S ohromnou rychlostí pak byli vojáci přemoženi a svázáni, načež dal Sternau zavřít vrata, takže všechno, co se dělo v radnici, mohlo zůstat utajené.

Nahoře zatím zahájil Juarez s velitelem velmi vážné vyjednávání. Tomu byl vytažen roubík z úst, takže mohl mluvit a odpovídat. Směl se posadit na židli, zatímco ostatní leželi na zemi. Juarez k němu pravil: „Zaslechl jsem část vaši rozmluvy se seňoritou a z toho jsem usoudil, že jste velitelem Chihuahuy. Je tomu tak?“

„Ano,“ odpověděl plukovník krátce.

„Dobře, dovolím si tedy malou rozprávku.“

Tu mu ale velitel rychle vpadl do řeči: „Neočekávejte, že promluvím jediné slovo, pokud mně nebudou odejmuta pouta. Není nikde, ani u barbarů zvykem, poutat důstojníky!“

„Máte pravdu, monsieur,“ odvětil Juarez klidně. „Francouzi moje důstojníky, mezi nimiž se nalézali i dva generálové, spoutali a proti všemu právu zastřelili, tedy zavraždili; následkem toho mám dostatečnou příčinu považovat tento veliký národ za barbary a podle toho s ním jednat. Vy se nalézáte v mé moci, a učiníte dobře, když, pokud budete mým zajatcem, se vzdáte veškerého přeceňování a vychloubání sebe samého. Povězte mně tedy, zda pověstný dekret ze dne 3. října se dostal do vašich rukou?“

Velitel pochopil, že se nalézá v nepříznivém položení, a že bude lépe vpravit se, alespoň zdánlivě do neodvratného.

„Ano,“ odvětil.

„Kdo vám jej odevzdal?“

„Plukovník Laramel.“

„V tom dekretu jsou republikáni prohlášeni za psance?“

„Nemohu to popřít.“

„Dostal jste rozkaz, abyste s námi jednal zcela jako s bandity, nechal nás postřílet, zavraždit?“

„Tak tomu je.“

„Byl jste připraven poslouchat?“

„Poslušnost je povinností vojáka.“

„Vy jste již také poručil, aby moji věrní přívrženci, nalézající se ve vašich rukou, byli dnešní noci zastřeleni?“

„Hrome! Odkud to víte?“

„To je mým tajemstvím. Ale že to vůbec vím, vám musí být bezpečným důkazem, že se nemůžete spoléhat ani na své vlastní lidi. Jinak bych byl přišel o několik dní později, abych ale ubohé zachránil před nezaslouženou smrtí, přispíšil jsem si. Řekl vám můj zplnomocněnec, že hodlám užívat represálií?“

„Ovšem.“

„Vy ale navzdory tomu jste setrval při vašem ustanovení. V Starém Zákoně stojí: ‚Oko za oko, zub za zub.‘ Mám tento zákon obrátit na vás, seňore? Mám pomstít mrtvé, zavražděné od té doby, co jste vy začali okupovat tuto zemi, nevinně popravené následkem toho krvavého dekretu? Mám provést krvavou odvetu na původcích tohoto dekretu? Mám vás, mám Bazaina, mám toho, kterého nazýváte císařem Mexika, jakmile mně padnou do rukou, v spravedlivé odvetě považovat za lupiče, a podle toho dát pověsit nebo zastřelit? V tomto okamžiku jsem pánem Chihuahuy. Chcete-li mne uznat za takového a odtáhnout do hlavního Bazainova stanu, s čestným slibem, že ani vy, ani zdejší vojáci nebudou více bojovat proti mně, povolím vám všem, až budou vojáci odzbrojeni, volný odchod. Nepřistoupíte-li však k tomu, zničím zdejší posádku do posledního muže, vy sami ale budete právě na tom samém místě a v tu samou hodinu, ne snad zastřeleni, ale utopeni, kdy a kde měli být zastřeleni občané tohoto města. Dávám vám plných deset minut času na domluvu. Odejdu a dám vám odecpat ústa; ale vedle každého stojí Indián s nožem v ruce. Kdo více než polohlasitě promluví, nebo učiní pokus k útěku, bude v tom samém okamžiku probodnut. Až opět vejdu, požádám krátké „Ano“ nebo „Ne;“ nic jiného nevyslechnu!“

Na to se odebral Juarez do strážnice. Tam leželo kolem třiceti vojáků spoutaných na zemi. Sternau, očekávaje prezidenta, seděl u stolu a kolem stáli Indiáni očekávající mlčky pokračování v dnešních událostech.

„Tak brzy jste byl hotov?“ tázal se Sternau.

„Hotov? Ó nikoliv! Vzdálil jsem se, aby se pánové mohli nerušeně domluvit. Abych zabránil krveprolití, ponechal jsem jim volbu, aby buďto odtáhli s odzbrojeným vojskem do Mexika se slibem nebojovat dále proti mně, nebo že budou důstojníci utopeni a mužstvo zastřeleno. Povolil jsem jim deset minut času, aby se rozhodli a nepřidám ani vteřinu. Pravil jsem, že důstojníci mají být utopeni na tom samém místě a v tu samou hodinu, kde se měla provést dnešní poprava. Spravedlnost to tak žádá. Dá se to tak provést?“

„Ano. Nabízím se, že pomocí dvaceti Apačů zavedu důstojníky k řece, aniž by to kdo zpozoroval.“

„Seňore, tak energický muž jako vy je těžko k nalezení. Přál bych si, abyste zůstal v zemi. Jsem přesvědčen, že byste se časem stal jedním z mých nejlepších důstojníků. Nechcete si rozmyslet tuto věc?“

„Děkuji vám za tuto důvěru, seňore,“ odvětil Sternau zdvořile; „ale já jsem lékař; mým povoláním je hojit rány, nikoliv je ale zasazovat. Mimoto jsem poután svazky lásky k vlasti, od níž, jak je vám známo, jsem tak dlouho vzdálen.“

Juarez mu vřele stiskl ruku.

„Máte pravdu, seňore. Přeji vám ze srdce mnoho štěstí, všechnu náhradu za prožité hrozné útrapy. Bude-li to v mé moci, stát se vám užitečným, tak nezapomeňte, že jsem vám každou hodinu k službám.“

„Pomyslím na to, a sice ihned, seňore.“

„Ah! Máte nějaké přání?“

„Ano, a sice naléhavé. Občané odsouzení k smrti se nalézají v hrozném stavu. Je naší povinností, vysvobodit je z jejich smrtelných úzkostí.“

„Máte pravdu. Učiňte tak vy; já na to nemám čas. Lhůta prošla, musím nahoru.“

Sternau vyhledal klíčníka a tázal se jej, kde jsou uvěznění zajatci.

„Zde v radnici, v pevném sklepení, kde jsou přivázáni ke zdím.“

„Mají u sebe stráže?“

„Ano, nalézá se u nich pět vojáků a tři francouzští vojenští duchovní.“

„Počkejte, zavolám několik Indiánů a pak mne tam zavedete.“

„Vy je chcete vysvobodit? To vás odmění Pán Bůh, seňore.“

Za malou chvíli přivedl Sternau deset Indiánů, opatřených vším, co je zapotřebí ke spoutání člověka. Sešlo se po kamenných schodech až k silným železným dveřím uzamčeným dvěma těžkými závorami.

Klíčník odstrčil závory. Když byly otevřeny dveře, spatřili velkou místnost, jen slabě osvětlenou visací lampou. Do tohoto pološera vklouzlo těch deset Indiánů. Ozvalo se několik hlasitých výkřiků, nastal krátký šramot; pak vše utichlo. Sternau vešel a s ním klíčník s lucernou. Na zdích kolem byly zaraženy železné kroužky, k nimž byli přivázáni zajatci, kteří soudili, že právě udeřila jejich poslední hodinka. Na zemi ale leželo spoutaných pět vojáků a ti tři kněží.

„Odvažte zajaté,“ velel teď Sternau, „a kdo bude odvázán, ať ihned pomůže odvazovat ostatní. Pospěšme si.“

Rukama třesoucíma se radostí po přestálých smrtelných úzkostech odvázali Mexikáni jeden druhého, a následovali pak Sternaua vzhůru, kde zastihli Juareze, který již hledal Sternaua. Když Juarez vešel k důstojníkům, ti leželi střeženi Apači v té samé poloze jako předtím. Na jeho pokynutí byla všem mimo velitele ucpána ústa. Apačové v tom měli takovou zručnost, že žádné zatínání zubů nepomohlo.

„Lhůta minula, seňore,“ pravil Juarez. „Chcete se vzdát?“

„Vaše podmínky jsou příliš tvrdé. Doufám, že se –“

„Ticho! Ani slovo navíc!“ vpadl mu Juarez do řeči. „Již jsem vám pověděl, že nepřidám ani minutu, a že se nepustím do dalšího vyjednávání. Každé další slovo, tak jako vaše mlčení budu považovat za zamítnutí mého návrhu. Mluvte ledy! Ano, nebo ne?“

„Naše smrt by byla ihned hrozně pomstěna!“

„Opovrhuji touto směšnou hrozbou. Vy tedy odmítáte moji shovívavost? Dobrá. Abyste ale viděli, že to míním doopravdy, a že nehraji žádnou komedii, nechci čekat ani na určenou hodinu, a dám vám ihned příklad osudu, který vás očekává.“

„Sacré! Co chcete učinit?“ tázal se velitel, kterému začalo být skutečně úzko.

„Plukovník Laramel,“ odvětil prezident, „je vrahem mnoha set mých krajanů. On ani v poctivém boji nedával nikdy milost; on je tomu vinen, že dnešní noc mělo být opět popraveno čtyřicet statečných občanů. Zachoval se jako bandita a jako s takovým s ním bude nakládáno. Dám jej teď bez předchozího soudu a ortele pověsit na tento hák.“

„Toho se neodvážíte!“ zvolal velitel. „Je to francouzský plukovník!“

„Uvidíme!“

Obrátil se k Indiánovi, který stál u plukovníka, a řekl mu v řeči Apaču:

„Ni ti salkhi lariat akaya – pověs jej lasem tamhle!“

Při těch slovech ukázal na hák zapuštěný do stropu k účelu zavěšení lustru při slavnostních příležitostech.

„Uff!“ odvětil Apač.

Mžikem měl odvinuté laso a na jednom jeho konci udělanou smyčku. Pak uchopil rukou plukovníka a mrštil doprostřed světnice. S tou samou rychlostí mu položil smyčku kolem krku. Tu velitel zvolal: „Zadržte! To je vražda. Protestuji proti tomu!“

„Váš protest je směšný,“ pravil Juarez. „Jen tím jej můžete zachránit, když se ihned vyjádříte, že se chcete vzdát.“

Velitel pohlédl tázavě na plukovníka. Ten odpověděl jenom tím, že zavřel pěsti a přitom potřásal hlavou. Ten zaslepený člověk i nyní to ještě považoval za nemožné, že by se odvážili pověsit francouzského plukovníka.

„My se nevzdáme, nebudeme ale déle trpět takové zacházení s námi,“ pronesl rovněž zaslepený velitel.

„To je čirá šílenost. Zde je na to má odpověď!“ pravil Juarez.

Pokynu] Apačovi. Ten vyhodil střední část lasa takovou zručností vzhůru, že řemen se zavěsil na háku. Pak zatáhl lasem, – jedno, dvě tři trhnutí, a plukovník visel nahoře u stropu. Jeho křečovité pohyby podávaly hrozný pohled.

„Vražda! Vražda! Vražda!“ volal velitel, a také ostatní důstojníci škubali svými pouty.

„Toto vaše řvaní ihned zastavím!“ pravil Juarez.

Jeho pouhé pokynutí stačilo, a velitel zase dostal roubík do úst. Apač ale, který své laso musel držet napnuté oběma rukama, uvázal jeho konec na mříži u krbu, takže se nemusel déle namáhat.

Nyní odešel Juarez vyhledat Sternaua a potkal jej právě, když se zajatci vystupoval vzhůru po schodech.

„Ach, tito hodní lidé byli zavřeni zde v domě?“ tázal se.

„Naštěstí, ano,“ odvětil Sternau. „Podařilo se nám je bez velkého namáhání osvobodit. Mám v úmyslu ozbrojit je puškami vojáků. Jsou ochotni bojovat a zemřít pro vás.“

„Děkuji vám, seňores!“ pravil Juarez. „To je právě tak velká jak neočekávaná pomoc, kterou snad ještě budu potřebovat.“

Podával jim ruce, a teprve nyní poznali, kdo to před nimi stojí. Výrazy radosti a úcty se ozvaly ze všech úst, a všechny ruce se chápaly prezidenta Juareze, aby se jej osvobození mohli zmocnit. Tomuto nadšení ale nesměla být popřána dlouhá lhůta, proto Juarez pravil: „Ozbrojte se především, a pak vám ukážu, jak dovedu trestat bezpráví spáchané na vás.“

Zavedl je do strážnice, kde byli Mexikáni opatřeni zbraněmi. Hlídajícím Indiánům bylo nařízeno, aby dopravili Francouze do sklepení a pak se odebral Juarez se Sternauem a Mexikány nazpět nahoru k důstojníkům.

Tam vcházející nemohli utajit výkřik zděšení, viděli viset plukovníka u stropu. Jeho smrtelný zápas byl již ukončen.

„Zde, seňores, vidíte počátek soudu, který budu vykonávat,“ pravil Juarez. „Tento mrtvý Francouz byl našim nejzatvrzelejším nepřítelem; on měl hlavní vinu na tom, že jste měli být zastřeleni. Ti ostatní budou za chvíli utopeni, a sice na tom samém místě, kde by jste měli být zastřeleni, poněvadž byli tak zaslepeni, že nepřijali můj požadavek, vzdát toto město do mé moci a odejít.“

Tato slova učinila hluboký dojem na všechny přítomné. Sternau pravil: „Vy nazýváte tyto zajaté důstojníky zaslepenými, seňore? Je to více nežli zaslepenost; je to šílenost, protivit se nám. Máme hlavní stan ve své moci, máme obsazené město. Co znamená tato hrstka Francouzů rozptýlených po městě proti našim pěti stům Apačů, z nichž jeden každý na sebe hravě vezme deset Francouzů, jak jsme to dokázali. Připočteme-li k tomu ještě naše bílé lovce a také hodné měšťany, kteří pouze čekají na naše zavolání, aby se chopili zbraní, je každý odpor hotovým nesmyslem.“

Tato slova, která Sternau nepronesl bezúčelně, se neminula svým účinkem. Velitel dával znamení, že by rád promluvil. Na prezidentovo pokynutí mu jeden Indián odecpal ústa.

„Co chcete říci?“ tázal se ho Juarez.

„Byl byste ještě ochoten, dodržet nám učiněné nabídnutí?“

„Dopřál jsem vám deset minut času. Vy jste nechali uplynout lhůtu. Jste sami vinni za následky.“

„A kdybych vás teď prosil, nikoliv kvůli mně, ale kvůli vojákům, kteří by nevinně měli zemřít?“

Juarez váhal s odpovědí. Pak se obrátil na Sternaua: „Co vy k tomu míníte, seňore?“

„Můj názor je, že odpuštění je křesťanský skutek, záslužnější než pomsta. Ostatně se mne nejméně dotýkají zdejší poměry.“

„Přesto chci vyhovět vašemu postoji,“ pravil Juarez.

A obrácen k veliteli, pokračoval vážným hlasem: „Slyšíte, že jsem se ještě jednou dal pohnout k shovívavosti; ale radím vám, abyste mně dále neodporovali. Propadli byste jinak bez výjimky pohroženému osudu. Odevzdáte mně tedy Chihuahuu?“

„Ano.“

„Aniž byste učinili pokus, přinutit vaše podřízené k odporu?“

„Ano.“

„Odevzdáte mně veškeré vaše zbraně a válečné zásoby, nacházející se ve vašem držení?“

„Ano.“

„Vyklidíte tuto krajinu a potáhnete bez žádné zastávky mimo nezbytné denní noclehy skrze okrsky Durango a Guanaxuato přímo nazpět do Mexika?“

„Ano.“

„Slibujete, že nebudete proti mně nikdy více bojovat? Pod tím nevyrozumívám pouze vaši osobu, ale veškeré francouzské vojsko, nalézající se toho času v Chihuahue?“

„Slibuji.“

„O těchto dohodách vystavíme písemnou smlouvu, a vy stejně jako i ostatní důstojníci ji potvrdí svým podpisem a čestným slovem?“

„Ano.“

„Vy sám konečně nebudete odporovat žádným způsobem mým rozkazům ohledně odzbrojení vašeho vojska?“

„Ne. Doufám ale, že nebude použito násilí.“

„O to nemějte starosti. Dosud byli jenom Francouzi násilní, a já se nechci zúčastnit takové smutné pověsti. Ale teď mně ještě něco napadá. Dáma, kterou jsem u vás zastihl, je v mé moci. Vy jste ji používal jako vyzvědačku?“

Plukovník rozpačitě mlčel.

„Vaše mlčení je pro mne nejzřetelnější odpovědí. Jako vyzvědačka by zasloužila smrt provazem; nesloužilo by mně to ale ke cti, že jsem odpravil svedenou ženu. Přesto ji ale nemohu strpět ve svém obvodu.“

„Směl bych vyslovit prosbu?“

„Mluvte!“

„Žádám vás pro tuto dámu o dovolení, aby se směla připojit k nám.“

„Kam ji chcete dopravit?“

„Vezmeme ji s sebou do Mexika.“

„Hm. A cestou ji někde umístíte, aby proti mně znovu mohla agitovat?“

„To neudělám. Dávám vám své čestné slovo, že nepropustím mademoiselle Emily dříve nežli v hlavním městě.“

„Tak tedy dám nyní vám a vašim kamarádům odejmout pouta. Tento Laramel má být jedinou obětí, kterou si vyžádala vaše svéhlavost. Smlouva se vyhotoví ihned.“

Na jeho povel zbavili Apačové důstojníky pout a uzlů a hned na to se sepsala kapitulace. Když byla podepsána, vyslal Juarez několik Indiánů, aby přivedli veškeré mužstvo, které mělo obsazeno všechny východy z města před radnici. Na to musel velitel dát zabubnovat na poplach a v krátké době se francouzští vojáci sbíhali opatřeni veškerým svým vyzbrojením k hlavnímu stanu. Byli probuzeni v tak neobyčejnou dobu, a každý z nich byl přesvědčen, že se muselo přihodit něco neobyčejného. Každý z nich, jakmile se dostavil, byl zaveden do rozsáhlé dvorany, kde všichni našli místo. Tito lidé se nemálo podivili, když se dozvěděli, oč se jedná, a jen se zuřivým zdráháním vydali své zbraně. Viděli ale počet přítomných Indiánů, a neodvážili se přímého odporu.

Mezitím, co Sternau řídil odzbrojení, nalézal se Juarez u seňority Emily, aby jí dal své instrukce pro Mexiko. Ty není zapotřebí zde uvádět, poněvadž se samosebou budou skládat z příštích událostí.

Obyvatelé města probuzeni tlučením na buben, tušili nějakou osudnou událost a nejsrdnatější z nich se odvážili, ačkoliv jen s opatrnou bázní přiblížit se k radnici. Světlo z oken zářilo na tlupy Indiánů a lovců postavených tu na náměstí.

V prozřetelné vzdálenosti od nich se seskupili oni lidé, aby pozorovali, co se bude dít.

Tu se oddělil muž od houfu Indiánů a kráčel naproti těm lidem. Byl to Mariano. Došel k nim a pravil: „Vy byste se asi rádi dozvěděli, co se tu děje, seňores?“

„Ano,“ odpovědělo několik hlasů.

„Tak vězte, že Juarez s houfem Apačů a bílých přívrženců v tichosti přišel, a zmocnil se jak radnice, tak i veškerých důstojníků. Plukovníka Laramela dal pověsit, ostatní ale přinutil podepsat smlouvu, že ráno se všemi svými vojáky odtáhnou. Právě teď skládají tam nahoře ve velké dvoraně francouzští vojáci své zbraně.“

„Seňore, pro všechny svaté vás prosím, povězte mně, je-li to skutečně pravda, a žádná past, do které by nás snad chtěli polapit!“

„Pojďte tedy někteří z vás se mnou a můžete se přesvědčit.“

Několik smělejších se k tomu odvážilo a odebrali se pod Mariánovým vedením do radnice. Za delší dobu teprve přiběhli nazpět s velkým chvatem a ten, co se dříve ozval, křičel: „Je to pravda! Juarez je zde! Všichni Francouzi jsou zajati! Naši uvěznění spoluobčané měli být dnešní noci zastřeleni; Juarez přišel, aby je zachránil. Sláva Juarezovi! Sláva republice! Rozběhněte se lidé a povězte to všem, kteří to ještě nevědí. Pospěšte! A kdo je dobrým republikánem, ať přinese své zbraně a přidá se k prezidentovi. Jedná se o boj proti vrahům republiky!“

„Sláva Juarezovi! Sláva republice!“ znělo to ze všech úst.

Mžikem se měšťané rozprchli a brzy se rozléhal ze všech končin města hlasitý jásot obyvatelstva souženého města, a při svítání stálo před radnicí a v nejbližších ulicích na tisíc mužů, připravených bojovat pro věc republiky.

Před koncem událostí v Chihuahue ve vší tichosti odjížděla malá tlupa vedlejší uličkou směrem k jižní bráně. V jejím středu jela hustě zastřená dáma. Byla to Emily, která tímto způsobem musela opustit město, aby snad od obou stran nebyla považována za zrádkyni. Poněkud později táhli také Francouzi tou samou bránou ven se svými důstojníky v čele. Nebyla to pro ně příjemná cesta, neboť museli projet dlouhými řadami Mexikánů, kteří je zasypávali kletbami a nadávkami, až na výtržnosti to však nedošlo.

Tím byl učiněn začátek a severní část země byla zbavena nepřátel. Proslulý vítězný pochod právě začal.

V úředních novinách hlavního města, stojících pod vlivem Francouzů, se po nějakém čase mohlo číst následující:

„Aby se zabránilo zlomyslnému překrucování událostí, uveřejňuje se tímto, že strategické ohledy přiměly nejvyššího velitele, aby pozvolna vyklidil Chihuahuu. Tento kraj je sice hlavní částí císařské říše, ale panuje tam tak nerušený poklid a pořádek, a obyvatelé jsou tak věrně oddáni trůnu, že tam vojska ani není zapotřebí, a že se mohlo odeslat tam, kde je ho nutněji zapotřebí.“ – – Asi za týden přinesl ten samý list následující sdělení:

„Poněvadž je hlavní úlohou každého státního tělesa, krystalovat se zevnitř navenek, zatímco naopak je nutné považovat za velikou chybu, rozptýlí-li se síly nitra bezúčelně k okraji, je uznáno za vhodné stáhnout vojsko rozložené v Coahuile prozatím ke středu země. Dá se předpokládat, že vhodnost tohoto zařízení se setká s uznáním dotyčných kruhů, jelikož tím podává nejlepší důkaz, s jakou věrností a bedlivostí nynější vláda pracuje na rozřešení své rovněž nesnadné jak vděčné úlohy.“

Nikdo se sice o tom neodvážil vyslovit svoje mínění, ale každý tušil, že Francouzi začali s koncentrováním pozpátku. Coahuila totiž padla do rukou prezidentovi Juarezovi.

Ten přirozeně nyní pomýšlel na lorda Lindsaye, s nímž se měl setkat u Rio Sabiny.

Zástupy jeho věrných vzrůstaly na několik tisíc, proto jeho věci neuškodilo, když ustanovil dvě stě jezdců ke svému doprovodu. Rovněž se k němu připojil Sternau se všemi svými přáteli, kdežto značný počet vaquerů s volskými spřeženími jel vstříc putující zásilce, která se měla od lorda Lindsaye převzít, naložit a dovézt do města.

Od města až k ústí Rio Sabiny do Rio Grande je asi patnáct mil. Rovným směrem se prostírají lesy, zatímco dále k východu se táhnou dlouhá pásma prérií mezi tisíciletými hvozdy, které pak zahýbají k severu. Bylo tedy přiměřené použít těchto prérií, po kterých bylo snadnější dostat se dopředu, ačkoliv byla cesta poněkud delší.

Vyjelo se časně zrána a teď se slunce již klonilo k západu. Tu najednou přišel Medvědí Srdce, který s oběma druhými náčelníky jel o něco napřed na čerstvou širokou stopu, z níž se po bedlivém prohlédnutí poznalo, že tudy asi před půl hodinou jela tlupa padesáti bílých jezdců, od jihu k severu, ledy směrem k ústí Rio Sabiny, kam oni sami měli namířeno.

Juarez jevil starostlivou tvář.

„Bylo jich tedy více než čtyřicet?“ tázal se. „Kdo to asi byl?“

„To se musíme dozvědět,“ pravil Sternau. „Potřebujeme jen sledovat stopu.“

„Dobře. Vpřed!“

Jelo se opět dál, teď ale přímo proti severu pořád po stopě. Za čtvrt hodiny, právě když slunce zmizelo za obzorem a zakrátko musela nastat noc, se pozvedl Medvědí Srdce v sedle a ukazoval kupředu.

„Uff,“ zvolal.

Sternauův bystrý zrak spatřil ihned v značné vzdálenosti temnou čáru, která se zdála pohybovat.

„To jsou oni!“ pravil.

„Máme je rychle dohonit?“ tázal se Juarez.

„Nikoliv; nevíme, kdo jsou, ani co hledají.“

„To vůbec nevadí. Nás je přes dvě stě, jich ale nanejvýš padesát. Nepotřebujeme se tedy bát.“

„To je pravda. Ale jak se dozvíme, za jakým účelem sem přišli?“

„Jednoduše. Zeptáme se jich.“

„Ano. Ale co nám za to ručí, zda povědí pravdu? Je-li jejich účel dobrý, nebudou snad lhát; mají-li ale špatné úmysly, bude jim záležet na tom, aby nás oklamali.“

„Nuže tedy, co míníte učinit?“

„Pokusím se o to, abych je tajně vyslechl.“

„To půjde asi těžko.“

„Ó nikoliv. Bude brzy tma a oni se pak utáboří. Připlížit se umíme dobře. Ostatně musíme se mít na pozoru, aby nás oni nespatřili. Navrhuji, aby jeden z nás jel napřed, aby je nepustil z očí, a my za ním pojedeme v jednotlivých tlupách v jisté vzdálenosti za sebou.“

„Souhlasím,“ pravil Medvědí Srdce. „Já pojedu napřed.“

Za nějakou chvíli zastavil Medvědí Srdce svého koně, až ostatní dorazili k němu.

„Zmizeli do lesa,“ pravil.

„Byli poplašeni?“

„Ne. Vyhledávají snad místo pro nocleh.“

„To tedy nesmíme dál. Sesedněme, seňore Juarezi.“

„Zde, uprostřed prérie?“

„Ano. Pro nás tu není žádné nebezpečí. Zatím co vy zde počkáte, odejdu já s Medvědím Okem podívat se, kde ti lidé jsou.“

„Seňore, to je neopatrnost! Vezměte sebou více lidí.“

„Jste na omylu. Čím méně, tím lépe.“

Při těchto slovech hodil Helmersovi uzdu svého koně, a kráčel s Medvědím Okem k lesu, několik set kroků vzdálenému. Přišel k okraji lesa, plížil se podél něho dál s náčelníkem těsně za sebou. Zde pod stromy již byla čirá tma.

„Uff,“ pravil náčelník, a dotknul se Sternaua rukou.

„Co je?“ šeptal doktor.

„Slyšel jsem hlasy nedaleko nás.“

Oba muži naslouchali mlčky do tmy a brzy na to zaslechli dost blízko volající hlas: „Alfrede!“

„Co chceš?“

„Pojď. Máme již dost dříví. Ohně již hoří.“

Na to nastalo opět ticho. Po chvíli ucítili kouř.

„Ohně hoří,“ pravil Sternau. „Pojďme po čichu.“

Po chvíli spatřili mezi stromy jasné světlo, které přibývalo, čím blíže přicházeli.

„Tam je to,“ pravil náčelník.

„Oddělme se, tak to půjde rychleji. Ty půjdeš vpravo a já vlevo, pod tímto stromem se zase sejdeme.“

Sternau se teď vydal sám dopředu. Plížil se od stromu ke stromu, a naslouchal, zda se již usadili v táboře. Takto přišel blíž a blíže, až viděl všechno zřetelně ležet před sebou. Napočítal padesát mužů uložených v podlouhlém kruhu kolem dvou ohňů, nad nimiž se peklo maso. Zdáli se být sebráni ze všech končin země. Nyní se položil na zem a lezl takto dál, až se přiblížil tak daleko, že již jen několik stromů jej od nich oddělovalo a on mohl slyšet každé slovo.

Dva, kteří seděli nedaleko od něho, spolu velmi hlasitě hovořili.

„A já ti povídám, že jsme zabloudili,“ mínil jeden z nich. „Byli bychom již dávno museli dorazit k Rio San Juanu.“

„Nesmysl, byl jsem již v této krajině a znám ji dobře.“

„Přece by bylo lepší, kdybychom se poptali, a nebyli se spolehli na tebe samého. Co tomu řekne seňor Cortejo?“

„Cortejo? Žvásty,“ odvětil druhý pohrdlivě.

„Nebo co řekne jeho dceruška, seňorita Conchita, ta krasavice?“

Sternaua to bodlo u srdce. Jmenovali Corteja a jeho dceru Conchitu. Mínili tedy toho, kterého on znal, neboť bylo málo pravděpodobné, že by existoval jiný Cortejo, který by měl dceru jménem Conchita. Sternau se měl ale brzy přesvědčit, že jeho dohad byl oprávněný.

„Co si z ní dělám!“

„Myslím, že jsi do ní zamilován, vždyť nosíš její podobiznu u sebe.“

„Tak jako vy všichni, abych se mohl prokázat jako jeho přívrženec.“

„Ano, a aby jsi se stal ministrem, až on se stane prezidentem Mexika.“

„Neotravuj. Nejsem hloupější, než ti ostatní, a za ministry se obyčejně nevolívají ti nejchytřejší. Ostatně není to možné, že něčeho dosáhne. Proč šel na sever?“

„Přece hlavně proto, aby odebral tomu Angličanovi jeho peníze.“

„A ručnice.“

„Které jsou určeny pro Juareze, hahaha. Ten se bude po čertech rozčilovat, až se dozví, že jej předešel jeho protivník. Ale u všech čertů, mám pocit, jako bych viděl tam za tím třetím stromem zasvitnout pár očí!“

Sternau ve velikém zájmu o to, co slyšel, vystrčil hlavu poněkud dál; byl zpozorován. Jakmile viděl, že chlap s nožem v ruce kráčí k němu, soukal se rychle nazpět, pozvedl se pak a spěchal pryč. Naštěstí byla čirá tma. Prozatím slyšel dost, aby věděl, jak na tom je, a proto se odebral ke stromu, pod nímž se měl sejít s Apačem.

„Ať můj bratr jde sám,“ šeptal, když se ten zanedlouho dostavil.

Vysoukali se z lesa do prérie.

„Zaslechl můj bratr něco důležitého?“ tázal se Sternau Apače.

„Jeden z nich mluvil o jistém hacienderovi, který byl mrskán, a pravil, že ustavičně vidí před sebou tvář mrskaného.“

„Ten chlap je zajisté bandita, který spáchal zločin a teď je mučen svým svědomím. Slyšel můj bratr ještě něco navíc?“

„Ne, musel jsem hledat jejich koně a pak jsem přišel k tobě.“

Za malou chvíli přišli ke svým lidem, kteří je s netrpělivostí očekávali.

„Nalezl jste ty lidi?“ tázal se Juarez.

„Ano, velmi lehce. Mluvili tak hlasitě v lese, že je bylo zdaleka slyšet,“ odvětil Sternau.

„Za co je považujete? Nebo jste to snad nemohl vypátrat?“

„Vím, kdo jsou. Až se to dozvíte, snad se podivíte a možná i uleknete.“

„Ach! Mluvte! Rychle!“

„Jsou to přívrženci Corteja, vašeho směšného soka.“

„Jak by tito lidé přišli až sem? Já jsem myslel, že Cortejo se zdržuje na jihu!“

„Ó nikoliv. On přišel na sever.“

„Jaká je to šílenost!“

„Podle toho, co jsem zaslechl, není to, nač pomýšlí, právě tak bláznovské.“

„Co by to mohlo být?“

„Ó seňore, věc je vážná. Tento Cortejo totiž ví, že sir Lindsay přichází, aby vám donesl peníze a jiné věci.“

„Kýho ďasa!“ zvolal Juarez polekaně.

„On vyslal tuto tlupu, aby se zmocnila Angličana.“

„Neuvěřitelné!“

„Slyšel jsem to na vlastní uši.“

„Pak se bezpodmínečně musíme těchto lidí zmocnit.“

„Ovšem. Ostatně to vypadá, že zabloudili.“

„Oni se nám budou muset vyzpovídat.“

„Zajisté. Kdy si přejete, abychom je zajali?“

„Co nejdříve. Nesmíme mařit čas, neboť naše schůzka se sirem Lindsayem se vlastně již měla odbývat dnešní večer.“

„Prosím tedy o vaše rozkazy.“

„Moje rozkazy? Nejsem ani voják ani lovec, proto vám přenechávám řízení celé věci.“

„Pak prosím, aby koně zůstali zde; v lese by nás mohli prozradit. Deset mužů zůstane u nich. Ostatní obklíčí tábor, vedeni mnou a Medvědím Okem. Ostatní se stane samosebou. Nerad bych proléval krev již proto, že bychom se od mrtvých nic nedozvěděli, proto chci učinit návrh, aby jeden nebo dva z nás se odebrali do tábora a tam se vydávali za lovce. Nemyslím, že by jim hrozilo nebezpečí. Mohou rozpříst rozmluvu, až já dám znamení napodobením skřeku sovy, že obklíčení je vykonáno. Ti dva se pak dají znát a vyzvou tlupu, aby se vzdala. Tímto způsobem se obejdeme bez náhlého přepadení, které by stálo mnoho krve.“

„Můžete mít pravdu, seňore. Ale úloha těchto dvou je přece jen nanejvýš nebezpečná. Kdopak by k ní svolil?“

„Já!“ ozvalo se ze všech stran.

Mezi přihlášenými byli Sternauem vybráni Mariano a Hromový Šíp, poněvadž Indiáni museli být z toho vyloučeni. Oba s radostí svolili.

Odloučili se od ostatních, jeli tryskem v oblouku, takže zdánlivě přicházeli z druhé strany od severu, a drželi se pak v jízdě krokem podél kraje lesa, až uviděli kmitat se světlo mezi stromy a uslyšeli hlasy hovořící mezi sebou. Zastavili a Helmers zavolal hlučným hlasem: „Hej! Co je to tam za oheň v lese?“

Ihned utichl hovor a za několik okamžiků se někdo tázal:

„Kdo je to tam venku?“

„Dva lovci. Smíme přijít tam k vám?“

„Počkejte ještě.“

Několik mužů s oharky v rukou přišlo, aby si posvítili na příchozí. Po delším vyjednávání a vyptávání byli konečně naši oba dobrodruzi připuštěni. Přišli k ohni, sundali koním sedla, aby je použili za podhlavce a pohodlně ulehli.

Mexikán, který se jich tolik vyptával, byl ten samý, jemuž Conchita Cortejová odevzdala svoje psaní. Na jeho pokynutí byli odvedeni koně, a všichni se uložili. Pak se obrátil k Helmersovi:

„Dovolíte mně snad několik otázek, seňore?“

„Zdáte se být náčelníkem. Tak jen se s chutí ptejte.“

„Co jste vy dva zač?“

„Já jsem Němec a můj kamarád je Francouz.“

„Odkud přicházíte?“

„Z druhé strany Rio Grande.“

„Kam jdete?“

„Chceme se dát naverbovat u Francouzů.“

„A proč právě u těch?“

„Protože jsou krajani mého kamaráda.“

„Ale Bazain nepotřebuje lidi.“

„To tedy bychom marně podnikli tak dalekou cestu.“

„Ano marná, tuším, bude, nepřijmete-li dobré rady.“

„Dobrá rada je vždy vítaná,“ mínil Mariano. „Nuže, mohl bych vám říci, že byste mohli nalézt u nás ihned dobré zaopatření.“

„U vás? Hm! Kdopak vy jste?“

„Slyšeli jste snad již něco o Pablu Cortejovi?“

„Nemohu si na to tak hned vzpomenout.“

„On se chce stát prezidentem, a najímá k tomu účelu lidi. Jestli se mu to podaří, může každý, který mu nyní slouží, počítat s dobrým místem nebo něco podobného.“

„To se dá slyšet.“

„A mimoto se u něho vede skvostný život. Není tu žádné cvičení, jak u Francouzů, žádná kasárnická služba. Každý žije jako prelát, a vezme to, co potřebuje, kdekoliv to najde.“

„To je ovšem velmi pohodlné.“

„Nuže neměli byste snad chuť přidat se k nám?“

„Hm. To bychom si přece jen museli tak trochu rozvážit. Neznáme vás.“

„Já vás také neznám. Hlavní věcí je dobré bydlo.“

„Kdepak se nachází ten Cortejo?“

„Na svojí haciendě del Erina.“

Helmers by málem vyskočil překvapením. Musel se všemožně namáhat, aby zůstal klidný. S Mariánem to bylo to samé.

„Del Erina?“ tázal se Helmers. „Ta hacienda je jeho vlastnictvím?“

„To se rozumí. Znáte ji?“

„Ano. Před lety jsem tam strávil noc. Tehdy byl ale majitelem někdo jiný. Jmenoval se tuším – ach –“

„Arbellez!“ vpadl do toho Mexikán.

„Ano, dobře! Arbellez. Tento muž je snad již mrtev?“

„Ó, nikoliv, ale přece něco podobného.“

„Je tedy těžce nemocen?“

„Snad. My jsme mu jednoduše sebrali haciendu. Cortejo dostal dům, a ostatní, co se tam nalézalo, připadlo nám.“

„Tisíc hromů!“

„Pravda, to by bylo tak něco pro vás?“

„Ovšem. Ale, co tomu říkal – ten Arbellez?“

„Mnoho chytrého ne, neboť byl pořádně zbičován.“

„Zbičován?“ osopil se na něj Helmers. „Je to pravda, seňore?“

„Ovšem. Tento muž vedle mne u toho pomáhal.“

„Na čí rozkaz?“ tázal se Mariano, který viděl, jak Helmers vztekem celý zesinal.

„Na povel seňority Conchity, dcery Corteja.“

„Ona se nalézá na haciendě?“

„Ano, teprve několik dní.“

„A Cortejo také?“

„Ne, ten odešel na několik dní.“

„Kam se odebral?“

„Jste příliš zvědavý, jste dosud cizí. Pojďte k nám, pak se můžete ptát.“

Vtom se ozval z nedaleka skřek sovy. Oba lovci tedy věděli, že jejich přátelé jsou nablízku.

„To bychom ale přece museli nejdříve vědět, kam nyní jedete.“

„To bych vám snad ještě mohl povědět. Jedeme k Rio Grande del Norte, napráskat tam jednomu Angličanovi, nedá-li nám své peníze.“

„Vy se zdáte být velcí milovníci výprasku, seňore!“

„Proč ne? Výprask je nejlepší medicínou. Tento Arbellez je kupříkladu úplně vyléčen. Byl bit tak dlouho, až bylo vidět kosti.“

Tu zaťal Helmers zuby a zabručel, že jej bylo sotva slyšet:

„A pak? Co se s ním dále stalo?“

„Byl hozen do sklepa, kde dosud leží.“

„A vy jste byl u toho?“

„Pročpak bych nebyl?“

„Tak! Jdi tedy k čertu do pekla, lotře!“

Nemohl se déle ovládat, vytáhl revolver, přiložil hlaveň kapitánovi k uchu a spustil. Chlap se skácel mrtev. Ostatní po několik okamžiků zůstali jak ustrnulí. To dalo Helmersovi a Mariánovi dost času, vystřelit ještě několik ran. Pak ale překvapení také sáhli ke svým zbraním, aby tento neočekávaný útok krvavě pomstili. Nedostali se ale k tomu, neboť v tom samém okamžiku se ozval Sternauův hlas: „Palte do nich!“

Ihned kolem nich pojednou zahřmělo tolik ran, že se zdálo, jako by bylo vystřeleno z děla. Ještě několik jednotlivých ran následovalo, pak již nebylo do čeho střílet – ti lidé leželi všichni mrtví na zemi. Nebyl to žádný div, přes dvě stě výstřelů z takové blízkosti na padesát mužů!

„Proč jste střílel?“ tázal se Sternau Helmerse.

„Neslyšel jste, co mně ten člověk vypravoval?“

„Ne. Byl jsem u koní a vrátil jsem se právě, když padla vaše první rána. Pak jsem velel střílet.“

„Nuže, povím vám tedy, že tato sebranka zasloužila desateronásobnou smrt.“

„Proč?“

„Oni přepadli haciendu del Erina, a zbičovali Pedra Arbelleze až na kosti. Pak jej zavřeli do sklepa.“

„Byla to tedy lupičská banda? Já jsem myslel, že patří ke Cortejovi.“

„Přesně tak. Cortejo dal přepadnout a vyplenit haciendu, a jeho dcera přikázala bičovat Arbelleze.“

„Bože můj, to je hrozná novina. Ale o tom později. Teď se musíme podívat, jsou-li tito lidé skutečně mrtví.“

Juarez se teď objevil opřen o kmen stromu. Přihlížel mlčky, jak převraceli pobité, je-li v některém ještě jiskra života. Všichni byli mrtví. Jediný zasténal, když jím pohnuli.

„Ó, ó, to je ta tvář, tvář haciendera!“

„To je ten samý, co bičoval mého tchána,“ pravil Helmers, a kopnul raněného nohou.

„Pokuste se, udržet jej naživu,“ pravil Sternau. „Snad se od něho něco dozvíme.“

„Ne, není pomoci!“ sténal raněný. „Ó tato tvář!“

Po chvíli otevřel oči. Jeho zrak padl na kapitána ležícího vedle něho.

„Mrtev! Také mrtev!“ chraptěl. „Ó, to psaní! Kdo obstará to psaní!“

„Jaké psaní?“

„Cortejovi.“

„Kde je Cortejo?“

„Na – na – – na Rio – San Juan.“

„A to psaní, kde je?“

V tom otevřel raněný pomalu oči.

„V botě,“ šeptal.

„V čí botě?“

Ale bylo již pozdě. Smrt po něm sáhla svou rukou. Byl mrtev.

„Copak to bylo s tím psaním?“ tázal se Juarez.

„Psaní Cortejovi,“ odvětil Sternau. „Cortejo se nalézá u Rio San Juan, aby chytil sira Lindsaye. Tito lidé byli posláni za ním, a měli mu odevzdat psaní.“

„Od koho?“

„Patrně od jeho dcery, která se zdržuje na haciendě.“

„Tedy se nalézá toto psaní v některé botě, ale v které?“

„V každém případě musíme hledat u kapitána. On byl náčelníkem, a proto nejspíš jemu bylo psaní svěřeno.“

Když teď vyzuli mrtvole jmenovaného boty, našlo se v jedné z nich Conchitino psaní.

„Tady, seňore,“ pravil Sternau k Juarezovi. „Čtěte!“

Juarez otevřel psaní a přistoupil k ohni. Přečetl je zběžně a pravil:

„Seňore, musím vám přečíst tyto řádky. Poslouchejte!“

Přečetl je hlasitě a pravil: „Toto psaní musí být uschováno. Obsahuje písemné přiznání se k těžkým zločinům. Všechno je vyjasněno. Ale co teď dělat?“

„Nemůžeme dělat nic nutnějšího, než se vydat k Rio Sabině. Musíme především vědět, zda tam sir Lindsay přistál.“

„Ale Arbellez, můj ubohý, zajatý tchán,“ pravil Helmers.

„Do haciendy ještě dojedeme. Lordova doprava musí být zachráněna a Cortejo zajat; pak máme vyhráno. K Rio Sabině pojedeme nanejvýš ještě dvě hodiny. Odeberte těmto mrtvým zbraně a všechno, co je k potřebě. Pak neprodleně vyrazíme!“

Za čtvrt hodiny uháněli dále po prérii. – –

Jak je nám již známo, přistál sir Henry Lindsay v přístavu El Refugiu, tam, kde Rio Grande del Norte jako pohraniční řeka mezi Mexikem a Texasem se vlévá do Mexického zálivu. On s sebou přivezl dva malé šroubové parníky, zřízené na malý ponor, a k tomu několik lodic, určených k dopravě přivezeného zboží po řece. Každý z těchto parníků měl malou, pohodlně zařízenou kajutu. V jedné bydlel sir Henry a v druhé miss Amálie. Nyní ležely tyto lodě zakotveny na řece a čekaly pouze na návrat Supího Zobáka, aby se výprava vydala vzhůru po Rio Grande, přičemž měly lodice a čluny být taženy parníky.

S netrpělivostí seděli a čekali otec a dcera na tento návrat v Lindsayové kajutě a hovořili o tom. Bylo to večer, a již se stmívalo.

„Podle mého výpočtu by již musel být zde,“ mínil Lindsay. „Nesmím mařit více času. Nepřijde-li do zítřka, pak odpluji bez něho.“

„Bez průvodce?“

„Jsou mezi našimi lidmi dva, kteří znají řeku pořádný kus cesty nahoru. Ostatně doufám, že se setkáme se Supím Zobákem.“

„Ale jestliže se mu na zpáteční cestě přihodila nějaká nehoda?“

„Pak se budu muset pokusit, provést to bez něho.“

„Anebo kdyby se mu to bylo přihodilo na cestě tam, a on ani nedorazil do tvrze Guadeloupe a k Juarezovi?“

„To by ovšem byla velká pohroma, neboť pak by Juarez o mé přítomnosti ani nevěděl a mé poslání by bylo v nebezpečí. Nemohu ale nijak déle zůstávat zde. Kdyby se o mně Francouzi dozvěděli, lze očekávat, že přispěchají konfiskovat můj náklad.“

„Na to jim zajde chuť, kalkuluji já!“

Tato slova se ozvala z pootevřených dveří kajuty, kde stál Supí Zobák.

„Supí Zobák!“ zvolal lord patrně potěšen. „Díky Bohu!“

„Ano, díky Bohu!“ pravil lovec a přistoupil blíž. „To byla plavba. Pane, není to žádná hračka, vykonat takovou plavbu vzhůru a zase dolů. A teď, když jsem přišel, nemohl jsem vás ani najít. Neměl jsem ani tušení o tom, že jste zakotvil na tomto místě.“

„Teď ale jste mne přece nalezl. Nyní nám ale vypravujte, jak se vám dařilo a jak jste pořídil.“

„Děkuji, dost obstojně dobře.“

„A vaše úloha?“

„Je vyřízena. Jste přichystán k plavbě?“

„Ano, mám dvacet mužů a to snad stačí.“

„Ovšem, jsou-li spolehliví.“

„Doufám. Sešel jste se tedy s Juarezem?“

„Ano. Promeškal jsem sice v Guadeloupe několik dní, abych se sešel s Černým Gérardem, byl jsem ale za to hojně odměněn, neboť Juarez tam přišel sám.“

„Neříkejte! Věděl tedy již o vás a přišel vám naproti?“

„Nikoliv. On nevěděl o ničem, kalkuluji. On přišel pouhou náhodou z vlastního popudu. Tam nahoře totiž se udály podivné věci, které vám musím vypravovat, sir.“

Jeho oči přitom bloudily pátravě po kajutě. Lindsay to zpozoroval, ukázal na židli a řekl: „Posaďte se a vypravujte.“

„Hm! Nejsem připraven pro takové dlouhé vypravování, sir. Moje hrdlo při vypravování rádo vysychá, a takto by, kdybyste –“

„Dobře!“ přerušil jej Lindsay se smíchem. „Postarám se ihned o kapky na zavlažování vašeho hrdla.“ Přitom před něj postavil láhev a sklenici.

„Zde máte, master. Budete mít ostatně také hlad!“

„Nepopírám to, sir, ale hlad ať počká. Pojídání mně překáží v mluvení. Slova chtějí ven a hlty dolů, setkají se na cestě, z čehož pak nepovstane nic kloudného, tak kalkuluji. Kapka rumu se ale může vzít na jazyk, aniž by překážela.“

Přitom si skromně srkl ze sklenice. Pravý prérijní lovec nebývá nikdy pijan, jako kupříkladu námořník.

„Jsem náramně zvědavý, co mně budete vypravovat,“ pravil Lindsay.

Yankee pokynul s chytráckým úsměvem.

„A já jsem zase hrozně zvědavý, jak to přijmete.“

„Tedy důležité věci?“

„Ano.“

„Důležité pro náš podnik?“

„Ano, ale důležité také pro vaše osobní poměry.“

„Chcete tím říci, že nás to, co nám hodláte sdělit, bude zajímat také osobně; mimo ohled na můj nynější podnik?“

„Ano, sir; právě to míním.“

„Vypravujte tedy honem!“

Nyní Supí Zobák začal vypravovat popořádku a dopodrobna o nám již známých událostech ve tvrzi Guadeloupe, jejichž svědkem se stal. Přitom se postupem řeči zmínil o Sternauovi a jeho společnících ve vyhnanství; ale poněvadž mu byl známý poměr mezi Lindsayem a některými z těchto osob a zvláště milostný svazek mezi Mariánem a Amálií Lindsayovou, učinil to velmi chytrým a obezřetným způsobem, aby náhlým odhalením radostné zprávy příliš nepobouřil city svých posluchačů. Uvedl proto nejprve jména jako Medvědí Srdce, pak Bernarda Mendozu, dále Karju, dceru Mizteků, Emmu Arbellezovou, oba Helmerse, Sternaua a konečně Dona Fernanda z Rodrigandy. Tu se lord nemohl déle udržet.

„Podivné, zázračné!“ zvolal, a přitisknul dceru k srdci. „Co se to ještě dozvíme, Amy!“

Ona ale uprostřed objetí se obrátila tváří k lovci a tázala se: „Nezbývá již nikdo, koho byste nám jmenoval, nikdo?“

„Ještě jeden, miss, ten ale je už také ten poslední.“

„Kdo je to? Pro Pána Boha, mluvte!“

„Byl to velmi hezký, mladý muž, který kromě rozdílů v stáří byl velice podobný starému hraběti, neobyčejně podobný.“

Oči Amálie se téměř nepřirozeně rozšířily. Její ňadra se dmula, a bledost smrti pokryla její spanilý obličej. Chtěla promluvit, nebyla ale pro samé rozčílení s to pronést jediné slovo.

„Jak se jmenoval ten mladý muž?“ tázal se lord. „Sternau si s ním tykal. Myslím, že jej nazýval Mariano.“

„Mariano!“ vydechla Amálie.

Její rámě se spustilo z obejmutí otce. Ona vedle něho klesla na kolena a propukla v srdcelomný, ale ulevující vzlykot. Lord se k ní sehnul, položil jí ruku na hlavu a pravil se slzami ronícími se mu po tváři: „Mé dítě, mé milé, milé dítě. Toto je převeliké otřesení. Dej Bůh, aby jsi je překonala!“

Supí Zobák odešel polootevřenými dveřmi ven. Venku plival přes celou šířku paluby do vody, vytáhl z kapsy novou dýmku, strčil ji zvolna do úst a spokojeně bručel: „To jsi vyvedl dobře, starochu, přímo výtečně. Jsem přece vlastně zpropadeně chytrý chlapík. Kdybych mu podal celou zprávu najednou, byla by tato miss Amálie padala do všech možných mdlob, a byla by snad mrzutostí nad tou velkou radostí zemřela. Tyto ženštiny jsou přece jen uhněteny z jiného těsta, nežli my; ale ať mne čert vezme, přece také mně stojí voda v očích. No, no, Supí Zobáku, navzdory tvé obrovské chytrosti nejsi přece nic víc než stará bába.“

Kráčel vzhůru a dolů po palubě a plival vpravo a vlevo do vody, jakoby tímto způsobem mohl svému pohnutí zjednat průchod; pak se vkradl zase ke kajutě, před jejímiž dveřmi čekal, až bude zavolán. Uvnitř šeptaly hlasy jak v modlitbě; pak ale zaslechl Amálii se tázat: „Kam se ale poděl Supí Zobák?“

„Zde jsem, mylady,“ pravil a kvapně vstoupil.

„Musíme vám položit ještě několik otázek. Nedozvěděl jste se o jmenovaných osobách nic víc, nežli jste nám dosud sdělil?“

On posunul dýmku z jedné strany do druhé, škrabal se za ušima a odpověděl: „Ó, mylady, já se nemohu koukat na mdlobu, jinak se také svalím.“

„Ach, vy mne chcete šetřit?“

„Ano, bude tomu asi tak, jak kalkuluji.“

„Víte toho tedy víc?“

„Možná!“

Tu jej ona uchopila za drsnou ruku a pravila naléhavým tónem: „Mluvte, mluvte! Teď mně můžete všechno povědět, neboť jsem nyní připravena, slyšet všechno.“

„Také o tomto Mariánovi?“ tázal se s čtveráckým úsměvem.

„Také o něm,“ odvětila s uzarděním. „Ale proč přicházíte hned na toto jméno?“

„Protože seňor Mariano byl hotový dynamit, když jsem pověděl, že jsem posel od sira Henryho Lindsaye.“

„Co povídal?“

„Hm, když se dozvěděl, že miss Amálie je u svého otce, chtěl ihned se mnou do mého člunu, aby jel do El Refugia.“

„Proč jste jej nepřivedl sebou?“

„Protože moje kánoe stačí jen pro jednoho muže, a protože ti ostatní mu to vymluvili. Uvidíte jej teprve u Juareze, ale on mně uložil tolik pozdravení, že myslím, že jsem jich několik milionů ztratil po cestě. Zbývá jich ale ještě tolik, že by se jimi dala pokrýt celá země.“

„Byl zdráv? Jak vypadal? Jak byl oblečen?“

„Byl zdráv; vypadal jak dědic hraběcího domu, a byl oděn, jak je to zvykem v Mexiku.“

„Zúčastnily se zmíněné osoby na tom boji?“ tázal se lord.

„Ano. Myslím, že bez jejich pomoci by se ani nebylo podařilo přemoci Francouze. To uznává sám Juarez.“

„Bože,“ pravila Amálie úzkostně. „Oni půjdou sami do Chihuahuy. Oni budou i tam bojovat, a kdo ví, kde ještě.“

„Nemějte starosti o tyto lidi, mylady. Zdá se, že se postavili dobrovolně pod Sternauovo velení, a to je chlapík, který velmi dobře ví, co dělá. On ani sebe, ani své společníky nevystaví zbytečnému nebezpečí, o tom jsem přesvědčen.“

„Ale kdepak ti zmizelí byli po celou tuto dlouhou dobu?“

„Bude, tuším, nejlépe, když vám budu ihned vypravovat všechno, co jsem se o tom dozvěděl. Ale dříve si musím zavlažit hrdlo.“

Bylo by zbytečné říci, že oba posluchači naslouchali každému jeho slovu s napnutou pozorností. Když lovec skončil, ještě dodal:

„Tak, to je všechno, co vím. Podrobnosti se dozvíte od těch samých pánů, až dorazíme k Rio Sabině.“

„Měla bych sice chuť, zeptat se ještě na mnoho věcí, na něž kladu vysokou váhu, ale budiž. Kdybychom jen již mohli vyplout. Nebylo by to možné?“

„Mylord se již na to také ptal. Není to tak nesnadné?“

„Ale vy snad budete unaven?“

„Žvásty, dobrý lovec nezná únavu. Chcete-li vyplout, mylorde, jsem vám k službám. Jsou vaši lidé pohromadě?“

„Všichni. Také kotle jsou vytopeny, jak jste snad již zpozoroval.“

„Budeme mít dva vleky. Já budu lodivodem na prvním, a vy?“

„Budu na tom samém parníku.“

„A mylady?“

„Její kajuta se nalézá na druhém parníku.“

„To se mně nelíbí. Nemohla by mylady být na našem parníku? Bylo by to sice na újmu pohodlnosti, ale zvýšilo by to myladinu bezpečnost.“

„Vy tedy máte pochybnosti?“

„Prošel jsem šťastně nahoru a dolů; ale v této zemi a za těchto časů nesmíme být neprozřetelní. Nepřistaneme proto nikdy, jak se to jindy dělává u břehu, ale zakotvíme vždy uprostřed řeky. Jsou vaši lidé dobře ozbrojeni?“

„Ano, všichni. Ostatně mám na člunech instalována děla. Nemusíme se tedy ničeho obávat, Mr Supí Zobáku.“

„Navzdory tomu ale přece nic nezanedbáme. Čiňte vaše přípravy k odplutí, a já se ohlédnu po ostatním.“

Ubíral se ze člunu na člun, a našel mezi najatými lidmi několik známých. Také ostatní na něj učinili dojem, že je možno se na ně spolehnout. Udělil kormidelníkovi druhého parníku rozkaz, aby se všemožně držel za prvním vlekem a vrátil se k lordovi. Hned na to bylo dáno znamení ke zdvihnutí kotev, a brzy byly oba vleky jeden za druhým v pohybu proti proudu.

Byla sice tma, ale svit hvězd a zvláštní lesk vody stačil pro dodržování směru. Na přídi stál Supí Zobák, bedlivě se rozhlížel a vedle něho Amálie, jejíž nekonečné dotazy nestačil ani zodpovídat.

Od osady Miera až po ústí Rio Sabiny v délce patnácti mil teče řeka mezi hustými křovinami vroubenými břehy, za nimiž v malé vzdálenosti se zdvíhá vysoký les, pod jehož sloupovým klenutím se lze snadno dostat dopředu na koni. Ve stínu tohoto lesa jela značná tlupa jezdců rovnoběžně proti vodě vzhůru. Všichni byli dobře ozbrojeni, ale jejich koně se zdáli být neobyčejně unaveni. Dva jeli v čele. Jeden z nich byl Pablo Cortejo, směšný kandidát prezidentství v Mexiku. Jeho tvář byla zamračená, zdál se být ve špatné náladě. Hovořil polohlasitě se svým sousedem.

„Prokletý nápad, přivěsit dva parníky!“ pravil Cortejo.

„To by ještě ušlo, seňore,“ mínil druhý. „Ještě prokletější ale je ten nápad, že nikdy nepřistane u břehu. Počítali jsme na noční přepadení. Z toho ale nic nebude.“

„Čert seber toho Angličana. Jedeme tu ze San Juanu s ním jako o závod, uženeme koně na smrt, a všechno bez výsledku.“

„Pouze lstí jej ještě můžeme polapit, seňore.“

„Tvůj návrh také za nic nestojí. Angličan přece nepřistane.“

„To není zapotřebí. Ať jen sám přijde na břeh.“

„To on neučiní.“

„To ovšem ponechte na mně, ovšemže za slíbenou odměnu.“

„Tu obdržíš. Kdy přijedeme na to místo?“

„Za půl hodiny. Hodí se výborně pro naše předsevzetí. Strávil jsem tam jednu noc.“

Skutečně po uplynutí půl hodiny dosáhli místa, kde řeka tvořila ostrou zátočinu. Utvořený poloostrov se skládal ze skalnaté půdy a byl porostlý řídkými a nízkými křovinami. Toto místo dopřávalo volný pohled přes celou šířku řeky, mohlo být také ale přehlédnuto z této strany. Teprve asi padesát kroků od břehu se rozprostíral prales. Co se dělo uvnitř, nemohlo být vidět z řeky. Tam se zastavila tlupa jezdců. Zatím lord Lindsay doplul na toto místo, aniž by byl tušil, že jej po pravém břehu sleduje tak značné množství jezdců, majících v úmyslu odebrat mu jeho náklad. Slunce se již chýlilo k obzoru, když přední parník připlul k zátočině. Lord se Supím Zobákem stáli vedle kormidelníka.

„Vidíte, mylorde, tam na tom holém výběžku stát toho muže?“ tázal se pojednou lovec.

„Ovšem. Teď si zase sedá.“

„O nikoliv,“ mínil kormidelník. „Ten se neposadil, on upadl. Ten člověk se zdá být zraněn.“

„Teď zase povstává, ale jen namáhavě,“ pravil Supí Zobák. „Kývá. Zdá se, že žádá, abychom jej vzali s sebou.“

„Učiňme tak,“ pravila Amálie, která přistoupila. „Nenecháme přece ubožáka zahynout v této pustině.“

„Poslechněme napřed. On volá, klade ruce k ústům,“ pravil Supí Zobák.

„Juarez!“

Jen to jediné slovo zavolal, a zdálo se mít kýžený účinek.

„Posel od prezidenta,“ pravil lord. „Musíme jej přijmout na loď. Půjdu sám na břeh, abych s ním ihned promluvil.“

„To nedělejte, mylorde. Nalézáme se zde v pralese, a vy se nesmíte vystavit nebezpečí. Stačí, když pro něj pošleme loďku.“

Nařídil, co bylo zapotřebí, a brzy veslovali dva muži ke břehu. Viděli z parníku, který mezitím zastavil, jak přistáli u břehu, zašli k tomu muži, nějaký čas s ním hovořili a pak se vraceli bez něho.

„Nuže, pročpak jej nepřivážíte sebou?“ tázal se lord.

„On spadl z koně a přitom se těžce zranil; proto nás prosil, abychom jej nechali ležet, že beztoho musí zemřít.“

„Ubohý muž. Musíme jej sem ale přece dopravit,“ pravila Amálie.

„Proč ale kýval na nás, když odmítá naši pomoc?“ tázal se Supí Zobák.

„On je Juarezův posel. Měl uloženo, postavit se na břehu, a očekávat lorda Lindsaye, aby mu sdělil důležité poselství.“

„To není velmi pravděpodobné. Juarez ví, kde nás má očekávat. Jestli nám posílá vstříc posla, může mít jen důvod, že změnil místo schůzky, anebo nám chce dát výstrahu před nějakým nebezpečím. Proč ti ostatně ten posel nesdělil to poselství?“

„On stojí na tom, že chce mluvit pouze s lordem, protože poselství je příliš důležité, než aby je mohl svěřit jinému.“

„To je mně podezřelé. Viděl jsi jeho koně?“

„Ne. Vždy ten se pod ním splašil.“

„Byly nablízku stopy?“

„Nepozoroval jsem žádné. Půda je skalnatá.“

„Přece; neprohlédl jsi okraj lesa?“

„Ano; nezpozoroval jsem ale nic podezřelého.“

„Nuže, tak tam zajedu,“ odhodlal se lord. „Pro jistotu sebou vezmu ozbrojenou hlídku, takže budu úplně v bezpečí!“

Supí Zobák si nanejvýš netrpělivě uplivl. „Víte snad, mylorde, kolik lidí tam za těmi stromy může být ukryto?“

„To tedy nevystoupím vůbec ani na břeh. Vždyť s ním mohu mluvit z lodice.“

„Ale mohli by vás z lesa usmrtit koulí. Ach, mylorde, přicházím na roztomilou myšlenku. Půjdu tam sám.“

„Ale vždyť on vám nic nepoví, protože si žádá jenom mne samého.“

„Uvidíme! Budu se vydávat za lorda Lindsaye. Ten chlap mne přece nezná!“

„Myslím, že ne. Ale bude to pro vás příliš nebezpečné.“

„Ó nikoliv, naopak bude to pro mne pouhý žert, pravý požitek. Doufám, že si dovedu hrát na lorda, tak kalkuluji. Dám si na tom záležet. Jsme stejně velcí, mylorde. Nemáte snad nějaký oblek, jaký se nosí v Londýně, nebo v New Yorku?“

„Ó, mám jich dost.“

„Cylindr, rukavičky, nákrčník, skřipec a snad také deštník?“

„To se rozumí.“

„Nuže, nezapůjčil byste mně tyto maličkosti?“

Výsledek toho byl, že se odebral s Angličanem do jeho kajuty a zakrátko se objevil na palubě vystrojen všemi těmi věcmi. Amálie se chystala, vyprsknout hlasitým smíchem, on jí ale rychle pokynul a pravil varujícím tónem: „Tiše, mylady! Smích dámy je daleko slyšet. Mohli by jej zaslechnout tam na břehu.“

„Ale vždyť není ani možné, abych zůstala vážná,“ pravila, potlačujíc s namáháním svou veselost.

„Ale vy nejste ani ozbrojen,“ varoval Lindsay.

„Vezmu sebou svůj nůž a dva revolvery; to stačí.“

On ovšem zde v pralese tvořil prapodivnou postavu. Jeho oděv ze šedého sukna, kamaše, lakýrky, šedý cylindr, žluté rukavičky, deštník a skřipec na ohromném supím nosu, by jej učinily nápadným ve velkém oživeném městě, tím více zde v pralese.

„Jsou teď možné dva případy. Buďto je ten chlap skutečně Juarezovým poslem, nebo je ta celá věc léčkou, do níž máte být chycen.“

„Doufám, že to bude to první,“ mínil lord.

„A já tuším to druhé,“ tvrdil lovec. „Máte-li pravdu vy, pak budu brzy zase zde. Potvrdí-li se ale moje tušení, pak ovšem ještě nevím určitě, jak to skončí.“

„Co bychom měli učinit v tomto případě, Mr Supí Zobáku?“

„Zůstali byste zde stát na kotvách, pokud se nevrátím.“

„A kdybyste se nevrátil?“

„Pak počkáte až do zítřejšího rána a poplujete obezřetně dál. Naleznete Juareze v každém případě. Prosím ale, abyste byli na stráži. Zadrží-li mne tam, pak mají v úmyslu, zmocnit se vašeho nákladu; budou vás tedy hledět přepadnout v noci. Nabijte tedy vaše děla kartáči, ale tak, aby to z břehu nezpozorovali.“

„Ale vy? Mám o vás vážné obavy!“

„O mne nemějte starost. I kdyby mne chtěli zajmout, uniknu jim. Pospíším pak k Juarezovi.“

„Ale jak se k němu dostanete, vždyť nemáte koně?“

„Já ne, ale ti tam jich budou mít dostatek. Ostatně znám ten kout mezi tímto místem a Rio Sabinou důkladně. Je teď ještě dost šero. Než nastane noc, dostihnu prérii, a pak s koněm, bude-li jen trochu obstojný, budu za svítání u Juareze. Ten se jistě ihned vydá na cestu, aby chytil tyto chlapy za pačesy.“

„Ale jak to budeme vědět, zda vás zajali, nebo jste unikl?“

„Nepřátelské jednání uvidíte očima, uniknutí ale zaslechnete ušima. Nasednu-li jednou na koně, zajisté mne nedohoní. Znáte skřek mexického supa?“

„Ano, velmi dobře.“

„Nuže, vydám-li jeden takový skřek, jsem volný, při druhém sedím na koni a při třetím jsem nadobro přesvědčen, že uniknu. Uslyšíte-li pak zpovzdálí čtvrtý skřek, bude to znamením, že se nalézám na cestě k Juarezovi.“

Na to vzal deštník pod paži a skočil do loďky.

Malý člunek letěl rychle po vodě a za krátkou chvíli přistál u břehu. Zdánlivě pochroumaný Mexikán očekával tento okamžik s největší netrpělivostí. Jeho oči zasvítily vražednou dychtivostí a on zabručel: „Ach, konečně. Ale tito Angličané jsou přece jen pitomí chlapi. Ani zde v pralese se nedovedou vzdát svých výstředností. Kýho ďábla, má to chlapisko ale dlouhý nos!“

Supí Zobák vstoupil na břeh a kráčel zvolna k ležícímu na zemi. Dříve nařídil lodníkům, aby okamžitě prchli, jestliže by se mělo objevit něco nepřátelského. Vzdával se již předem možnosti, zachránit se člunem.

„Ó, seňore, jakou bolest musím vytrpět!“ sténal nemocný, a zdvíhal se s obtížemi na lokty.

Supí Zobák si posunul skřipec až na špičku nosu, prohlížel si chlapa úkosem, dotknul se ho koncem svého deštníku a pravil hrdelním tónem: „Aha! Bolesti? Bolí?“

„Ovšem!“

„Ach to je bída! Velmi nepříjemné! Jak se jmenuje?“

„Frederico.“

„Co je?“

„Vaquero.“

„Posel od Juareze?“

„Ano.“

„Jaké poselství?“

Mexikán se svíjel a hrozitánsky sténal. To poskytlo Supímu Zobákoví čas, že se mohl ohlédnout po okolí. Nebyly nikde nápadné stopy nablízku a také na okraji lesa nebylo možno spatřit nic podezřelého. Konečně raněný odpověděl: „Juarez je již na cestě sem. Nechává vás žádat, abyste přistál na tomto místě a zde jej očekával.“

„Ach! Wonderful! Kde on je?“

„Přichází z Paso del Norte po řece dolů. Odejel odtamtud již před čtrnácti dny.“

„Well! Dobrá! Popluji ale přece dál. Přichází-li Juarez po řece dolů, setkám se s ním. Dobrou noc!“

Obrátil se vážně a dělal, jakoby se chtěl vrátit ke břehu. Tu ale Mexikán náhle vyskočil a zezadu jej objal.

„Zůstaňte, mylorde, je-li vám život milý!“ zvolal.

Supí Zobák by sice měl dost síly a obratnosti, aby se ubránil tomuto člověku; ale on se rozhodl na něčem jiném. Zůstal stát celý strnulý, jako by jej bylo leknutí ochromilo a zvolal: „Zounds! U kozla, co to znamená?“

„Jste mým zajatcem!“ odvětil muž.

Angličan na chvíli rozevřel ústa a pak se tázal: „Ach! Lest, podvod! Není nemocný?“

„Není,“ smál se Mexikán.

„Darebáku! Proč?“

„Abych vás polapil, mylorde!“

„Proč polapit?“

„Kvůli hezkému nákladu tam na vašich lodích.“

„Moji lidé mne osvobodí!“

„Ó, nevěřte tomu. Hleďte, jak vaši veslaři prchají. Ohlédněte se.“

Lodníci se vzdálili, jak jim bylo přikázáno, když viděli, že se dal Supí Zobák dobrovolně přepadnout. Ohlédl se a spatřil silnou tlupu jezdců, která se vyřítila z lesa. Okamžitě ho obklopili. Tvářil se náramně udiveně a obíral se rozpačitě svým deštníkem. Jezdci seskákali z koní. Cortejo se přiblížil k zajatému, a když spatřil jeho tvář, zklamaně couvl.

„Kdo jste?“ zeptal se Angličana ostře.

„Ó, kdo jste vy?“ ptal se tento pohrdavě nazpět.

„Ptám se, kdo jste vy!“ velel Cortejo přísně.

„A já, kdo jste vy!“ odvětil Supí Zobák. „Já jsem Angličan, vysoce jemné vzdělání, slavný rod; odpovím až po vás.“

„Nuže dobře. Mé jméno je Pablo Cortejo.“

„Thunderbolt! To je zvláštní!“

„Zvláštní, není-li pravda?“ smál se Cortejo. – Pravda, to jste nečekal. Ale teď mně povězte také vy, kdo jste, seňore?“

„Mé jméno je Lindsay.“

„Lindsay? Ach, to je lež. Znám lorda Henryho Lindsaye velmi dobře. Vy jím nejste.“

Supí Zobák se zalekl, ale muž jako on, nepřichází tak lehce do rozpaků. Našpulil ústa, vystříkl dlouhý tenký proud tabákové šťávy podél Cortejova nosu a chladnokrevně odvětil:

„Byl jste už někdy ve staré Anglii?“

„Nebyl.“

„Tak není divu, že nevíte, že lordem je jen nejstarší syn, ostatní synové lordy nejsou.“

„Vy jste tedy Lindsay junior?“

„Yes.“

„Jaké je vaše křestní jméno?“

„Sir David Lindsay.“

„Hm, je tomu tak? Nejste ale vašemu bratrovi ani trochu podobný.“

„Nonsense, nesmysl! Jste na omylu! Nikoliv já nejsem bratrovi podobný, ale on nevypadá jako já.“

„Ale já očekával vašeho bratra.“

„Lord Henry? Proč jej očekáváte?“

„Dozvěděl jsem se, že on vyprovází náklad.“

„Omyl. Já to jsem.“

„Miss Amálie měla být s ním.“

„Byla s ním, pokud se otec neodebral napřed k Juarezovi.“

„Aha! Je tedy již před vámi! Kde se nalézá Juarez?“

„Vím jen tolik, že je v Paso del Norte.“

„A kam máte dovést váš náklad?“

„Až do Guadeloupe.“

„Tak daleko se snad nedostane. Ušetřím vám další cestu. Vyložíte ho tady a všechno mně odevzdáte.“

Angličan se ohlédl kolem. Tento pohled se zdál lhostejný, ale už měl také vyhlédnutého koně, kterého se mínil zmocnit.

„Vám odevzdat? Proč?“

„Protože to všechno velmi nutně potřebuji.“

„Ach, velmi nutně? Je mi líto. Nemohu z toho ale nic prodat. Vůbec nic.“

„Ó, seňore, nejedná se o prodej. Já musím dostat celý náklad i s těmi parníky darem.“

„Darem? Já nic nedaruju. Ani za mák!“

„Přinutím vás! Jste mým zajatcem!“

„Ach! Interesantní! Velmi interesantní! Už dlouho jsem si přál být jednou zajatcem.“

„Nuže pak se vám vaše přání splnilo. Poručte teď vašim lidem, aby nepluli dál.“

„Ano, udělám to!“

Řekl to tónem, jako by byl nadobro srozuměn s Mexikánem. Vzal deštník pod paži, přiložil obě ruce k ústům a zvolal tak hlasitě, že to museli zřetelně slyšet na parníku, přes vodu:

„Zůstat tady stát! Je to Pablo Cortejo!“

Jmenovaný ho uchopil za rameno a škubnul jím nazpět.

„U všech čertů. Co vás to napadá! K čemu ti lidé potřebují vědět, že jsem to já?“

„Pročpak jste mně to řekl?“ ptal se Angličan nanejvýš lhostejně.

„Proto ne, abyste to řval do celého světa! Ostatně jsem nemínil, aby zde lodě pouze zastavily. Chci, aby tady u břehu přistály, aby z nich mohl být vyložen náklad.“

Angličan zvolna potřásl hlavou a pravil důvěřivým tónem: „Ach, to oni neudělají.“

„Proč ne?“

„Protože jim to zakážu.“

„Seňore Lindsayi, tyto čluny musí ležet u břehu, než se setmí. Nedáte-li dotyčný rozkaz ihned, přinutím vás k tomu.“

„Přinutíte? Ach! Čímpak?“

Držel deštník pořád ještě pod paží a obě ruce teď chladnokrevně zastrčil do kapes u kalhot. Choval se, jako by se ho to vůbec netýkalo.

„Ranami a holí!“ odvětil Cortejo.

„Ranami? Co to znamená?“

„Dám vás mlátit tak dlouho, až dotyčný rozkaz udělíte.“

„Mlátit mne, Angličana?“ řekl pohrdlivě.

„Ano. Můžete být tisíckrát Angličan a desetkrát lordův syn a bratr; přece vás dám bít, když neuposlechnete!“

„Pokuste se o to!“

„Sem několik z vás!“ velel Mexikán.

Nepovšiml si, jak Angličanův zrak utkvěl na krásném ryzákovi, jehož majitel z něho právě slézal. Ani neviděl, že Angličan měl už ruce z kapes napůl vytažené a v každé z nich držel revolver. Dokonce pokračoval ještě ve své hrozbě: „Budete teď bit před mýma očima jak obyčejný posluha, jestli okamžitě neuposlechnete!“

„Nuže uvidíme, zda to vaše oči skutečně spatří.“

Po těchto slovech nastal výjev, který se nedá ani popsat. Supí Zobák vzal deštník mezi zuby. V nejbližším okamžiku měl vytaženy svoje revolvery a vrazil jejich hlavně vší silou do Cortejových očí. Hned na to následovaly s neuvěřitelnou rychlostí jeho výstřely a každý z nich skolil muže k zemi. Cortejo ležel a neviděl. Tloukl rukama a nohama kolem sebe, a řval jako medvěd. Takového náhlého útoku se od tohoto flegmatického Angličana žádný z nich nenadál, proto všichni stáli jak opaření.

Když vystřelil poslední ránu ze svých revolverů, vydal Supí Zobák pronikavý skřek supa. Hned po něm zazněl druhý, neboť lovec už seděl na ryzáku. Pobídl ho patami a klisna letěla k lesu. Na okraji se ohlédl, a přesvědčil se, že Mexikáni se doposud neprobrali ze svého ustrnutí, vydal třetí skřek. Pak zmizel v lese.

Teprve teď se Mexikáni sebrali: „Za ním! Za ním!“ řvali všichni.

Zatímco jejich větší část vyskočila na koně, zůstalo jich několik u Corteja, aby mu pomohli.

„Moje oči, moje oči!“ řval.

Jeho lidé ho zavedli k vodě, aby mu vymyli rány a tak poskytli úlevu bolestem. Jeden z nich se trochu vyznal v mastičkářství, a pravil: „Jedno oko je pryč; docela ztracené. Musíme provést řez, to druhé se snad ještě dá zachránit.“

„Bůh zatrať toho psa, tohoto Angličana!“ řval Cortejo. „Čert ať ho sebere s celou jeho přízní a peče ho navěky v pekle!“

„Nerozčilujte se ještě víc, seňore. Pojďte, dejte si ošetřit zraněné oko!“

Později se dostavil účinek chladné vody. Jeho kvílení ustalo, a když mu byly oči zavázány mokrým šátkem, cítil se ve stavu sem tam se vmísit některým slovem do řeči, kterou vedli jeho podřízení poblíž něho.

Pronásledovatelé Angličana se totiž zase brzy vrátili, aniž by byli našli stopy uprchlíka. Ve skutečnosti jim ale více ležely na srdci čluny se svým bohatým obsahem, než ten zbrklý Angličan, který mimo své dva revolvery neměl u sebe nic, co by stálo za krádež.

Zatím nastala noc a byl zapálen oheň, kolem něhož si všichni posedali. Za chvíli jeden z nich povstal, a pokynul několika svým kamarádům, aby šli za ním pod stromy.

„Mám hrozitánsky dobrý nápad,“ řekl jim. „O tom se ale Cortejo nesmí dozvědět. Nejdřív mně povězte, co si myslíte o Cortejovi?“

„Pověz napřed ty svoje mínění o něm.“

„Věřili jste snad někdy, že by se skutečně mohl stát prezidentem?“

„Ó nikoliv.“

„Tedy. Na to je on příliš hloupý. Jaguár jihu se s ním spolčil, aby ho vykořisťoval. Nemohli bychom udělat to samé?“

„Jak to myslíš?“

„Myslím: nemohli bychom tamhle ty čluny vzít pro sebe?“

„U všech čertů, to by byla ovšem neobyčejná kořist.“

„Nuže, co soudíte o mém nápadu?“

„Výtečný, výtečný!“ přisvědčili všichni. „A snadno k provedení. Kdybych jen věděl, že jste chlapíci, s kterými bych mohl upřímně mluvit!“

„To jsme. Jen s chutí do toho.“

Aby předem podráždil jejich lačnost, vyprávěl jim o drahocennosti nákladu na lodích, o milionech, které Anglie posílá Juarezovi na výpomoc a o snadnosti, s jakou se toho všeho lze zmocnit. Poukazoval na Cortejovu slepotu, který jim nebude moci překážet v jejich záměru. Návrh, aby byl zavražděn, byl odmítnut většinou přítomných z příčiny, že jim teprve nedávno dal jako kořist haciendu del Erina. Za to ale bylo rozhodnuto, aby byl posazen na malý vor a puštěn pak po řece. Nato se spiklenci vrátili k ostatním.

Teď se utvořily jednotlivé skupiny rokující tiše mezi sebou. Tyto skupiny se přibližovaly znenáhla jedna ke druhé, až se spojily v celek. Rozmluva se teď stala tak tichou a tajnou, že to konečně bylo Cortejovi nápadné.

„Co to tam máte, proč mezi sebou šeptáte?“ ptal se nedůvěřivě.

„Radíme se, co se má teď dělat,“ odpověděl náčelník.

„Co se má dělat! Parníky zde přece ještě stojí, budou očekávat návrat Angličana. Přepadneme je.“

„Ale jak? Kdybychom měli čluny, tak ano, ale ty nemáme. Myslíte snad, abychom si zhotovili vory?“

„To není vhodné. Vory se dají těžce řídit. Ó, kdybych jen viděl, pak by byly za hodinu lodě v naší moci.“

„To asi nebude možné bez lodic a bez vorů.“

„To je pravda. Ale co nám brání, abychom tam doplavali? Je tu přece dost dříví a rákosu. Když si každý zhotoví pořádné plavidlo, na které se položí vrchním tělem, dostane se tam každý, i kdyby neuměl plavat.“

„Ale střelný prach nám zmokne.“

„Pušky zůstanou zde. Stačí, když každý vezme svůj nůž. Připlaveme-li jednotlivě, ani nás nezpozorují. Budeme na parnících a člunech, než si nás posádka všimne, a skolíme je noži. Ó, kéž bych mohl být při tom!“

„Vždyť můžete, seňore!“

„Ale jak?“

„Zřídíme pro vás větší vor a vezmeme vás sebou. Dva nebo tři muže vám dáme k řízení voru.“

„Takto to snad půjde. Bolesti mně už značně polevily. Zavezete mne k přednímu parníku. Seňora, která se tam nalézá, bude okamžitě spoutána. Náklad, jak se rozumí samosebou, zůstane netknutý až do rána.“

„Proč, seňore?“

„Musím dříve vidět.“’

Jeho lidi na sebe výrazně mrkali a dali se do práce. Byla to ovšem z Cortejovy strany nesmírná hloupost, že ve svém bídném stavu se chtěl dát přepravit na parník. Ale on teď nedůvěřoval svým lidem, a myslel, že jeho pouhá přítomnost již zamezí každému loupení kořisti. – Pozůstalí na parníku sledovali s velkým zájmem průběh události. Ozbrojený svým dalekohledem, viděl lord dopodrobna, co se dělo na břehu, jak se dal Supí Zobák klidně zajmout, jak byl obklíčen tlupou jezdců, kteří vyrazili z lesa, jak hovořil s Pablem Cortejem, jak střílel a konečně uprchl na koni. Když uslyšeli čtyřikrát napodobený supí skřek, věděli, že se zachránil a spěchá k Juarezovi pro pomoc. Když se začalo stmívat, viděli, že Mexikáni se utábořili kolem velkého ohně, jehož zář se odrážela ve vodě.

„Oni zde zůstanou, papá,“ pravila Amálie. „Je to pro nás zlé?“

„Zlé právě ještě ne, i když se domnívám, že k nám vykonají návštěvu.“

„Ale jejich lest byla přece zmařena!“

„Právě proto. Chtěli mne dostat do svých rukou a s mojí osobou celý náklad. Zmýlili se, a následkem toho, aby dosáhli svého cíle, se musí odvážit zaútočit. Budeme ale ostražití, mé dítě. Uslyšíme je, když budou přicházet, a máme připravena děla na jejich přivítání. V každém případě si postaví vory.“

V tom se ozval kormidelník: „Směl bych prosit o dovolení, abych se mohl odebrat tam k těm lidem, a vyslechnout je?“

„To nejde, bylo by to příliš nebezpečné. Kdybyste měl přijít k úrazu, chyběl by nám první kormidelník.“

„Ó mylorde, jsem přesvědčený, že se mně nic nestane. Jsem výborný plavec, a ti lidé zajisté netuší, že by tam někdo z nás mohl přijít a vyslechnout je. Jsem přesvědčený, že nepostavili ani stráž. Nechte mne jít. Bude to k našemu největšímu prospěchu, jestli se dozvíme o záměru těchto lidí.“

Lord to sice nechtěl připustit, ale kormidelník naléhal, až dostal vyžádané dovolení.

„Ukryjte všechna světla, mylorde,“ prosil. „Světla by sloužila útočníkům jako vodítko. Také okna kajut musíte bedlivě zakrýt.“

„To udělám a dám veškeré rozkazy, abychom mohli možné přepadnutí odrazit. Jděte zatím s Pánem Bohem. Doufám jen, že vás nepotká žádné neštěstí.“

Kormidelník odložil svrchní oděv, zastrčil si mezi zuby mexikánskou dýku, a spustil se do vody. Lord pohlížel za plavajícím, pokud ho bylo vidět, a pak začal konat své přípravy. Nechal přichystat bednu s ohňostroji, a potom jezdil od jednoho člunu k druhému, aby nařídil, co je potřeba. Za půl hodiny se vrátil na parník; minulo ale ještě třikrát tolik času, než přišel kormidelník nazpět. Lord už ho považoval za ztraceného, když se plavec vysunul na palubu celý utrmácený. Oddechnul si trochu, a podal zprávu o výsledku své výpravy: „Na tuto výpravu jsem se nevydal marně. Slyšel jsem mnoho. Tito lidé jsou náramně neopatrní. Jejich vůdcem je skutečně jistý Cortejo.“

„Viděl jste ho?“ ptal se lord.

„Ano, mylorde. On je slepý. Supí Zobák mu vrazil hlavně obou svých revolverů do očí. Jedno úplně vyteklo, a na druhé aspoň teď nemůže nic vidět.“

„Jaká je to zpráva! Bůh je spravedlivý. Mohl jste se připlížit tak daleko, že jste ho viděl?“

„Ano, připlížil jsem se rákosím. A pak, když jsem se už chtěl vrátit, podařilo se mně ještě zaslechnout velmi důležitý rozhovor. Tito lidé totiž kují spiknutí proti svému vůdci.“

„Proti Cortejovi?“

„Ano. On sem přišel v tom úmyslu, aby se zmocnil našeho nákladu. Nyní ale, když oslepl, se ho chtějí zbavit a rozdělit se sami mezi sebou o kořist.“

„Chtějí tedy na nás podniknout útok?“

„Ano. Právě jsou zaměstnáni vyráběním rákosových plavidel, pomocí kterých chtějí připlout sem k našim lodím.“

„Přivítáme je. Oni tedy chtějí zavraždit Corteja?“

„Tomu jsem nemohl tak dobře porozumět. Na každý pád se ho ale chtějí zbavit, zdali zavražděním, nebo jiným způsobem, to jsem dobře nezaslechl. Spiklenci hovořili tak daleko ode mne, že jsem zachytil jen tak ledacos.“

„Kdy máme očekávat útok?“

„Pro všechny případy ne dřív, pokud neuhasí oheň.“

„Zdalipak je ale zpozorujeme, až se k nám budou přibližovat?“

„Pro větší jistotu jim budu plavat vstříc.“

„To nedovolím. Nechci, abyste se podruhé vydával do nebezpečí.“

„Teď nemůže být ani řeč o nějakém nebezpečí,“ odvětil kormidelník. A aniž by se ptal po dalším dovolení, spustil se opět do vody a zmizel ve tmě.

Nyní minulo půl hodiny neobyčejného napětí, pak najednou na břehu zhasl oheň, a brzy potom se vysunul kormidelník na palubu.

„Už přicházejí,“ řekl.

„Jsou nablízku?“

„Tak asi v polovici cesty.“

„Mám udělat světlo?“

„Ano, je právě načase.“

Za málo okamžiků zasyčelo vzhůru několik raket. Celá plocha řeky byla jasně ozářena. Kormidelník správně ohlásil. Od břehu až do poloviny cesty bylo vidět Mexikány plavat hlava vedle hlavy.

„Palte!“ velel Lindsay mocným hlasem.

Nastal hromový rachot, načež nastalo praskavé šplouchání. Na řece se ozval křik a bědování, pak vše utichlo.

„Více raket,“ prosil kormidelník.

Nový ohnivý snop se vznesl vzhůru, a tu bylo vidět, že se nevystřelilo marně. Nezdálo se sice, že by bylo usmrcených nepřátel mnoho, ale ti všichni pádili nazpět ke břehu. Jakýsi vor plul po řece dolů a ten, co ležel na něm, se zdál být mrtvý. Kdyby byl Lindsay tušil, že to byl Cortejo, byl by jistě vyslal člun, aby se ho zmocnil.

„Prchají nazpět ke břehu. Vyhráli jsme!“ zajásala Amálie.

„Pro tentokrát ano,“ odvětil lord. „Můžeme ale očekávat druhý útok.“

„Lze se mu vyhnout,“ řekl kormidelník, „když poplujeme o něco dál proti vodě. Juarez zde nebude dřív než zítra odpoledne, a to už můžeme být zase zde.“

„A nemyslíte, že nás budou Mexikáni následovat?“

„Za této tmy? Lesem a křovinami? To není možné. Srazili by si hlavy.“

„Učiním vám tedy po vůli.“

Vydal k tomu potřebné rozkazy, které se opakovaly ze člunu na člun, a brzy se celá výprava hnula kupředu. Tam naproti na břehu stáli Mexikáni v čiré tmě. Náčelník nechal předem rozdělat oheň, aby každý mohl nalézt své odložené šaty a zbraně. Teď se také ukázalo, jakou pohromu způsobily kartáče. Chybělo kolem třiceti mužů.

„Čert aby ty holomky sebral!“ zaskřípal zuby náčelník. „Proč jen pustili ty rakety, když jsme byli na půli cesty?“

„Snad byli upozorněni tím, že jsme zhasli náš oheň. Mohli si domyslet, proč to děláme.“

„Vskutku! Bude tomu tak. Musíme opakovat útok; tentokrát ale necháme oheň hořet.“

„To už asi k ničemu nepovede,“ zvolal jeden z nich. „Koukněte se tam.“

Oči všech se obrátily k řece. Z komínů obou parníků sršely jiskry; pak se ozvalo šplouchání kol a brzy zmizela všechna plavidla za zatáčkou řeky.

„Co teď?“ tázal se jeden.

„Nezbývá nám nic než jedno,“ pravil náčelník. „Musíme jim nadběhnout. Řeka zde dělá velkou okliku k Sabině. Uřízneme-li tento oblouk, tak je předejdeme. Teď je k tomu ale příliš velká tma. Necháme to až k svítání. Zatím se klidně vyspíme.“

Ve značné vzdálenosti od nich, na soutoku řek Rio Sabiny a Rio Grande tábořil v ten samý čas Juarez se svými lidmi. Navzdory tmě bylo okolí prohledáno, nenašla se ale ani stopa po očekávaném Angličanovi. V tomto táboře to vyhlíželo jinak nežli u těch Mexikánů. Zde bděly stráže nad bezpečností celku.

Ráno byli Medvědí Srdce se svým bratrem Medvědím Okem první, kteří se chystali vyrazit na průzkum. Sotva vyskočili na hřbety koní, zvolal Medvědí Srdce:

„Uff! Kdopak je toto?“

„Přichází někdo?“ ptal se Juarez.

„Ano, tamhle.“

Tábořiště bylo ukryto v křovinách, jejichž mezerami se mohla přehlédnout široká prérie. Přes tu sem pádil jezdec v největším trysku. Byl již tak nablízku, že se daly rozeznat veškeré podrobnosti jeho zevnějšku.

„Podivný člověk,“ smál se Juarez. „Ten chlapík má skutečně nad sebou rozepnutý deštník. K jakému účelu asi?“

„Podle oděvu se zdá být Angličanem,“ podotkl Sternau.

„Snad posel od Lindsaye.“

„Hm! Měl by snad lord na palubě také koně? Ostatně ten muž nejezdí jako Angličan, ale jako Indián.“

„Zdvíhá se v sedle, jakoby něco hledal. Neměli bychom se mu ukázat?“

„Ano. Není v tom žádné nebezpečí.“

Vystoupili mezi křovím ven a jezdec je ihned spatřil. Napřed se zarazil, ale pak jel přímo k nim. Přijel blíž, vzpřímil se v třmenech, mával pravicí rozepjatým deštníkem, levicí pak cylindrem a vykřikl radostí. Za několik okamžiků před nimi zastavil, seskočil ze sedla a snažil se pomocí klobouku a deštníku vystřihnout několik zdvořilých poklon, což se mu ale valně nepodařilo. Spatřili ohromný nos; koukali se na ten šedý oděv; nemohli si to vysvětlit, ale ze všech vyhrklo jedno jméno: „Supí Zobák!“

„Ano, Supí Zobák. Mám čest, messieurs a seňore, se vám představit.“

Pak zahodil deštník a klobouk, a když si svlékal kabát, zaklel:

„Zatracená maškara! Jednou jsem si zahrál na Angličana a nikdy víc, pánové!“

„Vy jste si hrál na Angličana?“ tázal se Juarez. „Proč jste to dělal?“

„Abych se dal zajmout. A byl jsem také zajat, včera, u Rio Grande od jistého Pabla Corteja.“

„Cortejo?“ tázal se Sternau. „My se domníváme, že ten je u Rio San Juan.“

„Ó nikoliv, sir! Chcete-li ho vidět a chytit, můžete ho mít hned po poledni.“

„Vypravujte, vypravujte! Zastihl jste přece sira Lindsaye šťastně v El Refugiu?“

„To se rozumí, a vypluli jsme ihned k Rio Sabině.“

Na to pak vypravoval známé události.

„Ujížděl jsem po celou noc, tak ostře, že jsem až zapomněl, dát kus tabáku do úst,“ pokračoval.

„Mylord nás tedy očekává na té oklice?“ ptal se Juarez. „Nepřijde až sem?“

„Nepřijde; neboť jsem mu slíbil, že vás zavolám.“

„Jestlipak Cortejovi lidé nepodnikli útok na lorda?“

„Bezpochyby. Jsem ale přesvědčen, že se jim bránil jako muž.“

„A kdyby jeho náklad přece jen upadl do rukou těch lupičů?“

„Pak jim to zase odebereme, seňore.“

„Vzhůru tedy. Vezměte si jiného koně a veďte nás!“

Mohli být tak asi dvě hodiny na cestě, když se před nimi objevil jezdec jedoucí napříč přes jejich cestu. Než se toho nadál, byl obklíčen, ale nezdálo se, že by mu to působilo starosti. Byl to muž střední postavy, snědé pleti a bylo mu přes padesát roků. Juarez se ho zeptal: „Znáte mne, seňore?“

„Ano, vy jste prezident Juarez.“

„Dobře. Kdo a co jste vy?“

„Jsem lovec, jmenuji se Grandeprice, tam z Texasu. Bydlím na levém břehu Rio Grande.“

„Zná někdo z vás tohoto muže?“ obrátil se Juarez ke svým lidem.

„Ano, já ho znám,“ odvětil Supí Zobák. „Byl jsem u něho jednou přes noc. Snad si na mne ještě vzpomene.“

„To stačí. Kupředu!“

Tlupa ujížděla dál. Sternau a Supí Zobák už nejeli sami v čele, přidružil se k nim Mariano, který byl v horečném rozechvění, když ujížděl naproti shledání po tolika letech. Mohlo být k poledni. Sternau se náhodou rozhlédl po obzoru, a přitom jeho zrak zpozoroval nějaké hnutí na nejzazší čáře. Zastavil ihned svého koně a nasadil dalekohled.

„Co je?“ tázal se Mariano, mrzutý nad touto zastávkou.

„Přicházejí jezdci, a sice přímo proti nám,“ odvětil Sternau.

„Od řeky? Dám se oběsit, nejsou-li to Cortejovi bandité,“ pravil Supí Zobák.

Vtom k nim dorazil Juarez s ostatními jezdci.

„Co se stalo?“ tázal se.

„Zepředu přicházejí lidé, které pokládám za Cortejovy jezdce,“ odvětil Supí Zobák.

„Co máme dělat, seňore Sternaue?“

„Ukryjeme se tam vlevo v tom křoví a utvoříme tři oddíly, jeden zepředu, jeden uprostřed a jeden vzadu. První a třetí obklíčí nepřítele, jakmile dá Supí Zobák znamení. Kupředu!“

Tento plán se zdařil nad očekávání dobře. Sotvaže bandité přijeli dost blízko, zahřmělo proti nim z více než sto pušek olovo, a rovněž se vyřítilo tolik jezdců, kteří je obklíčili a pobili do posledního, nežli mohli použít své zbraně.

„Tak,“ pravil Supí Zobák. „Teď jsme s nimi hotoví.“

„Jsou všichni mrtví?“ tázal se Juarez.

„Všichni,“ vyjádřil se Sternau po rychlé prohlídce ležících.

„To je škoda, teď nám nebude žádný moci zodpovídat naše otázky.“

„To není ani zapotřebí,“ pravil Supí Zobák. „Já vím všechno.“

„Nuže, kde nalezneme lodě?“

„Právě tam, kde jsem je včera opustil.“

„Ale kde bude vyloženo zboží?“

„Na Rio Sabině, jak bylo dříve ustanoveno.“

„To by tedy ani nebylo zapotřebí, aby mne celá tlupa následovala?“

„Ovšem. Pojedou touto cestou zase nazpět.“

„Ale kdyby nás snad měl očekávat nový boj?“

„Zajisté ne.“

„Souhlasím se Supím Zobákem,“ vyjádřil se Sternau. „Jsem potěšený nad tím, že tato potyčka dopadla tak dobře, ale nelíbí se mně, že Cortejo nepadl do našich rukou. Takový parazit neumírá napoprvé. Bylo by mně milé, nalézt jeho tělo.“

„Hledejme tedy!“ mínil Juarez.

„Dobrá. Vezmeme sebou jenom padesát jezdců. Ostatní ať se vrátí do tábora. Při těchto padesáti jezdcích zůstanou seňor Juarez, Mariano a já.“

Tak se stalo a zakrátko zastavili na tom samém místě, kde byl včera Supí Zobák, přestrojený za Angličana, zajatý. Kolem se jevily zřetelné stopy, že bandité zde dnešní noc tábořili. Tam, uprostřed řeky, ležely lodě zase zakotvené. Mariano zajel, aniž by zastavil, až na samý břeh. Viděl na palubě předního parníku stát pána a dámu, tušil, kdo to bude, bodl koně a vrhl se dlouhým skokem do řeky. Na vášnivě milovanou před očima nemohl čekat, až by byl pro něho vyslaný člun.

Lindsay a Amálie stáli již po několik hodin na palubě. Nepřátelé byli sice už pryč; přece jim ale nedůvěřovali a netroufali si vystoupit na břeh.

„Přijde vůbec Benito Juarez?“ zeptala se Amálie starostlivě.

„Zajisté, jestli ho Supí Zobák skutečně našel.“

„Myslíš, že jsou u něho?“ ptala se s uzarděním. „Míníš Sternaua a ty ostatní?“

„Ano, papá.“

„Podle všeho, co nám Supí Zobák vypravoval, jsou u Juareze. Mohu ti říct, mé milé dítě, že se těším na toto shledání více, než dítě na vánoční stromek. A ty ne, Amy?“

„Ach, papá!“

Objala ho a ukryla svou hlavu na jeho prsou. Nechal ji stát takto přivinutou u sebe. Najednou ji ale od sebe odstrčil.

„Podívej se, dítě!“ řekl, a ukazoval ke břehu.

Z lesa přijížděli jezdci. Mezi prvními snadno poznali jednoho, šedě oděného, se šedým cylindrem na hlavě a rozevřeným deštníkem v ruce.

„To je Supí Zobák!“ řekl lord, a přiložil dalekohled k očím.

„A kdo jsou ti ostatní?“ ptala se třesoucím se hlasem.

„Vidím Juareze.“

„Ti ostatní?“

„Ta vysoká mohutná postava – ach, ty skvostné vousy, sahající až na sedlo koně, to, ano, to může být jenom Sternau!“

„A – ten – – a ten třetí?“

„Ten, co právě jede k vodě?“

„Ano. Můj Bože, on tam skočil!“

Řekla to, spráskla rukama a zbledla jako smrt.

„Papá, on se utopí! Pomoc, papá! Nemohu se na to dívat!“

„Odvažte člun a jeďte mu naproti!“ velel lord.

Za málo okamžiků letěla malá lodice odvážnému plavci vstříc. Dosáhla ho za malou chvilku a on se do ní spustil ze sedla. Kůň, jemuž se tím ulevilo, se vrátil ke břehu. On ale vzepjal ruce a volal: „Amy, Amy, to jsem já!“

Ona klesla na palubu a napjala ruce proti němu.

„Mariano!“

Ano, to byl ten milý sladký hlásek, který mu hned při prvním uslyšení vnikl tak hluboko do srdce.

„Přicházím! Přicházím!“ odvětil.

Lodice přistála. On skočil na palubu, aniž věděl, jak se tam dostal. Amálie povstala. Kmitalo se jí před očima. Nic neviděla, nic neslyšela, jenom ucítila dvě silné paže, které se jí omotaly kolem těla, a vřelé rty, které se jí položily na ústa. Lord stál u nich se slzami v očích. Přál oběma toto štěstí po tak dlouhém utrpení; vskočil rychle do lodice a poručil, aby byl zavezen na břeh, kde chtěl přivítat ostatní. Oba milující se zatím tiskli k sobě, jakoby se nikdy více nechtěli pustit a jejich rty se nesčíslněkrát setkávaly, až pojednou si Mariano vzpomněl, že zanedbává zdvořilost oproti otci své milenky. Ohlédl se.

„Kde je papá?“ tázal se.

„Byl tady a…“

„Ach tam! Tam venku jede!“

„Ten dobrý otec,“ řekla. „On nám chtěl to shledání – – –“

Zarazila se. Její oči teprve nyní padly s plným uvědoměním na milence, a co viděla, jí náhle spoutalo jazyk.

Byl to ten samý Mariano, kterého dříve znala? Ano, byl to on, ten samý, ale jak proměněný! Jak silným, mohutným a mužným se po těch letech stal! Jaké sebevědomí vyzařovalo z jeho pohledu, jaká vznešenost trůnila na jeho čele. Jeho dříve ještě mladistvě růžová tvář byla teď jemně bledá a vroubena hustými krásnými vousy. Byl hezký, tak hezký, jak ještě žádného muže nikdy neviděla. A ona? Sice již nebyla v prvním květu mladosti, ale z líbezné se stala oslňující krasotinka, plná, kyprá, a přece tak čistá a čerstvá jak růžový lístek v ranní rose. On to viděl; spatřil její pohled spočívat na sobě s planoucí láskou; viděl, jak se její ňadra dmula, jak se její rty otvíraly k opětnému políbení, a tu ji opět přivinul k srdci – – Když lord přistál u břehu, přistoupil k němu nejdřív Supí Zobák.

„Mylorde, tuhle vám přináším nazpět váš oděv,“ řekl. „Nic se mu nestalo, což je pravý zázrak.“

„Nechejte si ho, když se vám tak líbí.“

„Děkuji, sir! Takové šaty nemohu potřebovat. Moje staré hadry jsou pohodlnější. Ale zde je doktor Sternau.“

Jmenovaný stál před ním v celé své mohutnosti. Jeho pohled zářil upřímnou radostí.

„Mylorde!“

„Pane doktore!“

S těmito slovy rozevřeli paže a padli si na srdce. Byli to dva muži, kteří znali svoji obapolnou cenu.

„Bůh žehnej vašemu návratu do znovu započatého štěstí, a ať nahradí vaše útrapy bezpočetnými radostmi!“

„Děkuji srdečně, mylorde. Po každé noci nastává jitro. Bůh byl milostivý. Ale nezapomínejme na seňora Juareze, který bude činit nároky na naši pozornost!“

„Ó nemohu, nežli vás žádat za odpuštění, že jsem přinucen, být svědkem vašeho shledání,“ pravil prezident s laskavou vážností. „Vy teď náležíte sobě, a já se odstraním.“

„Nikoliv!“ pravil Sternau. „Okamžik nám velí. Je pánem a mistrem nás všech, ho musíme poslouchat. Povězte, mylorde, věděl jste, že proti vám stál Pablo Cortejo?“

„Ano, Supí Zobák mně to oznámil voláním přes vodu.“

„Supí Zobák myslí, že ho oslepil.“

„To je možné. Slyšel jsem ho řvát bolestí, a viděl jsem, jak mu umývali tvář vodou z řeky.“

„V tomto případě se nemohl zúčastnit boje. Záleží nám nesmírně na tom, zjistit, kde se nachází. Setkali jsme se se zbytkem jeho tlupy, kterou jsme úplně zničili.“

„Ach, oni si to zasloužili. Kde to bylo?“

„Tam za lesem na prérii. Náčelník pravil, že je Cortejo mrtvý, buďto že se utopil, anebo byl trefen vašemi koulemi. Je to pravděpodobné?“

„Je nejvíce pravděpodobné, že byl zavražděn svými vlastními lidmi.“

„Co to povídáte! Jaké máte důvody pro tuto domněnku?“

„Mám. Můj kormidelník přeplaval na břeh, aby vyslechl nepřátele, a slyšel, jak se radili, zabít Corteja, aby se mohli zmocnit celé kořisti, která patrně pozůstávala v mém nákladu.“

„To tedy dám svými lidmi bedlivě prohledat břehy a nalezené mrtvoly. Výsledek budeme očekávat na parníku.“

Když dospěli na loď, byli přivítáni Amálií a Mariánem.

„Můj synu, můj milý synu!“ zvolal lord, a tiskl si toho posledního k srdci. „Doufám, že už je útrapám konec. Později si všechno povíme.“

„Buďte vítán, pane doktore!“ volala Amálie, radostí celá u vytržení. „To je okamžik, po němž jsem vřele toužila.“

„Buďte podobně vítána, mylady!“ odvětil. „Vás pohled mně vrací život a slunce, neboť přicházíte z mé domoviny.“

„Ano; viděla jsem je všechny.“

„Všechny? Mou matku a sestru?“

„Paní vévodkyni? Ano,“ usmála se.

„Vévodkyni?“ tázal se. „Koho tím myslíte?“

„Koho jiného, než vaši paní matku.“

„Mylady, co je to za žert?“

„Já nežertuji, seňore. Vaše matka je manželkou vévody z Olsunny.“

„To tedy matka nyní přebývá ve Španělsku?“

„Ó nikoliv. Vévoda vystavěl u Rheinswaldenu zámek, který nazval Rodrigandou. Tam bydlí. Ale copak vám nezáleží na jiných osobách?“

„Ó, ach, ano! Odpusťte! Vaše zpráva mne nesmírně dojala. Míníte Rositu, moji jedinou Rositu? Žije vůbec ještě? Jak se má? Co říká? Trpěla mnoho?“

„Nesmírně trpěla; ale Bůh jí dopřál síly, že to snesla. Přál byste si vidět její podobiznu?“

„Máte ji sebou? Honem, ó honem!“

„Pojďte tedy.“

Zavedla ho do kajuty a ukázala mu fotografii své přítelkyně.

On už neslyšel, co říkala dál. Stál před obrazem vřele milované se sepjatýma rukama jako před obrazem světice.

„Rosito má!“ zvolal a zaplakal: „Takto jsi stávala přede mnou, uklidňující a smiřující jako anděl, když jsem zápasil s nevěrou, zoufalostí a šílenstvím a v dalekém moři jsem ležel na svých kolenou, připraven přít se s Bohem a proklínat svůj život. Tvůj obraz mne doprovázel v bdění a ve spaní. Ty jsi moje nebe, můj svět, a nad tebe znám jen Boha!“ Konečně se obrátil k Amálii a pravil: „Děkuji, mylady! Blaženost tohoto okamžiku bych neprodal za všechny statky světa. Nemohla jste mi poskytnout větší potěšení.“

„Ó,“ řekla s čtveráckým úsměvem Amálie, „snad bych vám mohla poskytnout ještě právě tak velikou radost a překvapení.“

„To ani není možné, drahá Amálie,“ usmíval se se slzami v očích.

„Nuže, přece se o to pokusím. Pojďte, pane doktore!“

Uchopila ho za ruku a zavedla ho před jiný obraz, který visel na protější straně kajuty.

„Kdopak je toto?“ ptal se téměř bez dechu.

„To je naše – Lesní Rosita.“

„Lesní Rosita? Nová hádanka pro mne!“

„Ale milá, sladká hádanka pro vás, můj milý doktore. Netušíte nic? Nepociťujete nic při pohledu na toto spanilé stvoření?“

„Co tím chcete říct, drahá Amálie? Snad ne, – – – že – – –“

Zarazil se vnitřním rozechvěním.

„Nuže – že – –? Že je to Lesní Rosita – Rosita, vaše vlastní dítě, vaše dceruška!“

On zůstal po hodnou chvíli jako omráčený; pak sejmul obraz ze stěny, a zatímco jeho oči na něm spočívaly téměř nadpřirozeným leskem, klesl zvolna na kolena a zašeptal: „Pane, mnoho jsem zakusil a přetrpěl, ale takové milosti nejsem přece hoden!“

Teď již zde nemohla déle prodlévat; vykradla se tiše ze dveří, a nechala ho samotného s jeho blaženými pocity.

Venku nalezla pány v horlivém rozhovoru. Nechtějíc je vyrušovat posadila se na židli na přídi, a dívala se na hru vln. Po delší době zaslechla kroky a cizí ruka se jí položila na rameno.

„Drahá Amálie,“ šeptal Sternauův hlas. „Mluvila někdy o svém otci?“

„Ó, jak často, a vždy s největší láskou a úctou.“

„A je skutečně tak milá a čistá, jak vypadá na obrazu?“

„Je, pane doktore!“

„Pak mne Bůh tisíceronásobně požehnal a já si teď smím vzpomenout také na ty ostatní. Žije ještě můj starý setník Rodenstein?“

„Žije. Je pořád ještě čilý.“

„Mládenec Ludwig Straubenberger, Alimpo s jeho milou ženou?“

„Také tito jsou dosud naživu. Ale na jednoho jste zapomněl, na Kurta Helmerse, vašeho žáka.“

„Máte pravdu; nevzpomněl jsem si hned na něho. Jeho otec je ostatně u mne. Měl jsem toho hocha velmi rád. Byl neobyčejně nadaný. Obávám se jenom, že po mém odchodu se jeho vlohy vyvinuly v jiném směru, nežli jsem zamýšlel. Měl nadání pro vojenský stav.“

„Nuže, tedy vám mohu sdělit, že při té myšlence zůstalo. Viděla jsem Kurta Helmerse v Berlíně, je důstojníkem, a navzdory svému mládí se už tak vyznamenal, že požívá důvěry svých nejvyšších představených. V klidnější chvíli vám o něm povím víc.“

V tom okamžiku k nim přistoupili lord s Juarezem. „Mylord mně udělal návrh, abychom se nevraceli na koních, ale jeli po lodích k Rio Sabině. Co o tom soudíte?“

„Bude to pro nás mnohem pohodlnější.“

„Ale naše koně?“

„Ty odevzdáme Apačům, kteří nastoupí ihned zpáteční cestu, jakmile ukončí pátrání po Cortejově mrtvole.“

„Doufejme tedy, že ho naleznou, nebo aspoň stopu po něm. To má nyní pro nás velkou důležitost.“

„Půjdu tedy raději sám, abych toto pátrání řídil osobně.“

Dal se neprodleně zavést na břeh. Za jeho nepřítomnosti se odebrali lord s Juarezem do kajuty, kde setrvali v důležitém diplomatickém vyjednávání; neboť Lindsay nebyl jenom přinašečem podpory v penězích a zbraních, ale měl s prezidentem ujednat důležité věci, vztahující se na chování Anglie k dalšímu meškání Francouzů v Mexiku.

Za dobrou hodinu se Sternau vrátil na loď, kde byl již očekáván s velikou netrpělivostí.

„Našli jste něco?“ volal mu Juarez již zdaleka naproti.

„Corteja sice ne, ale jeho stopu.“

„Ó běda! Tedy dosud žije?“

„Pravděpodobně. Zde tímto šátkem měl zavázané oči.“

„Co teď o něm dál víte?“ ptal se lord.

„Předně, že je stoprocentně poraněn na očích. Za druhé, že plul na malém voru po řece dolů.“

„Ale co potom?“

„Jeho malý vor se přihnal ke břehu. Ucítil pevnou půdu a vylezl na břeh, kde byl nalezen v rákosí lovcem, s nímž jsme se dnes setkali, seňore Juarezi.“

„Ach, tím. To tedy naši Apačové přišli pozdě?“

„Ano, bohužel; neboť tento lovec, jak se zdá, s ním odjel směrem k jihu.“

„To by vždy ještě bylo pro nás prospěšné. Vždyť zůstal v zemi. Kdyby unikl na druhý břeh do Texasu, byli bychom nad ním pozbyli veškerou moc. Máte tušení o tom, kam se odebral?“

„Ano,“ odvětil Sternau. „Na haciendu del Erina.“

„Proč právě tam?“

„Proto, že se tam nachází jeho dcera. Jako oslepený se nalézá v zoufalém stavu, a musí především dbát, aby se dostal do ošetřování k spolehlivým lidem, mezi nimiž zaujímá jeho dcera přední místo.“

„Myslíte tedy, že ten lovec ho doprovodí na haciendu? Jaký zájem by na tom on mohl mít?“

„Nejspíš mu slíbil skvělou odměnu.“

„To je pravděpodobné. Možné ale také je, že se oba náhodou již znají od dřívějška.“

„Tento názor mne přivádí na myšlenku,“ řekl Sternau. „Můžete se upomenout, seňore Juarezi, na odpověď, kterou nám dal lovec, když jsme se ho ptali na jeho jméno?“

„Ano. Povídal, že se jmenuje Grandeprice.“

„A jistý Grandeprice je Cortejovým spojencem.“

„Vy myslíte Černého kapitána?“ ptal se lord.

„Ano. Ten se původně jmenuje Grandeprice. Teď se jmenuje Sanchez Landola; a možná, že je spřízněn s tímto lovcem.“

„To bychom si museli pospíšit, abychom dostali oba do našich rukou. Co jste ohledně toho nařídil?“

„Vyslal jsem několik Apačů po jejich stopě. Tito lidé se mají přesvědčit, jestli tato stopa vede směrem k Saltillu a přinést mně pak o tom zprávu do Coahuily.“

„Nebylo by snad bývalo lépe, místo těchto pouhých slídičů vyslat za těmito chlapy větší tlupu, tak že bychom byli tohoto Corteja rychle dostali do naší moci?“

„Mýlíte se. Nejdřív by se, když nastane noc, muselo přestat s pronásledováním. Grandeprice ale využije noci, aby nám odjel hodně daleko. On pojede po celou noc, a vezme si z kteréhokoliv stáda čerstvé koně. Pronásledovatelé by ho nedohonili.“

„Copak snad ale necháme Corteja upláchnout?“

„Nikoliv. Ovšem pak ho budeme moci zajmout pouze na haciendě. To ovšem nedokážeme bez přispění seňora Juareze.“

„Co si přejete?“ ptal se prezident.

„Ze zachyceného dopisu Cortejovy dcery vysvítá, že se v haciendě usadila početná tlupa Cortejových přívrženců. Budeme proto potřebovat mnoho mužů, seňore.“

„Kolik asi?“

„Kdo to ví? Nevím, jak silná je ta lupičská čeládka.“

„Uvidíme tedy, kolik lidí dovedu postrádat. Udělám, co bude možné. Hacienda je důležitým bodem, ležícím poblíž velké spojovací cesty mezi jihem a severem. Abych ji a Corteja dostal do své moci, jsem připraven vynaložit vše. Myslím, abychom se vydali neprodleně na cestu.“

Mezi jízdou měl Juarez čas, domluvit se s lordem dopodrobna o všech záležitostech, a podepsat obapolnou smlouvu o tom, co se ujednalo. Napoleon III. ani netušil, že dnes uprostřed pustin na Rio Grande del Norte se uzavřela smlouva, která ve spojení s jinými příčinami ho později donutila ponechat Mexiko Juarezovi, a stáhnout své vojsko z této země. – – Jak je nám již známo, Mexikáni, když se včera chystali k útoku na lodě, se domluvili, že svrhnou svého vůdce. Zhotovili tedy z větví a rákosí malý vor, postačující sotva pro jednoho muže, který měli dva vedle plovoucí muži vléct k lodím. Cortejo sám, aniž by to tušil, přišel jejich úmyslu vstříc tím, že chtěl být mermomocí přítomen při dobytí lodí.

Když byl útok krvavě odražen, a útočníci začali prchat nazpět k břehu, opustili také oba průvodci Corteja s jeho vorem. Brzy poznal, že je vor opuštěn, neboť na jeho volání nikdo neodpovídal.

„Sám! Sám! Slepý a opuštěný! Při zdravém těle odevzdán jisté smrti! Co mám dělat? Jak se zachránit?“

Měl v sobě dost ráznosti, aby se přes to všechno ještě nevzdával naděje.

„Ach!“ pravil. „Kdo mně překáží, abych rychle sám zavesloval k břehu? Pak vstoupím mezi ně a vykonám přísný soud. Musí jich mezi nimi přece být ještě mnoho, co se přidají na mou stranu. Tedy s chutí do toho!“

Svezl se rychle z voru do řeky a pevně se ho držel, druhou rukou ale násilně vesloval, jak se domníval, ke břehu. Ale neviděl. Vor se zatočil a ještě pořád se točil; poznal to podle toho, že měl proud střídavě za sebou a proti sobě. Bylo mu jako slepci nemožné udržet se v pravém směru.

„Nejde to!“ bědoval, když samou námahou již sotva dýchal. „Jsem ztracený; není pro mne záchrana. I kdybych volal o pomoc, nemám v co doufat. Tento anglický lord mne uslyší a vyšle za mnou svoje lodice; pak upadnu do jeho rukou. Pouze příznivá náhoda by mne mohla zachránit. Musím vyčkat, jestli mne snad proud nezanese ke břehu.“

Vyškrábal se zase na vor a natáhl se na něm. Byl hrozně unavený a oči ho nesmírně bolely; sundal šátek, aby oči ochlazoval vodou. Takto byl unášen proudem dolů po řece.

Navzdory dennímu horku jsou v těch krajinách noci velmi studené. Cortejův oděv byl promočený, a brzy s ním lomcovala zima. K tomu přišla ještě horečka z rány, a bolest, která se již nedávala tlumit promýváním vodou. Netroufal si ani kvílet, ač by byl mohl bolestí hlasitě řvát. Takto strávil čtvrthodinku, která se mu zdála staletími; ale navzdory tomu ho ani jednou nenapadlo, že si tato muka zasloužil. Konečně ucítil náraz. Vor přirazil k břehu. Hmátl tam rukou a zadržel se o větev. Při bedlivějším prozkoumání zjistil, že se vor vysunul dost vysoko po plochém břehu a že pevně sedí.

Po nějaké chvíli, až přikládáním chladné vody se bolest poněkud zmírnila a také horečka povolila, vylezl na břeh a prodral se rákosím a křovím, aby si vyhledal vhodné místo ke spaní. Nalezl ho, i když se řídil pouhým ohmatáváním, a ulehl.

„Tak aspoň jsem se neutopil!“ pravil sám k sobě. „Ještě mne štěstí neopustilo. Kdo ví, jakým způsobem snad ještě budu zachráněný.“

Namáhání, bolest a horečka ho tak zdolaly, že upadl v nepokojný spánek. Byl probuzen zimou a pocítil z nastávajícího větru a zvláštního zápachu mlhy, že se blíží ráno. Když vycházelo slunce a vrhalo své první paprsky na vodu, že její plocha se zlatě zatřpytila, zdálo se mu, že vidí toto zlato svítit ve svém oku. Nebyl to žádný klam. Oko bylo sice velice zanícené, ale od hodiny k hodině se to lepšilo, až v poledne již mohl rozeznat své ruce, když je přidržel blízko u oka. Takto minula ještě nějaká doba. Najednou se mu zdálo, jako by zaslechl koňský dusot. Ano, opravdu! Teď se ozvalo hlasité frkání, které mohlo pocházet jen od koně. Kdo to přicházel? Měl na něj Cortejo zavolat? Mohl to být nepřítel, ale také někdo, kdo by byl ochotný ho zachránit. Zoufalé postavení, v němž se nalézal, mu ale nedovolilo dlouhé uvažování. Cortejo se odhodlal zavolat: „Hej!“ a když nedostal žádnou odpověď opět: „Hej!“

„Hej! Kdo to tam volá?“ ozvala se z nedaleka odpověď.

„Nešťastník, který hledá pomoc.“

„Nešťastník? To nesmíme dlouho otálet. Kdepak vězíte?“

Cortejo zaslechl kroky koně blížící se k němu. Tu seskočil vedle něho muž na zem.

„Můj Bože, seňore, jakpak to vypadáte!“ zvolal příchozí.

„Špatně, není-li pravda?“

„K ustrnutí! Kdo jste?“

„O tom později. Povězte mně napřed, kdo jste vy?“

„Jsem lovec tam naproti z Texasu, Yankee, francouzského původu.“

„Odkud přicházíte?“

„Z Coahuily.“

„Ke které straně náležíte?“

„K žádné. Co je mně po vašich politických rozbrojích! Já jsem muž sám pro sebe.“

„Jak se jmenujete?“

„Grandeprice.“

„Grandeprice? To je zvláštní jméno a přece jsem je již častěji slyšel. Máte snad příbuzné?“

„Poslyšte, seňore,“ pravil nyní cizinec, jemuž toto vyptávání bylo již přespříliš, „vy se zdáte být sestaven ze samých otázek. Já ale soudím, že by bylo lépe, abych se podíval na vaše oči, nežli abychom se zabývali takovými marnými tlachy.“

„Odpusťte, seňore Grandeprice! Máte pravdu. Podívejte se na to trochu!“

„Povězte mně přece proboha, jak jste přišel k tomuto úrazu?“

„Měl jsem být schválně zbaven zraku, a sice z politické nenávisti. Zaslechl jste snad někdy jméno Cortejo?“

„Ano. Míníte snad toho zbrklého chlapa, který rozdává podobiznu své dcery po celém světě, protože tímto se zamýšlí stát prezidentem Mexika?“

„Ano, toho míním. Co o něm soudíte?“

„Že je největším oslem na celém světě. Všude se mu posmívají.“

Tato slova bodla Corteja do duše. Tedy proto přinesl tolik obětí, jen aby se nakonec blamoval!

„Víte snad, kde se teď nachází?“ tázal se dále.

„Ne. Nestarám se o toho chlapa. Kdybych nebyl náhodou potkal Juareze, také bych nevěděl, kde se nalézá.“

„Cože! Vy jste potkal Juareze? Kdy a kde?“

„Před malou chvílí zde v lese.“

„To je přece nemožné! Jakpak by se byl dostal Juarez sem do tohoto lesa?“

„Jak? Zcela jednoduše: koňmo. Vždyť jsem mluvil s ním samým.“

„Ale vždyť on je dosud v Paso del Norte!“

„Kdo vám to napískal?“

„Jeden, který to dobře ví. Jeden Angličan, který se ubírá k němu, a s kterým jsem mluvil včera odpoledne zde u řeky.“

„Angličan? U všech kozlů, snad to není – – Popište mně ho trochu.“

„Hubený, vysoký muž s ohromným nosem, šedý oděv s deštníkem, cylindrem a skřipcem na nose.“

„A to měl být Angličan? To se ukrutně mýlíte. To byl Supí Zobák, lovec a scout, ale žádný Angličan.“

„Supí Zobák? Zdá se mně, že jsem o tom muži již někde slyšel mluvit.“

„On je proslulý zde po celé hranici. Ale říkám vám ještě jednou, nejdříve se podíváme na vaše oči, pak můžeme mluvit dál. Jak vidím, je vaše pravé oko nadobro ztraceno. Levé se snad dá ještě zachránit. Víčko je tak nateklé, že oko není ani vidět. Zavážu vás.“

Zašel k vodě, namočil svůj šátek a obvázal mu pak oči.

„Tak, to prozatím postačí,“ pravil dále. „Znám indiánskou bylinku na rány. Vyhledáme a najdeme ji a pak uvidíte, jak rychle se vám rána zahojí. Přepravím vás na svém koni přes řeku a pak můžete vyčkat u mne v klidu na své uzdravení.“

„To nejde, seňore, já musím bezpodmínečně k mým lidem.“

„Kde jsou?“

„Je vám snad povědomá hacienda del Erina?“

„Patřící starému Pedru Arbellezovi? Ano. Zastavil jsem se tam několikrát. Jste snad příbuzný Pedra Arbelleze?“

„Ano, blízký. Znáte ve tvrzi Guadeloupe onoho starého hostinského Pirnera?“

„Aha, toho, co pořád mluví jen o zetích? Ó, toho znám velmi dobře.“

„Ten je můj příbuzný právě jako Arbellez. Já se jmenuji také Pirnero. Přicházím od něho; chtěl jsem dolů do Comarcha a pak na Erinu. Nedaleko odtud jsem byl ale napaden tlupou Apačů a tak zřízen, jak jste mně tu našel. Pak mne oslepeného posadili na vor a pustili na řeku. Kdybych nebyl náhodou přistál u břehu a Bůh mně vás neposlal na pomoc, byl bych ztracen.“

„Bůh chrání spravedlivého, seňore. O tom jsem se ještě vždycky přesvědčil. Když mne vám poslal, tak vás také neopustím.“

„Ó, kéž byste mne mohl dopravit na Erinu!“

„Hm, to bude obtížná věc. Cesta je daleká a vy jste raněn a slepý. A pak, jak to tak vypadá, nechcete být nikým viděn.“

„Jsem bohatý, hojně vás odměním.“

„To je ovšem něco jiného. Rád sice pomáhám každému nešťastnému, aniž bych se ptal, kdo a čím je, ale dovést vás až na haciendu del Erina, to je přece jen něco mimořádného. A poctivý výdělek také rád nezahodím.“

„Dobrá. Dostanete tisíc pesos, dopravíte-li mně bezpečně a rychle na haciendu. Postačí vám to?“

„Hrome, to ovšem musíte být velmi bohatý. Přijímám to bez dlouhých okolků. Jestli ovšem ve vašem chorobném stavu vydržíte tak dlouhou jízdu?“

„To se ukáže.“

„Dobře, nebudeme tedy mařit čas. Budou-li vás Apači hledat, naleznou zajisté vaši stopu. Proto navrhuji, abychom jeli celou noc, abychom jim nadběhli. Zítra ráno si pak seženeme čerstvé koně.“

Jeli po celou noc. Ráno byli koně tak unaveni, že bylo nutno zastavit. Cortejo by již skoro spadl ze sedla. Bez té indiánské byliny by se nebyl mohl ani udržet. Uložili se v malé houštině. V dáli se bělala stavení nějakého dvorce.

„Tamhle je hacienda,“ pravil Grandeprice. „Zatím co si odpočinete, já tam zajdu a vyměním čerstvé koně za naše. Sedla a uzdy zanechám zde. Můžete bezpečně spát.“

Sotva odešel, upadl nemocný do hlubokého spánku, který trval, až se Grandeprice vrátil ze své výpravy, a probudil ho.

„Spal jsem dlouho?“ tázal se Cortejo. „Bude už poledne.“

„Hrome, to musíme pospíchat dál. Máte koně?“

„Ano, pár skvostných zvířat. Poletíme jako orli. Bohužel ale, musíme udělat velikou okliku.“

„Proč?“

„Představte si! V Rejnose přistála tlupa více nežli tisíc dobrovolníků ze Spojených států amerických. Chtějí k Juarezovi a mají obsazeny veškeré haciendy mezi zdejší krajinou a Nariou. Abychom se jim vyhnuli, musíme dolů až k Rio del Tigre a kolem Monterneye, takže namísto od severu přijdeme na haciendu z východní strany.“

„To je mrzutá věc. Máme se těchto lidí skutečně co obávat?“

„Ovšem, seňore. Vy jste zde v kraji cizí. Lze s jistotou mít za to, že Juarez těmto dobrovolníkům pošle naproti vojsko, aby se s nimi spojil. Mezi tímto vojskem mohou být lidé, kteří vás znají. Ostatně tyto dobrovolnické tlupy se skládají ze samých zkušených lovců, kteří dávají jinak pozor, nežli Mexikáni. Nejde to skutečně jinak. Vaše bezpečnost nutně vyžaduje tuto okliku.“

„Kolik času tím ztratíme?“

„Dva dny.“

„To je mnoho, velmi mnoho! To musíme ihned odjet!“

„Jen pomalu! Tady jsem donesl proviant. Dříve něco pojíme. Pak vám přiložím čerstvou bylinu, a potom můžeme usednout do sedla. Máme-li již ztratit dva dny, nesejde už na další půlhodině.“

Ačkoliv Cortejo dosud trpěl velikými bolestmi, přece mu dost dobře chutnaly přinesené kukuřičné placky. Nasycen, pocítil novou sílu ve svém těle. Tento příjemný pocit mu dodal chuť k dalšímu rozhovoru.

„Vy jste se včera na mne zlobil, že jsem se ptal na vaši rodinu?“ začal.

„Ó, nikoliv! V pustině má každý právo k takovým dotazům; jenom se mně zdálo být důležitější, abych nejdříve ohledal vaše poranění.“

„Smím se tedy dnes vrátit ke svým dotazům?“

„Nemám nic proti tomu.“

„Pamatujete se ještě, že jsem vám řekl, že vaše jméno je mně povědomé. Máte snad příbuzného, který je námořníkem?“

„Námořníkem?“ přerušil jej náhle lovec. „Jak jste na to přišel?“

„Proto, že znám námořníka, jménem Grandeprice.“

„Žije dosud?“

„Ano.“

„Pak to není ten, kterého míním. Měl jsem vskutku příbuzného, který býval námořníkem.“

„A ten se jmenoval Grandeprice?“

„Nikoliv. On se jmenoval jinak, přijal ale toto moje jméno, aby mne zostudil a připravil o mou dobrou pověst. Stal se pak mořským pirátem.“

„Hrome!“ zvolal Cortejo. „Jak se jmenovala jeho loď?“

„Lion.“

„Skutečně? Ach! To je přece ten, kterého myslím!“

„Znal jste jej?“

„Ano. Říkali jsme mu Černý kapitán.“

„Opravdu, znáte jej. Měl byste s ním snad také vyrovnávat nějaký účet, právě tak jako já?“

„Ovšem. Náš účet dodnes není vyrovnán. Vy jste jej tedy nenáviděl?“

„Ano. Nenáviděl jsem jej tolik, jak jen jeden člověk druhého může nenávidět.“

„Ale vždyť byl přece vaším příbuzným?“

„Ó, on byl víc, byl mým – bratrem, totiž nevlastním bratrem.“

„To se muselo mezi vámi přihodit něco hrozného.“

Lovec se na chvíli zamyslel, pak odvětil: „On byl ďábel. Od toho dne, co se jeho matka stala ženou mého otce, nezažil jsem víc šťastný okamžik. Musíte totiž vědět, že můj otec byl plantážníkem; moje matka zemřela již při mém narození. Bylo mně dvacet let a měl jsem nevěstu, krásnou a dobrou jak anděl. Tu napadlo mému otci se znovu oženit. Poznal v New Orleansu vdovu po Španělovi a přivedl mně ji jako druhou matku domů. Po tom mně ovšem nic nebylo. Otec byl svým vlastním pánem, a mohl činit, jak mu bylo libo. Ale tato Španělka sebou přivedla devatenáctiletého syna. Co vám to všechno mám vypravovat? Chci vám povědět jen tolik, že ten svedl moji nevěstu a zastřelil mého otce, podezření z toho ale dovedl svalit na mne. Byl jsem odsouzen, uprchl jsem ale za pomoci některých přátel. Co si usmyslel, toho dosáhl: stal se majitelem plantáže, která vlastně náležela mně. Netrvalo to ale dlouho. Propil a prohýřil majetek, a když byl promrhán poslední dolar, viděl, že je nucen sáhnout opět po svém dřívějším zaměstnání. Byl totiž námořníkem.“

„A nepokusil jste se o pomstu?“

„Copak jsem mohl? Směl jsem se odvážit ukázat se ve vlasti? Byl jsem chudý, zbaven všech prostředků; ale odešel jsem do zlatých dolů a za čtyři roky jsem byl zámožný. A teď započala honba, abych potrestal vraha mého otce, svůdce mé nevěsty a zničitele mého štěstí. Byl jsem mu vždy v patách, ale nedostihl jsem jej. Peníze mně došly, stal jsem se opět chudákem, aniž bych se byl pomstil; ale ten, jemuž platila má pomsta, mezitím nadobro zmizel.“

„Jak se vlastně jmenoval tento Grandeprice?“

„Landola, Sanchez Landola. Myslíte snad, že on jako námořní pirát by mohl někde žít pod svým pravým jménem?“

„Nikoliv. Ale není snad možné, že upustil od svého špatného řemesla, a pod poctivou vlajkou užívá svého pravého jména? Chci vám zkrátka povědět, že váš nevlastní bratr dosud žije.“

„Svatý Bože! Je to pravda, seňore? Vy jej znáte?“

„Ó, dělal jsem s ním mnoho obchodů, a doufám, že jej zase brzy spatřím.“

Lovec se nemálo rozčilil. Uchopil Corteja za ruku, a pravil: „Doufáte, že toho člověka spatříte? Vy nejste jeho přítelem, nýbrž jeho nepřítelem?“

„Býval jsem jeho přítelem, teď ale jsem jeho nepřítelem. On mne zklamal a ošidil. Úlohu, kterou jsem mu zadal, nevykonal přesně, ale jednal podle své vlastní vůle, a tím mně způsobil velkou škodu.“

Cortejo ještě nic nevěděl o návratu Sternaua. Jeho slova byla proto vypočítána k tomu účelu, aby vzbudil lovcovu důvěru.

„Vy se mu chcete pomstít?“ tázal se lovec. „Dovolíte, abych se stal vaším spojencem?“

„Kdybych si jen byl jistý, že vám mohu důvěřovat?“

„Ó, seňore, dejte mně příležitost, abych mohl zúčtovat s tímto netvorem, a učiním pro vás, co mé lidské síly stačí. Kde myslíte, že se shledáte s tímto Landolou?“

„To nevím ještě určitě. Především teď ale záleží na tom, abych šťastně dorazil na haciendu. Budu-li v bezpečí, pak se postarám o to, abych se o něm dozvěděl.“

„Vyjeďme tedy. Koně jsou osedláni. Dříve se ale ještě podívám na vaše oči.“

Sundal Cortejovi obvaz, a poznal k své největší radosti, že ač dosud pomalu, nabývá opět zrak. Přiložil mu čerstvé byliny a potom nasedli na koně, aby pokračovali ve své jízdě.

Mezitím pokračovala plavba obou parníků se svými vleky šťastně kupředu. Již příštího rána vepluli do Rio Sabiny a blížili se vždy více bodu, kde se obě ramena spojují, a kde byl očekáván náklad. Samozřejmě po celou tu dobu Mariano s Amálií seděli pospolu, aby se odškodnili za tak dlouhé strádání. Supí Zobák stál na přídi prvního parníku a řídil plavbu. Lord s Juarezem byli zaměstnáni svými diplomatickými rozhovory. Sternau ale usedl a napsal svým milým doma obšírný dopis, v němž jim stručně vylíčil veškeré události i svoje útrapy a pocity od té chvíle, co je opustil až do této chvíle. Juarez mu přislíbil, že se postará o bezpečnou dopravu tohoto dopisu až na místo, odkud by pak dál pokračoval poštou do Evropy, ale navrhl, aby Sternau svůj dopis pro větší jistotu vyhotovil ve dvojí verzi, pro případ, že by se jedno snad mohlo cestou ztratit.

Právě, když byl hotov s dopisem, dorazil parník k táboru. Tam panoval čilý ruch. Dorazili tam mimo jezdců ještě také objednané vozy se spřežením volů. Vykládání zboží začalo ihned. Tu se ukázalo, jaké pomocné prostředky byly odevzdány prezidentovi, malé soudečky naplněny zlaťáky, tisíce ručnic, šavlí, pistolí a revolverů, velké zásoby střelného prachu, olova, zápalek a hotových nábojů, telegrafické polní aparáty s mnoha mílemi drátů, nosítka pro raněné, a všelijaké jiné potřebné předměty pro bitvy a nemocnice.

Lord řídil osobně vykládání a Juarez přijímání a zabalování. Sternau byl nápomocen Angličanovi.

„Vrátíte se s loďmi nazpět do El Refugia?“ tázal se Sternau lorda.

„Nikoliv. Zůstanu u prezidenta Juareze.“

„Jako zplnomocněnec Anglie?“

„Ano. A Amy zůstane se mnou.“

„Uvážil jste ale také, jaké nebezpečí vám a jí zde hrozí, mylorde?“

„Ano. Co se mne týče, nesmím dbát těchto nebezpečí. Moje přítomnost ospravedlňuje chování prezidenta. Uvidíme, zdali tito páni Francouzi armádu, při níž se nalézá zástupce Velké Británie, budou skutečně považovat za hejno banditů. Za několik dní se dostaví zástupce Spojených států amerických, a pak hajdy ven s francouzskými vojáky! A co se týká Amy, neopustí mne. Ona má podíl na mých veškerých slastích a strastích.“

„Mariano se tuším bude chtít přidružit k vám a své nevěstě, a má přece ještě jiné povinnosti. Mimoto leží hrabě Fernando, který je přece jeho strýcem, dosud nemocen ve tvrzi Guadeloupe.“

„Soudím, že to všechno se dá velmi snadno spojit. Než vtrhneme do Mexika, nedá se beztoho v záležitosti Rodrigandů nic dělat, a proto bude snad nejlépe, zůstanete-li vy všichni se mnou u Juareze, jehož vojsko se tak rychle rozmnoží, že zakrátko budeme v hlavním městě. Vím s jistotou, že císaři Francouzů došlo velmi vážné ultimátum ze strany vlády Spojených států amerických.“

„A přinutí toto ultimátum Spojených států amerických skutečně francouzského císaře, aby vyklidil Mexiko?“

„Bez jakýchkoliv pochybností. Pokud Unie krvácela z války Severu a Jihu, pohrdal Napoleon III. Lincolnovou výstrahou. Ale ten starý Abe dobře věděl, co chce. Nyní zvítězil Sever; otrokáři, s nimiž Napoleon III. počítal, jsou poraženi a Spojené státy americké vyvinuly netušenou sílu. Francie by musela být šílená, kdyby se chtěla zaplést do války s Unií, a – Francie může být lehkomyslná, nikoliv však šílená. Ale dost o tom! Zde přichází někdo, kdo, jak se zdá, si přeje s vámi mluvit.“

Byl to Anton Helmers, čili Hromový Šíp. Rozhlédl se kolem po panujícím aktivním hemžení a zeptal se pak: „Jak dlouho to asi ještě potrvá, nežli zde budou hotovi, pane doktore?“

„Ještě dobré dva dny.“

„Ach! A hacienda del Erina?“

„O tom si promluvíme později.“

„Nebylo by snad lépe, promluvit o tom ihned?“

„Proč?“

„Nuže, slyším od Apačů, že Cortejo unikl. On půjde na haciendu, kde se nalézá jeho dcera.“

„Ovšem.“

„Četl jste ten dopis, který jsme našli u náčelníka. Slyšel jste také slova toho umírajícího. Mně je úzko o mého tchána. Nemohu čekat déle; pojedu na haciendu.“

Sternau se ulekl.

„Co vás to napadlo!? Krajina je plná Francouzů, budete zajat.“

„Tomu nevěřím. Bizoní Čelo pojede se mnou. On zná veškeré úkryty tohoto kraje, a nikdo nás neuvidí.“

„Dobrá. Ale i když předpokládám, že se tam šťastně dostanete, co pak tam pořídíte?“

„Vysvobodíme haciendera.“

„Vy dva?“

„Ano, pojďte se mnou k Bizonímu Čelu!“

Aniž by čekal na odpověď, kráčel tam, kde stáli pohromadě Bizoní Čelo a Medvědí Srdce. Sternau jej následoval.

„Můj bratr Bizoní Čelo půjde tedy skutečně s Hromovým Šípem?“ pravil Sternau.

„Ano,“ odvětil Miztek. „Jsem volný Indián, ale hacienda bývala Karji, mé sestře, domovem, a seňor Arbellez byl mým přítelem a bratrem. Půjdu jej vysvobodit.“

„Ale, jak jej chce můj bratr vysvobodit? Hacienda je obsazena francouzskými vetřelci!“

„Bizoní Čelo se směje Francouzům!“ odvětil Bizoní Čelo.

„Ale je jich velmi mnoho!“

„Mizteků je ještě více!“

„Aha, můj bratr chce svolat svoje soukmenovce? To bude vyžadovat mnoho času.“

„Nikoliv, to potrvá jenom jednu noc. Když náčelník Mizteků dá znamení ohněm na hoře El Reparo, bude navečer shromážděno kolem něho tisíc mužů. Také můj bratr Medvědí Srdce půjde s námi.“

„Uff!“ projevil svůj souhlas náčelník Apačů.

Sternau viděl odhodlané tváře těchto tří mužů; několik okamžiků přemítal a pravil: „Moji bratři mají pravdu. Nemůžeme čekat, až by nám dal Juarez k ruce vojsko. Náš přítel Arbellez je v nebezpečí a je naší povinností, abychom mu přispěchali na pomoc.“

„Věděl jsem, že můj bratr pojede s námi,“ pravil Bizoní Čelo s rozzářenýma očima. „Nyní se teprve nemusíme bát Francouzů, neboť když bude s námi Kníže skal, zajisté nepodlehneme.“

„Pojďme tedy ihned promluvit s Juarezem.“

Juarez, lord a ti ostatní byli nemálo překvapeni, když jim oni čtyři muži sdělili své předsevzetí. Snažili se jim to napřed vymluvit. Když to nepomohlo, nabídli se Mariano a Helmers za společníky. Ale i to bylo zamítnuto. Sternau nechtěl odtrhnout Mariana od jeho nevěsty, a kormidelník byl příliš málo zkušený jako lovec, aby jim mohl být k valnému užitku. Ani Malého Camilla nepřijali.

„Vezměte sebou aspoň několik Apačů!“ prosil Juarez Sternaua.

„I to musíme odmítnout,“ odvětil doktor. „Čtyřem osobám se lépe proklouzne k haciendě.“

„Kdybych měl více lidí, dal bych vám jich tolik, abyste nemuseli cestu konat tajně. Doufám ale, že důvěra, kterou Bizoní Čelo klade ve svoje Mizteky, dojde naplnění. Pak dorazím k vám co možná v nejkratší době.“

Po srdečném rozloučení skočili ti čtyři na koně a odjeli. Vzali sebou dostatek potravin, aby se cestou nemuseli zdržovat lovem. Teprve když třetího dne po tom přišel Juarez do Coahuily, uslyšel o sboru amerických dobrovolníků. Učinil ihned náležitá opatření, aby je spojil se svojí mocí, a vytrhl pak, aby následoval čtyři přátele a pomohl jim, kdyby je snad měla potkat nehoda.

Tito rozličnými oklikami, čímž se jejich cesta poněkud prodloužila, se dostali nepozorováni k hoře El Reparo nedaleko haciendy del Erina. Byl to onen kopec, v jehož nitru se nalézala jeskyně královského pokladu, a na jehož vrcholu se odehrály hrozné události s jezerem krokodýlů. Byli již u paty hory, když při jízdě řídkými křovinami překvapili muže ležícího na zemi, v němž Bizoní Čelo ihned poznal starého vaquera z haciendy del Erina. Ten byl celý ustrnutý, když poznal Bizoní Čelo, Sternaua a Medvědí Srdce, a zvolal: „Můj Spasiteli! My vás všechny považovali za mrtvé. Kdepak jsou ostatní?“

„Jsou také naživu a přijdou brzy za námi.“

„Ach, smutně to vypadá na haciendě, je tam ubytováno kolem šesti set nepřátel.“

„Kdo je jejich vůdcem?“

„Cortejo. Ale on před nějakým časem odjel a nyní tam velí jeho dcera Conchita.“

„Co dělají tito lidé?“

„Jedí, pijí, hrají a obtěžují. Mučí vaquery, a očekávají Cortejův návrat.“

„Kde je seňor Arbellez?“

„Uvrhli jej do sklepa, když jej předtím skoro ubili k smrti. Seňora Maria Hermoyesová a Antonio jsou zavřeni s ním.“

„Antonio? Uff! Ten, co byl v Guadeloupe? Jak ten se stal zajatcem?“

„Když se vrátil, nevěděl, že tam jsou ti lotři. Byl zajat a zaveden ke Conchitě Cortejové, která jej vyslýchala.“

„Pověděl jí snad všechno, co se dozvěděl ve tvrzi Guadeloupe?“

„To nevím. Byl od ní odveden přímo do sklepa.“

„Pojď tedy s námi.“

Emilio se s radostí přidal k nim. Tři z těchto mužů znal, čtvrtého ale nemohl poznat. Nyní jel vedle něho.

„Odpusťte, seňore,“ pravil. „Patrně jsem vás již někdy viděl, přece ale nevím, jak se jmenujete.“

„Že bych se byl tak moc změnil?“ tázal se Helmers s úsměvem.

Podle tohoto úsměvu a tohoto hlasu jej vaquero poznal. „Ó vy svatí, je to pravda?“ zvolal. „Vy jste seňor Helmers?“

„Jsem.“

„Bože, to je radost! Ale žije také ještě seňorita Emma?“

„Žije a vrátí se na haciendu, jakmile odtud zaženeme nepřátele.“

„Vy čtyři?“ tázal se nevěřícně vaquero.

„To brzy uvidíš. Ale řekni mně především, kdo dal ten rozkaz, aby byl seňor Arbellez mrskán?“

„Myslím, že seňorita Conchita. Její otec byl ale také přítomen.“

„To stačí. Neujdou zaslouženému trestu.“

Jízda teď pokračovala po stráni nahoru. Přišli k jezeru krokodýlů, když zmizel poslední soumrak; objeli je a odstavili koně v lese pod dohledem Emilia. Pak je vedl Bizoní Čelo dál.

Uprostřed vrcholu hory se nalézala jehlancovitá homole. Tam se Miztek zastavil.

„To je znamení mého kmene. Je naplněno smůlou, pryskyřicí, sírou a suchou trávou. Otevřeme je!“

Přistoupil k patě homole a vyndal kámen pokrytý zeminou a obrostlý trávou.

„Aha, to je sopouch.“

K těmto Sternauovým slovům přisvědčil Bizoní Čelo kývnutím hlavy. Pak vylezl na vrchol. Tam stál suchý kmen, jako roztříštěný bleskem. Bizoní Čelo jim viklal, až se dal odstranit. Tím nastala díra, kterou Bizoní Čelo rozšířil, až dostala objem muže.

„Setmělo se již,“ pravil. „Rozžehneme znamení války. Bizoní Čelo po mnoho let nebyl mezi svými, ale moji bratři se brzy přesvědčí, že jeho ustanovení dosud platí.“

Poklekl a zakřesal. Brzy hořelo několik třísek, které nařezal z kmene. Tyto hodil do díry a slezl pak dolů z homole. Nastal tichý praskot a syčení, z díry vyšlehl plamen, napřed nízký, který ale úžasně rostl, takže za pět minut dosáhl ohromné výše. Měl podobu sloupu rozprostírajícího se nahoře do paprsků, a dával tolik světla, že nastalo jasno jako ve dne.

Když oheň asi čtvrt hodiny takto hořel, ukázal náčelník k jihu. Tam se teď také objevil podobný plamen, jehož vzdálenost se v noci dala těžko posoudit. Na severu následoval druhý a brzy jich bylo vidět kolem dokola pět. Na to přikročil Bizoní Čelo ke kmenu, ležícímu nablízku. Pozdvihl jej navzdory jeho velikosti a vyňal z jamky pod ním tři koule, velikosti vejce. Tyto vhodil do ohně. Ihned na to se vychrlil mohutný plamen do nesmírné výše a utvořil tam tři veliké ohnivé kotouče, které se po delší dobu držely na jednom místě a pak pozvolna klesaly. Brzy nato bylo vidět stejné znamení u každého z těch ostatních ohňů.

„Co to znamená?“

„Každé místo má svoje znamení,“ odvětil Bizoní Čelo. „Vydal jsem je pro horu El Reparo, aby Miztekové věděli, kde se mají shromáždit…“

Ohnivý sloup potom klesal takovou rychlostí, jako dříve rostl do výše, a brzy nastala úplná tma.

Když pak Bizoní Čelo zase všechno upravil do předešlého pořádku, skočili zase na koně a sjeli z kopce dolů. Po půlhodině jízdy vjeli do hluboké rokle, zarostlé křovím, kde se ukryli k odpočinku až do příštího večera.

Noc i příští den minuly v nerušeném klidu. Navečer k osmé hodině vsedli na koně a jeli nazpět na horu. Tam kolem jezera krokodýlů bylo možno rozeznat v nočním šeru množství lidí a koní hlava na hlavě. Přišli, aby se dozvěděli, co má znamenat ten poplach.

Bez zastavení se prodrali až k břehům jezera. Tam náčelník, aniž by sesedl, zastavil a mohutným hlasem zvolal: „Ila! Na auti!“ to je: „Ticho, chci mluvit!“

Po krátkém tichém šramotu se tázal jiný hlas:

„Payn omi – Kdo jsi ty?“

„Na Mokaschi-motak – Já jsem Bizoní Čelo!“

„Mokaschi-motak!“ šlo od úst k ústům. Navzdory temnotě bylo vidět, jaký ohromný dojem vyvolalo toto jméno. Předešlý hlas se znovu ozval:

„Bizoní Čelo, náčelník Mizteků, je mrtev.“

„Bizoní Čelo žije. Byl držen v zajetí od svých nepřátel a navrátil se nyní, aby se pomstil. Kdo to se mnou mluvil?“

„Řehtavý Kůň,“ zněla odpověď.

„Řehtavý Kůň je velký náčelník; on je prvním mužem po Bizonímu Čelu. Přijď sem s pochodní, abys mne viděl.“

Za několik okamžiků zažehl svit pochodně, a několik mužů se prodralo ostatními až k náčelníkovi. Jeden z nich v oděvu lovce bizonů na něj posvítil a pohlédl mu do tváře.

„Mokaschi-motak!“ zvolal hlasitě. „Těšte se, synové Mizteků! Váš král se navrátil. Taste nože a tomahawky, abyste jej pomstili!“

„Uff!“

Jen toto jediné slovíčko zahouklo kolkolem jezera, načež opět nastalo ticho. Nyní pozvedl náčelník znova svůj hlas: „Strážci nechť povědí, zda jsme zde v bezpečí?“

„Není tu žádný cizinec kromě čtyř mužů, kteří přišli s jedním Miztekem!“ volalo se z dálky.

„To jsem byl já sám, s nímž přišli. Kolik mužů jste napočítali?“

„Jedenáctkrát desetkrát deset a čtyřicet dva.“

„Nechť poslechnou moji bratři!“ pokračoval dále náčelník. „Zítra se dozvědí, kde Bizoní Čelo po tak dlouhou dobu meškal. Nyní ale ať otevřou svoje uši a dozvědí se, že Benito Juarez, ten Zapotek, se odhodlal vyhnat Francouze ze země. Bizoní Čelo mu přivede na pomoc bojovníky. Dnes ale pojedeme k haciendě del Erina, abychom tam vypudili meškající muže ničemného Corteja. Kdo z nich neuteče, musí bez milosti zemřít. Moji bratři ať se rozdělí po deseti a následují mně. Tam, kde se poblíž haciendy zastavím, zůstanou koně pod dohledem pětkrát deset mužů, které ustanoví Řehtavý Kůň. Ostatní obklíčí haciendu, a jakmile uslyší první výstřel, poženou se útokem na nepřítele. Vítězství je naše, neboť jsem sebou přivedl Knížete skal, Medvědí Srdce, náčelníka Apačů a muže jménem Hromový Šíp.“

„Uff!“ zašumělo to zase kolem jezera. Byl to výraz radosti nad přítomností tolika proslulých mužů.

S Bizoním Čelem a jeho přáteli v čele se zvolna vinula dlouhá řada jezdců z kopce dolů. Asi čtvrt hodiny cesty před haciendou slezli všichni ze svých koní, až na Sternaua.

„Proč můj bratr nesesedá?“ tázal se Bizoní Čelo.

„Pojedu do haciendy.“

„Proč? Chceš se nechat zabít?“

„Nikoliv. Mohlo by se stát, že napadení, když by neviděli záchranu, by zabili Arbelleze. Tomu zabráním.“

„A já pojedu také!“ pravil Helmers.

„Dobře, pak budeme dva,“ pravil Sternau. „Ale počkáme, až bude hacienda obklíčena. Uvidím, jak to vypadá v haciendě, a dám výstřelem znamení k útoku.“

Stalo se, jak bylo ujednáno. Sternau s Helmersem přijeli klusem k haciendě, takže to vypadalo, že přijíždí zdaleka a zatloukli na bránu.

Na dotaz stráže odvětili, že jsou poslové od Jaguára jihu k Juarezovi, a byli potom vpuštěni a zavedeni do místnosti naplněné lidmi divokého vzezření. Ten, co se zdál být jejich vůdcem, se osopil na toho, co je přiváděl, slovy: „Co je to za lidi?“

Namísto tázaného se Sternau rychle chopil slova: „Lidi? Máte před sebou pány. Pamatujte si to! Přicházíme od Jaguára jihu a musíme nutně mluvit se seňorem Cortejem. Kde je?“

„Dříve se musíte legitimovat!“

„A u kohopak?“

„U mne!“ odvětil náčelník hrdě.

„Tak! A kdopak jste vy?“

„Já jsem ten, který dělá ohlášky.“

„Nuže, tedy mne ohlaste u seňora Corteja. Po ostatním vám nic není!“

„Já vám ale dokážu, že je mně něco do toho. Jste mými zajatci, pokud nedokážete, že skutečně přicházíte od Jaguára jihu!“

„Člověče, co si to o sobě myslíš! Ohlásíš mne nebo ne?“ zahřímal na něj Sternau.

„Oho! Teď vy mne nazýváte člověkem a k tomu mně tykáte! Mějte se na pozoru, ať se vám nevede jako Arbellezovi, kterého jsem zmrskal, až z něho krev stříkala!“

„Ty sám?“

„Ano. A budete-li se chovat vzpurně, stane se vám to samé!“

„A tohle se opovažuješ říci mně? Zde máš mou odpověď, holomku!“

Uchopil jej za hrdlo, udeřil jej dvakrát pěstí do hlavy a hodil pak omráčeného přes stůl do kouta. Nikdo se neodvážil pronést ani slovo. Sternau se ohlédl jiskrným zrakem dokola a pohrozil: „Tak se stane každému, kdo mne urazí, aniž by mne znal. Kde je Cortejo?“

„U všech ďáblů. To je jistě Jaguár sám osobně,“ šeptalo se v pozadí. To před ním zdvojnásobilo vážnost a jeden odvětil: „Seňor Cortejo zde není. Odešel na krátký čas, ale nevíme kam.“

„Ale seňorita je zde?“

„Ano, v pokoji, který leží zrovna nad tímto.“

„Tam trefím sám. Nepotřebujete mne ani ohlásit.“

A skutečně se neodvážil jej žádný následovat, když opouštěl světnici, aby se s Helmersem odebral nahoru.

Conchita Cortejová ležela v houpačce a měla velké bolesti. Její stav se špatným ošetřováním spíš zhoršil, než zlepšil. Myšlenka na otce jí ale dodávala útěchu. Zajisté se vrátí jako vítěz nad svými nepřáteli a s velkými poklady.

Pojednou zaslechla zvenku kvapné rázné kroky. Snad už přichází? Vešli dva muži, aniž by byli zaklepali nebo pozdravili.

„Kdo jste? Co chcete?“ ptala se.

„Ach, vy mne už nepoznáváte, seňorito?“ ptal se Sternau.

„Kdo…, ó můj bože, Sternau!“

„Ano,“ odvětil. „A zde stojí seňor Helmers, ženich seňority Emmy Arbellezové.“

„Čeho se to odvažujete! Co žádáte?“ zvolala odhodlaně.

„Ó chtěl jsem vám pouze vrátit tento papír.“

Sáhl do kapsy a podal jí dopis, který odebral jejímu poslovi. Ona jej vzala a nahlédla do něho. Její vlastní dopis. Skoro omdlela.

„Bože! Jak jste přišel k tomu dopisu?“ zašeptala.

„Vzali jsme ho mrtvole vašeho posla. Upadl totiž se svou tlupou do našich rukou, přičemž byli všichni pobiti do posledního muže.“

„Pobiti? Ach, to je hrozné!“

„Upokojte se. Nebylo jich škoda. Ostatně by ten dopis přece nebyli dodali, neboť jsme také přepadli vašeho otce, když číhal na lorda Lindsaye. Z jeho lidí snad už žádný nežije. Zdali on sám unikne, nemohu dosud říci.“

„Ó Bože, ó Bože!“ vzdychala.

„Žvásty! Neberte jméno boží nadarmo. Vy jste bestie. To slovo ve vašich ústech je pouhým rouháním!“

Tato slova jí vrátila část její odvahy.

„Seňore,“ pravila, „nezapomeňte, kde se nacházíte!“

„Myslím, že na haciendě del Erina.“

„Ano, to je v hlavním stanu mého otce. Stojí mne to jen slovo, a jste mým zajatcem.“

„To jste na omylu. Chci vám sdělit, že Juarez je na pochodu sem. Vaše fraška došla k svému zakončení.“

„Žvásty! Ještě tu Juarez není!“

„Ale já jsem zde. To je právě tolik. Nebo se snad domníváte, že přicházím k vám, aniž bych se pojistil? Hacienda je obklíčena více než tisícem Mizteků. Mne to nestojí již ani to slovo, neboť jste již mojí zajatkyní.“

„Ještě ne!“ zvolala.

Navzdory svým bolestem vylezla ze své houpačky, hmátla v blízkém stole po pistoli a vypálila na Sternaua, volajíc současně o pomoc. Rána šla mimo, neboť Sternau bleskurychle uskočil stranou. V nejbližším okamžiku ležela pod Helmersovýma rukama na zemi. V tom samém okamžiku se ale kolem haciendy rozlehl hrozný povyk. Miztekové zaslechli výstřel a měli jej za ujednané znamení k útoku.

„Již přicházejí,“ zvolal Sternau. „Držte pevně tuto ženu a raději se s ní zamkněte. Já musím dolů k Arbellezovi.“

Pospíšil si ven. V celém domě panoval zmatek k nepopsání. Všechno spěchalo dolů. Byli tak překvapeni, tak polekáni, že si ho ani nevšímali. Protlačil se jimi a dostal se až dolů ke sklepu. Porazil zde chlapa stojícího na stráži ranou pěstí, odebral mu klíče a vešel do sklepa. Přesvědčil se, že všichni tři, Arbellez, Maria Hermoyesová a vaquero Antonio, i když v prabídném stavu, jsou ještě naživu, a potěšil je zprávou o jejich vysvobození, postavil jim tam světlo a vyšel, aby se přesvědčil, jak se mají věci nahoře.

Tam byl hrozný boj téměř skončen, jen občas padla tu a tam v poli ještě nějaká zbloudilá rána. Místnosti, chodby, síň a dvůr byly posety mrtvolami Mexikánů. Medvědí Srdce přistoupil k Sternauovi stojícímu u vchodu a ohlížejícímu se kolem.

„Vítězství je naše,“ ohlásil mu svým prostým způsobem.

„Uniklo mnoho nepřátel?“ ptal se Sternau.

„Jenom několik.“

„Ať je nechají utéct. Pomsta dopadla dost krvavě.“

„Žije seňor Arbellez?“

„Ano. Půjdeme k němu.“

S Bizoním Čelem, který k nim právě přistoupil, se všichni tři odebrali do sklepa. Bizoní Čelo poklekl vedle Arbelleze.

„Znáte mne, seňore?“

Haciendero přitakal kývnutím hlavy.

„Kdo vás dal zmrskat? Cortejova dcera?“

Opětné kývnutí.

„Trpíte velkými bolestmi?“

Raněný odpověděl jenom tichým sténáním, které ale bylo výmluvnější, nežli mnoho slov. Musel přestát hrozná muka. Sternau vyběhl, aby vyhledal příhodný pokoj, do něhož měl být donesen haciendero. Když jej Sternau pak ohledával, teprve se ukázalo, jak zrovna ďábelsky musel být týrán. Když byl pak obvázán, povolily poněkud jeho bolesti. Stiskl zlehka lékařovu ruku a zašeptal: „Díky, seňore!“

Více nemohl říci. Bizoní Čelo mu položil ruku na hlavu.

„Já pomstím mého bratra Arbelleze. V tom si nedám zabránit. Kde je ta bestie, co jej dala zmrskat?“

„Leží spoutána ve svém pokoji,“ odvětil na to Helmers, který právě vstoupil.

„Budeme mít nad ní ihned soud. Dřív ale musím pozdravit otce.“

Naklonil se k Arbellezovi a políbil ho na bledé rty.

„Toto je okamžik, po němž jsem dlouhá léta tak toužil,“ pravil. „Nyní je vyplněno mé přání, a teď může začít pomsta.“

Arbellez teď nabyl tolik síly, že mohl Helmerse obejmout a tiše pravil:

„Bůh ti žehnej, můj synu!“

„Náš nemocný bratr se zase uzdraví a bude šťastný,“ pravil Medvědí Srdce. „Ale jeho mučitelka pocítí naši pomstu.“

„Ať ji přivedou!“ mínil Bizoní Čelo. „U jeho lože se dozví, jaký trest ji očekává.“

„Ona je přece jen žena!“ chlácholil ho Sternau.

Tu ale položil Bizoní Čelo ruku na jeho rámě a pravil: „Ona není žena, ona je ďábel. Můj bratr dosáhnul, že jsem předtím jednomu nepříteli daroval život. Víc ať nepožaduje. Tato žena je horší, nežli všichni ostatní naši nepřátelé. Ona je ten Zlý Duch, který ovládá jejího otce. Jí můžeme poděkovat za veškeré naše útrapy. Bude souzena podle toho, jak jednala. Já ji sám přivedu.“

Odešel a za malou chvíli přivedl Conchitu. Byla spoutána tak, že mohla chodit jen malými kroky. Byla náramně bledá.

„Kdo ji bude vyslýchat?“ tázal se Helmers.

„Vyslýchat?“ zvolal Bizoní Čelo, a svraštil brvy. „K čemu výslech? Ona ví, čím se provinila, a my to také víme. Zaslouží si smrt.“

„Ano, smrt!“ pravil Medvědí Srdce.

„Zemřít musí; s tím souhlasím,“ přisvědčil také Helmers.

„V tom jsme tedy jednotní,“ pokračoval Bizoní Čelo. „Ale kde a jak má zemřít?“

„Jednoduchá smrt by pro ni byla málo,“ pravil vaquero Antonio.

„Její smrt musí být desateronásobná,“ navrhl Bizoní Čelo. „Vím, jaký rozsudek vyneseme: dáme ji sežrat krokodýlům.“

„To je dost málo!“ vpadl do toho vaquero. „Jaké bolesti by přestála? Chňap a hlt, a bylo by po ní. To není žádný trest za všechno, co má na svědomí.“

„Ona nezemře rychle, krokodýli po ní budou muset vyskakovat,“ pravil Bizoní Čelo. „Moji bratři vědí, jak to myslím?“

„Ano,“ odvětil Helmers. „Souhlasím.“

„Vůle mého bratra je také mou vůlí,“ přisvědčil Medvědí Srdce.

„A co tomu říká Kníže skal?“ tázal se Miztek.

Sternau se chvěl hrůzou. Vzpomněl si na výjevy, které se odehrály před lety u jezera krokodýlů; proto odvětil: „I já souhlasím, že zaslouží smrt, nedám však svolení k takové ukrutnosti.“

„Zůstane při tom, co jsem povídal,“ vyjádřil se Bizoní Čelo.

„Navzdory tomu, že odepírám svolit?“ tázal se Sternau.

„Ano, navzdory tomu. Můj bratr má jeden hlas; my ostatní jej přehlasujeme. Musí se podrobit většině.“

„Podle zákonů prérie a rudých mužů je to docela správné. Ale musím podotknout, že mám větší právo na tuto ženu nežli vy všichni ostatní.“

„Naše právo je stejně velké!“ tvrdil Bizoní Čelo.

„Nikoliv. Moji bratři znají historii rodiny Rodrigandů. Jsou v ní tajemství, o nichž mně Conchita může dát informace. Trvám tedy na tom, že se jí nesmí nic stát, pokud se mně se vším nepřizná.“

„Můj bratr má pravdu,“ pravil Medvědí Srdce. „Ale nač meškat? Zde stojí; ať se jí táže a pak ať zemře.“

Conchita dosud nepromluvila ani slovo, hleděla jen vzdorovitě do kouta. Byla si v tomto okamžiku vědoma, že její život má pro Sternaua příliš velkou cenu, než aby mohl svolit k její smrti. Řekla si, že pokud se nepřizná, musí ji nechat naživu; proto si předsevzala nevzdávat se za žádnou cenu této výhody.

Sternau ukázal na židli a pravil jí:

„Posaďte se, seňorito! Chci s vámi mluvit.“

Ona dělala, jakoby ani jeho slova neslyšela.

„Dobrá, budete moci mluvit vestoje,“ mínil.

„Vy jste dobře obeznámena s poměry rodiny Rodrigandů?“

Ona neodpovídala.

„Ptám se, zda jsou vám známy poměry rodiny Rodrigandů?“

Ona i teď ještě mlčela. Sternau svraštil hrozivě brvy a pravil: „Slyšela jste, že to s vámi nemyslím tak zle, jak ti ostatní. Všemožně bych vás rád šetřil, ale vzdám se toho, setrváte-li ve svém vyzývavém mlčení. Doufám tedy, že teď odpovíte na moji otázku.“

Čekal chvíli, ale marně.

„Vidím,“ pokračoval, „že s vámi musím zatočit jinak. Nutíte mne, abych pomohl násilím k řeči, kterou jak se zdá, jste ztratila. Chcete mluvit nebo ne?“

„Antonio, vyveď ji ven, a dej jí dvacet ran důtkami, ale právě takových, jaké dostal seňor Arbellez!“

„To bude obstaráno velmi svědomitě, seňore,“ pravil se spokojenou tváří. „Mám ji potom zase přivést?“

„Ovšem.“

„Hezky! Hajdy ven, seňorito! Nemáte přijít zkrátka!“

Uchopil ji za paži, aby ji vyvedl ze dveří. Cítila, že se tu nejedná o pouhý žert; proto přerušila své mlčení a pravila: „Co bych já mohla vědět o Rodrigandech!“

„Aha! Našla jste jazýček? Pro tentokrát svůj recept odložím; ale nezkoušejte mne po druhé; špatně by se vám to vyplatilo. Vy tedy nic nevíte o poměrech Rodrigandů?“

„Možná…“

„Nechci se pouštět do obšírného vyslýchání, ale držet se zkrátka. Vy víte, že Alfonzo není synem hraběte z Rodrigandy?“

„Kým jiným by pak měl být?“

„Synem vašeho strýce Corteja.“

„To je k smíchu! Hahaha!“

„Nebudete se dlouho smát. Řekl jsem vám už, že nezamýšlím dlouhý výslech. Volte jednoduše mezi smrtí a upřímným přiznáním.“

„A předpokládaje, že bych měla co k přiznání, co by se potom se mnou stalo, až bych se přiznala?“

„Mohla byste počítat s mou shovívavostí.“

„Ale nikoliv se shovívavostí ostatních. Ostatně nemám ani to nejmenší k přiznání, ani k litování.“

„K čemu tolik řečí?“ vložil se do toho Bizoní Čelo. „Ta žena není ani hodna, aby s ní poctivý člověk mluvil.“

„Máš pravdu,“ odvětil Sternau. „Odveďte ji pryč, pohled na ni je mně odporný; působí mně hrůzu a ošklivost.“

„Kam ji mám odvést?“ ptal se vaquero.

„Zavřete ji do toho sklepa, v němž jste byli sami uvězněni. Dva muži ať ji střeží. Ručí mi svými hlavami za to, že zajatkyně neuprchne.“

„To s radostí obstarám, seňore. Ať pozná ten pokojík, který nám vykázala. Má také zůstat o hladu a žízni?“

„Ovšem.“

„Pojďte tedy, má spanilá seňorito!“

„Cože, uvěznit mne chcete? Mne, dámu? Mne, Cortejovu dceru?“

„Prosím vás, nedělejte dlouhé cavyky. Vy jste bestie a dcera největšího lotra, jakého znám. Odveď ji, Antonio!“

„A já s tebou nepůjdu!“

Dupala nohama a stavěla se na odpor. Když pak po ní Antonio sáhnul, naplivala mu do tváře a zvolala: „Kliď se, chlape! Jak se můžeš opovážit, se mne dotknout?“

To bylo pro dobrého vaquera již přespříliš. Napřáhl se a vyťal jí políček, až upadla na zem.

„Co? Ty na mne budeš plivat, mrcho ošklivá?“ řekl. „Toho se podruhé neodvážíš.“

Postavil ji na nohy a vyvedl ji ven. Políček ji tak zkrotil, že ji přešla všechna chuť k dalšímu odporu.

„Schvaluješ teď její ortel?“ tázal se Bizoní Čelo Sternaua.

„Ano. Ona není hodna žádného zmírnění.“

„Pojedeme tedy za svítání na horu El Reparo, abychom ji hodili do jezera krokodýlů.“

„To je příliš brzy. Ještě jiní mají právo ji soudit a vyslýchat. Musíme počkat, až přijedou Mariano a hrabě Fernando. Jinak to nejde.“

„Vidím, že chcete získat čas,“ řekl Helmers mrzutě. „Copak se od ní dozvíte? Vůbec nic. Vždyť beztoho už víte všechno.“

„Mýlíte se. Mnohé je nám ještě neznámé a nevysvětlitelné. A ostatně nikterak nepostačí, aby Mariano předstoupil a pověděl, že je synem hraběte Emanuela de Rodrigandy. Je k tomu potřeba řada důkazů a svědků. Tato Conchita je patrně do všeho zasvěcena, a proto jsou její výpovědi nesmírně důležité.“

„Ach, vy chcete, aby podala svědectví? To znamená, aby žila do té doby, pokud pře v této záležitosti nebude ukončena?“

„Tuto otázku teď ještě nelze zodpovídat. Přiznání z jejích úst před soudem by pro nás mělo ohromnou cenu. Myslím ale, že také postačí přiznání na jiném místě, bude-li potvrzeno přísahou nezaujatých svědků. Nejlepším svědkem bude Juarez. Musíme počkat, až přijde.“

„Opakuji, že je to škoda času. Tato žena se nikdy nepřizná. Zde leží seňor Arbellez, který je mým otcem; všichni víme, co se s ním dělo. Nevolá to o pomstu? Právě tak všichni víme, že za naše dřívější útrapy z velké části můžeme poděkovat vlivu této ženské. Nevolá to o pomstu a to o okamžitou pomstu? Chceme odkládat výkon spravedlnosti, jehož provedení je naší povinností?“

S těmito názory, které přednesl Hromový Šíp, souhlasili všichni přítomní.

„Nepoznávám vás,“ pravil Sternau. „Vaše žádost je přiměřena vašim tužbám; je snad také spravedlivá; ale pomstychtivost se má přece řídit rozumem. Trvám určitě na tom, aby Conchita byla ponechána aspoň tak dlouho naživu, pokud Juarez s našimi přáteli sem nepřijde. Nebude-li mně to přislíbeno, prohlašuji zde, že se zmocním zajaté a odklidím ji na bezpečné místo, kde budu čekat, až vyprší její čas. Jsem tedy nucen žádat od vás určitý slib, že tu ženu nezabijete před Juarezovým příchodem.“

„A co učiní můj bratr, odepřeme-li, dát takové slovo?“ ptal se Medvědí Srdce.

„Opustím ihned haciendu s touto ženou.“

„A kdybychom mu ji nechtěli vydat?“

„Pak si jí dobudu se zbraní v ruce. Jsem ale přesvědčen, že mně to nebude zapotřebí. Myšlenka na pomstu nemůže přece být mocnější nežli dlouholeté svazky, které spojují přátele.“

„Můj bratr má pravdu. Dávám své slovo, že teď nezabiju tuto ženu.“

„A Bizoní Čelo?“ tázal se Sternau.

„Jsem nucen dát je také.“

„A vy, Helmersi?“

„Musím odpovědět jako Bizoní Čelo,“ odvětil nevrle; „ale odmítám každou odpovědnost, kdyby nám snad náhodou zajatkyně byla vyrvána z rukou.“

Mezitím, co se Sternau zabýval obvazováním četných raněných Mizteků, domlouvali se ostatní dále na pomstě, jejíž odložení je nadmíru mrzelo. Konečně se rozhodli Bizoní Čelo s Hromovým Šípem, že sice nezradí Sternaua, a nezabijí zajatkyni, že jí ale způsobí hrozná muka, takže bude umíral několikrát. K tomu účelu ji při první příležitosti zavezou na horu El Reparo a pověsí nad jezerem krokodýlů. Medvědí Srdce z přátelství k Sternauovi nepřistoupil k tomuto plánu, ale slíbil jim, že to Sternauovi nevyzradí.

Noc byla skoro pryč, nežli byl Sternau hotový s obvázáním posledního raněného. Nyní nastala otázka, co si počít s mrtvolami tolika padlých. Bizoní Čelo tu byl ihned se svým návrhem, aby se zavezli na horu El Reparo napospas krokodýlům.

Sternau potřásl hlavou.

„Bylo by to příliš hrozné a namáhavé. Pochováme je raději někde blíž. Nemusíme k tomu ani dělat jámu, neboť znám z dřívějška nablízku hluboký kamenný lom. Tam je naházíme a zaházíme kamením a zemí. Já sám nad tím převezmu dohled. Dá mně můj bratr Bizoní Čelo k tomu potřebné bojovníky?“

„Ano, můj bratr si je může vybrat.“

Sotva se za svítání Sternau se zástupem Mizteků odebral za zmíněným účelem, vnikli Bizoní Čelo a Helmers přes odpor stráží do sklepa, vytáhli hrubým násilím Conchitu ven na dvůr a přivázali ji na koně. Nařídili zbylým Indiánům nejpřísnější mlčenlivost, odjeli vyprovázeni desíti Mizteky s Conchitou na horu El Reparo.

Když se za několik hodin Sternau vrátil, a ptal se po Bizoním Čelu, řekli mu, že s Hromovým Šípem a několika muži někam odjeli. Účel této vyjížďky nechtěl nikdo říci.

To bylo Sternauovi nápadné. Vyhledal Medvědí Srdce a nalezl ho spícího v zahradě. Sternau ho vzbudil.

„Neviděl můj bratr odjíždět náčelníka Mizteků?“ ptal se jej

„Neviděl.“

„Neví můj bratr, kam odjel?“

„Vím, ale nesmím to říci, poněvadž jsem to přislíbil.“

„To tedy se nesmím ani dozvědět, co Bizoní Čelo a Hromový Šíp zamýšlejí?“

„Ne.“

Sternau se na chvíli zamyslel. Pak řekl:

„Když Medvědí Srdce přislíbil mlčet, to ovšem nesmí nic říci. Přesto bych se alespoň rád dozvěděl, nekonají-li něco, co bych nemohl schvalovat?“

„Má ústa nesmí promluvit.“

„Já se to ale přesto dozvím!“ pravil Sternau, a puzen určitou předtuchou, vrátil se do domu a slezl ke sklepu. Tam začal vyslýchat oba muže stojící tam na stráži.

Ti tvrdili se vší určitostí, že zajatkyně je dosud ve sklepě, že klíče od něho má Hromový Šíp a že neviděli, kdy a kam odjel.

Ačkoliv na opětovné silné klepání, bouchání a volání ve sklepě se nic neozývalo, a ačkoliv nemohl pochopit, proč ti dva vyjeli, viděl se přece jenom nucen, navzdory svému podezření, očekávat trpělivě jejich návrat.

Zatím ti, o které se jednalo, dávno dorazili na horu a zastavili u jezera krokodýlů, kde sesadili Conchitu z koně. Ta již ztratila všechnu svou dřívější důvěru a drzost, chvěla se strachem a úzkostí na celém těle a klesla bezvládně k zemi. A nyní s nepatrnými změnami se tam odehrál ten samý hrozný a příšerný výjev, jako před lety s Alfonzem, domnělým hrabětem z Rodrigandy. Navzdory úpěnlivým prosbám, výhružkám a konečným slibům, že všechno poví a přizná, byla svázána a lasem vytažena na ten samý nakloněný strom nad vodu jezera, kde hladoví krokodýli již vyskakovali z vody a chňapali po ní. Conchita bolestí a hroznou úzkostí omdlela.

Muži se posadili do trávy, aby se vším klidem čekali na okamžik jejího probuzení. Náhodou pohlédl Bizoní Čelo stranou. Mžikem ležel natažen na zemi.

„Uff!“ pravil polohlasitě a výstražně.

„Co je?“ tázal se Hromový Šíp.

„Indián, tam pod tím velkým stromem.“

Oči všech se obrátily v tu stranu. Skutečně, stál tam Indián, k němuž se přidružil hned na to druhý. Zdálo se, že dosud nespatřili Mizteky.

„Zdá se, že je jich víc,“ řekl Hromový Šíp. „Nelze poznat, ke kterému kmenu náležejí, a tam pod stromem je příliš tma. Mohlo by to být pro nás nebezpečné. Já je vyslídím.“

„Sám?“ ptal se Bizoní Čelo. „Dva jsou v takovém případě lepší nežli jeden. Půjdu s tebou. Jdi vpravo kolem jezera a já vlevo, takto je dostaneme mezi sebe a sejdeme se za nimi.“

„A co naši lidé?“

„Ti počkají, až se vrátíme a zatím se nepohnou.“

Kdyby byli tušili, koho mají před, nebo spíše za sebou, byli by to určitě zařídili jinak.

Minulou noc se totiž blížili dva jezdci od severu k haciendě. Byl to Cortejo s Grandepricem. Právě když se uchylovali do úzkého údolí zarostlého křovím, narazili na tlupu dvanácti jezdců. Byli to Cortejovi lidé, jimž se poštěstilo uprchnout při přepadení haciendy. Když se poznali, rozhodli se počkat na tom místě, zdali snad nepřijde ještě více uprchlíků. Od nich se Cortejo dozvěděl k svému nemalému ustrnutí o přepadení a dobytí haciendy a zajetí své dcery se všemi okolnostmi.

Nejvíce ho zajímal osud jeho dcery, a na jeho bědování se nabídl Grandeprice, že se přiblíží k haciendě a vyslídí, zdali je ještě naživu, a jestli není možné ji vysvobodit.

„Seňore Grandeprice,“ úpěl Cortejo, „proboha vás prosím, učiňte, co můžete, a to co nejrychleji.“

„Ale je to velmi nebezpečné! Na které straně leží hacienda?“

„Zrovna támhle, asi půl hodiny cesty odtud.“

„Odvážím se tedy toho. Půjdu tam.“

„Děkuji vám!“ pravil Cortejo. „Nebudete toho litovat, že jste se vydal do takového nebezpečí kvůli mně a mé dceři!“

„Seňore Cortejo, vy jste mne sice oklamal, vydávaje se za jiného, a mívám ve zvyku, nevěřit těm, kdo mne jednou obelhali, přesto vám chci pomáhat, co mé síly stačí, a to jen kvůli Sanchezu Landolovi.“

„Jak brzy se vrátíte?“

„To nevím. Možná nikdy. Chytí-li mne, bude po mně veta.“

„Svatá madona tomu zabrání!“

„Nevrátím-li se do svítání, nepotřebujete se už o mne starat, a učiňte, co chcete. Mého koně nechám zde. Chovejte se tiše, abyste nebyli vypátráni potulujícími se Mizteky! Sbohem!“

Odvážný lovec po těchto slovech zmizel v noční temnotě.

Po jeho odchodu ostatní ulehli k odpočinku. Vypravovali si dohromady jednotlivé události, které každý zažil, a vybídli Corteja, aby také on jim sdělil svoje příhody.

Nebylo v jeho zájmu, říci jim pravdu. Nesměli se dozvědět o tom, že jeho výprava k Rio Grande se setkala s úplným nezdarem, a že všichni jeho průvodci při tom zahynuli. Pověděl jim tedy jen tolik, kolik uznal za vhodné. Řekl, že jejich kamarádi se ukryli u jmenované řeky, aby očekávali bohatou kořist, která se náhodou opozdila. On sám že se vracel nazpět, poněvadž považoval svoji přítomnost na haciendě za nutnou. Přitom však upadl do rukou Apačů, kteří mu zranili oči.

„Ale co si nyní počneme?“ řekl jeden. „Haciendu vzal čert.“

„Ještě ne. Neztrácejme naději. Ráno uvidíme, jste-li vy jediní, kteří se zachránili. Bude-li jich víc a přibudou-li posily, které se pro mne najímají v jižních krajích, pak jí dobudeme nazpět.“

„Ale oni nás nenajdou. Budou si myslet, že dosud sedíme na haciendě, a vběhnou takto Miztekům přímo do rukou.“

„Tomu zabráníme tím, že je sebereme cestou.“

„Míníte snad, abychom se položili v lese na číhanou, jako bandité?“

„V prvních dnech nám nezbude nic jiného. Až se dost posílíme, bude snadné, zmocnit se některého městečka nebo zahnat Mizteky z haciendy.“

„Věděl bych něco mnohem lepšího. Neleží starý klášter Della Barbara na naší cestě?“

„Ano, právě na cestě. Ale město Santa Jago to myslí dobře s Juarezem. Jeho obyvatelstvo drží s prezidentem.“

„My však nepotřebujeme jít ani do města, ale zahnízdíme se ihned, aniž by o tom někdo věděl, v klášteře, který leží mimo město a v němž se nalézá můj strýc, páter Hilario.“

„Myslíš, že ten by nám mohl být prospěšný? S kterou stranou drží?“

„S každou, která je proti Juarezovi. Juarez zrušil klášter, v němž žili mniši a jeptišky. Klášter vždy míval mnoho dcer vznešených rodin na vychování. Juarez si myslel, že mezi oběma kláštery se děje všelijaká neplecha. Zrušil jej a udělal z něho nemocnici a blázinec. Co mu bylo do klášterů? Nejsou snad mniši a jeptišky také jen slabí lidé? Můj otec byl představeným; teď je pouhým lékařským pomocníkem. Hoří nenávistí proti Juarezovi a přijme nás s radostí.“

„Ale ti ostatní? Jeho nynější představení?“

„O ty se pranic nestará; ti nebudou ani vědět, že jsme v klášteře. Je tam tolik tajných chodeb a pokojů, v nichž budeme dobře schováni a zaopatřeni. Můj strýc je jediný, kdo zná tyto tajné skrýše. Ostatní bratři řádu se rozprchli do všech koutů světa, a pouze páter Hilario mohl zůstat, protože je velmi zkušený v lékařské vědě.“

„To by ovšem bylo pro nás velmi prospěšné. Uvážím si tento návrh. Teď ale si musíme odpočinout.“

Již začalo na východě svítat, když se pojednou objevil Grandeprice.

„Nuže, jak se vám dařilo?“ ptal se Cortejo.

„Ještě tak obstojně,“ odvětil Američan.

„Dozvěděl jste se něco?“

„Vím, že vaše dcera dosud žije, a pak ještě víc důležitých věcí.“

„Ó, to nejdůležitější je, že Conchita není mrtvá. Kéž bychom ji mohli vysvobodit!“

„To je ještě bohužel nejisté, seňore.“

„Musí být vysvobozena. Nasadím za to svůj život. Vy jste mi přece také slíbil, že uděláte, co bude ve vašich silách.“

„Hm, ano!“ váhal lovec. „Ale tenkrát jsem nevěděl, jací věhlasní lidé proti nám stojí.“

„Věhlasní? Přece jenom tito Miztekové.“

„Ano, kdyby to byli jenom oni! Ale, víte, pod jakým náčelníkem bojují? A že tento náčelník je řádný chlapík a vyváží mnohého mexikánského generála?“

„Neznám žádného Mizteka, na něhož by se hodil tento popis.“

„Že ne? Neslyšel jste nikdy o Bizoním Čelu? Nuže, ten je na haciendě.“

„Bizoní Čelo? To musí být omyl. Ten muž je již dvacet roků mrtev.“

„Takto se ovšem soudilo, ale neprávem. I já jsem tomu věřil. Dnes jsem se přesvědčil o něčem jiném. On to byl, kdo včera pomocí ohnivých sloupů svolal Mizteky, aby dobyl haciendu. Ostatně jste mně mnoho zatajil, a to věci, které by mi vadily, abych se stal vaším spojencem.“

„Co tím míníte?“

„Vy jste zajal seňora Arbelleze, dal jste jej zbičovat, až byl polomrtvý, pak jste jej zavřel do sklepa, aby tam zahynul hladem?“

„To vám někdo něco nalhal.“

„Nikdo mně nic nenalhal, neboť nevěděli, že jsem přítomen a poslouchám. Také dobrou seňoru Hermoyesovou, která mne tehdy tak pohostinsky přijala, jste uvěznil.“

„Z opatrnosti.“

„K čemu ta opatrnost? Proč vůbec jste starému seňorovi Arbellezovi vzal jeho haciendu?“

„Protože přísluší mně. On padělal spis, jako důkaz, že mu hrabě Rodriganda daroval statek, nebo zanechal dědictví.“

„A co je vám do toho? Jste dědicem hraběte? Udejte haciendera úřadu, je-li padělatelem, ale varujte se násilností.“

Cortejo netrpělivě odpověděl: „Kdoví, co jste zaslechl. V každém případě jste o této záležitosti tak špatně informován, jak o přítomnosti náčelníka Bizoního Čela.“

„Žvásty! Toho jsem viděl sám!“

„Byl to určitě někdo jiný, kdo teď užívá toho proslulého jména.“

„Byl to Bizoní Čelo, neboť jsem jej viděl po boku muže, s kterým tehdy společně zmizel.“

„Který muž by to byl?“ ptal se Cortejo, jemuž začalo být úzko.

„Medvědí Srdce, náčelník Apačů.“

„Nesmysl. Vy že byste viděl muže jménem Medvědí Srdce? Copak jste jej znal?“

„Ano, velmi dobře. Lovil jsem s ním a s Hromovým Šípem, který se vlastně jmenoval Helmers, v pohoří Varana.“

„Hromový Šíp? Helmers? A toho že jste také znal?“

„Ano, znal, a dnes také poznal.“

„Poznal? Co tím chcete říci?“

„Nic víc, než že Hromový Šíp se nalézá na haciendě.“

„Mrtví nevstávají z hrobů. Bizoní Čelo, Medvědí Srdce a Hromový Šíp jsou mrtví. Vím to zcela bezpečně, a to od svědka, který je viděl umírat.“

„To dejte tomu svědkovi velký políček, až se s ním zase shledáte. Lidi, které jsem někdy znal, nezapomenu nikdy. A ten proslulý Sternau, kterému říkali Kníže skal, v tom zvlášť není omyl možný.“

„Sternau?“ ptal se nevěřící Mexikán, jemuž bylo jako by do něj hrom uhodil. „Ten je přece mrtev!“

„Nikoliv. On také žije. Viděl jsem jej. Stál ve dveřích haciendy. Neznal jsem ho sice, ale byl mně popsán. Je to ten, co porazil vašeho strážmistra, a soudil jsem zcela správně, když jsem tušil, že je to ten obrovský jezdec, kterého jsem viděl u Juareze.“

„To je jako nějaký sen. Vypravujte to poněkud obšírněji!“

„Nuže, dostal jsem se bez překážky až blízko haciendy, kde jsem ulehl až k samým palisádám, jako bych byl jeden z mrtvých. Tam jsem zaslechl hovor několika Mizteků, a dozvěděl jsem se, že Kníže skal, Hromový Šíp, Medvědí Srdce a Bizoní Čelo jsou přítomni. Pak jsem viděl skulinou mezi palisádami jednoho po druhém při svitu ohně, který tam hořel.“

„A přece to musí být klam. Nebo jste skutečně a úplně přesvědčen, že ti čtyři řečení muži žijí a jsou přítomni v haciendě?“

„Vždyť jsem je viděl na vlastní oči.“

Cortejo nevěděl, co si o tom má myslet. Říkal si, že ho musel Landola hrozně ošálit, je-li to všechno pravda, a umínil si, že se mu pomstí, především ale, že ty čtyři zneškodní. Zároveň si vzpomněl, jaké nebezpečí hrozí jeho dceři, která je teď v rukou jejich nejhorších nepřátel.

„Řekl jste, že má dcera dosud žije. Musí být vysvobozena. Nedá se teď nic dělat, seňore?“

„Vůbec nic. Přece si ale musíme pospíšit. Viděl jsem odjíždět několik mužů a zaslechl jsem, že byli posláni k Juarezovi se zprávou.“

„Tisíc ďáblů! To nakonec přijde on sám!“

„To lze očekávat. Přivede s sebou celou armádu, a pak bude pozdě, vysvobodit vaši dceru.“

„Co dělat? Co dělat?“ ptal se Cortejo plný úzkosti.

„O tom se teď ještě nedá nic říci. Začíná den. Nesmíme být viděni, musíme se ukrýt. Znáte příhodné místo? Počkejte, pamatuji se, že tehdy, když jsem byl na haciendě, jsem viděl na západě vysokou horu obrostlou lesem. Znáte ji?“

„To snad míníte horu El Reparo. Tam byste chtěl jet?“

„Bude to tak lepší. Budeme tam v bezpečné vzdálenosti od haciendy, a přece zase tak nablízku, že tam budu moci dorazit za večera. Vydejme se tam ihned.“

Tento návrh byl bez prodlení vykonán. Nasedli na koně a přijeli pak značným obloukem k severovýchodní patě kopce, načež stoupali pod hustou klenbou lesa vzhůru po jeho svahu. Šlo to čím dál tím obtížněji, takže museli sesednout a vést koně za sebou. Konečně přestal svah, půda začala být plochá a zakrátko zablesklo světlo posledním stromovím. Američan šel vpředu, a chtěl právě vystoupit z lesa, když náhle couvl nazpět.

„Co je?“ ptal se Cortejo, který šel těsně za ním.

„Tiše! Jezdci!“

„Kde?“

„Tam vlevo – vyjíždějí právě z křovin. Musí tam být cesta. Dopravte koně zpátky, aby nás jejich frkání nevyzradilo.“

„Vidíte tam ty dva vpředu?“ ptal se Američan.

„Ano,“ odvětil Cortejo, a zbledl jako stěna.

„Poznáváte je, nebo aspoň jednoho z nich?“

„Bože můj! Mrtví skutečně vstali! Bizoní Čelo a Helmers!“

„A dál – kýho čerta, ti ostatní mají u sebe ženskou!“

„Svatá panno!“ zvolal Cortejo skoro hlasitě. „To je Conchita!“

„Jaká je to náhoda! Jak dobře bylo, že jsme nezastavili tam dole.“

„Co ale chtějí dělat zde nahoře? Co s ní chtějí udělat?“

„To brzy uvidíme. Jedou dále doprava. Polezeme křovinami za nimi.“

Lehli na zem a následovali lovce, který se jak had soukal kupředu. Za malou chvíli se zastavil. Odtud se mohlo přehlédnout celé následné jeviště.

„Jezero!“ šeptal tiše. „Vidíte je, seňore Cortejo!?“

„Ó, zajisté, to je to hrozné krokodýlí jezero Mizteků. Zde měl být můj synovec sežrán krokodýly. Támhle na ten svislý strom jej zavěsili, aby jej ti dravci po kusech roztrhali. Naštěstí se zachránil.“

Nyní viděli, jak jezdci seskočili z koní a Conchitu sundali. Viděli také, že byla svázána. Pozorovali, že Bizoní Čelo mluvil k dívce a pak žalostným pokřikem svolával krokodýly. Viděli pak jednoho z Mizteků vylézat na strom a upevňovat laso, jehož konec byl uvázán dívce pod paži.

„Ó Bože! Ó Bože! Ona má být zaživa sežrána! Umírám úzkostí. Ó, vy všichni svatí!“

Naštěstí Američan rychle zakryl Cortejova ústa, protože by je jeho pokřik prozradil. Bylo to totiž v okamžiku, kdy byla Conchita vytažena.

„Ovládněte se, nebo je všechno ztraceno!“ napomínal Američan. „Je to samozřejmě hrozné. Podívejte, jak ty netvoři chňapají. Ale vaše dcera visí tak vysoko, že na ni nemohou dosáhnout. Visí tam tiše, omdlela. Chtějí jí nahánět strach. Myslel jsem si to!“

„Zachraňme ji. Zachraňme ji okamžitě!“

Ve tváři Američana se kmitnul odhodlaný a zároveň poněkud veselý výraz.

„Nemějte starosti, seňore!“ pravil. „Můj plán je právě hotový.“

„Díky Bohu! Co chcete dělat?“

„Hlavní věcí je, abychom odstranili oba obávané muže. S těmi ostatními budeme brzy hotovi.“

„A jak to dokážete?“

„Já s dvěma z našich lidí poběžím kolem mýtiny až k tomu velkému stromu. Tam se jim ukážeme.“

„Copak to pomůže?“

„Vsadím na to, že nejzkušenější z nich, tedy Bizoní Čelo a Hromový Šíp, se ihned vydají, aby nás vyslídili. My couvneme zpět, vlákáme je do lesa, vrátíme se pak rychle nazpět a zachráníme vaši dceru.“

„Ale těch deset Mizteků ji hlídá.“

„Ty postřílíme. Dělám to sice nerad, ale nezbývá nám nic jiného. Dal jsem vám slovo a musím mu dostát.“

„Pospěšte tedy, rychle, rychle!“

„Počkat! My tady necháme naše šaty a přehodíme houně po způsobu Indiánů. Také odložíme klobouky a zježíme si vlasy nahoru. Zastrčíme-li pak do nich kapradí, budeme z dálky vyhlížet právě jak Indiáni. Kupředu! Vy a vy půjdete se mnou. Ostatní počkají!“

Lovcův plán se zcela podařil. Spatřil jak se Bizoní Čelo a Hromový Šíp plíží trávou, aby je obešli, a vrátil se rychle se svými druhy ke Cortejovi.

„Vypadalo to dobře?“ ptal se.

„Ano,“ odvětil Američan. „Teď se tam připlížíme my, a jakmile budeme v určité vzdálenosti, postřílíme Mizteky. Já pak vylezu na strom a snesu dívku dolů. Pak se zmocníme jejich koní, nasedneme a odjedeme tou cestou, kudy přišli oni. Dva z nás ale zůstanou tady. Až budou vidět, že se nám naše akce podařila, půjdou pro naše koně, vezmou je za uzdu a pojedou za námi. Takto Bizonímu Čelu a Hromovému Šípu nezůstane žádný kůň, na němž by nás pronásledovali. Kdyby jim zůstal jen jediný, byli bychom ztraceni. Tedy rychle do toho!“

Všechno šlo jak na drátku. Miztekové, cítící se v bezpečí, dávali malý pozor, dali se překvapit a byli usmrceni prvním výstřelem. Grandeprice se vyšplhal jako veverka na strom a snesl z něho Conchitu, a právě nasedali na ukořistěné koně, když se zdaleka ozval hřmotný, hrozivý hlas: „Stůjte, lupiči! Dolů z koní!“

„Pro pět ran, to je Bizoní Čelo!“ pravil Američan. „Rychle na koně a za mnou!“

Brzy se ozvala rána. Koule zasvištěla smělému lovci kolem hlavy a trefila jiného, který jel vedle něho. Ten se skácel z koně. Ostatní s Conchitou unikli, stejně tak i ti dva, co měli na starosti jejich koně. S Grandepricem v čele uháněli v nejprudším trysku k jihu. Tak to šlo po celou hodinu, za kterou urazili přes dvě míle cesty. Konečně zastavil Američan svého koně, a ostatní následovali jeho příkladu. Conchitu, kterou měl s sebou na koni, položil do trávy, kterou se vinul malý potůček.

„Ach, to byla jízda!“ oddychoval si Cortejo. „Jak jí je, seňore, je dosud naživu?“

„Je,“ odvětil Grandeprice, „cestou se několikrát probudila, ale vždy opět omdlela. Zkusíme to tady s vodou.“

„Máme na to dost času?“

„Ano. Jsme dostatečně vpředu. Než ti dva tam dojdou pěšky do haciendy, kde mohou dostat koně, budeme my dávno za horami.“

Cortejo postříkal Conchitin obličej vodou. Po nějaké době otevřela oči. První její pohled padl na Corteja.

„Otče, kde jsou ti dravci?“

„Ještě tam, na tom kopci. My ale jsme daleko odtam a ty jsi v bezpečí.“

„Jsem tedy zachráněna. Zastřelili jste je?“

„Ano.“

„Všechny? Také oba ty hrozné chlapy?“

„Ne, ty ne.“

„Musí zemřít, zemřít strašnou, hroznou smrtí, jakou jsem měla zemřít já!“

„To se také stane, milé dítě, dříve ale musíme být v bezpečí.“

Teď si teprve vzpomněla, že její otec při tom přepadení ani nebyl na haciendě.

„Jak to, že jsi tady?“ ptala se. „Myslela jsem, že jsi na Rio Grande a ve tvrzi Guadeloupe. Nedostal jsi můj dopis? Aniž přišlo k tobě těch padesát mužů, které jsem poslala za tebou?“

„Ano. Sternau měl můj dopis. Zachytil ho a pobil naše lidi.“

„Žije tedy ještě? Ani jsem tomu nechtěl věřit.“

„Ó, otče, žijí všichni: Sternau, Bizoní Čelo, Medvědí Srdce, Helmers…“

„O těch již vím. Kteří ještě?“

„Mariano, Emma Arbellezová, Karja a také sám Don Fernando.“

Cortejo zbledl jako zeď. Pro tento okamžik nebyl schopen pronést jediné slovo.

„Kde jsou?“ ptal se konečně.

„Ti čtyři jsou na Erině; ti ostatní s Juarezem, a Don Fernando leží nemocen ve tvrzi Guadeloupe.“

„Jaká je to nehoda! Jsme ztraceni!“

Najednou její soví oči zuřivě zasvítily.

„Ztraceni, říkáš? Ó nikoliv! Já jsem zachráněna. To je pro mne znamením, že přece ještě zvítězíme. Všichni naši lidé sice zahynuli, ale my najmeme jiné. Máš peníze?“

„Dostatek.“

„To je hlavní věcí. Zajisti nám nejprve bezpečnou skrýši. Ostatní se pak uvidí. Mám několik zlomených žeber. Musím k lékaři nebo zemřu.“

„Dobře, to obstarám. O všem ostatním se ještě domluvíme. Nyní ale pojedeme do kláštera v Santa Jago, kde nalezneme obojí…“

Když se Bizoní Čelo a Helmers rozešli u jezera krokodýlů, aby se připlížili k domnělým Indiánům, brzy pochopil první z nich, že zmizeli, našel ale brzy jejich stopu. Ta se mu zdála velmi podezřelá, takže u ní počkal, až se dostavil Helmers.

„Odešli?“ šeptal.

„Ano,“ odvětil Miztek. „Zde je jejich stopa.“

Helmers prozkoumal otisky a pohlédl tázavě na Bizoní Čelo.

„Tato stopa nepochází od žádného Indiána,“ pravil.

„Ovšem. Jsou to stopy bílých mužů. Odtamtud přišli, a tam zase odešli.“

„Sledujme je, musíme se dozvědět, kdo to byl.“

Kráčeli sehnuti po stopě, ani to nejmenší neušlo jejich pátravým zrakům. Pojednou se Helmers zastavil a zvednul kapradí.

„Soudí můj bratr, že toto kapradí z dálky a za šera by mohlo být považováno za havraní nebo orlí pero?“

„Uff!“ zvolal Miztek udiveně. „Můj bratr je chytrý lovec. Jsou tady bílí muži, kteří předstírají, že jsou Indiány, aby nás odloudili. Vraťme se honem k našim koním.“

Mžikem se narovnal a spěchal kupředu, že mu Helmers ani nestačil. Avšak bylo již pozdě. Zaslechli hřmění několika výstřelů najednou, a když pak vyběhli na mýtinu, uviděl Bizoní Čelo Grandepricea chystajícího se právě nasednout na jeho koně.

„Stůj, lupiči! Dolů z koně!“ volal. Zároveň přiložil pušku k líci. Vzdálenost byla ale pro ránu příliš velká. Grandeprice unikl, ale muž vedle něho spadl z koně.

„Honem za nimi!“ volal Helmers, který teď dohonil Mizteka. „Nesmí nám uniknout za žádnou cenu!“

Oba letěli jako střely kolem vody, ale nemohli se už dostat k ráně, tím méně pak dohonit uprchlíky, kteří zmizeli mezi křovím, vroubícím cestu dolů.

„Tisíc hromů!“ vzkřikl Helmers plný vzteku. „Upláchli nám! Kdo byli ti muži?“

„Nevím. Přišli ale patrně osvobodit zajatou.“

„A my se od nich dali ošálit jako zelenáči.“

„Uff! Bizoní Čelo vyvedl nejhloupější kousek v celém svém životě!“

„Já také. I naše koně vzali s sebou, všechny, úplně všechny. Kdyby tu aspoň jeden zůstal.“

„Koně nám vzali, ale stopu nám nechají.“

Když došli k tábořišti, našli tam deset mrtvol.

„Já je pomstím,“ pravil Bizoní Čelo. „Pojďme k muži, kterého zasáhla moje koule.“

Ten se svíjel ve smrtelném zápasu, byl ale ještě trochu při vědomí.

„Co jste zde chtěli?“ ptal se ho Helmers.

„Vysvobodit Conchitu.“

„Kdo vás vedl?“

„Lovec Grandeprice.“

„Jak se dostal k vám? Ty jsi přece Mexikán!“

„Cortejo ho přivedl s sebou.“

„Cortejo byl s vámi zde?“

„Ano.“

„Kam se odtud odebral?“

„To nevím. – Snad – Do kláštera – Della – Bar –.“

Poslední slovo mu zůstalo na rtech. Jeho ústa se zavřela. Krátké chroptění, malé zachvění a pak byl mrtev.

„Ach! Příliš pozdě. Již to slovo nedopověděl!“ pravil Helmers. „Nyní je ale pryč, dolů z kopce. Musíme vědět, kterým směrem se dali.“

Jako střela z luku seběhli dolů a po stopě. Tam ale, kde se cesta k haciendě oddělovala, zůstal Miztek stát.

„Jeden z nás musí k Sternauovi,“ pravil.

„To je pravda. Ale který? Ty nebo já?“

„Já půjdu,“ pravil odhodlaně Miztek. „Můj bratr ale ať sleduje stopu, až je dohoníme. Může nám cestu značit.“

„Dobře. Přiveďte mně dobrého koně. Nevrátím se dřív na haciendu, pokud tato skvrna nebude setřena!“

Kráčel dál po stopě, zatímco Miztek spěchal k haciendě.

Bizoní Čelo si patrně nezvolil tu snadnější úlohu. Nebylo to maličkostí, sdělit Sternauovi, co se událo, a vyslechnout od něho pochopitelné výčitky.

„Kde jsi byl s Hromovým Šípem?“ uvítal ho již zdaleka.

„Na hoře El Reparo,“ odvětil Miztek, nehýbaje ani brvou.

„Aha, tušil jsem to. Co jste tam dělali?“

„Udělali jsme něco, co nám nemůže být odpuštěno. Nechali jsme utéct Conchitu Cortejovou.“

„Stráže mně přece tvrdily, že je dosud ve sklepě.“

„Museli takto mluvit, protože jsem jim to nařídil.“

Sternauova tvář se najednou zakabonila.

„Můj bratr poroučí svým lidem, aby mne obelhávali?“ pravil. „O podobném příteli nechci nic slyšet!“

Otočil se a odcházel. Tu ale tasil Bizoní Čelo svůj nůž a pravil:

„Když mne Kníže skal opustí, vrazím si tento nůž do prsou, aby poznal, že se dovedu sám potrestat.“

Sternau ho dokonale znal. Věděl, že dostojí slovu. Proto se obrátil zpátky a ptal se:

„Bizoní Čelo a Hromový Šíp vzali Cortejovu dceru sebou na horu El Reparo. Věděl o tom náčelník Apačů?“

„Ano.“

„Moji přátelé nebyli moudří ani dobří a upřímní vůči mně. Proč brali tu ženštinu s sebou?“

„My ji pověsili nad krokodýly, abychom jí ukázali smrt, která ji čeká. Ale její otec přišel, aby ji vysvobodil.“

„Cortejo sám? To je téměř nemožné! Podařilo se mu to?“

„Ano. On nás přelstil, ukradl nám svou dceru, zabil deset Mizteků a ukradl naše koně.“

„Kde je Hromový Šíp?“ ptal se Sternau, celý ustrnulý nad touto zprávou.

„Na Cortejově stopě.“

„Kam vede?“

„Od El Repara k jihu.“

„On nemá koně?“

„Nemá. I já jsem přišel pěšky na haciendu.“

„Kolik lidí má Cortejo u sebe?“

„Asi dvanáct.“

„Náčelník Mizteků ať vypravuje všechno dopodrobna!“

Bizoní Čelo podal zprávu o všem, co se přihodilo. Bylo to nejhroznější pokání, co si mohl uložit. Sternau a Medvědí Srdce ho poslouchali mlčky, až dokončil. Pak první pravil:

„Musíme oba dostat, jak otce, tak dceru.“

„Já půjdu pro ně,“ vyjádřil se Miztek.

„A já půjdu s tebou,“ přidal k tomu Medvědí Srdce.

„Pronásledování těchto lidí je pro mne tak důležité,“ pravil na to Sternau, „že je vezmu do svých vlastních rukou. Za deset minut pojedu.“

Tím byla věc odbyta. V udaném čase jel Sternau s oběma náčelníky doprovázen deseti Mizteky, z nichž jeden vedl volného koně z haciendy.

Nedaleko od severních hranic kraje Jacatecas leží městečko Santa Jago. Samo o sobě nepatrné, bývá ale velmi často jmenováno, protože na kopci, u jehož paty leží, stojí vysoká starobylá dvojitá budova, nazývána dodnes klášterem Della Barbara, ačkoliv byl klášter zrušen, a nyní na náboženském místě slouží více zájmům lidskosti a dobročinnosti. Je to ústav pro nemocné na duchu a také na těle. V tomto městečku teď panoval čilý ruch. Před několika dny sem totiž přitáhli Francouzi, které Juarez v Chihuahue přinutil složit zbraně a zříci se dalšího válčení proti němu. Velitel tohoto vojska požádal v hlavním stanu o další instrukce, a musel teď čekat zde, až dorazí. O tom se nedalo mnoho mluvit. To jediné, co ve městečku vzbudilo všeobecnou pozornost, byla okolnost, že s těmi vojáky přišla také dáma tak neobyčejné krásy, že si rázem získala závist paniček a obdiv mužů, ačkoliv se teprve dvakrát ukázala v kostele. Podivným způsobem se neubytovala ve městě, nýbrž nahoře ve starém klášteře, a to u nynějšího fortnýře a lékařského pomocníka, který byl známý pod jménem páter Hilario, ale nebyl oblíben.

Bylo to k večeru a páter Hilario seděl v cele dumaje nad starými lékařskými spisy. Jeho pokoj byl velmi prostě zařízen. Jediné nápadné bylo množství klíčů visících okolo na zdích. Páter byl malý, hubený mužíček s voletem. Hladce oholená tvář jevila onu neústupnost, jakou vidíváme u vlkodavů. Mohl mít sedmdesát let, zdál se být ale ještě dost čilý.

Ozvalo se tiché zaklepání na dveře. On to ale ihned zaslechl a usmál se tak, jakoby se asi usmál ostříž, kdyby viděl blížit se nic netušícího holuba.

„Vejděte!“ zavolal co možná nejlaskavějším hlasem.

Dveře se otevřely a vešla Emily, kterou již známe z Chihuahuy.

„Dobrý večer, ctihodný otče! Doufám, že nepřekážím?“

„Ach, srdečně vás vítám, krásná seňorito!“ odvětil, zavřel svou knihu a vstával ze své židle. „Překážet, seňorito? Jak to přemýšlíte? Jsem vám v každé době, ve dne a v noci, s radostí k službám. Proto jsem si vás také dovolil pozvat, abyste se laskavě zúčastnila mé večerní čokolády.“

„A já jsem toto pozvání mileráda přijala, protože při tom najdu příležitost, zahnat večerní nudu příjemným hovorem.“

„Proč jste se pak tedy ubytovala zde u mne a ne dole ve městě? Tam by vám nechybělo rozptýlení.“

„Děkuji za takové rozptýlení. Hovor s osobností, která měla čas za dlouhý život, se krystalizovat, je mně milejší, nežli tato kratochvíle.“

Posadila se nedbale na pohovku. Ale tato nedbalost byla tak vypočítána, že se při tom ušlechtilost jejich plných, kyprých tvarů objevila v plném světle. Oči bývalého mnicha na ní spočívaly s hltavým chtíčem. Ona se ale tvářila, jakoby to ani nepozorovala.

„Chcete tím snad říci, že mne považujete za takovou vykrystalizovanou osobnost?“ ptal se.

„Zajisté,“ odvětila s pohledem tak něžným a nevinným. „Nenávidím všechno nehotové, nedokonané i v ohledu na obcování s lidmi. Nikdy bych pak nemohla pocítit náklonnost k muži, jehož povrch a nitro má ještě růst a vyvíjet se.“

„Ráčíte ale zapomínat, že jakmile u člověka přestane vzrůst, nastává také ihned ubývání.“

„Ó, copak to nazýváte ubýváním, seňore Hilario? Může-li člověk ze svých duševních nebo tělesných sil něco postrádat, je to jen důkazem, že měl přebytečnou zásobu těchto sil.“

„Podle toho by pro vás nebylo žádné stáří?“

„Ovšemže ne.“

„Ani v lásce?“ ptal se poněkud nejisté.

„Ani tam ne. Nemohla bych nikdy darovat své srdce muži, jehož léta by nežádala ode mne úctu.“

„Ale starci snad přece ne?“

„Pročpak ne? Komu říkáte stařec? Máme mladistvé starce a šedovlasé mladíky. Neslyšel jste ještě nikdy, že některé dívky mají zálibu pro šedé vlasy?“

„Ano, jsou možná takové. Ale náležíte vy snad také k nim?“

„Ovšem.“

Těmito a podobnými zamilovanými řečmi a vypočítaným koketním chováním během večera Emily starého chlípníka uvedla do takového milostného rozčílení, že jí nejen vyznal svou horoucí lásku, ale nabídnul i svou ruku k sňatku.

„V tom případě,“ doložil ke konci svého nabídnutí, „bych všechno, ano všechno vynaložil, abych vás učinil šťastnou.“

„Copak byste mně mohl asi nabídnout, seňore?“

Vzala svou číši ze stolu, dala ji ke rtům a srkala sladký hnědý mok, jako by o nic jiného neměla zájem. Proti tomuto sebevědomí byl bezmocný. Vyskočil a pravil: „Vy mne snad považujete za sprostého, chudého pátera Hilaria?“

„Zač, nebo za koho jiného bych vás měla považovat?“

„Ó, sprostý obal často skrývá velmi mnoho. Povězte, co požadujete od muže, jemuž byste chtěla náležet?“

„K čemu to? Vy tím mužem přece nemůžete být! Vždyť jste páter, jste mnich!“

„Mnich? Jak to myslíte? To už dávno minulo. Vystoupil jsem z řádu a mohu dělat co je mi libo.“

„Ó, to je něco jiného. Vy se tedy smíte oženit?“

„Kdo by mně v tom mohl zabránit? Povězte tedy, co byste požadovala od vašeho muže?“

„Předně lásku, horoucí lásku!“

„Ó, ta již je zde. Nebo o tom pochybujete?“ zvolal, hluboce rozčílen.

„Chci vám věřit. Nejsem sice bohatá, seňore, ale také jsem nikdy nemusela zápasit s nedostatkem. Žádala bych záruku, že nepoznám nikdy nedostatek a strádání. Nesuďte přenáhleně nad tímto mým požadavkem, seňore! Když se odřeknu radostí mládí, je slušné a spravedlivé, abych byla odškodněna na jiné straně.“

„Úplně vám rozumím, seňorito, a pravím vám, že na vašem místě bych jednal zrovna tak. Naštěstí vás mohu ujistit, že jsem bohatý, velmi bohatý. Nesuďte podle mého oděvu. Mohl bych vám to dokázat.“

„Učiňte tak. A co se týče mé druhé podmínky, můžete si domyslet, že si nevezmu muže, abych se stala paní páterovou. Žádám nějaké postavení.“

„Ach to žádáte příliš mnoho, seňorito.“

„Myslíte, že žádám příliš mnoho? Podívejte se na mne! Vím, že jsem krásná, aniž bych však na to byla hrdá. Vím, že muž, kterého si vezmu, mne bude zbožňovat, budu-li to chtít. Půjdu ke dvoru císaře do Mexika. Tam si brzy získám vliv a vážnost a budu volit mezi vynikajícími muži toho, koho uznám za vhodné. Třeba se tomu posmívejte! Nazývejte to ješitností, sebepřeceňováním, nic proti tomu nemám.“

„Co si to o mně myslíte, seňorito; já vás nikterak nepodceňuji, a jsem přesvědčen, že mluvíte pravdu. Ano, vy budete hrát v Mexiku vaši úlohu; dosáhnete hodnosti a vlivu, neboť jste čarovně krásná a přitom vypočítavá. Vidím, že jsme stejného založení. Nechtěla byste se svěřit mému vedení?“

„Ach, vy jste tak chytrý?“

„Pochybujete snad o tom?“

„Ó, nikoliv. Každý člověk má svoje větší nebo menší nadání. Ale posoudíme-li toto nadání podle postavení, jakého jste dosáhl, tak – hm, doplňte si tu větu sám.“

Nyní zahrával lehký posměšný úsměv kolem jeho rtů.

„Jsou hodnosti a vlivy, o nichž se veřejně nemluví. Mohl bych vám o tom podat důkazy, kdybych se mohl spolehnout na vaši mlčenlivost.“

„Umím mlčet, seňore.“

„Dobře, pojďte tedy se mnou.“

Vzal ze zdi dva klíče a rozžehl malou lucernu. Ona si dobře zapamatovala hřebíky, na nichž klíče visely. Nyní s ní vyšel z místnosti po schodech dolů. Vedl ji dlouhým, nízkým sklepením a otevřel jedním z klíčů silné dubové dveře, vedoucí do jiného sklepa. Zde byly opět dveře, které otevřel druhým klíčem. Pak vešli do dlouhé, úzké chodby, do níž ústilo vpravo a vlevo mnoho dveří. Odstrčil závoru z jedněch těchto dveří, a zavedl ji do zatuchlé, malé kobky, vytesané ve skále, která však měla mnoho puklin a trhlin.

On si nepovšimnul, že bystrým zrakem sledovala a pozorovala každý jeho pohyb. Posvítil do jedné ze zmíněných puklin. V jejím nejširším místě zastrčil svou plochou dlaň, načež se ozvalo slabé hrčení. Jeden díl skalní stěny, ostře ohraničený, se nenápadně touto puklinou posunul zpět, a teď viděla Emily před sebou větší tmavý prostor, do kterého vešli, aniž by páter za sebou zavřel vchod. Šel napřed a ona za ním. Při této příležitosti vložila své prsty zrovna na ono místo trhliny, kam on zastrčil svou ruku. Nasahala tlustý nýt, vystupující asi na půl palce z kamene; bála se ale na něj zatlačit, aby se snad skála neposunula nazpět, a tak ji prozradila. V tomto tajném prostoru bylo po stolech a lištách rozloženo množství knih, lahví, kbelíků a nástrojů, o jejichž účelu neměla ani ponětí. Páter kráčel kolem těchto věcí a zastavil se před prázdným místem stěny. Zaklepal na ně a pravil: „Tohle jsou dveře bez zámku. Otáčí se kolem střední osy, takže je třeba jen zatlačit po jedné straně, aby se otevřely. Za nimi vězí důkaz, který žádáte.“

Opřel se silně o zeď, a ihned povolila část ohraničená zdánlivou trhlinou. Objevil se úzký otvor a za ním tmavá jeskyně. Páter tam vešel a Emily jej následovala plna zvědavosti. Kobka neměla jiný otvor, než tyto dveře. Stálo tam několik velkých beden a na zdi byla připevněna skříň bez zámku, z níž páter vytáhl šoupátko naplněné dopisy a jinými spisy.

„Seňorito,“ pravil páter, „v této tajné kobce ukrývám svá tajemství. Nikdo o tom nemá tušení. Jsou tak důležitá a cenná, že pouze vám dovolím do nich nahlédnout, ale jen pod jednou podmínkou, od níž v žádném případě nemohu upustit.“

„Jaká je ta podmínka?“ ptala se.

„Musíte mně nejprve složit slavnostní přísahu, že o tom nikdy nepromluvíte. Jste k tomu ochotná?“

„Ano, složím takovou přísahu.“

„Pozvedněte tedy přední tři prsty vaší pravé ruky, a říkejte se mnou, co vám budu předříkávat!“

Přísahala. Nedělala to nijak ráda, protože jen v zájmu Juareze se chtěla dozvědět tyto tajnosti. Věděla ale, že bez této přísahy by to bylo naprosto nemožné. Juarez ji sám odkázal na pátera Hilaria. Prezident věděl, co jen málo lidí tušilo, že totiž v rukou tohoto mnicha se sbíhalo mnoho nepřátelských listin, jejichž přečtení by mu muselo být k největšímu prospěchu. Proto byla Emily zde.

„Tak!“ pravil páter. „Vy jste přísahala, a teď vám předně dokážu, že přijde doba, kdy vám budu moci opatřit takové postavení, jaké si přejete.“

Sáhnul do skříně a vytáhl balíček dopisů. Otevřel jeden po druhém a ukazoval jí rozličné podpisy. Znala je všechny. Byla to jména nejlepších státníků a vojáků v Mexiku. Také jména vysokých francouzských důstojníků byla mezi nimi. Přesto ale odvětila: „Nezabývala jsem se až dosud politikou, jak to zamýšlím v budoucnosti. Proto znám sice několik z těchto pánů; většina z nich je mně ale neznáma.“

„Poznáte je všechny, jestliže se odhodláte přijmout moji nabídku. Mé vědomosti a vaše krása se pak vzájemně budou doplňovat, takže zajisté docílíme velikých úspěchů.“

„Směla bych si přečíst tyto dopisy?“

„Nikoliv. To je nemožné.“

„Proč? Vždyť se chystáme být spojenci?“

„Ovšem, ale ještě jimi nejsme.“

„Doufám, že se to stane co nejdříve.“

„Skutečně, seňorito,“ tázal se kvapně, s radostí zářící tváří. „Ale nejsem k tomu přece jen příliš starý?“

„Starý? Přece jsem vám už řekla, že nepočítám stáří podle roků. Skvělá budoucnost po deset let mne vábí víc, nežli obyčejné živobytí pateronásobné délky.“

„To je od vás velmi moudré, seňorito. Jste tedy přesvědčena, že jsem schopen, opatřit vám skvělé postavení?“

„Ano. Ale záleží ještě na tom, jaké postavení to bude a v kterých službách.“

„Dobrý diplomat se neohlíží po pánovi, jemuž slouží, nýbrž pouze na svůj vlastní prospěch. Věnuji své síly tomu, kdo za to nejlépe platí. Pouze Juarezovi nechci sloužit. Toho nenávidím, jako dosud nikoho.“

„Nejste tedy republikánského smýšlení?“

„Já jsem republikánem, monarchistou, aristokratem nebo demokratem, podle výhod, jaké mně to přináší. Tato moje nenávist je osobní. Není namířena proti Juarezově politice nebo jeho systému, ale výhradně jen proti jeho osobě.“

„Copak vám udělal?“

„Mnoho, nesmírně mnoho. Náš klášter byl jeden z nejbohatších a nejproslulejších v zemi. My sice sloužili Bohu, a při tom jsme také nezapomínali na sebe, a měli jsme se při tom dobře. Já jsem byl představeným tohoto nábožného domu… a teď? Najednou přišel Juarez, zrušil kláštery, a kde je ponechal, pobral jim jmění. Také náš byl zrušen; nábožní otcové byli vyhnáni, a jenom já samotný jsem směl zůstat, protože mých lékařských vědomostí mohlo být použito k nynějším účelům tohoto domu. Čím jsem býval dříve a čím jsem nyní? Nemám důvody, abych nenáviděl tohoto Juareze, a snažil se mu pomstít? Pokud budu živ, nesmí zasednout na prezidentský stolec. Tak jsem přísahal!“

Jeho hlas se chvěl hněvem, tváře mu zrudly a oči sálaly zlostí. Pokračoval: „Jen jednou před dlouhou, dlouhou dobou jsem choval skoro stejnou nenávist k jednomu muži. Byl to hrabě Rodriganda. Ale ten muž již dávno zemřel.“

„Co ten vám udělal?“

„O tom vám snad budu vypravovat později. Teď k tomu není čas. Teď vám podám ještě druhý důkaz, že jsem bohatý.“

Při těch slovech otvíral bedny a seňorita byla úplně oslněna bohatstvím, zářícím z nich. Bedny totiž obsahovaly posvátná nádobí, skvostná mešní roucha a jiné drahocenné věci zrušeného kláštera. Všechno z ryzího zlata a posázeno drahokamy. Vše to představovalo skutečně pravý knížecí poklad.

„Nuže, věříte nyní, že jsem bohatý?“

„Ale vždyť nejste oprávněným vlastníkem těchto věcí? Ty přece patří státu.“

„Proboha nedejte se vysmát. Komupak přináleží tento stát? Juarezovi, Jaguárovi jihu, Ferdinandovi Maxmiliánovi nebo Francouzům? Jednomu z nich, žádnému z nich, nebo jim všem? Je Mexiko teď vůbec státem? Mexiko je vydáno napospas anarchii, a tady si každý vezme, co mu přijde pod ruku. Já jsem jediný, který zbyl z tohoto kláštera, a proto mně také přísluší všechno, co bývalo jeho majetkem. Dáváte mně za pravdu nebo ne?“

„Nechci vám odporovat,“ pravila Emily.

„Považujete mně tedy za pána těchto pokladů?“

„Ano.“

„Nuže, tedy se vás ptám, chcete-li být paní toho všeho?“

„Musím dostat lhůtu na rozmyšlenou. Takový krok nesmí být učiněn lehkomyslně.“

„Nebudu na vás příliš naléhat, ale byl jsem k vám tak upřímný, že bych si zasloužil aspoň malý závdavek.“

„Nerozumím vám, co tím myslíte.“

„Docela malou hubičku,“ pravil, a špulil již k tomu ústa, a chystal se ji obejmout.

„Ne tak náhle, seňore!“ bránila se. „Nepolíbím žádného muže, jen toho, jemuž budu náležet.“

„Vidíte tento diamant,“ pravil celý rozčílený.

„Má hodnotu dvou tisíc dolarů. Uříznu jej ihned a dám vám jej za jedinou hubičku.“

„Neprodávám svoje polibky,“ odvětila chladně.

„A přece ji musím mít!“

S těmito slovy skočil k ní, a než se nadála, přitiskl ji k sobě a snažil se dotknout jejich rtů svými ústy. Podařilo se mu to po delším zápasu. Potom jej ale odmrštila takovou silou a obratností od sebe, že se převalil na zem.

„Seňorito, vy jste anděl, ale zároveň také ďáblík,“ pravil vstávaje. „Vy byste mohla člověka dohnat k zoufalství!“

„Skutečně? Jsem tak chladná?“ tázala se s úsměvem.

„Ano, jako led!“

„Pokuste se o to, aby ten led roztál!“

„Ale vždyť jsem se o to právě pokoušel!“

„Ale nikoliv tím správným způsobem, seňore. Násilím se láska nedá vynutit. Pamatujte si to!“

„A kdy se dozvím, chcete-li být mojí nebo ne?“

„Dám vám odpověď za tři dny. Teď pojďme!“

Vrátili se tou samou cestou, kterou přišli, přičemž, jak se rozumí, páter zase všechno bedlivě uzamkl. I při tom dávala Emily bedlivě na všechno pozor. Nevrátila se s ním už do jeho bytu, ale odešla do svého pokoje. Když páter Hilario zůstal o samotě, kráčel v největším rozčílení sem tam po místnosti.

„Snad jsem dnes vyvedl největší hloupost ve svém životě,“ pravil sám k sobě. „Vyzradil jsem svá tajemství. Pomůže mně to u ní? A jestli mne odmítne, zamlčí, co viděla a slyšela? Jsem do té čarodějnice zamilován, jako by mně bylo teprve osmnáct let; ale jsem také přesvědčen, že, stane-li se mojí paní, budu pak vládcem všech jejich zbožňovatelů, a jakých úspěchů pak docílím. Kéž by již bylo po těchto třech dnech!“

Tu bylo zvenčí zaťukáno na okno. Když se to opakovalo, otevřel a vyhlédl ven. Spatřil tam postavu muže.

„Kdo je to?“ ptal se přitlumeným hlasem.

„To jsem já, strýčku,“ odvětil hlas venku.

„Aha, Manfredo, jsi to ty?“

„Ano, pusť mne!“

Páter šel a otevřel postranní dvířka v klášteře. Manfredo stál před nimi. Vypadalo to, že tou samou cestou přicházel ke strýci častěji. Byl to ten samý Manfredo, který byl s Cortejem u jezera krokodýlů, poradil mu, aby s ním šel do kláštera Della Barbara.

„Tebe bych se dnes nenadál,“ pravil šeptem strýc. „Odkud přicházíš? Přinášíš zprávy?“

„Ano, velmi důležité.“

„Pojď tedy se mnou do mého pokoje!“

Když tam přišli, začal se páter Hilario vyptávat svého synovce, a ten mu dopodrobna vypravoval o všem, co slyšel a osobně zažil za své přítomnosti na haciendě del Erina a na hoře El Reparo. Pověděl mu, jak Cortejo pochodil u Rio Grande del Norte, jak hacienda byla přepadena a jeho dcera Conchita byla zachráněna od smrti.

„Kde je Cortejo?“ tázal se mnich.

„Čeká venku nablízku. Šel jsem napřed, abych se zeptal, jsi-li vůbec ochoten, jej u sebe přijmout. Samozřejmě jsem mu již napřed slíbil, že ti bude vítaným hostem.“

„Jaká je to ale náhoda,“ pravil páter. „Je jasné, že Corteja u sebe přijmu. Jsem zvědavý, jestli mne pozná.“

„Cože? Znali jste se již dříve?“

„Ano, vidívali jsme se v Mexiku a ještě jinde.“

„Přátelsky nebo nepřátelsky?“

„Nepřátelsky, ale to nemůže mít vliv na moje dnešní jednání. Jdi, doveď jej! Zde máš klíč. Nevyzraď mu ale, že jej znám.“

„Mám ty ostatní přivést s sebou?“

„Ne, nikoho jiného.“

Synovec odešel a zakrátko přivedl Corteja, přičemž dostal od svého strýce pokyn, aby se prozatím vzdálil. Mnich si ostře prohlížel příchozího a při tom se ptal:

„Jste vy ten samý Cortejo, který byl ve službách hraběte Fernanda de Rodrigandy?“

„Ten samý.“

„Buďte mně vítán a račte se posadit!“

Ukázal na židli, na níž se Cortejo posadil. On sám ale zůstal stát a pokračoval, oči nespouštěje ze svého hosta: „Můj synovec mně říkal, že po nějakou dobu hledáte úkryt. Svaté náboženství nám velí, abychom v nouzi a nebezpečí přispěli postiženým, a proto jsem ochoten poskytnout vám toto útočiště.“

„Děkuji vám, ctihodný otče! Ale bude toto útočiště takové, aby moje přítomnost nebyla vyzrazena?“

„Musíte se obávat zrady?“

„Bohužel, je tomu tak. Jsou vám známy moje okolnosti?“

„Jen tak dalece, že jste vystoupil jako kandidát pro prezidentský úřad.“

„Nuže, jsem proto vypovězen ze země. Abych se vyhnul Francouzům, odebral jsem se do severních krajů, abych tam dělal svou kandidaturu, byl jsem ale přepaden na haciendě del Erina. Moji lidé byli pobiti a jsem přesvědčen, že moji pronásledovatelé jsou mi v patách. Odměním se vám proto skvěle, ponecháte-li mne u sebe, než toto nebezpečí pomine.“

„A v čem by spočívala tato odměna?“

„Jsem bohatý!“ odvětil Cortejo.

„V čem spočívá vaše bohatství?“

„Jsem zplnomocněným správcem statků hraběte Rodrigandy.“

„To znamená jinými slovy, že vykořisťujete tyto statky k vašim osobním účelům?“

„To jsem nikterak nechtěl říci,“ pravil Cortejo evidentně v rozpacích.

„Co a kolik jste chtěl říci, je mi lhostejné. Držím se skutečnosti. Ostatně je beztoho vašemu správcování konec, když jste vypovězen ze země. Budete mne tedy sotva moci odměnit.“

„Mám peníze, seňore!“ mínil Cortejo, který se začal obávat, že jej páter u sebe neschová.

„Kde?“ ptal se s neústupnou bezohledností.

„Jsou dobře ukryty. Musel jsem být připraven pro všechny případy, tedy i pro takový, v jakém jsem teď.“

„Tím chcete říci, že jste tyto peníze vzal z jmění Rodrigandů?“

„Seňore! Kam tím míříte!“

„Dobře, dobře! Rozumím vám bez obšírných výkladů. Ostatně bych vám ani nezazlíval, kdybyste Rodrigandy připravil dokonce o veškerý majetek.“

„Nenávidíte je snad?“

„Tak, že bych toho Fernanda de Rodrigandu mohl zardousit, kdyby byl ještě naživu a tady u mě.“

„Copak vám učinil Don Fernando, že jste tak na něho rozzuřen?“

„Proč se ptáte, když to dobře víte!“

„Já? Jak to?“

„Copak mne skutečně už nepoznáváte? Pomohu vám tedy. Poznal jsem vás ihned, i když vám chybí oko a mnoho let uběhlo od té doby, co jsme se naposled setkali. Tehdy jsem byl od vás vyhozen ze dveří, seňore!“

Cortejo vzápětí zbledl.

„Vyhozen?“ pravil. „Libujete si snad v žertování?“

„Nikoliv. Byl jsem tehdy mladým lékařem a jmenoval jsem se Ignacio Mandrillo. Je to pravda, teď mne poznáváte?“

Cortejo vyskočil ze své židle s bledou tváří a pravil zajíkavě:

„Ano. Jste to vy. Teď se tomu divím, že jsem vás nepoznal ihned. Seňore, doufám, že nevzpomínáte už na dávné časy.“

„Proč bych na ně nevzpomínal?“ tázal se páter se zasmušilým pohledem. „Tyto časy daly mému životu směr, který mne učinil nešťastným.“

„Je mi to líto, doufám, že mně nepřičítáte vinu. Jednal jsem tehdy na rozkaz hraběte, jehož jsem byl sluhou.“

„Jsem nyní také o tom přesvědčen, ačkoliv tehdy byl můj vztek obrácen víc proti vám nežli proti hraběti. Později jsem si zosnoval plán pomsty, který bych také provedl, kdyby hrabě nezemřel.“

„Víte to tak jistě, že je hrabě mrtev?“

„Slyšel a četl jsem o tom. Vždyť byl pochován.“

„A když vám teď povím, že je dosud naživu, co tomu řeknete, seňore Mandrillo?“

„Žvásty, neuvěřil bych tomu.“

„Řekněte mně přece, jaký užitek bych z toho měl, kdybych vám chtěl věšet bulíky na nos?“

„Ovšem že žádný. Ale nikdo mne nepřesvědčí, že hrabě Fernando de Rodriganda je dosud naživu.“

„A přece žije. Byl jen zdánlivě mrtvý.“

„Ach, to bych mu přál z celého srdce. Co musí takový zdánlivě mrtvý přetrpět muk, nežli bídně zahyne v hrobě. Ale jak jste se to mohl dozvědět?“

„Byl mu podán jed, který působí ochrnutí, načež byl tajně vyňat z hrobu a odklizen. Odhaluji vám tímto hluboké a těžce vážící tajemství, což bych vůbec neudělal, kdybych vám nechtěl takto dát příležitost k pomstě.“

Páter se potupně zasmál.

„Na to mne nechytnete, seňore,“ pravil. „Jak jsem vás k mé vlastní škodě poznal, nečiníte vy nic, aniž byste měl na zřeteli svůj vlastní prospěch.“

„Chci to připustit, seňore Mandrillo, neboť když vy se pomstíte, ukojím také já svou vlastní touhu po pomstě.“

„Byl jste to tedy vy, kdo podal hraběti ten jed?“

„Nepřisvědčuji, aniž to popírám. Pochopíte, že v takovýchto věcech člověk nemůže být dost opatrný.“

„V této záležitosti můžete být ke mně zcela upřímný. Víte přece, v jakém poměru stojím k jménu Rodriganda.“

„Nuže dobře, odhodlám se vás tedy zasvětit do celého případu, poněvadž si můžeme vzájemně pomáhat. Ale mohu se přesto spolehnout na vaši mlčenlivost pro všechny případy a v každém ohledu?“

„Přísahám vám při Bohu a při všech svatých, že o tom, co se od vás dozvím, budu mlčet.“

Na to Cortejo obšírně vypravoval, že to byl on, kdo hraběti podal jed na ochrnutí, že jej pak tajně vyndal z hrobu, a opět obživlého dal zavézt do Afriky do otroctví.

„Tisíc ďáblů!“ zvolal mnich. „Začínám z vás dostávat respekt. Žije tam dosud?“

„Myslel jsem do nedávna, že tam dosud žije, nebo aspoň, že tam bídně zahynul. Ale teď vím, že byl vysvobozen, a že se vrátil do Mexika.“

„Viděl jste jej?“

„Ještě ne, ale vím jistě, že leží nemocen ve tvrzi Guadeloupe.“

„Ó, kéž bych jej měl ve své moci. Až bude uzdraven, zajisté se odebere, aby spravoval svůj majetek a dal vás potrestat. Dal bych hodně za to, kdyby na cestě do Mexika se zastavil zde v Santa Jago.“

„Mám jej k tomu přinutit?“

„Dovedl byste to?“

„V každém případě; ale musel byste mně za to učinit něco jiného po vůli, že totiž uvězníte s ním jeho přátele a průvodce.“

„Proč vám na nich záleží?“

„Oni se určitě dozvěděli o všem od hraběte. Zavřít ho samotného by proto pro mne nebylo k žádnému užitku.“

„To je pravda. Mně ale tito lidé nic neudělali.“

„Mohu vám vydat hraběte jen pod tou podmínkou, že učiníte také jeho průvodce neškodnými.“

„Stalo se tedy ve vaší minulosti ještě něco, co jste mně zamlčel. A to se právě vztahuje na tyto průvodce?“

„Soudíte správně. Jenže je to příliš nebezpečné o tom mluvit.“

„Chcete-li být mým chráněncem a spojencem, žádám bezpodmínečně informace o všem, co se vztahuje na hraběte.“

„Je to dlouhá historie, která by vás možná unavila.“

„Ó, já mám takový zájem na té věci, že o unavení nemůže být ani řeči. Jen vypravujte!“

Cortejo teď viděl, že je nucen, udělat něco, co by dříve považoval za zhola nemožné, totiž zasvětit tohoto muže, který až donedávna byl jeho nepřítel, do událostí domu Rodrigandů. Snažil se sice při tom všemožně, aby ušetřil sám sebe. Přece se ale toho dozvěděl páter tolik, že ke konci dlouhého výkladu zvolal: „Ale seňore, je-li pak toto všechno možné. O tom by se mohla napsat kniha! Můžete se ale také bezpečně spolehnout na informace vaší dcery?“

„Ano. Ona se všechno dozvěděla od toho vaquera, a byla pak přece zajatkyní samotného Sternaua, který jí hodně řekl.“

„To vás tedy Landola ošemetně podvedl.“

„Ó, však já mu to splatím!“

„Já naproti tomu jsem mu velice povděčný, neboť kdyby k vám nebyl falešný, neměl bych teď naději, že dostanu hraběte se vším jeho služebnictvem do svých rukou. Myslíte tedy, že tito dva – Indián a běloch se sem brzy dostaví?“

„Ano. Bezpochyby si pospíšili k haciendě, aby si opatřili koně a pak nás sledovali. Dvěma mužům, jako jsou oni, nemůže uniknout naše stopa.“

„Nuže dobře. Přivítáme je. Ale, skutečně zamýšlíte, abych vaše Mexikány ubytoval v klášteře? Jimi by vaše přítomnost byla vyzrazena. Byl byste brzy zajat.“

„Co mám tedy s nimi dělat? Propustit je nemohu, neboť budu potřebovat lidi, mnoho lidí!“

„K čemu?“

„Zapomněl jste, že se hodlám stát prezidentem?“

„Prezidentem? Vy? Proboha, nechte si zajít chuť! Můžete snad vyhnat Francouze a císaře ze země, anebo se postavit proti Juarezovi?“

„Teď ještě ne, ale stane se to brzy, až naverbuji nové lidi. Pak se také dostaví Jaguár jihu, aby mně přišel na pomoc se svými lidmi.“

„Jaguár jihu? A tomu doopravdy věříte? Copak nevíte, že Jaguár se sám chce stát prezidentem?“

„Ó, to já musím nejlépe vědět. Vždyť jsem mu zaplatil již předem za jeho služby.“

„Skutečně? To jste vyvedl hloupý kousek. Určitě také ta myšlenka, abyste vystoupil na severu země, byla od něho?“

„To je pravda.“

„Aspoň vidíte, že se vás chtěl zbavit. S ním nesmíte počítat. Mohl bych vám to dokázat jeho dopisem, který vám později ukážu. Radím vám, abyste se vzdal veškeré agitace, neboť nebude mít jiný výsledek, než, že se učiníte neskonale směšným.“

Tato slova náramně urazila Cortejovu samolibost. Páter si v tichosti pochutnával na jeho pokoření, které mu tím připravil.

„Teď jděte, seňore Cortejo, a přiveďte vaši dceru,“ pravil. Přidělím vám nyní tajný, podzemní pokoj. Vaši lidé se mohou ubytovat v některé hospodě, kde budou v bezpečí, nevyzradí-li, že patří ke Cortejovi.“

„A ten lovec Grandeprice? Ten mne nebude chtít opustit.“

„Ten ať přijde s vámi do kláštera. Toho nemusím ukrývat.“

Za této rozmluvy se Emily nacházela ve svém pokoji, který byl nedaleko páterova. Neulehla k odpočinku; přemítala, má-li hned dnes, nebo až později nahlédnout do páterovy tajné skrýše. Pozorovala, že lidé přicházeli a odcházeli, zhasla světlo a číhala. Po delší době spatřila pátera kráčet po schodech s lucernou v ruce, po kterých před tím šla do sklepů. Šel totiž pro Jaguárův dopis. Odhodlala se jít za ním. Poněvadž nechával za sebou všechny dveře otevřené, mohla ho sledovat skoro až do skalní komory, ve které ukrýval své poklady a písemnosti. Viděla, jak vyndal ze skříně jeden dopis. Nyní se rychle vrátila do svého pokoje. Po delší době opustil páter opět svou místnost v doprovodu dvou osob, které k němu dříve přišly. Když je vedl kolem jejích dveří, zaslechla jej, jak pravil: „Seňorito Conchito, tam dole budete úplně…“

Víc nerozuměla. Sotva ale ti tři přešli, napadla ji myšlenka, kterou ihned provedla. Vplížila se do páterova pokoje, vzala ze stěny klíče, na něž měla namířeno, a vrátila se kvapně do své světnice. Po páterově návratu čekala podnikavá dívka ještě nějakou dobu, až byla přesvědčena, že v domě všechno spí; pak vzala zásobu papíru, olůvko, lampu a lahvičku oleje, a odebrala se za svým úkolem. Ukradenými klíči zotvírala všechny dveře, a způsobem, jaký si zapamatovala, se dostala až do skalní komory. Tam se dala bez prodlení do práce, otevřela skříň a přečetla jeden dopis po druhém. Nejdůležitější z nich opsala pro Juareze. Byla sice neobyčejně šikovná v psaní, přece ale bylo těch spisů tolik, že by s tím sotva do rána mohla být hotova. Takto zaměstnána, zaslechla pojednou lidské hlasy, vycházející z jakéhosi kanálu v koutě. Shýbla se k zemi a poslouchala. Teď poznávala patrně mužský a ženský hlas a přiložila ucho k díře; mohla, ač špatně zřetelně, porozumět, co se tam mluvilo.

„Důvěřuješ tomuto mnichovi?“ ptal se ženský hlas. „Vždyť dřív býval tvým nepřítelem.“

„On myslí na tyto minulé věci tak málo jako já. On nenávidí Juareze a hoří touhou, pomstít se hraběti z Rodrigandy.“

„Soudím ale přesto, že by bylo radno být opatrným, otče!“

„Ó, neměj o mne starosti, Conchito. Pablo Cortejo se tak lehce nedá napálit. To přece musíš vědět.“

„Poslední dobou jsi o tom nedával právě skvělé důkazy!“

„To byla ovšem řada neobyčejných nehod, které se ale zajisté nebudou opakovat. Kdyby se mi podařil můj úmysl s tím Angličanem, byl bych býval pro Juareze vítaným spojencem, a byl bych ho přinutil stát se vykonavatelem mých plánů. Teď je již po všem.“

„Já bych myslela, že dosud není všechno ztraceno.“

„Promluv si o tom s páterem, ten tě poučí o jiném. Jaguár jihu nás podvedl.“

„To není možné!“

„Ó, páter mně ukázal jeden jeho dopis, který byl patrným důkazem. Ale ty jsi jistě unavena dnešní jízdou, půjdeme proto spát.“

Hlasy nyní umlkly a Emily se vrátila ke své práci. Teprve k ránu s ní byla hotova. Sotva se vrátila do svého pokoje, šel páter kolem jejich dveří, aby Cortejovi a jeho dceři donesl jídlo. Sotva zmizel za rohem chodby, vklouzla Emily do jeho světnice, aby včera ukradené klíče pověsila na jejich místo. Nato – s hezky objemným balíkem – vyšla z kláštera, odebrala se dolů do města k jistému majiteli koní, a najala u něho koně a dva muže na cestu k haciendě del Erina. Zaplatila mu předem sjednanou mzdu. Šla ale napřed pěšky ven před město, kde pak ji její průvodci dohonili a ona nasedla na koně. Pak vyrazili kupředu tryskem po mexikánsku.

Skoro ve stejnou dobu jela půl denní cesty dále k severu malá tlupa čtyř jezdců po ploché travnaté půdě. Byli to Sternau s Hromovým Šípem, Bizoním Čelem a Medvědím Srdcem. Za nimi v uctivé vzdálenosti jeli Miztekové, které vzal Bizoní Čelo s sebou.

Pojednou zastavil Sternau svého koně a pravil, ukazuje do trávy: „Zde udupali koně půdu. Myslím, že jsme dosud na pravé stopě. Pronásledovaní zde odpočívali.“

„Ano, byli to oni,“ pravil Bizoní Čelo. „Počet koní a velikost kopyt souhlasí. Jejich směr vede do Santa Jago.“

„To neznám. Co je to za místo? Město nebo vesnice?“

„Je to městečko s klášterem, který… uff! Teď mně napadla slova, která pronesl ten umírající muž, kterého jsem zastřelil na hoře El Reparo, když jsem se ho ptal, ví-li, kam jel Cortejo. Pravil: ‚Snad do kláštera Della Bar…,‘ dále nemohl mluvit, protože zemřel.“

„Souvisí to snad s městečkem Santa Jago?“

„Ovšem, neboť stopa tam vede a je tam klášter, který se jmenuje Della Barbara.“

Mohlo to být blízko poledne, když potkali tři jezdce, mezi nimiž byla jedna dáma, ve které poznali seňoritu Emily, kterou poznali v Chihuahue.

„Doktor Sternau!“ zvolala celá udivená.

„Ano, jsem to já, seňorito. Ale řekněte, kde se tady berete, vždyť jsem měl za to, že jste na cestě do Mexika?“

„To jsem také byla. Teď ale konám malý výlet k haciendě del Erina, abych Juarezovi, který se tam snad nalézá, odevzdala nějaké spisy, protože k tomu nemám spolehlivého posla.“

„Můžeme vám pro všechny případy posloužit. Sedněme si trochu a odpočiňme si.“

„Přijímám s vděkem vaši laskavou nabídku, neboť je zapotřebí, abych co nejdříve dorazila do hlavního města.“

„Odkud nyní přicházíte?“

„Ze Santa Jago.“

„To je divné. My tam zase právě jedeme, a to do kláštera Della Barbara.“

„Právě v tom klášteře jsem byla ubytována.“

„Skutečně? To je zvláštní. My totiž doufáme, že tam nalezneme osoby, které pronásledujeme po několik dní.“

„Snad Corteja a jeho dceru Conchitu?“

„Ano, ty. Ale povězte, seňorito, viděla jste snad tyto osoby v Santa Jago?“

„Ano, a to včera večer v klášteře.“

„A jsou tam ještě dosud?“

„Určitě. Jsou ukryti v podzemní komoře.“

„Znáte tu komoru?“

„Ano a ne. Musím vám vypravovat, jak jsem k tomu přišla. Znám sice to místo, ale nikoliv přístup k němu.“

Vypravovala mu své včerejší příhody tak obšírně, jak uznala za dobré. Když byla u konce, ptal se Sternau: „Tenhle páter Hilario je tedy vlastně Cortejovým nepřítelem?“

„Ano. Aspoň jsem to slyšela, když jsem naslouchala Cortejovi a jeho dceři.“

„A ten páter hoří dychtivostí pomstít se hraběti de Rodriganda?“

„I to jsem slyšela, a také to, že je Juarezovým nepřítelem.“

„Vy byste asi nejraději odjela přímo do Mexika; co takhle, kdybych vám dal s sebou ty Mizteky, kteří zbudou, když se dva z nich vrátí s vašimi spisy na haciendu?“

„Nepotřebujete je?“

„Myslím, že ne. Jsou-li Francouzi ve městě, nemůžeme nic dokázat násilím. Jsme odkázáni na lest, chceme-li se zmocnit Corteja a jeho dcery, a pak by nám ti lidé spíš mohli překážet.“

„Nuže, obraťte se tedy na Francouze. Když se dozvědí, že se ten směšný prezidentský kandidát Cortejo nalézá v klášteře, dají si ho ihned vydat.“

„Na tom mně nezáleží. Já musím mít Corteja pro sebe a nikoliv pro Francouze. Nebyla byste tak laskavá a popsala mně přesně cestu, kterou se přijde do podzemní prostory, o níž jste mně před tím vypravovala?“

Emily to učinila tak dobře, jak jen mohla a vysvětlila mu také tajuplný způsob otvírání ukrytých dveří.

„To jsem pochopil,“ mínil Sternau. „Ale klíče. Jak je poznám?“

„Tak, že visí pod klecí vedle okna. Oba jsou duté.“

„Kdypak jste vyjela ze Santa Jago?“

„Ráno v sedm hodin.“

„To my tam tuším dorazíme v noci. To se nám hodí; nebudeme viděni. Nemohla byste mně popsat páterovo obydlí, abych je ihned našel?“

Emily tak učinila a odevzdala pak Sternauovi balík spisů. Ten vysvětlil Bizonímu Čelu jejich účel, a hned na to jeli dva z Mizteků s nimi nazpět k haciendě. Ostatní se chystali doprovázet seňoritu do hlavního města. Když se rozloučili, tak odjela, a také oba její průvodci se vrátili domů, když obdrželi peníze za koně, na němž jela seňorita.

„Neměli jsme snad přece jen ponechat Mizteky u nás?“ ptal se Helmers. „Nevíme, co se nám může přihodit.“

„Nemyslím,“ odvětil Sternau. „Tento páter nám nebude moci mnoho uškodit. Jestli jsme na něco zapomněli, je to snad to, že jsme nepověděli oběma Miztekům, kam jedeme, ale říkám si, proč bychom právě dnes měli být tak úzkostliví.“

Dlouho před půlnocí dorazil Sternau se svými průvodci do Santa Jago. Byla tma, ale klášter se dal lehce rozeznat.

„Kam dáme koně?“ ptal se Helmers.

„Ukryjeme je někde na kopci u kláštera, kde je najdeme, až je budeme potřebovat.“

„Ale budou nám scházet dva, pro Corteja a jeho dceru.“

„To mně nedělá starosti. Budeme-li mít tyto dva, najdou se již pak koně pro ně. Pojďme tedy! Prohlédneme si venku zdi. Bude nejlépe, nespatří-li nás nikdo mimo pátera.“

Když vyjeli na kopec a odbočili ke křovinám, zvedl se ze země vedle cesty muž a pospíchal do kláštera. Vešel vedlejšími dvířky, zamknul je a odebral se pak kvapně do bytu pátera. Byl to Manfredo, jeho synovec.

„Vždyť jsi celý udýchaný,“ pravil starý. „Přicházíš ze svého pozorovacího místa?“

„Ovšem. Oni již přicházejí!“

„Oni! Kdo?“

„Čtyři muži. Jeden z nich je veliký jako obr.“

„To musí být ten Sternau. Teď odejdi, aby tě u mne nespatřili. Zapamatoval sis všechno?“

„Ovšem! Vždyť toho není tak moc.“

„Nemáš co dělat, než svítit za námi, až já půjdu před nimi s lampou. Pak ale, až vejdeme do naznačené místnosti, totiž já a oni, zůstaneš vzadu, zavřeš dveře a zastrčíš závoru. To je všechno, ale teď jdi!“

Synovec odešel, a strýc usedl ke stolu, zdánlivě zabrán do knihy, ale naslouchaje bedlivě každému šramotu. Ale nebyl lovcem z prérie. Mezitím co marně napínal sluch, se dveře již dávno tiše otevřely a v nich stál Sternau a za ním jeho tři společníci. Prohlédl si dobře místnost a v ní sedícího a pak se tázal: „Vy jste páter Hilario?“

Tázaný ulekaně vyskočil a obrátil se. Trvalo to hezkou chvíli, nežli byl schopen odpovědět: „Ano, jsem. Kdo jste vy?“

„To se brzy dozvíte. Napřed nám ale odpovězte na několik otázek.“

„Seňore, nevím, co si mám pomyslet! Jak to tak vypadá, nepřišli jste obyčejnou cestou do kláštera.“

„Ovšem, že ne. Měli jsme k tomu své důvody. Znepokojuje-li vás náš příchod, záleží to jenom na vás, abyste se nás zbavil co nejdříve. Povězte, byl jste snad upozorněn na náš příchod?“

„Ne. Kdo mne měl o tom poučit?“

„Neřekl vám nikdo, že je pronásledován?“

„Pronásledován? Nerozumím vám!“

„Nepřišel k vám včera večer pán, jménem Cortejo a dáma, která je jeho dcera Conchita Cortejová?“

„Neznám tato jména.“

„Ach, vy že byste neznal tato často jmenovaná jména?“

„Ne. Žiji výhradně pro vědy a ošetřování nemocných a nezabývám se politikou.“

„A odkudpak tedy víte, že toto jméno je spojeno s politikou? Vy jste se tím prozradil, že je vám povědomé! Nechtějte mně klamat. Pravíte, že se nezabýváte politikou a přece si dopisujete se všemi politickými osobnostmi. Sám Jaguár jihu vám píše, že oklamal Corteja.“

Páter se polekal. Odkud mohl Sternau toto vědět?

„Mýlíte se, seňore,“ pravil. „O Jaguárovi jsem slyšel, ale o tom jistém Cortejovi však nikdy.“

„Nebyl jste tedy dříve jeho nepřítelem, tak dobře jako hraběte Fernanda de Rodrigandy?“

„Nikdy.“

Páter nevěděl, byl-li více polekán nebo udiven nad tím, že tento cizí muž o tom všem věděl.

Sternau pokračoval: „Vy jste tedy skutečně nepřijal Corteja a jeho dceru v této místnosti a neukryl jste je v podzemní komoře?“

„Seňore, nevím, jak se můžete opovážit vetřít se tajně ke mně a předkládat mně otázky, které nechápu. Zavolám si pomoc proti vám.“

„Nechte toho, špatně by se vám to vyplatilo! Nechcete se nám tedy přiznat, že je Cortejo u vás?“

„Vždyť to nemohu, seňore!“

„A já vám dokážu, že můžete.“

Při těchto slovech chytil Sternau pátera za krk a sevřel mu hrdlo. Ten dostal teď přece jen strach, když viděl, že je to doopravdy. Proto koktal:

„Já – – chci – –!“

Sternau o něco povolil a tázal se:

„Je tedy u vás Cortejo se svou dcerou?“

„Je.“

„Kde jsou ostatní, co s nimi přišli?“

„Ubytovali se dole ve městě.“

„Kam jste ukryl ty dva?“

„Do podzemní díry. Nevím, odkud jste se to dozvěděl, ale sám jste předtím povídal, že byl Cortejo můj nepřítel. Náhoda mně jej dala do rukou a tak když u mne hledal ochranu, stal se mým vězněm.“

„Jaký jste s ním měl úmysl?“

„Chtěl jsem jej tak trochu mučit a pak vydat Francouzům.“

„Pro vás bude pohodlnější, když jej vydáte nám. O to mučení se již také postaráme.“

„Seňore, neznám váš úmysl, ale kdybych věděl, že nejste jeho přátelé, kteří jej přišli vysvobodit, odhodlal bych se snad vám vyhovět.“

„Nesmysl! Nezahrávejte si s námi. Dávám vám minutu času. Chcete nebo nechcete?“

„Bože můj, vždyť jsem k tomu ochoten. Dovolte mně jen, abych přivolal svého synovce, on je hlídač zajatých a má klíče.“

„Tak ano.“

Páter zatloukl na zeď a hned nato vstoupil Manfredo a zvědavými pohledy si prohlížel ty čtyři muže. Měl sebou rozžatou lucernu.

„Tito pánové chtějí naše zajatce,“ pravil k němu strýc.

„Kdo je to?“

„Potom ti nic není. Ty jednoduše uposlechneš. Cesta teď snad bude volná a půjdeme ihned.“

„Neopovažujte se, abyste nám chtěli uprchnout,“ pravil Sternau. „Jeden z vás půjde napřed a druhý za námi. Přední nám bude rukojmím. Stane-li se něco, bude zastřelen.“

Odešli v pořadí, jak jej stanovil Sternau, což bylo ale také podle záměrů pátera. Tento je vedl několika chodbami a po dlouhých schodech do sklepa. Před silnými, železným plechem pobitými dveřmi se zastavil a odstrčil dvě závory.

„Máš klíč? Otevři!“ pravil k synovci.

Ten odemknul a ustoupil stranou, aby ostatní mohli projít. Páter kráčel napřed a ti čtyři za ním. Nepozorovali, že protější dveře byly otevřeny. Dříve nežli se mohli nadát nějakého nebezpečí, skočil páter bleskurychle dopředu dveřmi ven a zavřel je za sebou. V tom samém okamžiku slyšeli, že také za nimi bouchly dveře. Před a za nimi rachotily závory a zámky, oni ale zůstali ve tmě.

„Tisíc hromů! Jsme chyceni!“ zvolal Helmers. Sternau sáhl do kapsy a vytáhl sirky. Při svitu jedné z nich byl vidět proud páry, vnikající klíčovou dírkou. Zároveň ucítili velmi silný zápach, který jim odebíral dech.

„Můj Bože, máme být otráveni nebo zardoušeni!“ zvolal Sternau. „Foukají něco smrtonosného klíčovou dírkou!“

„Vypáčíme dveře!“ křičel Hromový Šíp.

Jako na povel se všichni opřeli vší silou do dveří. Nic to nepomohlo. Venku ale stál páter a naslouchal. Držel v levé ruce lucernu, v pravici pak prázdné tenké pouzdro, které obsahovalo chemickou látku, kterou profoukl klíčovou dírkou. Na jeho tváři se jevila ďábelská radost.

„Vítězství!“ zajásal. „Jsou chyceni! Ejhle, jak se opírají o dveře a tlučou na ně pažbami. Ó, to železo drží pevně, závory nepovolí. Za dvě minuty utichnou.“

Měl pravdu. Bouchání ochabovalo a brzy přestalo nadobro. Uvnitř panovalo ticho jako v hrobě. Otevřel opatrně dveře. Ostrý pronikající zápach mu šel vstříc. Kvapně otevřel dveře dokořán a ustoupil nazad, a volal současně na Manfreda, aby otevřel také druhé dveře. Takto se rozptýlil plyn a mohli vejít bez nebezpečí k obelhaným. Tito leželi bez pohnutí na zemi. Páter přikleknul, rozhalil jim prsa a ohledal je.

„Jsou živí. Všechno se podařilo, jak jsem si to přál. Odeber jim všechno, co mají u sebe – je to tvoje kořist. Pak budou spoutáni a ty zůstaneš na stráži, dokud se nevrátím. Já jdu pro Corteja, aby se potěšil pohledem na tyto lidi. Pospěš si, vrátím se hned.“

Cortejo se svou dcerou opustili svoje dosavadní obydlí a dali se vést páterem chodbami. Pojednou spatřili světlo a uviděli Manfreda sedícího u čtyř mužů, ležících nehybně na zemi. Cortejo přistoupil a vykřikl udivením: „U všech ďáblů, to je Sternau!“

„Ano, je to Sternau!“ zajásala Conchita. „A tady leží Bizoní Čelo, Medvědí Srdce a Hromový Šíp!“

Tito se zatím probrali z mrákot. Měli sice otevřené oči, žádný z nich ale nepromluvil ani slovo.

„Ale jak se vám to poštěstilo, že jste je zajal?“ tázal se Cortejo.

„O tom si promluvíme později. Teď se jedná především o to, co máme s těmito lidmi učinit?“

„Pro všechny případy se musí zavřít!“ odvětila Conchita, „a sice do některé z vašich nejhorších děr!“

„Budeme s nimi ale tak příliš zle nakládat? Vždyť jsou to přece jen lidé!“

„Ó, pro ně není nic dost špatného!“ odvětila ona horlivě. „Dostanou denně výprask, ale jenom jednou za týden jíst.“

„Přece bych vás ale prosil, abyste byla poněkud shovívavější, seňorito. Nevíte přece, nepřijdete-li jednou do postavení, kdy sama budete mít zapotřebí shovívavost.“

Ona nezpozorovala pichlavý pohled, jakým si ji přitom změřil a odvětila kvapně a horlivě:

„Žádnou shovívavost, ani milost pro ně! Nemám pravdu, otče?“

„Slitování by zde bylo na nepravém místě. Já jsem pozbyl oko. Hacienda mně byla odňata a moji lidé povražděni. Moji dceru chtěli dát sežrat krokodýlům. Nemůže být ukrutnější trest pro tyto lidi. Kdepak jsou ty díry, do nichž mají být zastrčeni?“

„O poschodí níž.“

„Dopravíme je tam tedy. Později nám povíte, jak jste je dostal do své moci.“

„Povolíme jim tedy pouta na nohou, aby mohli chodit.“

„Nebudou-li ale chtít jít?“ tázala se Conchita.

„Pak máme nože a světlo. Budeme-li je píchat a pálit, pak se naučí běhat,“ mínil Cortejo.

Žádnému ze zajatých ani nenapadlo, protivit se a přivodit si tím ještě zvláštní muka. Následovali volně pátera, který je vedl po schodech do nižšího podzemního patra. Tam se ocitli v dlouhé, úzké chodbě, do níž vpravo a vlevo ústily malé skalní kobky, dostačující sotva pro jednoho člověka. Každá se dala uzavřít dveřmi, v nichž se nalézal malý otvor.

„Jsou toto ty žaláře? Ukažte nám přece jeden z nich,“ pravila Conchita.

Páter otevřel jeden z nich.

„Tu jsou železné kruhy,“ řekl Cortejo. „K čemu jsou?“

„K připevnění osoby.“

„Jak se to udělá?“

„To je zvlášť chytře vymyšleno, seňore,“ pravil páter. „Chcete-li, posaďte se tam chvíli.“

„Já se mám posadit do té díry?“

„Ano. Pak vás mohu nejlépe přesvědčit, že žádný z těch čtyř vězňů odtud nevyvázne.“

„Dobrá. Zkusím to. Budu mít radost, budu-li vědět, jak pevně držíme tyto lidi.“

„Ano, otče, já to chci také vědět!“ mínila Conchita. „Neukázal byste mně to také, seňore?“

„Se vší ochotou,“ odvětil páter. „Mám zde vpravo kobku pro dva, která se výborně hodí pro takový pokus. Otevřu ji.“

Odstrčil závory a objevila se díra na dva lokty dlouhá a široká a právě tak vysoká, že v ní mohl sedět člověk. Půda byla z kamene. Nebylo v ní vidět ani slámu ani nějaké nádobí. Ale v zadní části byly zapuštěny ve výši krku a slabin dva železné kruhy, které teď byly otevřeny.

„Těmito kruhy se vězňové připnou?“ tázala se Conchita.

„Ano, seňorito.“

„Ale vždyť jsou otevřené a nevidím žádný visací zámek.“

„Ten není zapotřebí. Zamykají se tajným zařízením. Nuže, chce si panstvo zkusit, jak se sedí v takové kobce?“

„Ano, já to zkusím,“ pravila Conchita. „Až to zkusím, pak pocítím dvojnásobně sladkost pomsty.“

„Já také,“ pravil Cortejo.

„Pojďte tedy, posaďte se zde vedle sebe.“

Puzeni svojí mstivostí poslechli tento povel. Dvěma hmaty sevřel páter kruhy kolem jejich těl.

„Výborně!“ mínila Conchita. „Nelze se v tom ani pohnout. Jak sem podáváte potravu?“

„Tím otvorem ve dveřích. Chléb po železné vidlici a vodu pomocí houby, která se přidrží u úst.“

„Tak to je dobře. Pak jsem s tímto žalářem spokojena,“ pravila Conchita.

„Vy také, seňore?“ tázal se páter Corteja.

„Ano, jenom ty chlapy nedávejte do žádných lepších,“ odvětil ničema.

„Oni budou umístěni tady naproti.“

Otevřel čtverý dveře a posvítil tam. Tyto kobky byly větší a místo železných kruhů byly opatřeny dlouhými řetězy, které dovolovaly pohyb. Také tam stál kbelík a nádoba na vodu.

„Cože! Oni tam mají přijít?“ tázala se Conchita. „Pak to budou mít lepší než zde.“

„To je také můj úmysl,“ odvětil páter. „Chci je sice věznit, ne ale přímo usmrtit.“

„To je proti ujednání!“

„Nepamatuji se na žádné podobné ujednání. Ostatně v těchto místnostech jsem pánem já a mohu dělat, co a jak se mně zlíbí. Bude lépe pro zajaté, vstoupí-li dobrovolně do svých kobek, než abychom je k tomu museli donutit.“

Na Sternaův pokyn si všichni dali připnout řetězy, načež jim byla odejmuta dřívější pouta a jejich dveře byly uzamčeny.

„Teď jdi a dones jim chleba a vodu,“ nařídil páter synovci, který se pak vzdálil.

„No konečně, seňore!“ pravil Cortejo netrpělivě. „Bylo by snad již načase, abyste nás uvolnil.“

„Nás? Ach, kohopak tím míníte?“

„Mne a Conchitu, to se rozumí přece samosebou!“

Tu postavil páter svou lucernu na zem, opřel se o zeď chodby, zkřížil ruce na prsou a pravil: „Ale, seňore, vy jste přece jen velmi nedůsledný!“

„Jak to?“

„Vždyť jste předtím říkal, že jste spokojen s vaší kobkou a vaše dcera byla toho samého mínění.“

„Ano, spokojen s tím, že zajatí se dostanou do takovýchto děr, ale oni mají lepší.“

„Ne všichni. Vy kupříkladu máte tu, která se vám zalíbila nejvíc. A teď, když jste ji dostali, nejste spokojeni. Copak si teď mám o vás pomyslet?“

Otec a dcera dosud neměli ani tušení o tom, co páter vlastně zamýšlel. Cortejo pravil s největší netrpělivostí: „Tak nás již aspoň konečně uvolněte. Nebo se snad domníváte, že jsme sem vlezli proto, abychom tu zůstali sedět?“

„Ano, to je ovšem moje mínění.“

Teď jim teprve začalo svítat v mysli o hrozné pasti, do níž dobrovolně vlezli.

„Zbláznil jste se snad?“ zvolal konečně Cortejo.

„Já? Ó nikoliv. Ale vy jste byli zrovna šílení, že jste se vydali a to ještě tak naprosto hloupým způsobem do rukou vašeho nejhoršího nepřítele. Říkám vám, že tuto díru nikdy více neopustíte.“

Teď uznal Cortejo za dobré, pustit se do proseb:

„Nepřehánějte, seňore! Víme již, co jsme si přáli vědět, jak je totiž člověku, který je odsouzen zahynout v této díře.“

„Ne, to ještě zatím neznáte. To vám přijde na vědomí teprve po delší době.“

„Dobře! Ale zatím nám to stačí!“

„Vždyť to teprve začalo! Počkejte ještě chvíli, několik dní nebo týdnů, pak spolu opět promluvíme o této záležitosti.“

Conchita vydala z hrdla děsný výkřik. Došla už k plnému poznání toho, co ji čekalo.

„Seňore, vy jste netvor!“ zvolala.

„O nic horší než vy!“ odvětil páter.

„Vy nás zde nesmíte nechat zahynout!“

„Kdo mně v tom zabrání?“

„Já to nevydržím!“

„To věřím, to se zatím málokomu podařilo vydržet!“

„Mějte přece s námi soucit!“ prosil Cortejo.

„Soucit? Měl jste vy soucit se mnou? Měl jste soucit s jedinou z vašich četných obětí? Toužil jsem po hodině pomsty. Dostavila se sice velmi pozdě, ale žádný Bůh ani ďábel mně nezabrání, abych jí vychutnal. Ke hříchům jste měli odvahu, ta se vám ale nedostává ke snášení trestu. Styďte se. Vezměte si příklad tam z těch čtyř, kteří jsou příliš hrdí na to, než aby si postěžovali jediným hlesnutím.“

„Propustíte-li mne, obdržíte všechno moje bohatství,“ volal Cortejo v hrozných úzkostech.

„Není ještě čas, mluvit o tomto obchodu. Ostatně nemám už čas se s vámi zaměstnávat. Váš žalářník přichází. Jemu si můžete podle vůle postěžovat!“ –

O několik dní později přijeli tři jezdci na haciendu del Erina. Byli to Mariano, kormidelník Helmers a Malý Camillo. Odloučili se od Juarezova vojska, aby se dříve dostali na haciendu. Když tam přijeli, teprve se dozvěděli bližší okolnosti o dobytí haciendy, o zajetí a vysvobození Cortejovy dcery a konečně o zmizení Sternaua a jeho tří přátel.

„Zde se přihodilo něco zlého,“ pravil Mariano, „jinak by o nich musela být nějaká zpráva.“

„Můj bratr je s nimi,“ pravil kormidelník. „Je mou povinností je vyhledat. Nemohu jej opustit.“

„A já jsem Sternauovi zavázán tolika díky, že bych pro něho dal vlastní život,“ připojil Mariano. „A co vy tomu říkáte, seňore Camillo?“

„Já zatím nic. Musíme nejdříve vyslechnout ty dva Mizteky, co jeli s nimi.“

Tito se brzy dostavili a vypověděli, co jim bylo známo. Podle jejich názoru odjel Sternau směrem na Santa Jago.

„Mohli byste najít místo, kde jste se od nich odloučili?“

„Ano.“

„Dobrá, ať nás tam tedy jeden z vás zavede. Může se potom vrátit.“

Tak se tito tři odhodlali pustit za svými zmizelými přáteli. Vyměnili své unavené koně za čerstvé a bez prodlení vyrazili. Průvodce je dovedl přesně na místo, kde se sešel Sternau s Emily a naznačil jim pak směr, kterým leželo Santa Jago. Dorazili tam krátce před soumrakem a zastavili se před městečkem na poradu. Usnesli se, že vyřídí své pochůzky a pak se sejdou na klášterním vrchu. Mariano zajel před jednu ventu a vešel tam na sklenici pulque. Kromě prostořekého hostinského tam byl jediný člověk v oděvu dělníka, povalující se na lavici.

Byl to jeden z pacholků, kteří vyprovázeli Emily na jejím výletu ze Santa Jago a byli svědky jejího setkání se Sternauem a jeho kamarády. Za spropitné jednoho pesa se Mariano dozvěděl, že po delší rozmluvě Emily v doprovodu několika Mizteků odjela do hlavního města a naši hrdinové do Santa Jago. Poněvadž ale s jistotou věděl, že se ve městě nikde nezastavili, soudil, že snad jeli dál, ale že se snad přece zastavili v klášteře, kde předtím Emily bydlela u pátera Hilaria.

S touto zprávou zajel Mariano na klášterní horu, kde se brzy setkal se svými kamarády, jimž vypravoval, co se dozvěděl. Následkem toho se odhodlali zajet do kláštera. Když přišli k bráně, slezl jen Mariano z koně, druzí dva měli čekat na jeho návrat. Byl vpuštěn a na jeho požádání uveden do bytu pátera Hilaria. Mariano zaklepal a vešel. Světlo lampy padalo přímo na něho. Páter povstal z křesla, v němž si hověl a obrátil se na příchozího. Okamžitě s největším udivením sprásknul rukama a zvolal: „Don Fernando!“

„Mýlíte se, seňore, nejmenuji se Fernando.“

Tato slova pátera vzpamatovala.

„Ach, ano! Je to také nemožné!“ pravil. „Vy totiž se neobyčejně podobáte muži, kterého jsem dříve znal, ale je tomu již tak dlouho, že nijak nemůžete být on sám.“

„Směl bych se dozvědět jeho jméno?“

„Hrabě Fernando de Rodriganda.“

„Ach, toto jméno je mně povědomé. Ale hrabě Fernando je tak letitý, že je zhola nemožné, abych za něho mohl být považován.“

„Znáte jej snad?“ tázal se páter, opíraje svůj pichlavý pohled na Mariana.

„Znám.“

„Žije tedy ještě?“

„Žije a zdržuje se teď v severních krajinách Mexika.“

„Snad bych se při této příležitosti mohl také dozvědět, s kým mám tu čest mluvit?“

„Jsem španělský lovec a jmenuji se Mariano.“

Při zvuku toho jména sebou páter trhnul. Cortejo se zmínil o tomto muži a podotknul přitom, že je tento muž pravý hrabě Rodriganda. Chtěl se přesvědčit o totožnosti této osoby a tak se začal vyptávat: „Španělský lovec? To tedy snad ještě nejste dlouho v Mexiku?“

„Ne. Zdržoval jsem se předtím v Austrálii.“

„Ale dříve jste snad již jednou byl v Mexiku? Zdá se mně, že jsem vás již jednou viděl v hlavním městě?“

„Tam jsem ovšem byl, ale je to již velmi dlouho.“

„Ó seňore, já mám neobyčejnou paměť. Tvář, kterou jsem jednou viděl, poznám zase ihned i po delší době. Nemýlím-li se, musí to být již skoro dvacet roků, co jsem vás spatřil, zdá se mně, že to bylo v domě jistého Angličana, který – ano, teď mně napadlo jeho jméno – se nazýval lord Lindsay.“

„S lordem jsem ovšem byl ve styku, ale nemohu se nikterak upamatovat, že bych se tam byl s vámi sešel.“

„Vy jste se se mnou nesešel, ani jste mně neviděl. Byl jsem tehdy zpovědníkem jednoho z domácích služebníků a viděl jsem jen zdálky, když jste přicházel nebo odcházel. Jestli mně má paměť nešálí, byl jste snad i snoubencem dcery Angličana. Je to tak?“

„Miss Amálie byla a je má nevěsta. Od koho jste se to dozvěděl?“

„Právě od toho služebníka. Mimo to jsem se od něho dozvěděl zvláštní věci, víceméně se týkajících vaší osoby.“

„Mohu vědět, co to bylo za věci?“

„Musíte odpustit, že nesmím odpovědět, poněvadž mně to bylo sděleno pod pečetí zpovědního tajemství. Bylo to něco o jistém Cortejovi a jeho dceři Conchitě.“

„Ach, kdybych se to mohl dozvědět! Znal jste Corteja?“

„Ovšem. Právě tak, jak jsem znal hraběte Fernanda de Rodrigandu, za kterého jsem vás předtím považoval.“

„Copak jsem mu skutečně tak podobný?“

„Neobyčejně. Sotva lze pozorovat nějaký rozdíl mezi vámi a jím, jak totiž vypadal ve vašich letech. Skoro by člověk soudil, že jste jeho blízký příbuzný.“

„Snad je to tak,“ prozradil se neopatrně Mariano. „Jsem jeho příbuzný, ovšem vzdálený.“

„Svatá madono, byla by to tedy přece pravda, co mně ten muž ve zpovědi pověděl?“

„Ve zpovědi! To je po čertech nepříjemné. Mně by na tom nesmírně záleželo, abych se to od vás dozvěděl. A teď nesmíte promluvit?“

„Odkud jste věděl, že já znám hraběte a Corteja?“ ptal se páter po delším přemýšlení.

„Já to nevěděl. Vždyť jste mně to před chvílí sám řekl.“

„Ach, já jsem myslel, že to víte a přicházíte, abyste se mnou promluvil o té záležitosti. Je pravda, dosud jsem se vás ani netázal, jaká příčina vás ke mně vede, ale přece se ptám: v jakém jste vlastně příbuzenském poměru k hraběti z Rodrigandy?“

„To je tajemství, o němž nemohu mluvit.“

Páter se uvědoměle usmál a pravil s dobráckým tónem:

„Mně můžete důvěřovat, seňore. Ostatně jsem přesvědčen, že o tomto tajemství vím aspoň tolik, co vy sám.“

„Skutečně? Můžete mně to dokázat?“ tázal se Mariano.

„Ano. Vy jste legitimní syn hraběte Emanuela de Rodrigandy, byl jste vyměněný za synovce Pabla Corteja a tento synovec nyní užívá jméno, které náleží vám.“

Mariana zachvátilo ohromné, ale šťastné rozechvění.

„Můžete to dokázat?“ tázal se.

„V každém případě,“ odvětil páter.

„Můj Bože, kdo by si to byl pomyslel! Po dlouhá léta pátrám po tomto důkazu a teď jej tak znenadání nacházím.“

„Ne tak rychle, seňore! Povídal jsem, že bych to mohl dokázat, jestli to ale smím nebo budu dokazovat, to je jiná otázka. Vadí mně v tom zpovědní tajemství, ale nebude mně vadit, dát vám několik pokynů, které vám v té věci mohou nějak posloužit. Byl jste dlouhá léta v zajetí. Je to pravda?“

„Ovšem.“

„Oběma Cortejy, pomocí jistého Landoly?“

„Ovšem. Také toho znáte?“

„Snad. Německý lékař vás vysvobodil?“

„Můj Bože, cožpak jste vševědoucí?“

„To ne,“ odvětil páter s úsměvem. „Ale vidíte, že jsem do celého případu zasvěcen. Mohl bych vám snadno rozluštit vaše hádanky, ale nevím, jestli se mohu spolehnout na vaši mlčenlivost.“

„Seňore, budu mlčet jako hrob,“ pravil Mariano prosebně. „Proboha vás prosím, povězte mně všechno, co víte!“

„Již jsem vám beztoho pověděl více, nežli bych měl. Ale snad vám budu moci dát několik pokynů, o nichž jsem mluvil, dříve ale musím se dozvědět, jak dalece vy sám jste zasvěcen do té věci. Musím znát celý váš životopis a veškeré události, vztahující se na vás a na vaše přátele.“

Mariano nechoval ani nejmenší nedůvěru k tomuto muži. Vypravoval všechno tak obšírně, že nezamlčel ani to nejmenší. Když byl hotov, tázal se páter:

„Vy jste tedy přesvědčen, že jste syn hraběte Emanuela a hrabě Fernando také?“

„Ano.“

„Kdo ještě dále ví o tomto poměru, mimo toho Sternaua?“

„Oba náčelníci, i Helmersové, Emma Arbellezová, Karja, Maria Hermoyesová a onen Španěl, který byl v otroctví s hrabětem v Heráru.“

„To se tedy vaše tajemství stalo již vlastnictvím mnoha osob a viníci je nebudou již moci dál utajit. Snad je zná také Angličan a jeho dcera a několik osob v Německu?“

„Ovšem.“

„A které okolnosti vám jsou nejasné? To musím vědět!“

„Nejasné z hlavních věcí není vlastně nic. Jedná se pouze o důkazy, ale to je vlastně to nejobtížnější. Ano, kdybychom měli Pabla Corteja a Landolu!“

„Nuže, to přece není nic nemožného. Nevyzradíte mne, kdybych vám v tom pomohl?“

„Nikdy, na to se můžete spolehnout!“

„Nuže dobře. Chytnete-li Corteja, nemám zapotřebí vyzradit zpovědní tajemství. Možná, že jej ještě tento večer budete mít ve svých rukách. Chci se vám přiznat, že Sternau se svými kamarády byl zde u mne.“

„Ach, skutečně? Kde jsou? Chytili Corteja?“

„Ne. Oni ke mně přišli a ptali se po Cortejovi. Nevěděl jsem o něm, a proto jeli dál.“

„Kde jsou teď? Kam odjeli?“

„To nevím. Ale kde je Cortejo, to vím dobře.“

„To by bylo štěstí! Ale neřekl jste právě teď, že o něm nic nevíte?“

„Ovšem to jsem řekl a byla to také pravda. Ale sotva Sternau odešel, dostavil se Cortejo, aby tu hledal útočiště.“

„Poskytl jste mu je?“

„Ovšem. Domníval jsem se totiž, že se Sternau vrátí.“

„Ó, seňore, chcete mně jej vydat?“

„Milerád vám vydám oba, otce i dceru.“

„Kde se nalézají?“

„V podzemním žaláři. Dříve ale zavolám oba vaše přátele, neboť já vám nemohu pomáhat, aby mne neviděli, a vy sám nepostačíte, abyste je vyvedl bez šramotu. Počkejte zde.“

Odešel. Nejprve vyhledal svého synovce, seznámil ho se svými záměry a potom zavolal Mariánovy společníky, kteří před bránou očekávali s velikou netrpělivostí jeho návrat. Pak se všichni odebrali do podzemních chodeb, kde se opakoval výjev, již jednou provedený se Sternauem a jeho kamarády. Ti tři muži byli podobně omámeni, okradeni a zavřeni do kobek na té samé chodbě.

Při ohledání kořisti spatřil páter prsten, který Manfredo stáhl Mariánovi z prstu.

„Tohle je diamant,“ pravil, „a dokonce s hraběcí korunkou Rodrigandů. Ten nechám prozatím u sebe.“

„Vždyť jsi mně ale přislíbil všechno, co tito chlapi měli u sebe!“

„Ovšem, i ten prsten patří tobě. Já si jej jen vypůjčím, protože zamýšlím jeho pomocí provést nějaký chytrý plán.“

Nato otevřel páter Cortejův žalář. Když jej otec i dcera spatřili, dali se do hrozného proklínání.

„Nenadávejte,“ zakřikl je páter. „Záleží ostatně jen na vás samotných, nechám-li vás tu zahynout, nebo zdali vám ještě ponechám naději na vysvobození.“

„Copak za to žádáte?“ tázal se Cortejo.

„O tom promluvíme později. Nyní se prozatím jedná pouze o nějakou úlevu ve vašem okamžitém postavení. Jsem ochoten vám dát lepší kobku a také potravu, jestli mně podáte upřímnou a pravdivou informaci o kapitánovi Landolovi, co býval mořským pirátem.“

„Proč právě o něm?“

„To je moje záležitost. Vy jste přislíbil tomu americkému lovci jménem Grandeprice, že vydáte Landolu do jeho rukou a proto musíte vědět, kde se nachází!?“

„Co chcete od Landoly?“

„Chci s ním vyrovnat účet, tak jak to dělám s vámi.“

„To by pro mne bylo pravé potěšení, ale přesto nevím, kde se teď nachází.“

„Máte ale nějaký prostředek, abyste se to dozvěděl?“

Cortejo otálel s odpovědí. Proto pravil páter přísně:

„Dobrá, nechejte si to pro sebe, chcete-li v této díře bídně zahynout. Odpovíte-li mně ale poctivě, tak vás dám do lepší místnosti.“

„Dříve nás odtud odveďte, potom budu mluvit, dříve ale ne.“

„Aha, vy mně nevěříte? Nu, nechci vám to zazlívat a vyplním proto vaše přání. Nedozvím-li se ale potom, co chci, potrestám vás dvojnásobně.“

Odpoutal je s pomocí svého synovce, že mohli jít, nikoliv se ale protivit a zavedl je pak do jiné prostornější místnosti, kde mohli aspoň stát a natáhnout se na zemi.

„Toto bude vaše nynější obydlí,“ pravil páter. „Nyní ale žádám informaci: kdy a kde se mohu dozvědět, kde se nachází Landola?“

„U mého bratra,“ odvětil Cortejo. „V Rodrigandě ve Španělsku.“

„To je pro mne příliš obšírné a zdlouhavé a málo by mně to prospělo. Nemáte jiné a lepší informace?“

„Pro případ, že mně ještě přislíbíte dvě věci, řeknu vám všechno.“

„Mluvte, co vám mám slíbit?“

„Předně, že nás zde nenecháte zahynout a za druhé, že mou dceru lékařsky ošetříte a vyléčíte.“

„Slibuji vám to v případě, bude-li vaše informace dobrá.“

„Nedůvěřuji vám. Napřed mně přísahejte, že dostojíte vašemu slibu.“

„Co by vám to pomohlo? Jsem-li skutečně tak věrolomný, jak o mně soudíte, nebudu dbát ani na přísahu.“

„Máte pravdu. Jsme úplně ve vašich rukou. A proto vám povím, že jsem již psal svému bratrovi ohledně Landoly. Také mně na tom záleželo, dozvědět se o jeho nynějším pobytu.“

„Kdy a kde očekáváte jeho odpověď?“

„Ve Veracruzu u mého jednatele a tím je rybář Gonzalvo Verdillo.“

„Jak ale od něho obdržím tuto odpověď?“

„Přinese ji posel, který by se prokázal mým vlastnoručním dopisem.“

„Dobře, vy tedy vyhotovíte tento dopis.“

„Zadarmo nikdy.“

„Co za něj žádáte?“

„Pravdivou informaci o tom, co míníte udělat se Sternauem, Mariánem a těmi ostatními lidmi, které jste kromě nás zajal.“

„To teď ještě ani sám nevím. Chci na nich ukojit svou pomstu. To je moje informace. Teď snad již budete psát?“

„Jen pod podmínkou, že mně dáte přečíst psaní mého bratra.“

„Již zase podmínka? Poslouchejte, mějte se na pozoru, aby mně nedošla trpělivost! Ale v tom vám ještě vyhovím. Teď vám ale přinesu psací potřeby a budete psát.“

Odešel a přinesl mimo potřeby k psaní také dřevěnou stoličku, kterou měl Cortejo použít místo stolu. V této nepohodlné poloze a při svitu lucerny napsal požadované psaní. Páter si je bedlivě přečetl, není-li v něm něco podezřelého.

„Až dojde odpověď, dám vám ji přečíst,“ pravil Cortejovi, když odcházel.

„Kdopak ten dopis dopraví do Veracruzu?“ tázal se synovec.

„Americký lovec Grandeprice.“

„Ale co když se bude poptávat po Cortejovi?“

„To nech už na starosti mně! Ty teď jdi a odkliď koně zajatých, aby nikdo nic nezpozoroval.“

Časně zrána si dal páter zavolat amerického lovce.

„Seňore,“ pravil, „měl bych pro vás nějaký úkol. Byl jste již někdy ve Veracruzu?“

„Byl, odtud ale ne.“

„Bylo by vám tedy zatěžko nalézt tam nejkratší cestu?“

„Mně? Lovci? Co vás to napadá! Ale proč mluvíte o Veracruzu? Vždyť tam nemám nic na práci!“

„A přece! Prosil bych vás, abyste mně tam dopravil dopis.“

„Seňore, vy jste mně zachránil od smrti, jsem proto ochoten udělat vám všechno po vůli. Teď ale nemohu, protože jsem ve službě u Corteja. Nemohu odtud pryč.“

„Ale vždyť to psaní je právě od Corteja a on vás tam posílá.“

„Hrome, snad se mne nechce nějak zbavit?“

„Proč to?“

„Aby nemusel splnit slib, který mně dal.“

„Tím míníte, že vám slíbil vydat Landolu?“

„Ano. Ale jak vy o tom víte?“

„On sám mně to řekl. Ostatně se mýlíte. Cortejo vás nechce ošálit, naopak chce splnit svůj slib, tím že vás posílá do Veracruzu. Tam jsou o něm uloženy informace u Cortejova jednatele, které mu máte přinést.“

„Ach, to je něco jiného. Ale proč posílá ke mně vás, proč mně to neřekne raději sám?“

„Proto, že nemůže. Není tu. V noci odejel.“

„To je mně podezřelé, master Hilario. Proč mně o tom nic neřekl?“

„Nebylo to možné. Přišel posel, který jej narychlo odvolal k Jaguárovi jihu.“

„Toho ať vezme čert!“

„Cortejovi zbylo sotva tolik času, aby napsal toto psaní, které vám mám odevzdat.“

„Pro koho je?“

„Pro rybáře Gonzalva Verdilla, který je Cortejovým jednatelem. Ten již předtím napsal o zprávu, kde se teď Landola nachází. Odpověď leží u rybáře a vy ji máte přinést.“

„Ale kam ji mám donést, když Cortejo již od vás odešel?“

„Jen ji doneste ke mně. Do vašeho návratu se Cortejo zase vrátí.“

„Pak souhlasím. Dejte sem to psaní. Vydám se na cestu ihned.“

„Učiňte tak a vraťte se co možná nejdřív. Buďte ale opatrný! Není to dnes maličkost, mít u sebe Cortejovo psaní.“

Mezitím se nemocný Arbellez tak dalece zotavil, že dnes mohl na chvíli opustit lůžko. Seděl zahalen do pokrývky u okna na severní straně domu. Tam vyhlížel, neboť tím směrem ležela tvrz Guadeloupe, Chihuahua a také Coahuila. Vedle něho stála Maria Hermoyesová.

„Všechno bych milerád oželel, jen kdybych ji opět spatřil,“ pravil, pokračuje v započatém hovoru.

„Nesmíte ztrácet trpělivost. Juarez ji přivede sebou. Ale seňore, nevypadá to tam v dálce, jako by sem přijíždělo množství jezdců?“

„Svatá panno! Kdyby to snad byl Juarez! Jsou to skutečně jezdci. Ó, kéž by mé dítě bylo mezi nimi!“

Byla to celá armáda, která sem cválala, běloši a Apači. Miztekové skočili na koně a jeli jim naproti. Ozval se hromový jásot a po malé chvíli někdo kvapně vstoupil do místnosti.

„Benito Juarez!“ zvolal haciendero.

„Prezident!“ přidala k tomu Maria Hermoyesová.

„Ano, jsem to já,“ pravil indiánský prezident. „Bůh vás pozdrav, seňore Arbellezi. Jak se vám pořád dařilo?“

„Zle, velmi zle, seňore,“ odvětila Maria. „Conchita Cortejová jej dala zmrskat na kosti a uvrhla jej pak do sklepa. Náš dobrý pán prodělal hrozná muka.“

Juarez svraštil brvy, chtěl se vyptávat, v tom jej ale přerušil jásavý výkřik ode dveří:

„Otče!“

Starý nemocný haciendero neslyšel tento hlas po tolik let, ale přece jej ihned poznal. „Emmo, mé dítě!“

Tu vzal Juarez stařenu za ruku a vyvedl ji ven ze světnice.

„Nechme je o samotě,“ pravil k ní venku. „Tento blažený okamžik je jejich svaté vlastnictví, o které je nesmíme okrádat. Ale povězte mně, seňoro, kdepak je seňor Sternau?“

„Ten je pryč a nikdo neví kde a s ním Bizoní Čelo, Medvědí Srdce a ti ostatní.“

„Přece to ale museli říci, když opouštěli haciendu na nějaký čas?!“

„Ne, oni to nemohli říci, proto, že to sami nevěděli. Pustili se za Conchitou Cortejovou.“

Kvapně vypravovala, co sama o věci věděla. Vtom přišla Karja, Indiánka. Vešla s Mariou Hermoyesovou do pokoje k otci a dceři, aby pozdravila haciendera, zatímco Juarez se musel věnovat svým povinnostem.

Také Lindsay a Amálie přišli s nimi. Angličan stál o půl hodiny později s Juarezem v místnosti, když k nim vešel náčelník Mizteků.

„Přináším tyto spisy od seňora Sternaua. Odevzdala mu je jedna dívka. On jel za nepřáteli a cestou se s ní setkal. Nežli jel dál, poslal mně ty spisy pro tebe.“

Byly to opisy tajné korespondence pátera Hilaria, které provedla Emily. Juarez prohlížel spisy zpočátku lhostejně, ale brzy s velkou pozorností, takže si Angličan netroufal jej vyrušovat. Konečně složil a zastrčil tyto cenné papíry.

„Račte prominout, seňore,“ prosil, „bylo to ale skutečně nesmírně důležité.“

„Zprávy o Sternauovi?“

„Jenom od něho poslané. Mluvil jsem již s vámi o jisté seňoritě Emily?“

„O vaší vyzvědačce?“

„Vlastně bych ji raději nazýval svou společnicí. Mám jí mnoho, mnoho co děkovat a teď znova vyvedla kousek, jak to jen ona sama dovede. Musím ještě dnes opustit haciendu a táhnout na Durango.“

„To je nesmírně odvážné!“

„Nikoliv, ani v nejmenším. Mám tady opisy korespondencí ze všech vojenských táborů. Budu tam skvěle přijat. Čeká se tam pouze na můj příchod, aby se udeřilo na nepřítele. Zde, přečtěte si to, seňore!“

„Můžete se bezpečně spolehnout na pravdivost těchto opisů a těm co sloužily za originál?“ tázal se Lindsay.

„Úplně.“

„To tedy jsou tyto informace ovšem nesmírně důležité a uklidňující. Ano, nesmíte otálet. Musíte bez prodlení odejít. Ale co já?“

„Vy si odpočinete a přijedete za mnou, až se seňor Sternau vrátí.“

Tak se také stalo. Prezident ten samý den opustil haciendu. Vzal sebou veškeré svoje vojsko a zanechal jen malou posádku kvůli udržení jeho spojení se severovýchodní částí země.

Minulo několik dní, aniž by se Sternau vrátil nebo aby o něm přišla jakákoliv zpráva, když jednoho večera malá tlupa jezdců přijela od severu do haciendy. Okolo dvaceti dobře ozbrojených Apačů provázelo totiž pět bělochů, ve kterých jsme poznali staré známé. Byli to totiž hrabě Fernando, oba vídeňští lékaři, Pepi a Cecilia.

Je jasné, že byl hrabě přivítán ode všech s radostným jásotem a trvalo to hezkou dobu, nežli hovor přišel do klidnějších kolejí.

Samozřejmě se ptali po tvrzi Guadeloupe a po tamějších známých. Resedilla ohlásila svoji brzkou návštěvu a Černý Gérard sice dosud ležel následkem své těžké rány, ale oba lékaři ujišťovali, že jí nepodlehne, nýbrž následkem své silné tělesné konstituce a výborného ošetřování, které se mu dostávalo od Resedilly, bezpochyby brzy okřeje.

Pro ten okamžik bylo zapomenuto na minulost a panovala nezkalená radost. Nikdo netušil, že se blíží nová těžká tragédie.

Po stopě tlupy Apačů, u níž se nalézal hrabě, jelo šest mužů. Jejich náčelníkem byl Manfredo, synovec pátera Hilaria a jeho společníky byli ti, kteří prchli z hory El Reparo s Cortejem do Santa Jago. Páter je najmul pro sebe a odeslal k severu, aby si počkali na hraběte, až pojede z tvrze Guadeloupe na haciendu.

„Prokletá věc!“ řekl Manfredo. „Protentokrát nám unikli! Kdo by si také pomyslel, že při něm bude dvacet těchto prokletých rudochů!“

„Měli jsme jej zastřelit z povzdálí,“ mínil jeden.

„Nikoliv, to nejde. Můj strýc jej chce mít živého.“

„S tím je teď konec. Zajisté jsou již teď na haciendě.“

„Bezpochyby. Ale ještě se nevzdávám naděje. Půjdu si pro něho na haciendu.“

„To není možné!“

„Myslíš? Je to naopak velmi snadné. Povím vám, jak to zařídíme.“

Dal jim potřebná ponaučení, pak zajeli stranou, aby se až do večera ukryli. Ale již krátce před soumrakem odejel Manfredo k haciendě. Nebezpečí, že by mohl být někým poznán, nebylo velké, protože mezi tolika lidmi jeho tvář nemohla vzbudit velkou pozornost.

Když přišel na Erinu, dal se zavést k Arbellezovi, který seděl s Don Fernandem ve svém pokoji.

„Co si přejete?“ tázal se haciendero.

„Jsem syn starosty v Sombreretu,“ odvětil ničema, „a mám vám odevzdat tento prsten.“

„To je Mariánův prsten! Proboha, odkud jej máte?“ zvolal hrabě, když na něj pohleděl.

„Nějaký seňor Mariano mně jej dal, jako znamení důvěry, když budu vyřizovat moje poselství.“

„Ach, díky Bohu! Tedy žádné nové neštěstí! Jaké poselství přinášíte?“

„Několik pánů, mezi kterými byli dva Indiáni, odevzdali mému otci ženskou k prozatímnímu opatrování jako zajatkyni. Museli rychle dále, ale ten, kterého nazývali Mariánem, mně dal tento prsten s pověřením a nařídil mně, abych vám pověděl, že Conchita je chycena a zajata u mého otce a že Pablo Cortejo bude rovněž příští den chycen.“

Této zprávě uvěřili a ta se rychle roznesla po haciendě. Posel byl pohoštěn, pojedl ale jen maličko a odebral se časně na odpočinek.

V noci, když všechno spalo, vstal a vplížil se do pokoje hraběte, který již předtím vyslídil. Hrabě spal. Zasadil mu ránu, která starce omráčila, svázal jej, ucpal mu ústa a spustil po lase ven oknem, kde jej přijali jeho ničemní pomocníci.

„Teď s ním honem pryč,“ šeptal dolů. „Víte, kde se s vámi setkám!“

Zavřel okno, a vrátil se na své lože. Kdyby byl tušil, jaké poklady, pocházející z Heráru, obsahovala zavazadla Dona Fernanda, byl by zajisté pobyl déle, aby si aspoň jejich část přivlastnil.

Za svítání, když se osazenstvo haciendy probouzelo, sedl na koně. Obdržel odměnu od Arbelleze a uháněl pryč…