KAREL MAY

Tajemství starého rodu 8.

Zákon bohyně Nemesis

KAPITOLA PRVNÍ

Rozvázané uzly

Konečně, po tak dlouhé době, se laskavý čtenář odebere zase jednou do Španělska, a sice na to samé místo, kde náš příběh se začal odvíjet.

Tam v lese u Rodrigandy tábořila tlupa cikánů, staří a mladí pestře dohromady. Nejstarší z nich ležela pod stanem, kde ve dne slunečním vedrem a v noci citelnou zimou méně trpěla, něžnost, která bývá u cikánů vzácná.

Tato stařena byla Zarba, královna Gitanů, někdejší kvetoucí krasotinka, zingarita, kterou Cortejo vytrhl z kmene a pak odhodil.

Bylo to za večera. Královna ležela v hlubokém spánku, když přiklusal jezdec na neosedlaném koni, bez třmenů, s provazem místo uzdy. Všichni vyskočili. Znali jej.

„Jarko!“ volalo se ze všech stran tak hřmotně, že se prabába probudila. Povstala z lože a vystrčila hlavu ze stanu. Ihned všechno utichlo.

„Jarko!“ zavolala.

Jezdec seskočil z koně a přistoupil k ní blíž.

„Posaď se, můj synu,“ pravila. „Byl jsi velmi dlouho vzdálen. Konečně mi přinášíš zprávu. Budu se tázat a ty mi budeš odpovídat. Nebo jsi snad unaven? Máš hlad nebo žízeň, můj synu?“

„Copak je cikánovi do únavy, hladu nebo žízně! Ptej se, matko, abych ti mohl odpovídat.“

„Byl jsi v Německu na tom místě, kam jsem tě poslala?“

„Na zámku Rheinswaldenu? Ano, tam jsem byl.“

„Tak je vyplněno moje přání. Žije ještě Tombi?“

„Žije a těší se ze svého života.“

„Neviděl jsi starého muže, nemocného na duchu?“

„Viděl. Mluví pořád jenom, že je starý, věrný Alimpo. Říká se, že tento muž je opravdovým hrabětem z Rodrigandy.“

„Čím je, po tom ti nic není. Které osoby jsi tam ještě zastihl?“

„Vévodu z Olsunny a vévodkyni, jeho choť.“

„Ta bývala mou přítelkyní.“

„Paní Rositu, dceru Rodrigandů, a její dcerušku, mladou Rositu.“

„Tu jsem viděla jako dítě, a kladla jí ruce na hlavu. Je spanilá?“

„Krásnější než ranní červánky.“

„A dobrá?“

„Její srdce je samá dobrota.“

„Bůh jí požehná. Koho jsi tam ještě viděl?“

„Důstojníka jménem Kurt Helmers, starého Rodensteina, jeho syna malíře a ženu jeho syna, vévodovu dceru.“

„Znám je všechny.“

„Pak jsem dostal od Tombiho, tvého syna, psaní pro tebe.“

„Psaní? Dej je sem! Moje oči jsou ještě dost bystré, abych rozeznala slova svého syna, který je synem mého nejhoršího nepřítele.“

Cikán jí doručil kus složeného papíru, na němž bylo napsáno několik řádků špatným perem a ještě špatnějším inkoustem. Ona ale porozuměla té škrábanici, a četla následující úryvky:

Matko!

Psaní na paní Sternauovou. Dosud žije. Také kormidelník, hrabě Fernando. Také všichni ostatní. Fernando od Corteja jedu. Zdánlivě mrtev. Dopraven na loď. Stal se otrokem. Landola učinil. Ostatní Landolou na loď. Zajati. Měl je zabít. Odvezl na pustý ostrov. Šestnáct let. Zachráněni. Přijdou brzy domů. Velká radost v Rheinswaldenu a na Rodrigandě. Pomsta brzká a veliká.

Syn Tombi

Zarba seděla po delší dobu pohroužena do myšlenek. Pak uschovala psaní do kapsy svého chatrného oděvu a vyšla ze stanu. Vzala si dýku a odešla z tábora, aniž by svým lidem podala jediné slovo jakéhokoliv vysvětlení. Kráčela rovnou cestou k zámku Rodriganda.

Poněvadž měla vždy volný přístup do zámku a vyznala se dobře ve všech jeho místnostech, vystoupila po schodech, naslouchala u jedněch dveří, a když za nimi zaslechla mužský a ženský hlas, zaklepala a vešla.

V pokoji seděl na pohovce Cortejo se sestrou Clarou. Před sebou na stole měli skvostnou večeři. Jejich tváře se zamračily, jakmile poznali, že je to Zarba, která vchází dovnitř.

„Co tu hledáš?“ tázal se Cortejo hrubě.

„Chci se ohřát při tvém ohni,“ odvětila.

„Ohřát se? Jdi do lesa ke svým lidem. Tam si přisedni k ohni.“

„V zámku u svých je to lepší než v lese.“

Pohlédl na ni udiveně. Copak to zase měla? Tato cikánka měla moc, které nebyl s to odolat. Znala všelicos z jeho života. Zda věděla víc nebo všechno, o tom neměl ani tušení. Jak často si již přál její smrt. Nebyl by si zajisté dělal z toho svědomí zabít ji, ale něco tajemného jej vždy od toho zdržovalo.

„Koho bys měla v zámku, kterého bys mohla nazývat, svým?“ tázala se Clara hrdým, pohrdlivým tónem.

„Tebe nikoliv,“ odvětila cikánka.

„Bábo!“ zvolala Clara. „Jak se můžeš opovážit mi tykat! Nezneužívej mé trpělivosti takovýmto způsobem!“

„Copak ty jsi něco jiného, než já?“ tázala se Zarba.

Clara neodpověděla, ale obrátila se na Corteja:

„Vyžeň tuto tulačku! A to okamžitě!“

Cortejo musel poslechnout; poručil cikánce:

„Jdi dolů a ohřej se tam v čeledníku. Zde není pro tebe místo!“

Ta se vzpřímila, opřela se o krb, překřížila ruce na prsou a pravila s důrazem:

„Zarba se bude ohřívat, kde se jí bude chtít. Tato žena byla tvou milenkou a porodila ti syna, který dosud žije. Také já jsem byla tvojí milenkou a dala jsem ti syna, který žije. Kdo z nás je víc? Ovšem, můj syn je chudým cikánem, kdežto ten její je teď hrabětem z Rodrigandy.“

Ti oba se zalekli, že jim stydla v žilách krev.

Teprve po delší přestávce pravil Cortejo:

„Zarbo, proboha, co tě to napadá! Ty blouzníš!“

„Nebylo by ani divu, kdybych pozbyla smysly; ale Bůh mi je zachoval, aby tu byla žalobnice, až se dostaví hodina vašeho soudu.“

„Tato žena je skutečně šílená, nebo se jí jen něco zdá!“ zvolala Clara.

„Nerouhej se!“ velela Zarba. „Udeří vaše hodina, ve které šílenost by pro vás byla dobrodiním. Budete kvílet a skřípat zuby tak, že sami ďáblové budou nuceni, mít s vámi útrpnost!“

„Copak to vlastně na nás chceš?“ tázal se Cortejo.

„Jen se ohřát,“ odvětila Zarba. „Když mne ale tato ženština vyhání, když se domnívá, že je něco víc než já, pak jí oznamuji, že mám stejná práva. Žádám od tebe pro svého syna hrabství, rovněž tak jak je ten její obdržel.“

„Co to blábolíš o mých synech?“

„Mlč!“ zakřikla jej velitelsky. „Byla jsem tvou souložnicí, a tahle byla tvou souložnicí. My se neurážíme, povíme-li si navzájem pravdu. Zarba je mocnější než ty. Ona dovede zachránit a zničit.“

„Mýlíš se,“ odvětil. „Stojí mne to pouze slovo, a jsi ztracena.“

„Vyřkni toto slovo!“

„Nechci tě ani vidět, ani slyšet; má to být tak, jako by jsi byla zemřela. Přistoupíš-li na to, pak budu mlčet. Budeš-li ale dále navštěvovat Rodrigandu, jako by jsi sem patřila, pak tě odevzdám spravedlnosti.“

„Ty?“ tázala se, chechtajíc se uvnitř tiše. „Pověz o mně jenom jedno slovo, a tvá hlava bude ztracena.“

„Oho! Pamatuješ se na tu noc, kdy zmizel hrabě Emanuel? Ležel nemocný. Pojednou tam vrazili cikáni, škrtili a odnesli jej a ráno na to byl nalezen na dně propasti. Znáš ty cikány, kteří to provedli, znáš náčelnici, která jim velela to udělat?“

„Znám je,“ pravila Zarba klidně. „Ale znáš také ty toho, kdo to všechno objednal a zaplatil? Znáš pobožnou sestru, s níž se o tom radil?“

„Žvásty!“ mínil Cortejo. „Kdo mi může něco dokázat?“

„A kdo mně?“

„Já, já to odpřísahám. Ale ty, cikánka nebudeš připuštěna k přísaze proti mně.“

„Tvé přísaze bych se jen vysmála.“

„Jen se vychloubej! Vražednice! Krev Dona Emanuela dosud lpí na tvých rukou!“

„Aby se dokázalo, kdo je vrahem, muselo by se nejdříve vyšetřit, kdo chtěl Dona Emanuela oslepit, kdo na to jemu a jeho dceři podal jed, aby zešílel. Ale to všechno není zapotřebí. Pamatuješ se ještě na doktora Sternaua, který hraběte operoval?“

„Byl to mastičkář, který již dávno zahynul.“

„On nebyl ani mastičkář, ani nezahynul. Že nebyl šarlatánem, dokázal při ohledání mrtvoly, když tvrdil, že to není mrtvola hraběte.“

„A ona to přece jen byla.“

„Nikoliv, nebyla. Sternau byl rozumný lékař a já žádná vražednice. Měla jsem usmrtit hraběte, ale unesla jsem jej pouze od vás, abych zachránila jeho život a dala jsem jej dopravit na bezpečné místo.“

Oba posluchači na smrt zbledli.

„To je ohavná lež!“ zvolal Cortejo. „Mrtvola byla přece nalezena.“

„Byla to mrtvola den předtím pochovaného muže. Dala jsem jej vykopat, oblékla mu šaty hraběte a nechala jej pak shodit ze skály, přičemž se tak roztříštil, že omyl byl možný.“

„Babo, ďáble, lžeš!“ zvolal Cortejo.

„Když chceš, věř si tomu. Ale hrabě Emanuel dosud žije, a sice na místě, kde ho nemůžeš nalézt. Rovněž se mýlíš v tom, že Sternau zahynul!“

„Ten je mrtev. To vím se vší jistotou.“

„Myslíš?“ tázala se s chechtotem. „To snad je také hrabě Fernando mrtev?“

„Je.“

„A Mariano, ten opravdový Rodriganda?“

„Toho neznám. Ti všichni jsou po smrti, neboť zahynuli při ztroskotání lodě.“

„Gasparino Cortejo, ty se opět mýlíš! Sanchez Landola vás zrovna tak špatně obsloužil, jako já.“

„Co to říkáš? Nerozumím ti!“

„Porozumíš mi ihned. Landola ti vůbec nikdy nedůvěřoval. Chtěl si podržet v rukou zbraň proti tobě, proto neusmrtil ty, které měl povraždit, nýbrž je vysadil na pustém ostrově. Pobyli tam šestnáct let, než se jim podařilo dostat se odtud pryč.“

Cortejo dostával závrať a Clara tiše vzdechla. Jak se Zarba dozvěděla všechna tato tajemství? Cortejo se poněkud vzpamatoval a pravil potupně: „Umíš výborně skládat pohádky, babizno. Měla by ses stát chůvou.“

„To z tebe mluví jen strach; vidím to na tobě. Chci ti ale říci ještě víc. Vy jste měli za to, že Don Emanuel je mrtev, a pak měl také zemřít Don Fernando, aby tvůj syn dostal celé to dědictví. Byl omámen jistým jedem, zaživa pochován, brzy potom vykopán a Landolou zavlečen do otroctví. I on se zachránil a žije. Oni všichni, Sternau, Don Fernando, Mariano jsou v Mexiku. A to je čistá pravda!“

„A když je to pravda, proč mi to povídáš, čarodějnice?“ tázal se zuřivě. „Snad abys mne varovala, a popřála čas k vlastnímu zachránění?“

„Nikoliv, neboť tebe není možné zachránit,“ posmívala se mu Zarba. „Povídám ti to jenom proto, abych se mohla pokochat na tvých úzkostech.“

„Satane!“ zvolal. „Je to přece jenom všechno vylhané. Nevěřím ti ani slovo!“

Vtom přinesl sluha několik psaní. Když odešel, prohlížel Cortejo obálky.

„Z Mexika!“ vyjelo mu při pohledu na jeden z těch listů.

„Přečti si je,“ pravila Zarba. „Snad se pak dozvíš, jestli jsem tě klamala.“

Napůl úmyslně, napůl bezděčně roztrhl obálku a četl dopis. Jeho zrak strnul, zhluboka povzdechl a klesl bezvládně na pohovku.

Sestra Clara nemohla přemoci svou zvědavost; vzala mu psaní z ruky a četla následující řádky:

Milý strýčku!

Ve velkém spěchu Ti píši z haciendy del Erina, neboť se přihodily důležité, dokonce hrozné věci. Landola nás oklamal. Ti, které měl zahubit, dosud žijí. Vysadil je na pustý ostrov, odkud teď unikli. Nachází se teď v tvrzi Guadeloupe u našeho nepřítele Juareze. Jmenuji ti Sternaua, Mariana, dva Helmersy, Bizoní Čelo, Medvědí Srdce, Emmu Arbellezovou a Karju, které znáš z našich dopisů. Otec zde není a já jsem nemocná. Poslala jsem za ním zprávu, aby učinil nutná opatření. Nezdaří-li se nám dostat jmenované opět do našich rukou, jsme nevyhnutelně ztraceni.

V největší starosti Tvoje neteř

Conchita

Pobožné sestře klesla ruka s psaním. Zarba se vyzývavě zasmála a pravila: „Je to pravda, má zpráva se potvrzuje? Vidím to na vás!“

„Mlč, babo, jinak ti zacpu ústa! Vymysli lží, kolik chceš, ale nikdy nedokážeš nařknutí, že hrabě Alfonzo není pravým Rodrigandou.“

„Myslíš?“ zasmála se potupně. „Hrozitánsky se mýlíš, Gasparino Cortejo. Předně ti lze dokázat, že Mariano je opravdovým Rodrigandou. Loupežník jej totiž nezavraždil. A potom se přece zeptej svého syna, falešného hraběte, co mu v Paříži bylo odebráno jistým garotteurem.“

„V Paříži? Garotteurem? O tom nic nevím. Co by to mohlo být?“

„Povím ti to. Jsou lidé, kteří pro slabost paměti nebo z jiných příčin všechno zapisují, cokoliv se jim přihodí. Takoví neprozřetelní lidé zapomínají, že jejich zápisky by se mohly octnout v nepravých rukou. Takovým pitomcem je tvůj syn. Zaznamenal si veškerá vaše tajemství, a tyto zápisky mu byly odebrány garotteurem. Znám doslovně jejich obsah.“

„Nebesa a peklo, kdo má tuto knížku?“ zvolal Cortejo. Vyskočil z pohovky a přistoupil k cikánce.

„To se nedozvíš.“

„Ach, však ty mi to povíš. Nepustím tě, dokud se nepřiznáš. Rychle, ven s tím!“

Uchopil ji za rameno, ale hned nato vykřikl bolestí. Zarba vytáhla svou malou dýku a bodla jej do ruky. Zároveň s hbitostí lasice vyklouzla ze světnice. Než jí Cortejo mohl dohonit, již zmizela za stromovím parku.

„Zpropadená zmije! Jak mě bodla!“ zlobil se Cortejo, prohlížeje ruku.

„Jsi těžce raněn, můj milý?“ tázala se Clara.

„Nikoliv, nestojí to ani za řeč. Ale těžší rány nám zasadila svým jazykem.“

„Je tedy nutné, abychom proti tomu učinili opatření. Ti znovu objevení musí pro každý případ opět zmizet.“

„To ponechávám svému bratrovi, ten je beztoho vším vinen. Pro mě jsou důležitější dvě osoby než všichni Sternauové a Mariánové, totiž Zarba a Landola, bez jejich svědectví nám nemůže být nic dokázáno.“

„Musíš tedy oba zabít.“

„Cikánku pro všechny případy ještě dnes. Ona toho příliš mnoho ví. S Landolou ale musím nejdříve promluvit. Snad ho budeme ještě potřebovat.“

„Zdržuje se ještě v Barceloně?“

„Ano. Musel tehdy v Německu provést nějakou hloupost, protože se teď musí ukrývat před španělskou policií. Ostatně napíšeme Alfonzovi, aby z Madridu přijel ihned sem. I on se musí dozvědět, co se přihodilo a domluvit se o tom s námi. Nyní se připravím. Ještě tuto noc odjedu do Barcelony.“

O hodinu později vyšel Cortejo zadními dvířky ze zámku. Předtím sebral jednomu ze sloužících ručnici a dvěma druhým jejich boty, aby se mohl přezout a takto zanechat dvojí stopu, ke které se pak nehodila jeho vlastní obuv. Oklikou se připlížil křovinami až k místu, kde se nalézal cikánský tábor. Znal dobře zvyky tohoto lidu a věděl, že stařena v tuto dobu sedává, kouříc z dýmky, před svým stanem u ohně, aby naslouchala hovoru své tlupy.

Přibližoval se ze strany, kde by měl Zarbu zrovna naproti. Stisknutí prstem by ji potom učinilo navždy neškodnou. Dorazil na okraj mýtiny a překvapeně se zarazil. Tábor zmizel. Ohlížeje se pak po stopě, aby poznal směr, kterým se odebrali, spatřil nenadále před sebou čtyři cikány.

„Co chcete?“ tázal se jich.

„Aha, to jste vy, seňore Cortejo? My zde čekali na vás.“

„Na mne? Proč?“

„To nevíme. Naše pramáti, když se vrátila ze zámku, dala ihned rozkaz ke kvapnému odchodu; ale nám nařídila, abychom zde zůstali. Pravila, že seňor Cortejo se za chvíli přikrade křovinami a bude pátrat po naší stopě; tomu máme zabránit.“

„A kdybych ale přece chtěl jít po vaší stopě?“

„Pak, odpusťte, seňore, máme přísný rozkaz vás tak trochu zastřelit a my jsme zvyklí ji poslouchat, i kdyby nás to mělo stát život. Bude proto nejlepší, seňore, dovolíte-li, abychom vás doprovodili nazpět k zámku.“

„Najdu tam cestu sám!“

„Ovšem, ale my se chceme přesvědčit, zdali jste ji skutečně našel. Pojďte tedy raději dobrovolně s námi, abychom vás nemuseli nutit.“

Vzali jej mezi sebe a odvedli ho. Musel se tomu poddat, aniž směl nadávkami ulevit své zlosti. Tento hněv však vypukl znovu, když vypravoval Claře svoje dobrodružství.

„Je to možné,“ zvolala. „Tak ti tedy upláchla?“

„Ještě ne. Budu po ní pátrat. Musím ji dostat! Ale cesta do Barcelony je důležitější. Cikáni mi neuniknou.“

Ještě té samé noci se odebral do Barcelony. Vyhledal v jedné z nejodlehlejších uliček Landolu, který tam pod změněným jménem bydlel jako chudý příštipkář.

Po krátkém úvodu došlo mezi oběma muži, po tak dlouhou dobu v zločinech a podvodech úzce spolčených, k bouřlivému výstupu.

Oba stejně vychytralí, nesvědomití, bezohlední a nevybíraví v prostředcích k ukojení svých nezřízených chtíčů a k dosažení svých zločinných záměrů, měřili po delší dobu svoje síly. Zasypávali se vzájemně nejtrpčími výčitkami a smrtelnými vyhrůžkami, až konečně dospěli k tomu, že jejich nebezpečná situace by se rozporem jen zhoršila, a že vyžaduje nutně jejich spolupráci. Proto se usnesli na tom, že se Landola má bez prodlení přepravit do Mexika, tam všechny nám známé osoby znovu odklidit z cesty a vůbec odstranit veškeré stopy jejich zločinů.

Ale poněvadž Cortejo byl jak Landolou tak svým bratrem Pablem a jeho dcerou Conchitou dříve oklamán, a proto k nim víc nechoval žádnou důvěru, umínil si, že půjde do Mexika, aby tam osobně na věc dohlížel. Oba chtěli cestovat přestrojeni pod falešnými jmény.

S tímto se prozatím oba synové zločinu rozešli.

„Prokletá a opět prokletá věc!“ spustil Landola, když zůstal o samotě. „Tito lidé tedy přece šťastně vyvázli. Jaká to byla neprozřetelnost, že jsem se po tak dlouhou dobu ani jedenkrát po nich neohlédl. Mně ovšem jejich návrat může uškodit méně, potřebuji se jen někam ukrýt. Ale ten Cortejo a celá sebranka jsou ztraceni, jestli se mu hned zpočátku nepodaří odvrátit nebezpečí. Padesát tisíc dolarů! Ale ještě jsem neřekl ano. Má krvácet, má platit! A pak si vyhledám nějaký hezký, ukrytý koutek ve světě, kde svoje bohatství budu moci užívat v radosti a pokoji.“

Cortejo zatím vyjednal s kapitánem parníku kotvícího v přístavu a chystajícího se na cestu do Rio de Janeira převoz dvou pánů, totiž Antonia Veridanteho, zplnomocněnce hraběte de Rodrigandy, a jeho sekretáře.

Na zpáteční cestě do Rodrigandy s sebou vzal Landolu, který jej již očekával v lesíku u silnice.

„Dohodnul jste se s kapitánem?“ tázal se Landola. „Kdy odplujeme?“

„Ani jsem se na to netázal, ale u schodků viselo ohlášení: pozítří při nastávajícím odlivu.“

„Ten nastane o deváté hodině.“

„To máme dost času, když se tam dostavíme v noci.“

Na Rodrigandě se Landola všemožně chránil vstoupit do světla. Nikdo neměl spatřit rysy jeho tváře, jak to vyžadovala opatrnost. Cortejo jej zavedl do jednoho z hostinských pokojů a sám jej obsluhoval. Pak, když mu radil, aby nikoho nepouštěl, odešel k sestře Claře, která jej již dávno toužebně očekávala.

Nyní této své důvěrnici vypravoval všechno, co se mezi ním a Landolou přihodilo a ujednalo. Zpočátku nechtěla, aby Cortejo sám a ještě k tomu pod falešným jménem odcházel do Mexika, ale nakonec uznala nutnost této záležitosti, dala si říct.

„Obávám se jen toho Landoly,“ pravila pokračujíc v jejich hovoru. „S takovým mužem nelze být dost opatrný. Měj se před ním na pozoru!“

„Myslím si, že to budeme činit navzájem.“

„Ale přece jen dost dobře nevím, proč by ses také ty musel převléci a stát se nepoznatelným.“

„Přesvědčím tě o nevyhnutelnosti tohoto opatření. Předně se nemá živá duše dozvědět, že jsem odcestoval do Mexika.“

„Ach! Pročpak ne?“

„Vzpomeň si na Rheinswalden. Nebyli jsme vždy tam odtud pozorováni?“

„To je pravda. Snad nás pozorují ještě dnes.“

„O tom jsem úplně přesvědčen. Oni nevěří na opravdovost našeho Alfonza. Zajisté se již dozvěděli, že ti co se ztratili, se opět našli. Kdo ví, co všechno jim napsali. Jsme zajisté střeženi. Dozvědí-li se v Rheinswaldenu, že se chystám do Mexika, budou ihned tušit příčinu a dají těm chlapíkům výstrahu.“

„To se dá ovšem pochopit.“

„Dále nevíme, jak se tam věci mají. Můj bratr pošpinil moje jméno. Nesmím vystupovat jako Cortejo.“

„Také to tak vidím a není mi třeba dalších důvodů. Ale co mi dosud nejde na mysl je nezbytnost, že máš sám jít přes moře.“

„Co myslíš, že učiní Don Fernando, až se navrátí do hlavního města?“

„Bude reklamovat svoje veškeré statky.“

„To se rozumí samosebou. To by ostatně ponejvíc poškodilo jen mého bratra. Ale ten hrob, ten hrob!“

„Aha, ten byl otevřen?“

„Ale to ještě není to nejhorší! On byl tehdy jen zdánlivě mrtvý; Víš, co to znamená strnulost?“

„Ano, je to hrozné. Člověk prý slyší a vidí všechno, co se kolem něho děje.“

„Nuže tedy. Don Fernando byl strnulý. Náš Alfonzo tam tehdy byl. On s mým bratrem a Conchitou mluvili u mrtvoly a hrabě všechno slyšel. Zná snad celé naše tajemství.“

„Madono! To by tak ještě chybělo! On musí zemřít!“

„Jeho smrt je věcí nutnosti, věc uzavřená. Nepožadoval by jen svoje statky, ale udal by nás k potrestání také pro to ostatní. Ale to ještě není všechno. Ten Sternau je nám stejně nebezpečný.“

„Zdá se, že již tehdy, když operoval Dona Emanuela, něco tušil.“

„Ano. Pozoroval jsem ho. Měl podezření, že Alfonzo není pravým následníkem Dona Emanuela.“

„Také on musí zemřít!“

„I jeho smrt je ustanovena. A to samé očekává každou jinou osobu, patřící k této společnosti.“

„Myslíš, že jsou nám stejně nebezpečné? Snad by postačilo usmrtit jenom hlavní osoby.“

„Nikoliv. Co ony ví, to se dozvěděli také ti ostatní. Následkem toho jsou právě tak nebezpeční.“

„Můj Bože, kolik osob chceš odsoudit k smrti, milý Gasparino?“

Natáhl se pohodlně na pohovce a počítal:

„Don Fernando, Pedro Arbellez, jeho dcera, Karja, Maria Hermoyesová, Sternau, Mariano, dva Helmersové, Bizoní Čelo, Medvědí Srdce, Juarez –“

„Juarez?“ přerušila jej ulekaně. „Proč ten?“

„U něho se patrně sbíhají všechny nitky. On o všem ví lépe, než kdokoliv z těch ostatních. To tedy je jich, kolik?“

„Dvanáct. Ale Juarez, to je nemožné!“

„Žvásty. Je to primitiv jako každý jiný Indián. Mimo ně by bylo potřeba dalších obětí. Jedná se o to, vyzvědět, kdo všechno ještě zná to tajemství. To bude velmi nesnadné. Patří k tomu znalost, chytrost, ráznost a neskonalá obětavost. K usmrcení tolika lidí je nutno mít skálopevnou povahu a žádné svědomí. Věříš, že kdybych tam teď poslal Landolu, tak on by se jednoho krásného dne vrátil a ujistil mne, že všechno vykonal a my můžeme být klidní? Víš přece, jak mne již oklamal!“

„On by tě znovu oklamal.“

„Nebo se mám snad spolehnout na svého bratra?“

„Také on tě oklamal.“

„To je jedna příčina. A pak on sám je psancem a pronásledován. Proto sotva bude ve stavu přispět v naší záležitosti.“

„Máš pravdu, milý příteli. Dodáváš mi pořád větší přesvědčení, že tam přece jen musíš jít sám.“

„Je to pravda? Loučím se s tebou nerad, milá Claro.“

„A já tě nerada pouštím. Ale kvůli našemu synovi musíme snášet toto odloučení. Zvítězíme-li, bude shledání tím radostnější. Ale snažně tě prosím, aby ses měl na pozoru před Landolou. Není mu co důvěřovat.“

„V tom ohledu neměj starosti.“

„Kdypak mu vyplatíš jeho peníze? Napřed?“

Na Cortejově tváři se objevil ďábelský úsměv.

„Peníze?“ pravil. „Na ty si on počká.“

„Míníš mu je zadržet, nebo jej o ně ošidit?“

„Ošidit? Hm. Lze ošidit mrtvého?“

„Mrtvého? Má tedy zemřít? Snad tvou rukou?“

„Ovšem, až vykoná svou povinnost a já ho nebudu víc potřebovat.“

Sestra Clara vykřikla radostí:

„Cortejo, v tomhle tě poznávám. Ty jsi veliký muž. Kráčíš nebem i peklem za svým cílem.“

„Bude to pro něj trest za to, že nás podvedl. Ostatně to nebylo ani poprvé. On se mi dnes přiznal, že mi odvedl pouze desetinu zisku z námořní loupeže, když jsem měl dostat polovici.“

„To tě tedy ošidil o čtyřicet procent. Jaká je to drzost! Jaká ošemetnost! Jaký podvod! Máš pravdu. Zaslouží si smrt. Nezasluhuje slitování.“

„Najde svůj trest, jako každý, kdo se mne opováží klamat nebo šidit, i kdyby to byl můj vlastní bratr.“

„Má to snad znamenat, tvůj bratr tě také ošidil?“

„Ó ještě víc. On je všemu vinen!“

Cortejo přitom udeřil pěstí vztekle na stůl.

„Jak to, že všemu?“ tázala se Clarissa.

„On svedl Landolu, aby ponechal Dona Fernanda naživu. Když se to kapitánovi podařilo, odvážil se později také, darovat život těm druhým, co by se jinak zajisté nebylo stalo.“

„Máš pravdu; ale on je tvůj bratr,“ pravila s pátravým pohledem na něho.

„Vidím, že i v tom souhlasíme,“ pravil Cortejo s hlasitým smíchem. „Myslíš, že ti nevidím na očích, co si přeješ?“

Trochu se zarděla a přitom se tázala:

„Nu, co je to, co na mně vidíš?“

„Chtěla bys, abych svého bratra také tak trochu potrestal. Uhodl jsem?“

„A měl bys mi toto přání za zlé?“

„Ani v nejmenším.“

„Nechci ti nic předpisovat, ale jak přišel Pablo na to, že vzal na sebe majetek našeho syna?“

„A promrhává jej!“ přidal k tomu Cortejo.

„Házet naše statky do tlamy revoluce a toho ničemného Jaguára!“

„A nabízet nám svou ošklivou dceru za hraběnku z Rodrigandy!“

„To bylo směšné.“

„Je u konce se svými omezenostmi. Má mi pomoci překonat naše nepřátele. Až se to stane, pak –“

„Co potom?“ tázala se napnutě.

„Byl mým bratrem, ale již jím není; on mne ošidil. Bude sdílet Landolův osud.“

„A jeho dcera Conchita?“ tázala se skoro bez dechu.

„Zahyne s ním. Tak je to ustanoveno. Přísahal jsem si to, a proto se to také stane.“

Najednou mu u vytržení vpadla do náruče, přivinula jej k sobě a pokryla jeho ústa, tváře a oči vřelými polibky.

„Děkuji, děkuji ti!“ zvolala. „Nyní konečně bude náš Alfonzo pravým hrabětem de Rodriganda. Bude mít veškeré statky dohromady, a my, jeho rodiče, budeme jejich vlastní, praví páni. Ó Gasparino, kéž bych tě za to dovedla odměnit, jak zasluhuješ!“

„Zanech těch hloupostí! Snad přece uznáš, že jsme pro to již oba příliš staří.“ –

Za krátký čas potom ležel zakotven na rejdě v Rio de Janeiru, hlavním městě Brazílie, krásný parník. Nebyl velký. Bylo na něm poznat, že byl určen pouze pro soukromou potřebu.

Bylo to za pozdního odpoledne. Slunce zapadlo a nastal krátký soumrak.

Tu připlula směrem od města lodice veslovaná čtyřmi silnými muži, takže letěla jako střela přes vodu. Muž sedící vzadu byl bezpochyby námořníkem. Podle výrazu tváře to mohl být Němec. Jeho modré, jasné oči spočívaly se zalíbením na parníku, a když lodice přistála po jeho boku, vyhoupl se po padajících schodech rychle na palubu, kde k němu přistoupil kormidelník a hlásil: „Kapitáne, jsou zde dva páni, kteří si přejí s vámi mluvit.“

„Copak chtějí?“ tázal se kapitán, prohlížeje si oba muže, kteří opřeni o zadní zábradlí očekávali jeho návrat.

„Slyšeli, že míříme do Veracruzu, a chtějí snad s námi.“

„Jakým mluví jazykem?“

„Španělsky.“

„Dobrá, uvidíme.“ Přitom pokročil k oběma mužům. „Mé jméno je Wagner,“ pravil. „Jsem kapitán této lodi.“

„Já se jmenuji Antonio Veridante, advokát z Barcelony. Tento seňor je mým sekretářem,“ pravil jeden z mužů.

„Co si přejete?“

„Slyšeli jsme, že jedete do Veracruzu, a přišli jsme se přeptat, zda byste nás nechtěl vzít s sebou?“

„Seňores, to tuším nebude možné.“

„Proč ne? Jsme ochotni dobře zaplatit.“

„To na tom nic nemění. Tento parník není ani nákladní ani dopravní loď a slouží pouze určitým soukromým účelům.“

„Vy tedy skutečně odmítáte naši prosbu?“

„Je mi líto, že musím; doufám, že najdete brzy jinou příležitost.“

„My v to doufáme také, ale toto přání se asi tak brzy nesplní. Musím se obávat značných ztrát, nepřijdu-li tam co nejrychleji.“

„Velkých ztrát? Snad pro banku, jejímž jste zástupcem?“

„Nikoliv pro soukromníka.“

„Směl bych se tázat, kdo to je?“

„Ano. Míním hraběte de Rodrigandu.“

Sotva bylo vysloveno toto jméno, přistoupil kapitán o krok blíž.

„Cože?“ pravil. „Slyšel jsem dobře? Míníte toho hraběte, jehož rodný zámek téhož jména leží ve Španělsku poblíž Manresy, a který má také velké statky v Mexiku?“

„Ano.“

„Můžete jet s námi. Máte u sebe potřebné legitimace?“

„To se rozumí. Přejete si do nich nahlédnout?“

„Teď ne, až později. Parník ihned odpluje a já mám ještě mnoho na starosti. Vaše lodice se může vrátit. Petersi!“

Na toto zavolání přiběhl jeden námořník.

„Zaveď tyto dva pány do přední kajuty. Budeš je obsluhovat, a za to budeš zbaven ostatní služby.“

„Děkuji, kapitáne,“ odvětil muž. Pak pravil k oběma pánům v lámané španělštině: „Pojďte za mnou!“

Zavedl je do malé, ale roztomilé prostory, v níž se nacházely dvě postele, jedna nad druhou.

„Tak, to je vaše kabina,“ pravil. „Udělejte si pohodlí. Já donesu vodu a podobně.“

Sotva vyšel, ozval se Cortejo:

„Copak to je? On znal rodinu Rodrigandů? To se musíme mít na pozoru.“

„Kdybychom se nezmínili o jménu Rodriganda, zajisté by nás nebyl ani přijal.“

„A přece mne mrzí, že jsem to učinil.“

„Nu, musíme čekat, až se dozvíme něco bližšího.“

„Ale tady bych prosil, abyste to ponechal na mně. Vy platíte za mého podřízeného, proto já jsem ten, který musí mluvit.“

„Co nadělám,“ mínil mrzutě Landola. Peters se brzy vrátil s vodou a umývadlem.

„Kotvíte v Riu již dlouho?“ tázal se Cortejo.

„Jenom tři dny.“

„Odkud přicházíte?“

„Z Guayamasu v Mexiku kolem Hoornova mysu.“

„Brali jste tam náklad?“

„Nikoliv. Vysadili jsme tam cestující. Loď je soukromým majetkem.“

„Komupak náleží?“

„Hraběti z Rodrigandy.“

Oba cizinci na sebe polekaně pohlédli, ale toho si námořník nepovšimnul.

„Rodriganda?“ tázal se Cortejo. „Jaké je křestní jméno toho pána?“

„Don Fernando.“

„Znáš jej?“

„Nikoliv, já jsem vstoupil na parník až ve Valparaísu.“

„To tedy nic nevíš o dřívějších příhodách této lodi?“

„Něco málo, co jsem se dozvěděl od jiných.“

„Nu?“

„Patřila jistému Angličanovi a ve Východní Indii byla koupena hrabětem z Rodrigandy.“

„Jak se hrabě dostal do Indie?“

„S kapitánem Wagnerem na lodi ‚Mořská panna‘, z Kielu v Německu.“

„Podivná věc, že se tam hrabě dostal.“

„To on nepřišel odtud, byl přijat na palubu na východním břehu Afriky. Pobýval totiž v zemi Herár a odtud uprchl. Potkal u břehu ‚Mořskou pannu‘ a byl přijat. Kapitán jej pak dopravil do Indie a potom do Austrálie, aby odvezl také ty druhé.“

„Ty druhé? Kdopak to byl?“

Námořník se zdráhal odpovědět. Prohlížel si oba cizince po několik vteřin, aniž by pokračoval ve svém výkladu.

„Proč neodpovídáš?“ tázal se Cortejo.

„Proto, že nic víc nevím.“

„Tak! A to ostatní ti šlo tak zčerstva od huby.“

„Ó seňore, záleží velmi mnoho na tazateli, jestli se něco rychle zapomene nebo ne.“

S těmito slovy se obrátil a vyšel ze dveří.

„Co to bylo?“ pravil Cortejo. „Vsadil bych svou hlavu, že to věděl a přece nepověděl.“

„Jste tomu sám vinen. Takový zkušený námořník není hlupák; a vy jste byl neopatrný.“

„Nevěděl bych jak!“

„A přece. Byl jste dočista posedlý dozvědět se co nejvíce o Rodrigandech a toho chlapa jste zrovna požíral očima. Nemůžete-li se ovládnout, bude lépe, necháte-li vyptávání na mně. Jinak byste se mohl prozradit.“

„To nejde. Ale je-li to skutečně tak, jak pravíte, dám si příště pozor.“

„To bych vám radil. Slyšel jste přece, jak se věci mají?“

„Hm. Ten kapitán vysvobodil hraběte, a přivezl jej do Indie. Tam hrabě koupil tento parník. Odkud na to vzal peníze?“

„Snad je ukradl sultánovi.“

„Že by je ukradl a uprchl, to je velmi nepravděpodobné.“

„S tímto parníkem pak zajeli do Austrálie, aby odvezli ty druhé. Kdo jsou vlastně ti druzí?“

„To může být přece jenom Sternau a jeho přátelé.“

„To je také můj názor.“

„Ale jak se hrabě mohl v tom uzavřeném Heráru dozvědět něco o Sternauovi?“

„Zvlášť, když jsem Sternaua vysadil na ostrůvek, který nikdo neznal. To je vskutku nepochopitelné.“

„Musíme pokračovat s největší opatrností a doufám, že se dopátráme ze Sternauových plánů tolik, co potřebujeme, abychom se rychle dostali k našemu cíli.“

Když bylo v kotlích dostatečné množství páry, zdvihl parník kotvy a plul do širého moře. Kapitán stál na můstku, až se octli na širém moři; pak slezl, aby odevzdal velení kormidelníkovi. Vtom k němu přistoupil plavčík Peters a pozdravil jej.

„Copak chceš, hochu?“ tázal se Wagner.

„Jen to, že pasažéři jsou nesmírně zvědaví; vyptávají se na všechno, co se týká lodě a hraběte Rodrigandy.“

„To vůbec nevadí, můj synu.“

„Ale mně je to nápadné. Jeden se tázal a druhý rozevřel hubu jako velryba. Oni se mi vůbec nelíbí. Vypadají zrovna tak, jako když lupičská loď zacloní dělové otvory, aby vypadala jako kupecký koráb.“

„Pošli je tedy ke mně, a vyřiď kuchaři, že budou se mnou večeřet v mé kajutě.“

Když cestující vešli do kajuty, seděl Wagner při sklenici vína. Přijal je s vlídnou tváří a pravil: „Vítám vás znovu na lodi, seňores! Odstraňme předně ty nelibé formality; myslím, |a máte při sobě své doklady.“

„Pamatovali jsme na to, seňore kapitáne,“ odvětil Cortejo, podávaje mu oba spisy.

Wagner je přijal, přečetl, a pak mu je vrátil zpět, a vyzval své hosty, aby se u něho posadili. Po večeři a při víně se pak rozpředl živější hovor.

„Seňore Antonio, vy jste pravil, když jsem vás přijal, že jste jednatelem hraběte z Rodrigandy. Znáte tedy tuto rodinu?“

„Velmi dobře.“

„Mám důvod, chovat nějaký zájem na této rodině. Můžete mi říci, z kterých členů se teď sestává?“

„Podám vám o tom zprávu s největší ochotou. Bohužel zbyli toho času již pouze dva členové: hrabě Alfonzo, který se nyní zdržuje v Madridu, a hraběnka Rosita, která žije v Německu na zámku Rheinswalden u Mainzu.“

„Jak se stalo, že se dostala až do Německa?“

„Vdala se tam z lásky za jistého doktora Sternaua.“

„To tedy znáte toho Sternaua?“ tázal se radostně Wagner.

„Znám.“

„Slyšel jsem o něm. Mohl byste mi ho tak trochu popsat?“

„Zajisté. Je to muž vysoký, ramenatý, mohutný a přitom velmi krásný, pravý obr. Ale má také srdce a mysl dítěte.“

„To souhlasí. Kde jste ho poznal?“

„V Rodrigandě, kde operoval hraběti oči, při té příležitosti se seznámil s hraběnkou Rositou.“

„A vy jste znal také hraběte Emanuela?“

„Již velmi dlouho.“

„Myslím, že jeho jednatelem býval tehdy jistý Cortejo?“

„Ano, Cortejo měl na starosti běžné záležitosti, malichernosti. Při důležitějších příhodách jsem ale já míval tu čest, přijímat hraběte v Barceloně.“

„Ach, tedy tak! Znal jste dobře Corteja?“

„Velmi dobře, dokonce lépe, než mi bylo a dosud je milé.“

„Zní to ale velmi nesympaticky. Copak jste ho nemíval rád?“

„Ani trochu. Nechci tím říct, že bych ho nenáviděl, ale opovrhoval jsem jím.“

„K tomu jste musel mít přece nějakou zvláštní příčinu?“

„Ovšem. Považoval jsem a považuji Corteja za schopného všelijakých hanebností.“

„To jsem slyšel také,“ přisvědčil kapitán.

„Skutečně? Kde?“

„To vám povím později. Dovolte mi napřed ještě několik otázek.“

„S největší ochotou!“

„Nemá ten Cortejo v Mexiku bratra?“

„Ano. Jeden z nich se jmenuje Gasparino a druhý Pablo.“

„Co je to za chlapa ten Pablo Cortejo?“

„Dobrodružný ničema. Jedu právě kvůli němu do Mexika, abych se mu tak trochu podíval na jeho špinavé prsty.“

„Přeju vám k tomu mnoho štěstí! Hrabě Emanuel snad zemřel přirozenou smrtí?“

„Ne. On zešílel. Při jednom záchvatu uprchl a vrhl se do propasti, kde bylo jeho tělo nalezeno roztříštěné.“

„Tehdy se snad mezi lidem všelicos o tom šeptalo?“

„Šeptalo? Ó nikoliv, hlasitě se mluvilo; zvláště doktor Sternau tvrdil, že nalezená mrtvola není hraběte Rodrigandy.“

„Měl tento výrok nějaký účinek?“

„Bohužel, neměl. Nalezená mrtvola byla pochována jako krabě Emanuel de Rodriganda; ačkoliv dosud o tom pochybuje mnoho lidí a já s nimi.“

„To by ten pravý hrabě tedy ještě byl naživu, ale kde?“

„To je právě to tajemství. Nemám před sebou již mnoho let života, ale polovici bych obětoval, kdybych mohl tuto hádanku rozluštit.“

Po krátkém přemýšlení pokračoval kapitán svým rozvážným způsobem: „Je to přece podivné, že hraběnka Rosita upadla do té samé šílenosti jako její otec. Snad to vězí v rodině?“

„Ó nikoliv,“ odvětil Cortejo. „Znal jsem hraběte a moji předkové znali jeho předchůdce. Nikdy se mezi nimi neobjevilo šílenství. Mluvilo se o jedu.“

„Ach! Skutečně?“ tázal se kapitán. „Kdo by asi tuhle –!“

„Nedůvěřuji tomu Cortejovi, považuji jej za schopného každého zločinu.“

„Pak také ten mexický hrabě tak náhle zemřel.“

„Ano,“ přisvědčil Cortejo, „říká se sice, že jej ranila mrtvice, ale mám o tom své mínění, které si ale ponechám pro sebe.“

„Jste velmi opatrný. Jak se to srovnává s opatrností, když činíte nařknutí, a přitom jste jednatelem hraběte Alfonza?“

Cortejo se usmál jako by mu porozuměl a odvětil: „Vy myslíte, že se toto nařknutí také poněkud týká hraběte Alfonza?“

„Snad.“

„Možná, že jste na pravé stopě. Chci vám ale odpovědět na vaši otázku. Vzal jsem si za úkol vypátrat tajemství rodu Rodrigandů. Tento úkol mohu rozřešit jen tehdy, když zůstanu ve spojení s tímto zámkem, a proto jsem svolil zůstat jednatelem mladého hraběte.“

„Copak je těch tajemství tolik?“

„Zajisté. Mohl bych vám jich napočítat celou řadu.“

„Skutečně?“

„Ano. Je tu například cikánka Zarba, kterou jsem znal jako děvče, a o níž se ví, že bývala Cortejovou milenkou. Pak je tu poručík od husarů Alfred de Lautreville, který se také nazývá Mariano.“

„Proč ten má být hádankou?“

„Následkem své podobnosti s hrabětem Emanuelem.“

„Aha! Zatímco Alfonzo je nápadně podobný Cortejovi?“

„Ano.“

„Jak by se tato hádanka dala rozluštit?“

„Domnívám se, že jsem tomu na stopě; podle mého názoru je v Mexiku, kde zmizela větší část zúčastněných.“

„To je pravda. Ale snad již žádný z nich není naživu.“

„Je to možné. Ale nemohla snad některá jiná osoba o tom dostat ústní nebo písemnou zprávu?“

Nyní se kapitán již nemohl déle zdržet a pravil: „Nu, tedy vězte, že jste dnes u cíle. Našel jste tu osobu.“

„Dnes? V kom?“ tázal se Cortejo s líčeným překvapením.

„Ve mně. Povězte mi upřímně, býval jste přítelem hraběte Emanuela?“

„Ano. Věřím, že dosud žije; věřím, že jeho bratr, Don Fernando byl zavražděn. Sternau, Mariano a jiní zmizeli i snad byli zavražděni. Vzal jsem si za úkol, vnést do této věci světlo. Chci vědět, zdaje Alfonzo pravým hrabětem, či nikoliv. Musím to vypátrat, i kdybych měl hledat po celý čas svého života. A běda viníkům, dopátrám-li se pravdy. Rozdílím je neúprosnými paragrafy zákona!“

Povstal a mluvil s tak výtečně líčeným nadšením, že kapitán byl celý u vytržení. I on vyskočil, podal mu ruku a zvolal: „Nu, chci k vám být upřímný! Víte, kdo je vlastníkem tohoto parníku? Povím vám to: hrabě Fernando de Rodriganda.“

„To není možné, vždyť hrabě zemřel!“

„Nikoliv, on žije; na to bych vám mohl přísahat.“

„Proboha, povězte, kde je! Honem, honem!“ zvolal Cortejo; hrál při tom výborně svoji úlohu.

„Jen strpení!“ pravil kapitán. „Nejdříve se musíte dozvědět ještě jiné věci. Víte, kdo mimo hraběte ještě žije? Sternau a také Mariano.“

„Bože! Byla by to pravda? Měl bych tedy naději nalézt ty, které hledám?“

„Ano, oni žijí. Mluvil jsem s nimi, žil jsem s nimi po kolik týdnů na prknech tohoto parníku.“

„Vypravujte tedy, seňore. Vypravujte! Hořím dychtivostí, dozvědět se jednou pravdu.“

„Milerád. Poslyšte tedy!“

A nyní poctivý a dobrácký kapitán Wagner ve své důvěře a horlivosti vypravoval svým hostům všechno, co se dozvěděl o osudech Sternaua a jeho druhů, hrabat Rodrigandů a dalších osob; pak o událostech na zámku v Rodrigandě, tak i v Mexiku; přičemž byl často přerušován výkřiky podivení a ustrnutí svých posluchačů.

„Děkujeme vám z celého srdce!“ pravil ke konci Cortejo. „To, co jsem slyšel, učinilo na mne dojem, že se nemohu ani vzpamatovat. Ponechejte nám čas, abychom to poněkud strávili, potom vám sdělíme, co hodláme učinit.“

„Dobře, pánové! Vyhledejte vaše lůžka a vyspěte se na to, co jste slyšeli. Zítra o tom můžeme promluvit více. Prozatím ale dobrou noc!“

„Dobrou noc, seňore!“

Ve své kajutě se pustili do klení nad sdělenými zprávami. První jasnější myšlenku pronesl Cortejo:

„Tak tedy hrabě má sultánovy poklady. Kde je asi má, u sebe nebo zde na lodi?“

„Musíme se to hledět dozvědět od kapitána.“

„Ale proboha jen opatrně!“

„To se rozumí samosebou.“

Zatím, co ti dva se takto spolu bavili, setkal se plavčík Peters na palubě s kapitánem. Pozdravil jej a oslovil:

„Kapitáne, smím se tázat, kdo jsou ti dva cestující? Není to s nimi nějak v pořádku!“

„Proč? Ten jeden je advokát a ten druhý jeho sekretář.“

„Nevěřím tomu!“

„Proč?“

„Ten advokát může být třeba advokátem, ale ten sekretář je námořníkem.“

„A z čeho takto soudíš?“

„Našel cestu do vaší kajuty, aniž by se po ní dotazoval.“

„Tak,“ pravil kapitán. „Patrně se ti oba nelíbí.“

„Ne, docela ne, kapitáne!“

„Povím ti tedy, že to jsou velmi učení a ctihodní pánové. Tvé podezření je nemístné, a ať už nikdy víc od tebe neuslyším něco podobného!“

„Dobře, kapitáne, poslechnu.“

Nevrle se obrátil a odebral se na své lože. Držel vskutku slovo a uposlechl, ale měl bystrý zrak v pohotovosti na ty dva, až parník přistál ve Veracruzu.

Oba cestující stáli se svými zavazadly připraveni k přistání, kapitán vedle nich.

„Vy tedy půjdete přímo do Mexika?“ tázal se advokáta.

„Ano. Ale v případě, že by tam hrabě Fernando ještě nebyl, pojedeme na haciendu.“

„To je zrovna ta samá cesta, kterou vykoná také můj posel. Škoda, že se k vám nemůže přidružit. Odešlu jej teprve zítra.“

Byli dopraveni na břeh, dali odnést svá zavazadla na celnici a odebrali se ihned pěšky k jednateli Gonzalvovi Verdillovi, jehož příbytek oba dobře znali. Ten je v jejich přestrojení a nalíčení nepoznal, a proto je nepřijal příliš vlídně, až na něho Landola promluvil svým přirozeným hlasem: „Pověz přece, je to moje přestrojení skutečně tak dobré, že muž, který se mnou po dvanáct roků plul, nepoznává svého starého kapitána?“

„Slyším dobře? Ten hlas! Seňore kapitáne, váš vlastní bratr by vás nepoznal!“

„No, to snad ani tohoto pána nepoznáváš?“

Verdillo marně pátral v Cortejově tváři a ve své paměti. Konečně potřásal hlavou a pravil: „Nikdy jsem ho neviděl.“

„Ó, stokrát, starý lháři,“ tvrdil Landola.

„Nemohu se upamatovat.“

„V Barceloně. Náš majitel lodi!“

„Seňor Cortejo? Skutečně? Ne, jaká je to tvář! Taková proměna je mistrovským dílem!“

„Ovšem,“ mínil Landola. „Máme to také zapotřebí. Ale pověz, můžeš nám dát nějakou zprávu o seňoru Pablovi a jeho dceři Conchitě?“

„Nemohu.“

„Kýho dábla! Proč ne?“

„Seňorita mi poslala psaní, které jsem měl doručit na seňora Gasparina Corteja. Poznamenal jsem je číslicí 87. Došlo vám?“

„Ano, dva dny před naším odjezdem.“

„Od té doby o nich nemám žádné zprávy.“

„Jak to vypadá v hlavním městě?“

„To je plné Francouzů, ale ti se chovají dost slušně.“

„Míníš tedy, že bychom se tam mohli odvážit?“

„Ano, ale nesmíte vyslovit jméno Cortejo.“

„Ani mi to nenapadne. Já jsem Antonio Veridante, právní zástupce hraběte Alfonza z Rodrigandy. A tohle je můj sekretář. Poznamenej si to pro všechny případy.“

„Musíte mi prominout, seňores, že jsem se nejprve zalekl, když jsem uslyšel jméno Landola. Dochází sem po pět týdnů každodenně jakýsi tajuplný muž se ptát, zda ještě nepřišel kapitán Landola. Nechce povědět, ani, jak se jmenuje, ani odkud je, ani co chce. Marně jsem jej odkazoval; on zase vždy přijde.“

„Takováto vytrvalost patrně není bezdůvodná. V kterou hodinu přicházívá?“

„Přichází velmi přesně o – aha je právě načase. Za minutu zaklepe.“

„To jsem opravdu zvědavý. Vpusť jej sem, já mu odpovím sám,“ pravil Landola.

Sotva pronesl tato slova, bylo rázně zaklepáno na dveře a vešla vysoká, hubená postava, ve které námořník nepoznával lovce. Byl to Grandeprice, náš starý známý.

„Směl bych se zeptat, jestli ještě nepřišel seňor Landola?“ pravil zdvořilým tónem.

Landola poznal svého nevlastního bratra a tušil, že jej sem přihnala pouze pomsta. Potlačil svůj hněv a pravil změněným hlasem:

„Co od něho chcete, seňore?“

„Maličkost, kterou musím vyřídit jemu samému.“

„Kdo vám pověděl, abyste se zde po něm poptával?“

„To neprozradím.“

„Vy jste podivné kvítko! Jaké je vaše jméno?“

„To náleží jenom mně, nikoliv vám.“

„Hrome, to je hrubiánství!“

„Jak si přejete.“

„Nuže, tímto způsobem nedojdete k cíli. Je to něco důležitého, co mu máte sdělit?“

„Ano, pro něj i pro mne.“

„Dříve se s ním nesejdete, pokud mi neodpovíte aspoň na litinu z mých otázek, a sice kdo vás sem odkázal.“

„Dozvím se potom, kde se nalézá?“

„Zajisté. Právě se chystám jej navštívit.“

„Vy tedy víte, kde je?“

„Vím.“

Oči lovce zářily zuřivou radostí.

„Povím vám to tedy. Odkázal mne sem páter Hilario v klášteře Della Barbara v Santa Jago.“

„Neznám toho pátera,“ pravil Landola udiveně. „Kdo mu asi vyzradil tuto adresu?“

„Kdybych měl jistotu, že se sejdu s Landolou, pověděl bych vám to také,“ řekl lovec.

„Dávám vám na to své slovo,“ odvětil Landola.

„Nu dobře! Páter patrně obdržel tuto adresu od seňora Pabla Corteja.“

Toto jméno vzbudilo malé rozechvění mezi ostatními třemi přítomnými.

„Znáte ho?“ tázal se Landola.

„Znám.“

„Patříte snad k jeho přívržencům nebo protivníkům?“

„Ani k jedněm, ani k druhým. Nezabývám se politikou.“

„Ale jak jste se sešel s Pablem Cortejem?“

Grandeprice jim teď stručně vypravoval, jak nalezl Corteja raněného na Rio Grande po jeho nezdařeném útoku na lodě sira Lindsaye, jak jej vyléčil a dopravil k haciendě del Erina; zmínil se pak o událostech, které se udály v haciendě a na hoře El Reparo, a o jejich útěku do kláštera Della Barbara, kde Cortejo a jeho dcera nalezli útočiště u pátera Hilaria.

„Proč jste jej opustil?“ tázal se dále Landola.

„Abych vyhledal Landolu.“

„Copak po něm chcete?“

„Přece jsem vám již řekl, že jen on sám se to dozví. Vy teď dodržte svoje slovo, seňore. Já jsem vám dal žádanou odpověď, a ještě jsem leccos k tomu přidal.“

„Připojuji k tomu podmínku, že nás doprovodíte do kláštera Della Barbara.“

„To nejde. Musím zde zůstat a čekat na Landolu.“

„Zde se ho nikdy nedočkáte.“

„Víte to jistě?“

„Zcela jistě. Ujednali jsme si schůzku. Dostaví se toho samého dne do kláštera, kdy my tam přijedeme.“

„Můžete mi to odpřisáhnout?“

„Při všech svatých.“

„Dobře, pak vás doprovodím.“

„Ale nejdříve musíme udělat malý výlet do Mexika.“

„Na to nemám čas.“

„Tak se tedy s Landolou nesetkáte.“

„Možná, že mne pánové chtějí oklamat, ale neradil bych jim to. Půjdu s vámi do Mexika. Kdy odjedeme?“

„Co nejdříve. Nevystavěli v našem směru Francouzi železnici?“

„Ano, přes Soledu až do Lomalta, celkem asi dvě hodiny jízdy.“

„Dobrá; odjedeme nejbližším vlakem, až doneseme naše zavazadla z celnice.“

„Mám vám v něčem pomoci?“

„Nikoliv. Očekávejte nás na nádraží.“

„Přijdete ale, důvěřuji vašemu slovu!“

S těmito slovy se obrátil a odešel.

„Podivné chlapisko,“ pravil Cortejo. „Co asi po vás chce, Landolo?“

„Ó, to já dobře vím.“

„Proč jste se nenechal poznat?“

„Žvásty! Právě teď nemám chuť, dostat kuličku nebo čepci nože do těla.“

,,Kýho ďasa! Ten chlap je tak nebezpečný? Znáte ho?“

„Velmi dobře. Vždyť je to můj bratr.“

„Váš bratr?“ tázal se Cortejo a ustrnul. „A chce vás zastřelit?“

„Ano. Pátrá po mně již dvacet roků, aby se mi pomstil.“

„Za co?“

„To sem nepatří.“

„Na které straně je vlastně právo?“

„Na jeho; to si přece můžete domyslet.“

„Tedy mu prožeňte hlavu koulí, pak se ho zbavíte.“

„To neudělám, aniž se dám sám zastřelit. Chci jen spojit příjemné s užitečným. Budu mít u sebe svého milovaného bratra, a on mi bude náramně prospěšný.“

„Nu, pojďme na celnici, abychom se dostali z mrazivého vzduchu této ďábelské díry.“

Udělili svému věrnému jednateli ještě potřebné pokyny, odešli a za malou chvíli odjížděli s lovcem, který je očekával na nádraží. –

Krátce po parníku kapitána Wagnera vplul do přístavu jiný parník a zakotvil v malé vzdálenosti od prvního.

Wagner, který si odbyl své formality, se právě chystal k odjezdu do města, když náhodou narazil na Peterse. Bezděky se na okamžik u plavčíka zastavil a tázal se ho: „Je pravda, že jsi se přece jen zmýlil v těch cizincích?“

„Ne, kapitáne, měl jsem pravdu. Jeden z nich byl námořník, a oba byli podvodníci.“

„To bys, tuším, mohl těžko dokázat.“

„Mohu to dokázat. Kdo užívá cizího jména, ten je podvodník.“

„Ovšem, ale to se snad nestalo. Jejich doklady byly v pořádku.“

„To může být; ale když si mysleli, že jsou sami, nazývali se zcela jinými jmény.“

„Slyšel jsi ta jména?“

„Častěji a zřetelně. Advokáta nazýval ten druhý Cortejo, a ten, který se představil jako sekretář, se sám nazýval kapitánem nebo seňorem Landolou.“

Wagner zavrávoral, jako by byl udeřen pěstí do prsou.

„Chlape, proč jsi mně to ihned neoznámil?“

„Varoval jsem vás dvakrát před těmi lidmi, pak jste mně ale zakázal více o nich mluvit. Znám svou povinnost.“

Kapitán se obrátil a procházel se dlouhými kroky po palubě.

„Aha! Teď se mně tak mnohé vyjasňuje!“ bručel. „Proto toho tolik věděli o Rodrigandě. Choval jsem se před nimi jako pitomec. To musím hledět napravit. Petersi!“

Zavolaný rychle přiběhl.

„Oblékni honem sváteční kazajku, půjdeš se mnou na břeh. Poznal by jsi ty chlapy, předpokládám?“

„Na deset mil, není-li mezi tím zeď.“

„Pospěš si tedy, musíme je najít za každou cenu.“

Za malou chvíli se ocitli na břehu, a dali se do hledání. Proběhli všechny ulice, zastavili se v každé hospodě. Na celnici slyšeli, že tam byl nějaký seňor Antonio Veridante k prohlédnutí svých zavazadel.

Takto vstoupili již potřetí do jedné restaurace, kde předtím jen zběžně prohlédli hosty, aniž by se posadili. Teď byl kapitán již trochu unaven.

„Zde si trochu odpočineme,“ pravil, a hnal se k jedinému neobsazenému stolku.

Když zasednul tak se málem lekl. U vedlejšího stolku seděli dva muži, jeden mladší, velmi uhlazeného a přitom mužného zevnějšku, a jeden starší, před nímž se právě Wagner tak zalekl. Tento muž měl na sobě obyčejný lovecký oděv, ale v tváři nos tak neobyčejných rozměrů, že se člověk musel uleknout, když se k němu nenadále přiblížil.

Tento muž viděl rozpaky Wagnera. Vystříknul tlustý proud hnědé šťávy a učinil obrovský doušek ze své sklenice, pravil: „Nebojte se, seňore, on vám nic neudělá, je to nos jako beránek.“

Wagner se zasmál a odvětil: „Mohu si tedy bez obavy přisednout sem k vám?“

„Podle libosti, on není ani dost málo nakažlivý.“

Zevnějšek mladšího muže byl tak ušlechtilý, že se Wagner bezděčně uklonil a zkrátka řekl: „Námořní kapitán Wagner!“

Ten druhý opětoval jeho poklonu a odvětil: „Nadporučík Kurt Helmers!“

Tu také jeho soused učinil svou poklonu a pravil: „Supí Zobák, kapitán od dragounů.“

Wagner nevěděl, je-li to pravda, nebo žert; neměl ani čas o tom přemýšlet; jeho pohled byl upřen na nadporučíka. Tomu to muselo být nápadné, a proto se tázal se zdvořilým úsměvem: „Snad jsme se již dříve někde viděli?“

„To sotva, seňore. Zajímá mne ale nápadná podobnost, kterou máte s jedním z mých kamarádů.“

„Je to také námořník?“

„Ano. Ani otec a syn by si nemohli být podobnější. A zvláštní náhodou má můj přítel to samé jméno.“

„Odkud pochází?“ tázal se Helmers s největším napětím.

„Z Rheinswaldenu u Mainzu.“

Dosud se vedl hovor ve španělské řeči; ale radost jak i bolest užívají jen mateřský jazyk. Kurt vyskočil a zvolal německy: „Můj otec! To je můj otec! Bože, jaké je to štěstí!“

„Ach, vy jste Němec?“ tázal se Wagner teď podobně udivený.

„Ovšem, že jsem. Ó, kapitáne, vy jste nazval mého otce svým kamarádem. Kde jste jej viděl, kde jste jej zanechal, kde se nachází?“

„Dovolte mně dříve otázku, pane nadporučíku. Po jakou dobu je váš pan otec pryč z domu na cestách po moři?“

„Ó, on zmizel již před dvaceti lety.“

„Tedy je to pravda, že jste jeho syn.“

„Vy víte, že dosud žije?“

„Ano. Zcela jistě. On je zde v Mexiku. Připlul jsem před chvílí s mým parníkem, abych jej a jeho přátele převezl do vlasti.“

„Jeho přátelé? Kdopak to je?“

„Ó, ani nevím, kolik jich bude, když ne provždy alespoň na návštěvu.“

„Pane kapitáne, prosím vás pro všechno svaté, povězte mně rychle a hodně obšírně všechno o mém otci!“

„To se stane, můj milý, jenom vás prosím o malé strpení.“

„Trpělivost? V takové záležitosti? Mohl byste být opravdu lak ukrutný?“

„Račte odpustit! Zastavil jsem se zde jenom na doušek, abych pak pokračoval v mé honbě. Hledám totiž dva zločince, abych je dal okamžitě zatknout!“

„Copak vyvedli?“

„Oni, ach, vy jste synem jednoho ze zúčastněných. Musíte ty holomky také znát, anebo jste aspoň o nich slyšel. Ti chlapi se totiž jmenují Cortejo a Landola.“

„Tyto muže hledáte?“ zvolal Kurt v radostném překvapení. „Zde v Mexiku, zde ve Veracruzu? Cožpak se nalézají zde?“

„Ano. Vím to se vší jistotou. Pane nadporučíku, vidíte zde před sebou toho největšího pitomce, jakého země nosí. Z Rio de Janeira jsem vezl oba tyto holomky na mé palubě, aniž bych to tušil. Tento prostý plavčík mne na ně upozornil; já mu ale nevěřil. Teprve když opustili loď, dozvěděl jsem se jejich jména. Teď běhám po všech ulicích a krčmách, aniž bych je mohl nalézt.“

„Jste přesvědčen, že jsou to skutečně ti dva?“

„Ano. Jsou to oni, dotvrdil bych to tisíci přísahami.“

„To tedy přišli sem, aby nám způsobili nesmírné potíže, aby vyvedli kousek, jemuž je z naší strany nutno předejít s nasazením života. Máte pravdu, nezbývá čas k dlouhým výkladům. Tyto chlapy musíme dostihnout. Jak byli oblečení?“

Kapitán přesně popsal jejich zevnějšek.

„To prozatím postačí,“ mínil Kurt. „Všechno ostatní až později. Hledal jste po celém městě?“

„Ano, ale nenašel jsem.“

„Také na nádraží?“

„Na nádraží?“ pravil kapitán rozpačitě. „I hrome, na to jsem ani nevzpomněl!“

„Že ne?“ tázal se Kurt udiveně. „Myslím, že nádraží by mělo být prvním místem, kde se mělo vyzvídat.“

„Omluvte mne. Předně jsem ani nevěděl, že je tu železnice, a potom přece nelze předpokládat, že by cestující za malou hodinu po opuštění lodě již měli pokračovat ve své cestě do nitra země.“

„Ti oba k tomu mají dostatek důvodů,“ mínil Kurt, a potřásal hlavou. „Předně záleží každému cizinci na tom, aby se co nejdříve dostal z této nezdravé krajiny, a potom jste s nimi přece hovořil o poměrech rodiny Rodrigandů. Je to tak?“

„Ovšem, pane nadporučíku.“

„Pověděl jste jim, že z pustého ostrova vysvobození přišli do Mexika, aby vyhledali a ztrestali své nepřátele, a že se tu již po delší dobu nalézají?“

„To všechno a ještě více jsem jim já, pitomec, pověděl.“

„Nuže, to snad stačí, aby to pobídlo Corteja a Landolu, a kdo má tak nakvap, jede železnicí, je-li tu nějaká. Nesmíme proto mařit čas.“

Kurt měl pravdu. Cortejo a Landola s lovcem Grandepricem se skutečně sešli na nádraží. Tam se jim ale naskytla překážka. Dráha byla vyhrazena pro vojsko a vládní osobnosti, a navzdory prosbám a protestování nemohli dostat jízdní lístky. Konečně ale před samým odjezdem vlaku se jim přece poštěstilo podplatit vrchního konduktéra značným obnosem, takže je vzal sebou ve svém vlastním oddělení.

V Lomalto stál připraven dostavník do hlavního města Mexika. Cortejo a Landola nasedli do vozu, ale Grandeprice, milující vzduch a volnou vyhlídku, vylezl na střechu a usídlil se tam tak pohodlně, jak jen mohl.

Sotvaže dorazili do Mexika, odebral se Cortejo do paláce Rodrigandů, zatímco Landola zůstal v hostinci, v němž byli ubytováni. Ten neměl žádnou důvěru k odvážnému kroku, který podnikal Cortejo. Gasparino Cortejo byl ale přesvědčen, že se mu nic nestane. Dlouho se nevracel. Landola jej již očekával s velikou netrpělivostí a obavou.

„Nuže?“ tázal se a přivítal jej. „Soudil jsem již, že se vám přihodilo něco velmi nepříjemného.“

„Je tomu tak,“ bručel Cortejo mrzutě, „ačkoliv ne tak, jak jste vy snad myslel.“

„Myslel jsem již, že si vás tam podrželi.“

„Málem by se to také stalo, alespoň mně tím bylo vyhrožováno.“

„Kým?“

„Tím panem administrátorem.“

„Aha! Hraběcí palác má tedy administrátora?“

„Nejen palác, ale veškeré naše statky stojí pod jeho správou.“

„Co je to za člověka? Snad Rakušan?“

„Nikoliv, Francouz.“

„Tady to máte. Nepředpověděl jsem vám to? Jak vás přijal?“

„Pohlížel na mne spatra a nechtěl ani uznat mé výkazy.“

„Je to možné! Vždyť jsou přece pravé a platné!“

„Pravé ano, ale platné nikoliv. Jedná se zde o výjimečný případ, protože je válka. Scházel mně podpis našeho vyslance.“

„Jděte tedy za ním.“

„Tam jsem již byl, a ten mně pověděl to samé.“

„Čert jej seber. Ostatně buďme rádi, že jste vyváznul se zdravou kůží. Kdyby vás byli skutečně zatkli, ale, proč vám tím hrozili?“

„On označil mého bratra podvodníkem.“

„A vy, tuším, jste odpověděl hrubě?“

„Ovšem.“

„To byla obrovská pitomost!“

„Ó, byla to více než pitomost. Ale byl jsem příliš rozzloben nad tím hanebným, francouzským holomkem.“

„Vidím, že se na vás nijak nelze spolehnout. Vy byste byl stavu zkazit celou naši záležitost. Co nyní podnikneme?“

„Teď se jedná především o to, naplnit rakev Dona Fernanda, neboť se dá předpokládat, že by nám přece mohl uniknout některý z našich nepřátel, jehož první starostí by bylo, aby dal úředně prohlédnout hrob, a zjistit, že tam hrabě neleží.“

„A potom?“

„Potom odcestujeme ihned ke klášteru Della Barbara.“

„Čím ale naplníme rakev?“

„To je věc velmi jednoduchá. Přeptáme se, kde někdo zemřel, ukradneme a položíme jej do prázdné rakve v dědičné hrobce hrabat Rodrigandů.“

„To by byla ta největší šílenost, které bychom se mohli dopustit. Má-li vyhovět účelu, musí to být mrtvola, která již ležela po dvacet roků v zemi a její oděv se musí aspoň podobat onomu, v kterém byl Don Fernando pochován.“

„A kde najdeme takovou mrtvolu?“

„To se rozumí, že na hřbitově, musíme ji tam vyhledat a vykopat. Podle náhrobních nápisů již najdeme tu pravou.“

„Ale šaty?“

„Ó tyto mně dělají nejméně starostí. Koupíme je u leckterého překupníka, a znám prostředek, jehož pomocí se dají proměnit nejpevnější látky v troud, takže se rozpadnou při nejmenším dotknutí. Poněvadž mně byl dodán Don Fernando na loď v těch samých šatech, v nichž byl pohřben, dobře se na ně pamatuji, a neučiním v tom ohledu žádné chyby.“

„Ale kde si opatříme potřebné náčiní: paklíče, lucerny, motyky, lopaty, žebřík a podobné věci?“

„Zapomínáte, že jsme v Mexiku. Za peníze zde lze dostat všechno. Ostatně hrobaři mívají své náčiní uloženo na hřbitově v nějaké komůrce. Bude proto nejlépe, zajdeme-li tam ihned, ohlédnout se po těchto věcech.“

„Ale potřebujeme také osobu, která by stála na stráži, abychom nebyli vyrušováni, anebo abychom při nebezpečí mohli včas utéci.“

„Tou osobou bude můj drahý bratr.“

„Ale jaký důvod mu řekneme? Pravdu mu přece nemůžeme povědět.“

„To jen ponechejte mně. On mne na smrt nenávidí, a na této nenávisti založím bajku, kterou mu budu vypravovat, a která jím zajisté pohne, aby nám byl nápomocen při našem podniku.“

„Pojďme!“

Opustili hostinec a kráčeli ulicemi, v nichž následkem přítomnosti vojska panoval čilý ruch. Ale vojáci nejevili větší sebevědomí, jaké bývá u vítězů., Leželo to na nich jako můra. V nižších kruzích se tušilo, co ve vyšších bylo známo, že totiž skvělá hra se blíží ke konci, při níž se císaři velkého národa nepodařilo získat pro sebe čest a slávu.

Bylo teď právě poledne. Sluneční vedro již zahnalo všechny navštěvovatele hřbitova, takže oba muži se mohli oddat nevyrušováni svým prohlídkám. Předně vyhledali rodinnou hrobku Rodrigandů. Byla uzavřena železnými dveřmi, které si ale Landola troufal otevřít paklíčem., Když pak šli podél řady jiných hrobek, napadlo jim, že by bylo pohodlnější, vzít z některé z nich mrtvolu, která by měla potřebné vlastnosti, a shodli se konečně na jedné, o níž nápis svědčil, že býval nebožtík bankéřem, šestapadesát let starým a že zemřel před osmnácti roky. Hrobka byla uzavřena pouhou mříží již dost chatrnou. Žebřík a jiné náčiní našli pod kůlnou v koutě hřbitova, kde je hrobníci měli uloženy. Když splnili úkol své návštěvy hřbitova, odebrali se do města, kde se nalézal obchodník s obnošeným šatstvem, a koupili, co si přáli mít.

Konečně se setmělo. Naši tři spiklenci povečeřeli a opustili hodinu před půlnocí hostinec. Ve velikých městech a zvláště v Mexiku, kde obyvatelstvo bývá skoro po celou noc na nohou, to nebývá nápadné., Když přišli ke hřbitovu, poznali, že je jeho brána teď uzamčena. Ohlédli se nejdříve bedlivě po okolí, zdali tam není nic podezřelého, a přelezli všichni přes zeď na hřbitov.

Grandeprice zůstal u vrat na stráži, kde ulehl pohodlně do trávy. Ti druzí dva sebou vzali žebřík a odebrali se přímo k hrobce, v níž ležel bankéř, a snadno ji otevřeli paklíčem. Rozžali lucernu a po žebříku slezli dolů do hrobky naplněné rakvemi, z nichž nejstarší se již víceméně rozpadávaly. Podle nápisu našli brzy bankéřovu rakev. Víko rakve se dalo lehce odstranit, byli by je ale málem upustili překvapením, neboť mrtvý ležel téměř neporušený v rakvi. Jeho zapadlé tváře byly bledé jak vosk. Tělo se skládalo z kostí a kůže tuhé jako pergamen, a ta je držela pohromadě.

„Ten chlap je dobře zachovalý, a to je naše štěstí,“ pravil Cortejo.

„Jak to?“

„Nuže předně se s ním dá lépe zacházet, když není ještě rozpadlý, a za druhé, jenom se na něho koukněte, kdo může tvrdit, že by to nebyl Don Fernando!“

„Ovšem. Vlasy, lebka, délka postavy. Výraz tváře ovšem už není. Klam je lehko možný.“

Když pak odbyli příšernou práci, vysvléci mrtvolu ze starých shnilých a obléci ji do přinesených šatů, vynesli ji ven, zaklopili a uzamkli hrobku. Na to pozvedli postavu a plížili se tiše k rodinné hrobce Rodrigandů. Tam složili mrtvolu na zem a Cortejo vytáhl své paklíče. Zkoušel jeden po druhém, ale marně. Landola to pozoroval.

„Nehodí se žádný?“ tázal se. „Co učiníme? Dovnitř přece musíme.“

„Budeme muset použít násilí.“

„To ale udělá hluk.“

„Přinesl jsem k tomu účelu malé jemné dláto, to nenadělá mnoho hluku.“

„Ale jen opatrně!“

Cortejo vytáhl dláto a položil pak levou ruku na kliku, aby se o ni opřel. Klika povolila.

„Svatá matičko!“ zašeptal ulekaně. „Dveře jsou otevřeny!“

Landola přistoupil blíže, a přesvědčil se, že se Cortejo nemýlil.

„Tisíc hromů!“ pravil; „snad není někdo tam dole!“

„To by nám tak scházelo!“

„Nebo byl snad hrobař dnes tam dole a zapomněl za sebou zamknout dveře?“

„I to je možné. Musíme naslouchat.“

Otevřel dveře dokořán a oba naslouchali po delší dobu s největším napnutím. Ani nejmenší šustot se nedal slyšet.

„Žvásty!“ mínil Landola. „Již vím, jak se to stalo. Jeden z vašich paklíčů odemknul, aniž jste to pozoroval. Jinak to není ani možné.“

„Ale to bych přece musel cítit, kdyby závora povolila.“

„Ach, to mohlo snadno ujít vašemu povšimnutí. Máte strach, jste příliš rozčílený. Vaše smysly nejsou spolehlivé.“

„Možná. Ale naslouchejte raději ještě jednou.“

„Toto naslouchání je zbytečné, připravuje nás jen o drahocenný čas. Sejděme dolů.“

Vešli a přivřeli tiše za sebou dveře, pak rozžehl Cortejo lucernu. Při jejím svitu kráčeli tiše a opatrně po schodech dolů, Landola napřed a Cortejo s lucernou za ním.

Došli do vlastní krypty, aniž by zpozorovali něco podezřelého.

„Posviťte kolem,“ velel Landola.

Cortejo uposlechl. Ani teď se neobjevilo nic, co by je mohlo znepokojovat.

„Vidíte,“ mínil Landola. „Váš klíč odemknul, aniž jste to poznal. Dejme se do práce. Kde je rakev Dona Fernanda?“

„Zde,“ odvětil Cortejo, a ukazoval přitom na rakev, na níž stálo v zlatých písmenech jméno: HRABĚ DE RODRIGANDA-SEVILLA.

„Ovšem prázdná,“ mínil jeho společník.

„Bohužel!“

„Proč?“

„Přál bych si, aby v ní ležela smrt, nebo ďábel, abych se přesvědčil, je-li to pravda, že, kdyby vám z ní vyskočil vstříc, abyste jej požádal o oheň.“

„Učinil bych tak, seňore Cortejo.“

„Nevěřím tomu. Alespoň ne v tomto vašem přestrojení byste to neučinil.“

„Proč to?“

„S vaší přirozenou tváří byste se mu směle mohl postavit do čela, zná vás a ví, že mu v žádném případě neuniknete. S tím mazem na tváři byste mu byl neznámý a to by vás přece chytil za chřtán.“

„Myslíte?“ smál se Landola. „Zkusíme to. Dolů tedy s víkem a ven s ďáblem!“

Aniž by si povšimnul, že víko rakve neobyčejně lehce povolilo, shodil je dolů. V nejbližším okamžiku ale vyšel z úst obou mužů děsný výkřik leknutí. V rakvi totiž ležela dlouhá postava s nosem podobným zobáku supa. Oči obou zločinců ne tlačily z důlků a upíraly se s hrůzou na tvář domnělého mrtvého., – Abychom pochopili tento výjev, je zapotřebí navrátit se do Veracruzu, kde Kurt se Supím Zobákem a kapitán Wagner s plavčíkem se ubírali k nádraží, aby se přeptali po obou uprchlících.

Když tam došli, našli tam francouzského vojáka s obvázanou rukou, který pravděpodobně zastával místo brzdaře.

Kurt k němu přistoupil a tázal se v nejautentičtější francouzštině:

„Jste zde ve službě, kamaráde?“

Voják svým zkušeným zrakem ihned poznal, že má před sebou důstojníka v občanském oděvu.

„Ano, monsieur,“ odvětil zdvořile. „Jsem raněn a čekám na nejbližší loď, abych odejel domů. Prozatím vypomáhám zde, abych si vydělal na tabák.“

Kurt sáhl do kapsy a podal mu pětifrank.

„Zde, kamaráde, zakuřte si. Jak dlouho jste dnes již zaměstnán?“

„Děkuji, monsieur. Obsloužil jsem již tři vlaky.“

„Kdy odjel poslední?“

„Asi před hodinou.“

„Jeli s vámi také civilisté?“

„To nesmím vyzradit,“ pravil voják rozpačitě. „Já jsem brzdař a ten, co je vzal sebou, je mým představeným.“

„Dobře, on je tedy sebou nevzal. Kolik těch osob bylo?“

„Ó, pouze tři. Snadno by se usadili v oddělení průvodčího.“

„Jak vypadali?“

Voják je popsal. Když byl hotov, mínil kapitán:

„Byli to oni. Ale kdo byl ten třetí, to nemohu říci. U mne na lodi nebyl.“

„Dozvíme se to také. Kdy odjede nejbližší vlak?“

„Teprve za tři hodiny, až se vrátí lokomotiva z Lomalto nazpět.“

„Děkuji, kamaráde,“ pravil Kurt a odešel se svými společníky.

„Tedy přece nám unikli!“ pravil kapitán. „A na tom jsem já sám vinen. Co teď dělat?“

„Musíme mít trpělivost, milý příteli. Patrně odjeli do Mexika. Já za nimi pojedu nejbližším vlakem, a doufám, že je dohoním v Mexiku.“

„Já musím odeslat posla s lodními zprávami do hlavního města a potom na haciendu del Erina. Dovolil byste, aby se připojil k vám?“

„Milerád, předpokládám, že mně nebude na závadu.“

„Toho se neobávám. Byl by vám snad vhod tady můj Peters?“

„Dokonale. On snad zná oba uprchlíky?“

„Lépe, nežli já sám. Co tomu říkáš, Petersi?“

„Hm, já bych tak rád, kapitáne,“ odvětil Peters s rozradostněnou tváří.

„Umíš trochu španělsky?“

„Tak pro každodenní potřebu.“

„A několik slov francouzsky?“

„Dost, abych jim mohl povědět, jak je mám rád.“

„Pojď tedy se mnou na parník. Já zařídím potřebné záležitosti a dám ti instrukce. Prozatím mne omluvte, pane nadporučíku.“

Kapitán s Petersem odešli k nábřeží; Kurt se ale vrátil na nádraží. Vešel ihned do kanceláře přednosty stanice, který jej přivítal zvědavým pohledem.

„Směl bych se zeptat, kdy odjede nejbližší vlak do města Lomalto?“ tázal se Kurt, ačkoliv to již věděl od vojáka.

„Za necelou hodinu,“ odvětil přednosta. „Přejete si snad jet sám?“

„Ano.“

„Je mně líto. Civilisté a cizinci jsou z dopravy vyloučeni.“

„Dovolte mně, abych se představil.“

Podal přednostovi papír. Ten, sotva přečetl pár řádků, udělal hlubokou poklonu a pravil:

„Jsem vaším nejoddanějším sluhou, pane nadporučíku. Kolik míst potřebujete?“

„Tři.“

„Obdržíte místo první třídy.“

„Děkuji! Má ten vlak spojení s dostavníkem?“

„Předešlý měl, tento ale nemá. Ostatně dostavník je pravou mučírnou, které bych se nikdy nesvěřil. Přejete si být rychle v hlavním městě?“

„Ovšem.“

„Tak vám radím, abyste jel koňmo.“

„Nemám koně.“

„Ó, o ty zde není žádná nouze. Zdržíte-li se jen trochu déle v této zemi, budete přímo nucen, koupit si koně.“

„Zamýšlím tak učinit v hlavním městě.“

„Proč teprve tam, kde jsou mnohem dražší a proto o nic lepší?“

„A byla by k tomu již zde příležitost?“

„Výborná. Já sám mám několik ušlechtilých kusů. Byli to soukromí koně důstojníků vracejících se domů. Chcete se na ně podívat?“

„Ukažte mně je!“

„Pojďte se mnou! Jestli se domluvíme, tak nepotřebujete v Lomalto čekat na dostavník, já vám až tam naložím koně bez útrat.“

Obchod byl uzavřen a Kurt byl majitelem tří dobrých koní.

Hodinu před odjezdem vlaku se dostavil kapitán Wagner s Petersem. Sedli si spolu a Wagner vypravoval o svém setkání s Donem Fernandem a své cestě k ostrovu v Tichém oceánu, načež zase Kurt vypravoval kapitánovi, co se přihodilo od přistání v Guayamasu.

„Oni tedy zase zmizeli?“ zvolal ke konci Wagner.

„Bohužel. Doufám ale při Bohu Všemohoucím, že se mně podaří nalézt jejich stopu.“

„Tu snad již máme,“ mínil Supí Zobák. „Uvažuji tak. Kam jde tento Landola s Cortejem? Zajisté tam, kde jsou ti ostatní.“

„To může být správné. Musíme ty dva pro každý případ najít. Pak se také dozvíme, kam směřují.“

Znamení k odjezdu vlaku učinilo konec hovoru.

Po dvou hodinách dorazili do města Lomalto. Tam přišel sám vrchní průvodčí, aby jim úslužně otevřel. Toho se Kurt tázal:

„Jeli posledním vlakem z Veracruzu sem tři civilisté?“

„Ano, monsieur,“ odvětil nejistým tónem.

„Nebojte se žádných nepříjemností!“ upokojoval jej Kurt. „Přeji si jen vědět, kam se obrátili.“

„Ach, děkuji! Jeli do Mexika.“

„Víte to jistě?“

„Vím. Oni seděli v mém oddělení a vyptávali se po nynějších poměrech cestování do hlavního města, pak jsem je zde na nádraží viděl nasedat do dostavníku.“

Když nakoupili nějaké potraviny, nasedli naši tři cestující na koně a odklusali. Supí Zobák, který znal cestu, je vedl.

Když po vícedenní cestě přijeli do hlavního města, dozvěděli se, že tam dostavník dorazil o několik hodin před nimi.

„Jakpak teď ty chlapy najdeme v takovém velikém městě?“ tázal se Supí Zobák. „Ano, kdyby to bylo v prérii!“

„Znám dvě cesty, po kterých je nalezneme,“ mínil Kurt. „Divil bych se velice tomu, kdyby se nepokusili dozvědět se něco v paláci Rodrigandů; a potom budou tušit, že náš první útok bude obrácen proti prázdné rakvi Dona Fernanda. Bude tedy také jejich první starostí vyplnit prázdnou rakev nějakou mrtvolou a tomu musíme předejít.“

Když se v hotelu poněkud občerstvili a očistili, odebral se Kurt k paláci Rodriganda, který si dal dobře popsat. Přihlásil se u stráže, odevzdal svou navštívenku a byl zaveden ke správci.

„Čím mohu posloužit, pane nadporučíku?“ tázal se úředník velmi přívětivě.

„Musím prosit za prominutí, že mne k vám vede pouze soukromá poptávka.“

„Jsem rád k službám.“

„Měl jste dnes návštěvu muže, vydávajícího se za jednatele hraběte de Rodrigandy?“

„Ovšem. On zde byl již před polednem. Měl snad přitom nějaký úmysl, monsieur?“

„Ovšem. Jenže se obávám, abych vás neobtěžoval.“

„Posloužím rád každému, kdo ke mně přijde zdvořile, a mně není zrovna odporný. Ten se ale ode mne nedozvěděl nic.“

„Chtěl se přesvědčit o vaší administraci?“

„Ó, on chtěl ještě více. Chtěl vzít tuto správu z mých rukou do svých.“

„To jsem si myslel. Jmenoval se Antonio Veridante?“

„Je tomu tak.“

„Není vám povědomé obydlí toho muže?“

„Lituji, není.“

„Záleží mně velmi mnoho na tom, abych se to dozvěděl. Tento muž je totiž neobyčejně nebezpečný a prohnaný darebák. V případě, že by přišel zase, snažně prosím, abyste jej dal ihned zatknout, a pruskému vyslanci, panu von Magnus, o tom podal informaci. Od něho se to pak dozvím.“

„Budu-li pak ale moci si zodpovědět takový krok?“

„Úplně. Tento Veridante totiž není nikdo jiný, nežli Gasparino Cortejo, bratr onoho Pabla Corteja, kterého budete snad znát, a jeho tak zvaný sekretář je jistý Sanchez Landola, dříve známý pod jménem Grandeprice, kapitán pirátské lodě ‚Lion‘.“

„Cože, monsieur, takoví lidé se zde zdržují?“

„Ano, oba jsou nalíčeni a přestrojeni a jejich průkazy jsou padělány. Pronásleduji je již z Veracruzu.“

„To mně stačí. Jakmile spatřím zase Corteja, dám jej zatknout; na to se můžete spolehnout.“

Kurt mu ještě vysvětlil, co uznal za potřebné, a odebral se k pruskému vyslanci, aby mu odevzdal svěřené tajné spisy. Byl přijat s vyznamenáním a během rozhovoru přivedl k řeči také soukromý úkol svého zdejšího pobytu. •

Státník jej pozorně vyslechl a pak pravil:

„To je vskutku celý román. Mou pomocí si buďte jistý, pokud mně to bude možné. Vy tedy především chcete obrátit svou pozornost na hrobku?“

„Bude to snad to nejprospěšnější.“

„Toho názoru jsem také. Jenom vám musím doporučit obezřetnost. Míníte snad, že by se měla předně vykonat tajná prohlídka rakve; rozumí se ale v přítomnosti důvěryhodných svědků, jejichž výrok by nebylo možné brát v pochybnost.“

„Jsem zcela vašeho mínění, milostivý pane.“

„Bude tedy mimo vás a vašich průvodců zapotřebí pouze ještě jednoho muže, jehož výpovědím by se nemohla vytýkat zaujatost. Přiznávám se vám upřímně, že bych na vašem místě k tomu nezvolil ani francouzského, ani císařského úředníka. Dal bych přednost domácímu Mexikánovi. Snad by vám v tom posloužil alcalde?“

„Jestli ale vyhoví tento úředník mé žádosti?!“

„Zajisté. On je mým známým. Napíši vám několik řádků, pro něho, přejete-li si to, pane nadporučíku.“

„Prosím snažně o to, milostivý pane!“

Za čtvrt hodiny odevzdal Kurt psaníčko alcaldovi. Ten je přečetl. Podal mu přátelsky ruku a pravil:

„Pan von Magnus mně vás doporučuje velmi lichotivým způsobem. Praví, že ke mně přicházíte v záležitosti, kde bych vám mohl prokázat znamenitou službu. Směl bych vás požádat, abyste mně sdělil, jakým způsobem bych se vám mohl stát užitečným?“

„Je to záležitost soukromé povahy, mohla by ale lehce vzít obrat, který by ji přivedl před kriminální soud.“

„Jedná se tedy o nějaký zločin?“

„O celou řadu zločinů.“

„Které se však musí nejdříve vypátrat?“

„V jistém ohledu soudíte správně, seňore. Které zločiny byly spáchány, je již takřka najisto zjištěno. Aby se však zatajily, mají být spáchány nové. Pachatelům jsem na stopě, a doufám, že s vaším laskavým přispěním je zastihnu při činu.“

„Jsem vám k službám. Ačkoliv právě teď nynější veřejné poměry se velmi citelně dotýkají mé úřední pravomoci, bude to snad přece v mé moci, abych vám byl nápomocen. Povězte mně jen, oč se jedná.“

„Vyložím vám všechno obšírně, předpokládaje, že mně budete moci a chtít věnovat tolik vašeho drahocenného času.“

„Mám ho dostatek. Posaďte se a vypravujte!“

Alcalde jej poslouchal, aniž by jej přerušil jediným slovem. Ani když Kurt skončil, neučinil žádnou poznámku; ale vyskočil ze své houpačky a chodil sem a tam po světnici. Zastavil se najednou před Němcem, a pravil: „Mladý muži, věru ani nevím, co na to říci. Co jste mně teď vypravoval, zní tak nepravděpodobně, že to není ani k uvěření. A přece to musí být pravda. Račte mně povědět upřímně, jste-li sám pevně přesvědčen, že se to všechno má tak, jak jste mně to povídal?“

„Seňore, chovám o tom nejpevnější přesvědčení,“ ujišťoval Kurt.

„Nechováte snad ve svém nitru aspoň maličkou pochybnost?“

„Ani tu nejmenší.“

„A hrabě Fernando skutečně žije?“

„Víme to z dopisu pana Sternaua pro jeho paní v Německu, a potom je zde se mnou také onen lovec, jménem Supí Zobák, a kapitán Wagner, kteří hraběte viděli osobně.“

„Ti všichni ale hraběte dříve neznali.“

„Chcete tím říci, že tyto osoby následkem toho nejsou způsobilé potvrdit totožnost osoby hraběte?“

„Ovšem. Jejich výpovědi by ještě nic nedokázaly.“

„Ale Sternau, Mariano, Bizoní Čelo, Medvědí Srdce a všichni ostatní, kteří se s ním vrátili do Mexika?“

„Ti nemohou nic dosvědčit, poněvadž opět zmizeli.“

„Musíme se tedy pokusit o jejich znovunalezení.“

„Ovšem, ovšem. Na mou pomoc při tom se můžete spolehnout, seňore. Je ale nutno, abych sám promluvil s tímto Supím Zobákem.“

„Pošlu vám jej sem.“

„Nikoliv, vyhledám jej sám. Ale, vy přicházíte od pruského vyslance. Nemáte snad zde ještě nějakou další soukromou úlohu?“

„Kdyby tomu i snad tak bylo, nebylo by to snad mé záležitosti na újmu?“

„Nikoliv, ale vy požadujete úřední pomoc. Jedná se o to, z které strany ji očekáváte a požadujete.“

„To vidíte z toho, že jsem přišel přímo k vám, seňore.“

„Vy jste tedy ještě nebyl u žádného Francouze ani Rakušana?“

„Ne. Svěřil jsem se pouze panu von Magnus. Že jsem navštívil správce hraběcích statků, se stalo jen proto, abych se dozvěděl, zda hledaní již byli u něho.“

„Ponechme to tedy při tom. Odeberu se teď s několika mými úředníky do rodinné hrobky. Očekávám, že mne tam doprovodíte!“

„Právě jsem se chystal vás o to požádat.“

„Naštěstí mám paklíče, víte, že jako úředník jich mám občas zapotřebí. Půjdeme?“

Alcalde se na několik málo okamžiků vzdálil, aby udělil své rozkazy, a pak se všichni odebrali do Kurtova hostince. Když tam přišli, byl vzat Supí Zobák do výslechu. On vypravoval své příhody v tvrzi Guadeloupe svým obvyklým drastickým způsobem. Každé slovo, které promluvil, potvrdilo, co již úředník slyšel od Kurta.

Na to se vydali na cestu ke hřbitovu, ale oklikami, aby to nebylo nápadné. Na hřbitově již potkali několik policistů, kteří je zde na alcaldův rozkaz očekávali. Jeden z nich obdržel klíče, a odešel, aby nepozorovaně otevřel rodinnou hrobku. Pak se tam jednotlivě odebrali, rozžehli lucerny a slezli dolů do hrobky. Našli rakev, otevřeli ji a ta byla, prázdná.

„Svatá panno!“ zvolal alcalde. „Je tomu opravdu tak; je prázdná!“

Kurt bedlivě prozkoumal vnitřek, pravil: „Všimněte si těchto podušek! Jsou jako nové.“

„Ano,“ odvětil úředník. „Je to pravda. V této rakvi nemohla hnít žádná mrtvola. Můj Bože. Nemýlil jste se tedy přece! Byl hrabě Fernando skutečně pochován zaživa?“

„Nedá se o tom ani pochybovat, seňore.“

„Nuže, tedy vynaložím vše, abych zjistil pachatele. Dám tento hřbitov od toho okamžiku policejně střežit.“

„K tomu bych neradil, protože ti, které chceme chytit, jsou nanejvýš prohnaní a zkušení zločinci. Jak lehce by mohli zpozorovat hlídku, a tak rychle ucouvnout, že by nám pak nadobro unikli.“

„Ale jak je potom vypátráme?“

„Nesmíme myslet, že přijdou za bílého dne, aby položili nějakou mrtvolu do prázdné rakve.“

„V tom máte výjimečně pravdu. To mohou obstarat jen v noci. Ale odkud vezmou mrtvolu?“

„Ó, něco takového nepřivede Landolu a Corteja do rozpaků, oni jednoduše vezmou příhodnou mrtvolu z některé jiné hrobky, protože se přitom nemusí obávat, že zbude nějaká stopa po jejich činu.“

„Váš názor je docela správný. Rozejděme se tedy, abychom se pak na počátku noci opět sešli.“

Dlouho před půlnocí se tam všichni opět sešli. Supí Zobák, jako zkušený lovec, převzal na sebe stráž na hřbitově, zatímco ostatní se ukryli dole v hrobce za rakvemi. Bylo jich šest osob, tedy dostatek, aby přemohli a zadrželi očekávané zločince.

Po dlouhém marném čekání konečně přispěchal do hrobky Supí Zobák, a zvolal: „Rychle uzavřete a schovejte lucerny. Již jdou, přinášejí teď hraběte Fernanda!“

„Koho? Aha, teď chápu, co tím míníte! Přinášejí mrtvolu.“

„Ano. Mají s sebou také balík, v němž jsou zajisté šaty. Musí přece mrtvolu obléci, tak jak byl hrabě oblečen. Tam vepředu u brány ale stojí jeden na stráži. Pošlete tam dva policajty, aby se k němu připlížili a zatkli jej, jakmile sem sestoupí jeho dva přátelé.“

Všichni potom pospíchali do svých úkrytů; Supí Zobák ale zadržel jednoho z policistů, který měl svou lucernu ještě otevřenou.

„Počkat!“ pravil. „Není ještě tak naspěch. Dříve musíme zařídit ještě něco jiného. Dolů s tím víkem z rakve!“

„Proč?“

„To hned uvidíš, my boy.“

Sundali víko z prázdné rakve hraběte, a teď viděl ustrnulý policista, jak lovec klidně a pohodlně uléhá na hedvábné podušky.

„Hrome,“ pravil. „Copak to má znamenat?“

„Zaklop víko, my boy,“ odvětil Supí Zobák a pohodlně se natáhl.

„Ale nemohu pochopit, co, –“

„Tak drž hubu, když to nechápeš. Pohlédni přece na můj nos, a pomysli si, co se stane, když někdo, který se domnívá, že otvírá prázdnou rakev, v ní najde ducha nebo strašáka takovýmto raťafákem! Přiklop víko!“

Muž se zdráhal, a také Kurt se chystal odporovat, když se shora ozval šramot.

„Tisíc hromů, zaklopte nebo vás překvapí!“ zašeptal rázně Supí Zobák, a natáhnul ruce k tělu, jak to bývá u mrtvol.

Teď nezbylo policistovi nic jiného, než aby víko opatrně přiklopil a ukryl se.

Po malé chvíli zakmitlo shora světlo lucerny. Cortejo a Landola sestoupili dolů.

„Posviťte dokola!“ pravil Landola.

Cortejo tak učinil. Hledali a našli rakev poznamenanou jménem zlatými písmeny.

Schovaní zaslechli každé slovo, také Cortejovo přání, aby smrt nebo ďábel ležel v rakvi, jelikož se Landola vychloubal, že pak ďábla požádá o oheň. Rovněž zaslechli poznámku o mazu na tváři.

„A ďábel by vás chytil za chřtán,“ podotknul Cortejo.

„Myslíte?“ smál se Landola. „Zkusíme to. Dolů tedy s víkem a ven s ďáblem!“

V tom trhnul Landola víkem; toto, jen tak zvolna položené, spadlo s velkým rachotem na zem a oba muži spatřili Supího Zobáka s jeho ohromným nosem a vytřeštěnýma, strnule na ně upřenýma očima ležet v rakvi.

Oba vykřikli zděšením, ale zůstali stát ustrnulí leknutím. Nebyli v tom okamžiku schopni pohybu. Cortejo držel lucernu v napřažené ruce jako neživá socha. Až za chvíli se jim rozvázal jazyk.

„Ó, nebesa!“ zvolal Cortejo. „Kdo je to?“

„Čert,“ odvětil Landola.

Oba ničemové, kteří spáchali skutky, kterých je schopen jenom člověk nebojící se ani Boha ani ďábla, byli tak přemoženi leknutím, že sice mohli mluvit, nikoliv se ale hnout. Oba se třásli na celém těle.

„Šplích!“ vstříkl jim z rakve proud tabákové šťávy do obličejů.

„Ano, já jsem ďábel, Satanáš, Belzebub!“ zvolal Supí Zobák, a zároveň vyskočil z rakve. „Teď pojedete se mnou do pekla. Tady máte závdavek!“

A napřáhnul ruku, vrazil každému z nich tak nehorázný políček, že se oba převalili na dlažbu. A mžikem se zručností, jaké je jenom prérijní lovec schopen, jim vyrval zbraně a odhodil je do nejzazšího kouta.

Při klesnutí Cortejovi vypadla lucerna, ale do rakve a tak, že náhodou nezhasla. Supí Zobák je levicí uchopil, tasil pravicí svůj nůž a postavil se před schody.

To vrátilo těm dvěma paměť. Povstali ze země.

„Tisíc hromů!“ zvolal Landola. „To je člověk! Chlap z masa a krve!“

„On se opovážil nás udeřit!“

Leknutí bleskurychle zmizelo a jeho místo zaujal hněv. Nyní, když poznali, že mají před sebou člověka, který se podle všeho nachází sám ve sklepení, vrátila se jim najednou odvaha.

„Chlape! Co tu chceš? Co tu děláš?“ tázal se Landola, a přistoupil se zaťatou pěstí o krok blíž.

„Lotře, nedělej se směšným!“ smál se Supí Zobák. „Ani ty, ani vy oba nejste s to, nahnat mně strach. Takový panáček, Antonio Veridante, nesmí ani pomyslet, že bych snad před ním utekl.“

„Co, ty znáš moje jméno?“ tázal se Cortejo.

„Ano, od policie, která se po tobě shání.“

„Po mně? To je lež!“

„No, chci říci pravdu. Slyšel jsem toto jméno od jistého Gonzalva Verdilla ve Veracruzu.“

Při uslyšení jména svého jednatele se těm dvěma ulevilo u srdce.

„Jak jsi se k němu dostal?“ tázal se Cortejo. „Hledal jsi tam snad někoho?“

„Ano, jistého Landolu, jemuž mám vyřídit něco důležitého“

„Co to má být?“

„Hrome! Copak ty se na to ptáš! Rozumí se samosebou, že to vyřídím jenom jemu samému.“

„Jak ale přišlo moje jméno ve spojení s tím poselstvím?“

„Verdillo mně říkal, že chci-li nalézt Landolu, musím do Mexika a zeptat se tam po jistém Antoniovi Veridantovi. On mně popsal toho muže tak důkladně, že jsem jej teď v tom okamžiku ihned poznal.“

„Ach, je tomu tak! Mohl bych ti ovšem povědět, kde bys nalezl Landolu. Dříve ale musím vědět, jak jsi se dostal do tohoto sklepení?“

„Pomocí paklíče.“

„Vždyť ani nemáš lucernu.“

„Tu jsem ukryl, když jste přicházeli.“

Teď se chopil slova Landola a tázal se:

„Tedy Landolovi, námořnímu kapitánu Landolovi máš vyřídit poselství?“

„Ano.“

„Mluv tedy! Já jsem Landola.“

„No, to bych si nepomyslel, že jej najdu zde v tomto sklepení! Ale jsi-li ty skutečně Landola, tak ten druhý musí být Cortejo.“

„Jak přicházíš na tuto myšlenku?“

„To se dozvíte později.“

„Nuže dobře, chci ti důvěřovat, a povím ti, že tento seňor se skutečně jmenuje Cortejo.“

„Z Rodrigandy ve Španělsku?“

„Ano.“

„Je-li tomu tak, pak smím ovšem povědět, co vám oběma mám vyřídit: mám vám dát výstrahu, abyste se vyhnuli Mexiku, poněvadž tam budete zatčeni.“

„Žvásty!“ pravil Landola pohrdavě.

„Žvásty? Mějte se na pozoru! Již je ustanoven čas i místo, kde vás zatknou.“

„V kterou dobu a na kterém místě by to mělo být?“

„V kterou dobu? O půlnoci. A na kterém místě? Zde v kryptě Rodrigandů.“

Cortejo se přece cítil poněkud nesvůj; Landola se ale zasmál a zvolal: „Chlape, ty jsi půl darebáka a půl hlupáka. Nejsme zvyklí nechat se považovat za blázny.“

„Nuže dobře, ať tedy přestanou žerty,“ přerušil jej Supí Zobák, „a skutečnost ať začne. Jste mými zajatci! Ohlédněte se.“

Ukázal do pozadí. Tam povstali ukrytí za rakvemi a otevřeli své lucerny. Sklepení se osvětlilo a teď oba poznali, co je očekává.

„Hrom a peklo! Mne nedostanete!“ zvolal Landola.

„Mne také ne!“ zvolal Cortejo.

Oba se vrhli na Supího Zobáka. Ten ale na to byl připraven, porazil jednoho pěstí a druhého kopnutím nohou. Mžikem se na ně vrhli ostatní a pevně je spoutali.

„Ty bychom měli,“ pravil alcalde. „Co teď?“

„Musíme najít mrtvolu, která zajisté zůstala ležet nahoře, a potom zajmout muže, který stál u vrat na stráži.“

„Toho moji policisté již mají.“

Vtom se ale alcalde značně mýlil. Lovci jménem Grandeprice se ta věc zdála trvat příliš dlouho, a vzbudilo se v něm podezření, že by mu ti dva snad chtěli upláchnout. Proto se vydal za nimi a připlížil se pomalu a opatrně až k hrobce Rodrigandů, právě když odtud vyváděli zajaté a postavili je před nalezenou mrtvolu.

„Odkud jste vzali tuto mrtvolu?“ tázal se alcalde.

Žádný z nich neodpověděl.

Když ani po opětovném tázání nebylo možné dostat od nich odpověď, pravil Kurt: „Nechte toho, seňore. Bývá to zvykem u zločinců, že tvrdošíjně mlčí, když vidí, že je všechno ztraceno. Odkud ta mrtvola pochází, se zítra zjistí při denním světle.“

„To je pravda,“ mínil alcalde. „Aby se nic nezměnilo, ponechám zde několik mých lidí.“

Na to byli Cortejo a Landola odvedeni alcaldem, Kurtem, Petersem a Supím Zobákem do vězení. Ti nepozorovali, že je z dálky sleduje mužská postava.

To byl Grandeprice. Obával se, že by zatčením a možným odsouzením jeho dosavadních přátel mohl opět ztratit sotva nalezenou stopu svého nepřítele Landoly; umínil si, oba vězně stůj co stůj vysvobodit.

Obešel vězení ze všech stran, prozkoumal zdi a poznal ke své velké mrzutosti, že zvenčí není ani pomyšlení na osvobození. Kráčel proto zamyšleně po ulici, plán za plánem se křižovaly v jeho hlavě, ale žádný z nich nebyl k provedení. Tu zaslechl za sebou břinkot ostruh. Francouzský důstojník, vracející se v tak pozdní hodinu z nějaké zábavy, kráčel vedle něho.

„Tisíc ďáblů, jaký je to nápad! To by bylo tak něco!“ zabručel. „Jen žádné dlouhé uvažování, jinak příležitost unikne!“

Jako lovec rychlý v odhodlání a provedení, spěchal za důstojníkem.

„Monsieur, monsieur!“ volal polohlasitě.

„Co je?“ tázal se důstojník a zastavil se.

„Nejste vy snad kapitán Mangard de Vautier?“

„Nikoliv, neznám žádného kapitána nebo důstojníka toho jména.“

„Nuže, já také ne,“ pravil lovec se smíchem.

S těmito slovy popadl důstojníka levicí za hrdlo, které pevně stisknul, a pravicí mu zasadil ránu do spánku, že klesl k zemi. Na to si jej hodil přes rameno a odnesl jej do osamělého kouta, kde jej svlékl ze stejnokroje, svázal a ucpal mu ústa. Pak zaměnil svůj oblek s jeho stejnokrojem.

„Tak,“ řekl si pro sebe. „Teď jsem hotov. Teprve nyní nastane nebezpečí. Jestliže se pokus nezdaří, je se mnou konec.“

Spoléhal se na to, že do té doby Francouzi, jako páni v zemi, požadovali a ve většině případů nalézali přímo otrockou poslušnost, zatloukl směle na vrata žaláře a vydávaje se za ordonanci velitele, nařídil stráži, aby rychle vzbudila klíčníka a přichystala dva muže k odvedení vězňů.

Svým rázným a sebevědomým vystupováním docílil toho, že mu nedávno přivedení vězni byli vydáni a v doprovodu dvou mužů ze stráže je vedli, jak řekl, ke krátkému výslechu u městského velitele.

Byla tma jako v pytli, lucerny nehořely, a proto si vojáci pojistili vězně tím, že je drželi za paže.

Když se dostatečně vzdálili, vytáhl Grandeprice svůj ostrý nůž a řekl jednomu z vojáků:

„Dávejte pozor, aby vám ti chlapi neupláchli.“

„Ó ne, pane kapitáne,“ odpověděl voják. „Držíme je za paže.“

„Přece jen se ale přesvědčím, jestli se jim snad nepovolily řemeny.“

Dělal, jakoby zkoumal pevnost řemenů, ale přitom je přeřízl nožem. Zajatci cítili, že jsou již volní, ale nedali to na sobě znát ani jediným pohybem.

„Dobře,“ řekl. „Myslím, že je vše v pořádku. Jdeme!“

Šli dál, ale u nejbližšího rohu ulice oba vojáci vykřikli a převalili se každý na jednu stranu.

„Co se stalo?“ tázal se Grandeprice.

„Tisíc hromů! Můj chlap se vysmekl a srazil mne na zem,“ zvolal jeden voják.

„Ten můj mně udělal to samé!“ žaloval druhý.

„Rychle za nimi! Běda vám, jestli je nedostihnete!“

Oba vojáci běželi, co jim síly stačily.

Jejich kroky ještě nedozněly, když se lovec obrátil a stejnou cestou, kterou přišel, kráčel nazpět.

„Zpropadeně chytře to ti chlapíci udělali,“ bručel si spokojeně. „Ti Francouzi nic neviděli, ale já jsem to dobře pozoroval. Musel bych se divit, kdybych se s nimi nesešel někde tady v okolí.“

Uvažoval správně, neboť sotva to dopověděl, přidaly se k němu dvě postavy.

„Hlásím svůj příchod, pane setníku!“ řekl jeden polohlasitě se smíchem.

„Já také,“ dodal druhý.

„Jsou to hlupáci! Myslí si, že poběžíme kupředu. My jsme se jednoduše přikrčili a nechali jsme je, aby nás minuli. Ale teď nám řekněte, jak jste se dostal k tomuto stejnokroji?“

„Zcela jednoduše,“ odpověděl lovec. „Srazil jsem jednoho důstojníka a vzal jsem mu jej.“

„Tisíc hromů! To bylo odvážné!“

„Lovec se neohlíží po žádném nebezpečí, když se jedná o to, prokázat službu svým přátelům.“

„Jsme vám za to vděčni a děkujeme. Ale jak jste se dostal do žaláře?“

„Jednoduše, tak jako do toho stejnokroje; vešel jsem tam. Ostatně ten stejnokroj byl můj nejlepší passe-par-tout. Vždyť jste viděli a slyšeli, že jsem vystupoval jako ordonance velitele.“

„Ohromná opovážlivost! Geniální akce by se dalo říci! Ale co ten důstojník, kterého jste srazil?“

„Ten tam zajisté doposud leží. Ucpal jsem mu ústa, že nemůže ani ceknout. Teď ho najdu, vrátím mu jeho věci a vezmu si své šaty, které jsem položil vedle něho. Pojďte!“

Mezitím se Kurt, Supí Zobák a Peters rozloučili s alcaldem a vrátili se do svého hostince. Kurt a Peters šli spát, ale Supí Zobák, který se celý den jenom povaloval, pohrdal spaním. Nemohl se zbavit nějaké obavy. Byli zajatci bezpečně uvězněni?

Nedůvěřoval v tomto ohledu mexikánským úřadům, zvláště v této době. Proto ho nutkalo, aby šel tak trochu slídit, jestli je kolem žaláře všechno v pořádku.

Zastrčil si za pas revolver a nůž a vykradl se tiše ven. Nebyl již od žaláře daleko, když musel projít uličkou tvořenou dvěma nízkými zídkami. Jedna z nich tvořila úzký kout, který byl ještě temnější, než celá ulička. Protože kráčel tiše, jak je zvykem u prérijních lovců, zdálo se mu, že slyší z toho kouta slabý šramot.

Přistoupil blíž. Jeho bystré a na tmu uvyklé oči rozeznaly na zemi jakousi hmotu, která se obtížně pohybovala sem a tam. Sehnul se k ní s rukou na noži. Brzy se ale přesvědčil, že muž, který zde ležel, byl nahý a svázaný, měl ucpaná ústa a vedle něho ležel uzel šatů.

Starý trapper byl obezřetný muž. Tento cizinec mohl být také zlý člověk, proto mu prozatím jenom uvolnil ústa, ale pouta mu nechal.

„Ale, příteli, co jste zač?“ ptal se.

„Mon Dieu!“ sténal tázaný. „Jaké štěstí, že zase mohu dýchat.“

„Co je mně do vašeho dýchání? Kdo jste, chci vědět!“

„Jsem francouzský důstojník. Moje jméno je kapitán Durand. Prosím vás, zbavte mne těch pout!“

„Jen zvolna, my boy! Na to snad také dojde. Dříve však musím vědět, na čem jsem. Tady leží šaty.“

„Ty budou moje.“

„Ale pročpak francouzský setník nechodí ve stejnokroji?“

„Vždyť jsem na sobě měl úplný stejnokroj s kordem.“

„A tady leží vysoké hrubé boty, plátěné kalhoty, stará kazajka, kožený pás a zmačkaný širák.“

„Mille tonnerres! To tedy nejsou moje šaty.“

„Že nejsou? Ale komu tedy patří?“

„Tomu, co mne přepadl. On měl takový tmavý klobouk se širokou střechou.“

„Nuže vypravujte, jak to bylo s tím přepadením?“

„Šel jsem z Tertullie; tu mne potkal člověk, který mne oslovil a hned na to mi zasadil ránu do hlavy, že jsem pozbyl vědomí.“

„Podle té rány a těchto cárů soudím, že to byl prérijní lovec. Hrome! To je ono! Toho, co tam na hřbitově stál venku na stráži, toho jsme nechytili. Kdo se však nejlépe hodí na strážce? Prérijní lovec!“

„Ale já vůbec nerozumím tomu, co tady říkáte!“ kňoural dosud svázaný.

„To není ani třeba. Stačí, že já vím, co mně dělá starosti. Mám právě nápad, ze kterého bych se mohl zbláznit. Zůstaňte hezky tiše ležet. Já hned zase přijdu.“

S těmito slovy Supí Zobák odběhl. Přišel k žaláři, zazvonil a žádal, aby byl vpuštěn dovnitř, ale to mu stráže nedovolily. Pouze se dozvěděl, že vězni byli odvedeni francouzským důstojníkem k veliteli, a hned se zase vrátil ke spoutanému důstojníkovi.

„Přece jen přicházíte,“ naříkal. „Myslel jsem si už, že jste mne opustil.“

„Nesmysl! Chtěl jsem se jenom přesvědčit, jestli jste mne obelhal, nebo ne. Teď vím, že jste důstojník.“

„Tak mne tedy konečně zbavte těch pout.“

„Rád bych, ale nejde to, protože bychom pak nechytili toho chlapa, co vás přepadl.“

„Tomu nerozumím.“

„Ale já ano. U všech ďáblů! Slyšíte? Teď přicházejí dva lidé. Nikoliv,“ řekl pak, „nejsou dva, ale tři. Dva z nich vykračují obyčejně, ten třetí loveckým krokem. Jsou to oni. Dělejte, jako byste byl dosud v bezvědomí a vůbec nemluvte, jinak by s vámi mohlo být zle.“

Než se důstojník nadál, měl ústa opět ucpaná a lovec pak rychlým skokem přeskočil přes zeď. Tam se přikrčil tak, že nemohl být viděn, ale mohl přitom zaslechnout každé slovo.

Kroky se zastavily nablízku, jeden z příchozích se oddělil a přistoupil k důstojníkovi.

„Hrome, musel jsem ho pořádně uhodit, dosud ještě nenabyl vědomí, ale je živý. Já teď svléknu jeho šaty a položím mu je sem a pak mu sejmu pouta. Počkáte zde na mne?“

„Ne, my máme ještě nějaké malé vyřizování. Ale za půl hodiny budeme v hotelu a tam se sejdeme.“

Ti dva nebyli nikdo jiný, než Cortejo a Landola. Vzdálili se a po chvíli řekl první druhému:

„Proč jste ho obelhával?“

„Abychom se ho zbavili, od nynějška by nám mohl jenom škodit.“

„Jak to?“

„Kdo mně není k užitku, ten mně škodí a užitku jsme z něj měli již dost. Víme od něj, kam se máme obrátit. Nejraději bych mu prohnal hlavou kouli.“

„Hrome, vždyť nás vysvobodil ze zajetí a mimoto je to váš bratr.“

„Po tom mně vůbec nic není. Každý je sám sobě nejbližší. Tam na hřbitově vyslechl policisty, Bůh ví, co všechno se dozvěděl. Možná, že již ví, že jsem jeho bratr. Musíme okamžitě opustit město. Přepadení důstojníka a náš útěk způsobí mnoho povyku.“

„To je pravda. Tedy rychle pryč!“

„A to hned. Ale můj bratr o tom nesmí mít tušení. Vrátíme se do hostince a vykrademe se odtud jen s tím nejpotřebnějším. Bude-li vidět, že naše koně a zavazadla tam ještě jsou, bude si myslet, že se vrátíme a počká na nás třeba několik dní.“

„Pak ale přijde do Santa Jago a tam nás najde.“

„Nikoliv, tam už budeme hotovi!“

Jak se domluvili, tak učinili. Vrátili se do hostince, vzali si, co nezbytně potřebovali a vykradli se ven na ulici. Nedaleko bydlel zapůjčovatel a prodavač koní, u něhož se zastavili a bez dlouhého smlouvání od něho koupili dva koně se sedly a odjeli.

Zatím lovec přistoupil k důstojníkovi, svlékl stejnokroj a odložil kord. Potom si oblékl vlastní oděv a odešel, napřed však sejmul ležícímu pouta.

Nyní přišel na řadu Supí Zobák. Přeskočil opět zeď, a aniž by se více staral o důstojníka, kráčel za odcházejícím. Sledoval svého předchůdce opatrně až k hostinci, kde viděl, jak Grandeprice po delším marném čekání přelezl přes plot, aby se dostal dovnitř.

Supí Zobák chodil chvíli zamyšleně sem a tam. Začalo již svítat. Tu se pojednou kousek odtud otevřela vrata, z nichž vyjeli dva muži na koních. Třetí zůstal mezi vraty.

„Adiós, seňores!“ pozdravoval je třetí. „Šťastnou cestu.“

„Adiós,“ odvětil jeden z jezdců. „Udělal jste dnes výtečný obchod.“

„Je to pravda,“ bručel Supí Zobák sám k sobě. „Hlas toho jezdce byl stejný, jako toho, který tam u spoutaného jezdce mluvil s lovcem. Musí to ale být klam, protože tito jezdci se vydali na cestu, kdežto Cortejo s Landolou se vrátili do hostince. Ale čert tomu věř! Ti holomci jsou tak mazaní, že by je sám Supí Zobák sotva přelstil. Jistota je jistota. Přeptám se, ačkoliv v hostinci sotva bude někdo ještě vzhůru.“

Vrátil se k hostinci a zazvonil. Až po třetím rázném zazvonění se objevil ospalý podomek, který by mu však nejraději znovu zavřel dveře před nosem. Obměkčil ale dobrým spropitným a dostal zato několik odpovědí na své otázky. Dozvěděl se tak, že tam osoby, o které mu šlo, bydlí. Požádal tedy podomka, aby ho zavedl k tomu muži, který vypadá jako nějaký vaquero nebo lovec a u něj ho ohlásil.

Podomek ho zavedl přes dvůr po dřevěných schodech do místnosti, která zde měla čestný název, pokoj pro cizince.

Grandeprice přišel domů teprve před několika minutami a ještě nespal. Ležel oblečen v houpačce.

„Copak je?“ tázal se lovec, zároveň udivený i postrašený.

„Seňore, je zde veliký pán od šlechty Don, Don, tentononc, který žádá o přátelskou rozmluvu s vámi.“

„Je odtud?“

„Není, určitě není.“

To ho poněkud uklidnilo, přece se však ještě zeptal: „Odkudpak ten pán ví, že zde bydlím?“

„Musí vás znát, neboť když jsem mu řekl, že jste oblečen jako vaquero nebo lovec, poslal mne nahoru.“

„No to jsem teda zvědavý. Ať přijde!“

Rozsvítil svoje světlo a prohlédl si revolver, je-li v pořádku. Podle toho, co se dnes přihodilo, musel být pro všechny případy přichystán na nějaké nepříjemné překvapení.

Vtom vešel cizinec a zavřel za sebou dveře, které ještě opatrně zajistil závorou. Oba na sebe pohlédli s patrným udivením. To žádný z nich nečekal.

„All devils!“ zvolal jeden.

„Thousand devils!“ spustil druhý.

„Supí Zobák! Co vy děláte zde v Mexiku? Viděl jsem vás přece u Juareze!“

„A co vy tady děláte? Viděl jsem vás, když jste se ubíral k Rio Grande del Norte. Vaši tvář znám, ale vaše jméno nikoliv.“

„Grandeprice. Bydlím tam na texaském břehu.“

„Ano, vaše jméno má, pokud se týká vás, dobrou pověst; ale zrovna tak se jmenuje jeden veliký ničema.“

„Ach, znáte ho?“

„Ano, velmi dobře,“ přisvědčil Supí Zobák.

„Osobně?“

„Osobně a podle pověsti.“

„Je to možné? Slyšíte, já toho chlapa hledám již tak dlouho!“

„Vy že ho hledáte? A dosud jste ho nenašel?“

„Bohužel ne.“

„Tak, tak. Hm, hm. To vám musím se vší přátelskou upřímností říci, že jste buďto náramný zlosyn, nebo politováníhodný pitomec.“

Tu Grandeprice střelhbitě vyskočil z houpačky, vytáhl revolver, postavil se před Supího Zobáka a hrozil:

„Hrom a peklo! Víte jaká odpověď bývá na taková slova?“

Supí Zobák pokynul lhostejně hlavou a řekl: „Mezi lovci nožem nebo koulí, v případě, že se taková věc nedokáže.“

„Doufám ale, že nejste schopen to dokázat!“

„Žvásty! Jen se zbytečně nerozčilujte. Co Supí Zobák jednou řekne, to si už dříve rozmyslel a uvážil a může to také dokázat. Zastrčte svoji bouchačku a poslouchejte mne. Jestliže nejsem v právu, pak si teprve můžeme vzájemně zlámat vazy.“

„Mluvte tedy! Ale mějte se na pozoru! Jediné slovo přes míru a máte kouli v hlavě!“

„Nebo vy moji!“ smál se Supí Zobák. „Vidím, že mne přece jen neznáte. Podám vám tedy jasný důkaz, že jste buďto zlosyn nebo hlupák!“

„Na to přece čekám!“

„Odpovězte mně upřímně: byl jste včera ve Veracruzu?“

„Byl.“

„Seznámil jste se tam se dvěma muži? S jistým Antoniem Veridantem a jeho sekretářem?“

„Ano.“

„Přišel jste s nimi večer do Mexika a stál jste v noci na hřbitově na stráži, když se ti dva dopouštěli zneuctívání mrtvol a podvodu?“

„Ano, stál jsem na stráži, ale nemůže být řeči o nějakém zneuctívání mrtvol a podvodu.“

„Jste o tom přesvědčen?“

„Chci na to tisíckrát přísahat!“ horlivě kýval hlavou Grandeprice.

„Nuže, chci vám věřit. Ale tím dokazujete, že nejste sice žádný darebák, zato ale hrozitánský pitomec. Jen se neurážejte! Podám vám důkazy. Oba vaši společníci byli zajati? Je to pravda?“

„Bohužel ano.“

„A abyste je vysvobodil, porazil jste francouzského důstojníka a vyvedl jste ty chlapy ven?“

„Nemohu to zapřít. Byl to podařený trapperský kousek, na který mohu být hrdý a doufám, že mne jako kamarád nevyzradíte!“

„Nejsem žádný zrádce. Mohl jsem to učinit již dávno, ale nezávidím vám opravdu ten kousek, který se vám zdá vydařený. Vydařený rozhodně nebyl, ale naopak to byl hodně hloupý, klukovský kousek.“

„Supí Zobáku, “ rozčertil se Grandeprice.

„Tiše, tiše,“ odvětil Supí Zobák. „Ihned vám to dokážu. Nejdřív mně ale povězte, odkud znáte toho zlosyna jménem Grandeprice?“

„Od jiného bych rozhodně takové řeči nestrpěl; vám ale přesto řeknu, že Grandeprice je mým největším nepřítelem a že ho hledám již dlouhá léta, abych si s ním vyrovnal svůj účet.“

„Tak,“ smál se Supí Zobák. „To je k popukání. Hledáte chlapa a najdete ho. A když už jsem já s jinými vynaložil tolik úsilí, abych ho našel a zatkl, vy ho přijdete osvobodit a pomůžete mu upláchnout.“

„Tomu nerozumím,“ řekl Grandeprice.

„To rád věřím. Kdo vyvedl podobný hloupý, klukovský kousek, neporozumí potom chytřejším lidem. Musím se již nad vámi smilovat a podat vám to jako dítěti. Znáte jméno Cortejo?“

„Ano,“ odpověděl Grandeprice krátce.

„Jsou dva, jeden zde v Mexiku a druhý ve Španělsku. Oba jsou největší darebáci na celém světě a přibrali si ještě jednoho takového darebáka k provedení svých špatností a to je Landola, kterého vy nazýváte Grandeprice.“

„Ach, vy znáte také jeho první jméno? Landola je lotr první třídy, ale co říkáte o bratřích Cortejových, je snad přece jen přemrštěné.“

„Doslovně pravdivé! Budu vám o tom vypravovat.“

Supí Zobák teď vyložil lovci stručně všechno, co věděl. Grandeprice poslouchal s rostoucím ustrnutím. Když byl vypravěč u konce, zvolal:

„Pane Bože! A tohoto Corteja jsem zachránil?“

„Vy?“ tázal se Supí Zobák překvapeně.

„Ano. Ó, teď se mi vyjasňuje. Beze mne by oslepl a bídně zahynul.“

„I hrome! To mně musíte vypravovat!“

„Udělám to, ačkoliv si tím hodně uškodím. Začínám věřit, že jsem jednal hloupě.“

„Ó, ještě desetkrát hloupěji, než si zrovna teď myslíte. Ale vypravujte. Tím snad vnikne světlo do této temné záležitosti.“

Grandeprice podal zprávu o všem od okamžiku, kdy našel Corteja na březích Rio Grande až k událostem dnešního dne. Supí Zobák napjatě poslouchal a pak řekl:

„Poslyšte, je přece ještě Bůh na nebi. On to byl, kdo mi vnukl myšlenku, abych vás zde našel; neboť teď vím, kde asi máme hledat naše přátele, kteří tak beze stopy zmizeli. Když jsme si ale tak vzájemně všechno řekli, musíte se také ještě dozvědět to poslední, co dosud nevíte a tím vám zároveň dokážu, že jste skutečně jednal jako pitomec a že jste spáchal hloupý, klukovský kousek. Víte vůbec, že ten advokát Antonio Veridante není nikdo jiný než Gasparino Cortejo?“

„To není ani možné!“

„Ovšem! On hledá svého bratra. Dnes v noci chtěl tajně vložit do prázdné rakve cizí mrtvolu místo dosud žijícího hraběte Fernanda. My jsme ho u toho chytili. Vy jste ho ale zase osvobodil. A víte ještě, kdo vlastně byl ten sekretář toho Veridanta, neboli Gasparina Corteja?“

„Nebyl to snad skutečný sekretář?“

„Ó, nikoliv, to byl vámi tak dlouho hledaný Sanchez Landola, jinak námořní lupič Grandeprice!“

Grandeprice zůstal jako ustrnulý. Stál tu s rozpřaženýma rukama a vytřeštěnýma očima jako obraz ztělesněného údivu.

„Ten ?“ zvolal konečně. „Ten, ten by měl být Sanchez Landola?“

„Ano, on vás podvedl, oklamal a pak se vám vysmál a vy jste mu tak důvěřoval, že jste se nakonec stal spoluviníkem jejich zločinů. Nakonec jste ho ještě vysvobodil. Není to hloupý, klukovský kousek?“

„Je-li všechno na světě možné, tak toto přece ne. Vždyť snad poznám svého nevlastního bratra?“

„Tak! Je to tedy k tomu všemu ještě váš příbuzný! To se vám tedy divím ještě víc, protože oba, Cortejo i on, se mně dole v kryptě sami přiznali, že jsou to oni. Tváře však měli natřeny jakýmsi mazadlem, které je hodně změnilo.“

„Můj Bože!“ zvolal Grandeprice, „ano, tak to muselo být. Kdykoliv jsem zaslechl hlas toho sekretáře, zdál se mně vždycky tak známý. Supí Zobáku, vy jste se ještě mírnil, když jste mne nazval pitomcem. Můžete mně teď vynadat ještě hůř.“

„No, no,“ smál se Supí Zobák dobromyslně, „raději toho nechme. Kdo svoji chybu uznává, je již na cestě k polepšení.“

„Jak jste se ale dozvěděl, že jsem srazil toho důstojníka?“

Supí Zobák mu to vypravoval.

„Ne, jsem já to přece jenom hlupák proti vám,“ řekl Grandeprice.

„Nechte toho, je to pravé štěstí, že jste mně vběhl do rukou, aspoň jsme tak přišli na místo, kde máme hledat Corteja a Landolu.“

„Co máte na mysli?“

„V klášteře Della Barbara v Santa Jago.“

„Mýlíte se!“ zvolal Grandeprice radostně. „Máme je blíž, mnohem blíž. Ani nevíte, jak lehce je můžeme dostat.“

„Vy se snad domníváte, že oni se nachází zde v hostinci? Hahaha! Můžete se dostat do pokoje, ve kterém přebývali?“

„Kdykoliv.“

„Pojďte tedy, přesvědčíme se!“

Vzali světlo a plížili se tiše k tomu pokoji. Ten nebyl uzamčen. Supí Zobák měl pravdu, hledaní tam nebyli.

„Ale oni se přece vrátí,“ tvrdil Grandeprice.

„Myslíte? To by museli být na hlavu padlí. Ráno bude kolovat celým městem pověst o falešném důstojníkovi a vysvobozených vězních. Pak se začne pátrat a tito dva lidé jsou dost chytří, aby neseděli tady, až je chytí. Ti jsou již dávno za horama.“

„To mne tedy opět oklamali.“

„O tom jsem přesvědčen, chtěli se vás zbavit.“

„Tisíc hromů! To se jim ale nepodaří! Oni se určitě vydali do Santa Jago a tam je zastihneme. V tom se alespoň nemýlím.“

„Souhlasím s vámi. Ale něco vám poradím. Policie jistě brzy vypátrá, že uprchlíci bydleli tady. Zastihnou-li vás zde, bude to váš konec.“

„Máte pravdu, odejdu, ale kam?“

„To je přece jasné, se mnou. Je přece nutné, abyste panu nadporučíkovi všechno řekl. Zavazadel moc nemáte a koně zde můžete nechat.“

„Je můj.“

„Dobře, tak ho tedy vezměte s sebou. Podomek je tady. Zaplaťte mu, co jste dlužen a jste hotov. Moji přítomnost uveďte za příčinu svého odchodu.“

Když Supí Zobák přišel s Grandepricem do svého hostince, nechal ihned vzbudit Kurta. Ten se velice podivil, když slyšel, co všechno se přihodilo během jeho spánku. Napřed mluvil Supí Zobák a potom přišel na řadu Grandeprice, který přiznal svoji chybu, aniž by ji chtěl nějak omlouvat.

Potom se všichni usnesli, že se vydají za uprchlíky, což také bez odkladů učinili., –

Často to vypadá, jakoby prozřetelnost podporovala zlosyny na jejich útěku a mařila dobře promyšlené záměry dobrých lidí. Ale cesty Páně jsou nevyzpytatelné.

Cortejo s Landolou se šťastně dostali do kláštera Della Barbara a k páteru Hilariovi, kde podle slov muže jménem Grandeprice Pablo Cortejo a Conchita nalezli útočiště. Oba byli vychytralí, ale na pátera přece nevyzráli. Ten, jako lékař a chemik, ihned poznal, že mají nalíčené tváře a že proto nejsou ti, za které se vydávají. Chytře položenými otázkami, sliby a výhružkami je přinutil k tomu, že se nejenom přiznali, kdo vlastně jsou, ale také prozradili větší část svých záměrů a obav. Slibem, že je zavede ke Cortejovi a jeho dceři, je vlákal do nám známých podzemních místností a tam je omámil jedovatým plynem, jak to kdysi provedl Sternauovi a jeho přátelům.

Když se Cortejo opět vzpamatoval, měl hlavu náramně těžkou, takže sotva mohl dát své myšlenky dohromady, hmatal kolem sebe a ke svému zděšení poznal, že se nachází v kamenné prostoře a je přivázán řetězem ke zdi.

„Ó, nebesa!“ zvolal bezděčně.

„Aha, ten jeden se probouzí!“ slyšel ze strany mluvit temný hlas.

„On promluvil,“ ozval se z druhé strany ženský hlas.

„Kdo to tady je?“ zeptal se nahlas.

„Ubozí vězni, právě jako ty,“ odpověděl mužský hlas.

„Slyšel jsem mluvit dvě osoby.“

„To jsem byl já a moje dcera.“

„U všech ďáblů? Pročpak jsem zde já?“

„Abys byl uvězněn!“ zněla odpověď.

„Já uvězněn? Nesmysl!“

„Sáhni jenom na zeď a na svoje řetězy!“

Cortejo zařinčel řetězy a hmatal kolem sebe, pokud mu to jen řetězy dovolovaly. Nahmatal před sebou džbán s vodou a kus suchého chleba.

„Svatý Bože!“ zvolal. „To přece musí být žert!“

„Žert? Ó nikoliv. Zde dole je všechno jen trpká skutečnost. Také my jsme to zpočátku považovali za pouhý žert. Pak jsme byli v hrozné díře, až nám dali lepší kobku. Před chvílí nás ale přivedli sem, kde je zase hůř a náš věznitel řekl, že dostaneme společnost, z níž budeme mít velké potěšení. Ta společnost jste vy, ale kde zůstalo to potěšení?“

„Kdo je ten váš trýznitel?“ tázal se Cortejo.

„Páter Hilario. On je také vaším.“

„Páter? O nikoliv, on je můj přítel!“

„Tvůj přítel? Tys mu tedy důvěřoval zrovna jako my. Nenafoukal ti snad také jedovatý plyn do tváře?“

„Ano.“

„On s sebou neměl žádné světlo, když vás přiváděl,“ pokračoval druhý, „ale přece jen jsem poznal, že to byl on se svým synovcem. Řekni nám, kdo jsi?“

„Nemohu ti to říci, pokud nevím, kdo jsi ty. Mluvíš, jako by nás bylo více. Kdo tu ještě je?“

„Jeden, co byl přiveden s tebou a byl připoután ke zdi po tvé pravé straně.“

„Ach! Měl by to snad být Lan –“ vzpamatoval se ale rychle a dodal, „měl by to snad být můj přítel?“

„Bude to tak. Jste mrtví jako my dva. Zde není žádné světlo, žádná milost, žádné slitování. Zde je všechno jen smrt, smrt, smrt, a to jediné, co zde žije, je nezkrotitelná žízeň po pomstě.“

„Jak dlouho jste zde již vězněni?“

„To nevím. Zde není slunce ani hvězdy. Tady není rozdíl mezi dnem a nocí, neboť je zde ustavičná noc!“

Tu se Cortejo vzpřímil, pokud mohl, a zvolal: „To snad platí o vás, nikoliv ale o mně. Já nemohu, nechci a nesmím být vězněm.“

„Bloude! Vždyť už jím jsi!“

„Peklo a ďáblové! Je to pravda?“

„Je to pravda. Nepleť se.“

„To bych tedy já byl zajat a ti ostatní jsou volní?“

„Ostatní? Koho tím míníš?“

„On mně povídal, že má moje nepřátele zde dole.“

„Provedl to snad s tebou jako se mnou? Já mám také své nepřátele tady dole. Ale nevěř, že moji nebo tvoji jsou volní. Kdo vkročí do těchto jeskyní, ten již nikdy víc nespatří sluneční světlo. Kdo jsou tvoji nepřátelé?“

„Musím o nich pomlčet. A kdo jsou ti tvoji?“

„Také já to nesmím povědět.“

„Kdo ti v tom brání?“

„Já sám. Mne nesmí nikdo poznat.“

Tu se rozlehl hlasitý, táhlý vzdech vlhkou prostorou. Landola se začal hýbat a jeho řetězy zarachotily.

„Co, co, co je toto?“ tázal se.

„Sanchezi, jste to vy?“ ptal se Cortejo.

„Sanchezi?“ tázal se Landola zemdleně a rozvláčně. „Sanchezi, ano, tak se jmenuji. On, on to vyčetl z mé ruky. Kdo, kdo to zde mluví? Kde, kde to jsem?“

„Jsme prý snad oba uvězněni. Ale já tomu nemohu uvěřit.“

„Ach, copak to rachotí? Kdo mne to drží? Ach, řetězy, opravdu! Ten páter nám přece chtěl ukázat ty vězně, Ster–“

„Tiše!“ vpadl mu Cortejo kvapně do řeči. „Žádná jména!“

Landola se dosud nemohl dost dobře vzpamatovat, proto opakoval:

„Žádná, jména? Pročpak, pročpak, Cortejo?“

„Zadrž! Tiše?“ zvolal Cortejo.

Ale z druhé strany se ozvalo spěšné: „Jaké jméno to bylo? Kdo mne volá?“

Gasparino naslouchal.

„Tebe?“ tázal se. „Tebe nikdo nevolal.“

„A přece! Vždyť to bylo moje jméno.“

„Cože? Ty se jmenuješ Cortejo? Jaké je tvé křestní jméno?“

„Je to beztak již prozrazeno, tak ti je tedy řeknu. Jmenuji se Pablo Cortejo.“

„Bože, Bože!“ vykřikl Gasparino. „Je to vůbec možné? Neřekl jsi, že je zde s tebou tvoje dcera? Nejmenuje se Conchita?“

„Ano. Znáš ji snad? Znáš nás?“

„Ďáble, peklo a zatracení!“ hřímal Gasparino a zarachotil svými řetězy. „Je to tedy přece jen pravda! Ten páter mne oklamal. Jsem zajatý! Bože nebo Satanáši, mně je lhostejné, který z vás mně pomůže, ale dodej mně síly, abych roztrhal tyto řetězy!“

Znovu začal škubat svými okovy, ale marně.

„Nenamáhej se zbytečně!“ naříkal ten druhý. „Ale řekni, odkud znáš naše jména?“

„Vaše jména? Ach, chtěl bych, aby se zbořila nebesa a pochovala tento klášter pod svými plamennými troskami. Víš, kdo je ten, který poprvé, probouzeje se z mrákoty, vyslovil vaše jméno?“

„Pověz to!“

„Sanchez Landola.“

Tu zarachotily také na protější straně řetězy, na znamení, že i tam působilo leknutí.

„Sanchez Landola, námořní kapitán?“ vykřikl Pablo.

„Ano, to jsem já! Sanchez Lan, Landola, kapitán!“ ozval se jmenovaný.

„Je to možné? A co ještě?“ zvolal Pablo. „A ty, ty? Kdopak jsi ty?“

„Já? Poslouchej a proklínej nebe, zemi a všechno, co žije! Tvoje jméno je také moje, neboť jsem tvůj bratr Gasparino!“

Ozvaly se dva děsné výkřiky, jeden mužský a druhý ženský, pak všechno utichlo. Upadli do mdlob., –, –, – –

Když Kurt odjížděl z hlavního města, měl v obou lovcích dva průvodce, že si ani lepší nemohl přát. Cortejo a Landola jako pronásledovaní nemohli používat veřejné silnice, museli jet oklikami a po špatných cestách, takže postupovali jen zvolna. Kurt naproti tomu jel po silnici a mohl dělat delší denní pochody, takže podle vší pravděpodobnosti musel dorazit do Santa Jago před oběma zločinci.

S tím také najisto počítal. Ale toto počítání se nakonec ukázalo jako klamné.

Byl druhý den večer, když přijeli do města Zimapan. To bylo obsazeno francouzskými vojsky. Vojáci se připravovali stáhnout se pod velením generála do Querétara, aby odtud přes Mexiko dorazili do přístavu Veracruz, kde měli nastoupit na lodě. Na severu města stáli připraveni císařští vojáci pod velením pověstného generála Marqueze, aby po odchodu Francouzů obsadili město.

V tomto zmatku si měl Kurt se svými průvodci proklestit cestu. Díky vyzývavosti Francouzů se dostali s několika opilými vojáky do hádky a to se jim stalo osudné. Byli předvedeni před generála, který je navzdory jejich průkazům a protestům nechal zadržet a uvěznit. Pak je s sebou vlekli při svém pochodu až do Veracruzu, kde byli propuštěni teprve tehdy, až poslední voják nasedl na loď; dostali také nazpět všechny věci, které jim byly odebrány.

Snadno si lze domyslet, jaký hněv zuřil v srdcích těchto mužů. Umínili si, že se ihned obrátí na zástupce svých vlád, ale co ztratili, to jim už nikdo nemohl nahradit, drahocenný čas, který byl neodvolatelně pryč.

Řekli si se vztekem v srdcích, že jim Cortejo a Landola unikli. Co se od onoho osudového dne mohlo všechno stát a přihodit! Vyměnili své unavené koně za lepší a cválali nazpět do kraje, který byli nuceni tak hanebně opustit.

KAPITOLA DRUHÁ

Konec

Kdo věří v Boha a prozřetelnost, přijde často k poznání, že Všemohoucí osnovu události právě tehdy stáhne, kdyby se to dalo nejméně očekávat a když již mizí veškerá naděje.

Ve tvrzi Guadeloupe teď bylo prázdno. Komančové už po několikáté za sebou dostali co proto, a v důsledku toho se jejich náčelníci dohodli, že se už nebudou míchat do záležitostí bledých tváří. Proto se jich už obyvatelé tvrze nemuseli obávat. Apačové byli u Juareze na hranicích a lovci a s nimi i všichni bojeschopní muži odtáhli za tímto indiánským prezidentem. Proto ve tvrzi panovala nuda.

Bylo pozdní odpoledne. Resedilla seděla u okna nálevny na svém obvyklém místě a pletla punčochu. Byla trochu bledá, ale tato bledost jí dodávala něco neobyčejně něžného a milého. Její oči byly vpadlejší a kolem rtů jí ležel výraz tiché oddanosti, který ji činil sice méně bujarou, ale zato krásnější a ženštější, nežli bývala jindy.

U druhého okna seděl Pirnero. Držel v ruce knihu, z níž ale nečetl. Byl rozmrzelý nad špatnými obchody a dlouhou chvílí trpěl. Trápil jako obyčejně svoji dceru svými otřepanými poznámkami o stavu povětrnosti, o špatných obchodech a podobných věcech, přičemž každou chvíli nadhodil svůj zamilovaný námět o zetích. Při každé takové příležitosti dostal také Černý Gérard vždy svůj pomyslný políček, že odešel, aniž by se rozhodně vyjádřil o svém poměru k Resedille.

Jednu takovou dlouhou a nudnou tirádu přerušila náhle Resedilla výkřikem: „Ó můj Bože!“

Její oči hleděly strnule oknem ven, její tvář nabyla na bledosti a strnulosti smrti a obě její ruce se přitiskly k srdci.

Pirnero zpozoroval směr jejího pohledu. Podíval se oknem ven. Tam zvolna přijížděl ulicí nahoru muž. Za ním se táhla řada asi dvanácti těžce naložených mezků a za těmi druhý jezdec s jezdkyní.

„Sto tisíc milionů kop okurků, tady je,“ křičel Pirnero a hnal se ven ze dveří.

„Je to on, je to on,“ vzlykala Resedilla. „Bohu díky, Bohu díky! Ó, takhle ho nesmím vidět, ne, takhle ne!“

Cítila, že by se mu s jásotem vrhla do náruče, a proto prchla do své komůrky, která byla svědkem tolika prolitých slz.

Pirnero se ale postavil mezi dveře a nastavoval obě ruce k přivítání lovce.

„Buďte mně vítán, tisíckrát vítán, seňore Gérarde,“ zvolal. „Kdepak jste jen vězel tak dlouho?“

„To se brzy dozvíte, můj milý seňore Pirnero. Dovolte jen, abych slezl z koně.“

Ano, to byl ten starý dřívější Gérard. Vysoký, silný a mohutný, skoro tak obrovské postavy jako Sternau, nebyly už na něm vidět žádné stopy po jeho nemoci. Jeho oděv byl rozedraný –, musel za sebou mít neobyčejné svízele, ale osmahlá tvář byla svěží a jeho oči zářily takovým leskem, že by nikdo nehádal, že ještě před krátkou dobou tvrdě zápasil se smrtí.

Seskočil z koně a namísto aby podal starci ruku, uchopil ho do náručí, přitiskl ho k sobě a vlepil mu mlaskavý polibek na tvář.

„Pozdrav Pán Bůh, seňore Pirnero!“ zvolal. „Jak jsem rád, že jsem zase jednou u vás!“

To se starému ještě nepřihodilo. Oči mu ihned zvlhly radostí a pohnutím.

„Skutečně? Těšíte se z toho? Objímáte mne, líbáte mne a mačkáte mne právě tak, jak jste zmáčknul ruku Resedille, když jste odcházel. Seňore, vy jste řádný chlapík a poctivá duše. Přál bych si jen, no, o tom se s vámi ani nesmí začít, poněvadž mermomocí chcete zůstat svobodný. Ale kdopak je ten seňor a ta seňorita, které s sebou přivádíte?“

„O tom vám budu vypravovat až uvnitř. Teď mně raději povězte, jestli je seňorita Resedilla zdravá a veselá?“

„Ach, bohužel, není. Není sice právě nemocná, ale musela si zkazit žaludek, neboť téměř nic nejí. Hubne a potají vzdychá a pípá a kviká, jako by to s ní šlo již ke konci. Již jsem jí radil, aby si dala hořčičnou náplast na žaludek a ramena natřela melisovou tresti; ale ona neuposlechne, až bude pozdě. Proto právě by tu byl potřeba řádný zeť, toho by snad uposlechla.“

„A kde je teď?“

„Zanechal jsem ji v nálevně.“

Když Gérard nenašel Resedillu na udaném místě, běžel vzhůru po schodech k jejímu pokoji, který tak dobře znal a v němž strávil tolik blažených okamžiků. Lehce zaklepal.

Přesně tak slabé „vejděte“ se ozvalo zevnitř a on vešel. Resedilla stála u okna. Její oči byly dosud vlhké. Gérard přistoupil blíž a zeptal se:

„Hněváte se snad, seňorito, že jsem se opovážil?“

„Nikoliv,“ zašeptala.

„Ach, vy jste plakala?“

„Tak trochu,“ šeptala Resedilla s mdlým úsměvem.

„Ó, kéž bych jen věděl, nad čím jste se rozplakala. Byla jste dole, když jsem přijel a uprchla jste rychle nahoru. Ani teď nemáte slova, abyste mne přivítala. Copak jsem vám tak protivný?“

Řekl to tak smutným hlasem, že k němu ihned přistoupila a s něžným výrazem ve tváři mu podala ruku.

„Vítám vás, seňore,“ řekla.

„Skutečně?“ zeptal se a rychle se chopil její ruky.

„Ano, srdečně vás vítám.“

„A přece jste uprchla? Je pravda, že přede mnou?“

„Ano,“ odpověděla mu váhavě.

„Proč?“

„Abyste mne ihned nespatřil,“ řekla a zardívala se až po uši.

„A proč jsem vás neměl hned spatřit?“

„Nebyla jsem sama. Můj otec byl přítomen.“

„A proč by neměl být váš otec přítomen?“

Tu ona rychle vyprostila své ruce z jeho, chytila ho kolem krku a odpověděla:

„Nechtěla jsem, aby viděl, jak ráda, jak moc tě mám ráda a s jakou touhou jsem tě očekávala.“

Tu ji přivinul k sobě a řekl hlasem, který prozrazoval veliké štěstí, které cítil ve svém srdci:

„Má Resedillo! Miluješ mne tedy skutečně, má sladká, dobrá dívenko?“

„Vroucně!“ odpověděla.

„A toužila jsi po mně?“

„Velmi!“

„Po tom chudém prostém lovci? Po tom cizím, zlém muži, který ve své vlasti nebyl ničím jiným, nežli, –“

„Tiše!“ řekla Resedilla a uzavírala mu ústa hubičkou. „O tom nesmíš nikdy mluvit. Nikdy, nikdy víc. Bůh ti odpustil. Bůh tě učiní šťastným.“

„Tebou, jen výhradně tebou!“ řekl. „Ó, co jsem jen měl starostí. Bylo mně, jako kdybych rouhavě vztáhl ruku po dobru, na které nikdy nemohu dosáhnout.“

„A máš je. Vždyť jsem tvoje.“

„Ano, moje, moje, moje,“ jásal a neustále ji líbal. „Ale co tvůj otec?“

„Snad se ho nebojíš? Vždyť víš, jak o tobě smýšlí. Je do tebe přímo zamilovaný!“

„Myslíš tedy, že s ním mám promluvit?“

„Ano.“

„Ještě dnes?“

„Jak chceš, můj milý,“ přisvědčila a pozvedla k němu své zářící oči.

„Děkuji ti, můj živote, má dušinko, mé spasení. Bože, čím jsem si zasloužil takové štěstí? Nejsem toho vskutku hoden!“

„Ano, Gérarde, jsem tvoje, nyní a provždy. Ale řekni, kdo jsou ti dva, které jsi s sebou přivezl?“

„Je to Anetta, má sestra a její muž.“

„To je ta, kterou seňor Sternau tehdy zachránil, když se vrhla do Seiny?“

„Ano, to je ona.“

„Ach, to je radost! Takového překvapení bych se nikdy nenadála!“

Na to seběhla rychle dolů a přivítala a objala Francouzku. Ta hned poznala, jakou perlu našel její bratr v tomto milém něžném stvoření.

Je snadné si domyslet, co následovalo dál. Gérard požádal Pirnera o ruku Resedilly. Starý sice dělal své obvyklé okolky, když ale spatřil, že náklad mezků, které přivedl Gérard, je ze samého zlata a měl hodnotu aspoň jeden milion, nejenže svolil radostně k sňatku své dcery s Gérardem, ale mimoto svolil i k prodeji veškerého svého majetku v Guadeloupe a okolí, které Gérard koupil za hotové pro svoji sestru a jejího muže, kteří si přáli místečko, kde by stále a bez potíží mohli žít., – – Za nějaký čas po tom seděl starý, bodrý haciendero Pedro Arbellez ve svém pokoji u okna a vyhlížel ven na rovinu, na níž se zase klidně pásla jeho stáda, poněvadž válečné rozmíšky se stáhly dále k jihu.

Arbellez vypadal dobře. Už se úplně zotavil, přece však z jeho tváře zírala jakási těžkomyslnost, která byla odleskem nálady jeho dcery, která se cítila nešťastná, protože ztratila svého milého.

Tu Arbellez spatřil, že se od severu blížilo několik jezdců. Vpředu jeli dva muži a jedna dáma a za nimi je sledovalo asi tucet soumarů hnaných třemi muži.

Jezdci jeli přímo k haciendě a vjeli brzy bránou do dvora. Dovedete si představit hacienderovo překvapení, když poznal Pirnera a Emminu radost, když uviděla Resedillu a Černého Gérarda, které znala ještě z tvrze Guadeloupe.

Na haciendě nastalo rozčilení, které se jen pomalu utišovalo a vykládání a vypravování nebralo konce.

Jenom jeden se nerozčiloval, Černý Gérard. Aby se vyhnul té vřavě, vyšel si ven. Přede dveřmi se setkal s doktorem Bertholdem, který s doktorem Willmannem, Pepi a Cecilií dosud čekali na haciendě.

„Ach, to je překvapení,“ zvolal lékař. „Monsieur Mason! Jste tedy živ a zdráv?“

„Bohu díky, ano. Právě jsem přijel s Pirnerem a Resedillou.“

„V jaké záležitosti?“

„Hm, chci to nazvat návštěvou. Pirnero je příbuzný s Arbellezem. Tam nahoře je teď takové rozčilení, tolik dotazování a povídání, že jsem raději utekl. Ale, monsieur, z našich známých jsem ještě žádného nespatřil!“

„Koho tím míníte?“

„Sternaua.“

„Ach, Sternau zmizel a ostatní s ním, aniž bychom věděli, kde jsou a zdali někde nezahynuli.“

„Hrom a peklo!“ zvolal Gérard. „To by bylo hrozné. Pojďte, pojďte, messieurs. Vstupme zde do zahrady, kde mně všechno povíte.“

Lékaři mu vyhověli a vypravovali mu všechno, co se přihodilo od příchodu Hromového Šípu až k tajuplnému zmizení hraběte.

Gérard poslouchal, nepromluvil ani slovo. Pak se ale zeptal:

„Copak jste po hraběti nepátrali?“

„Ovšemže ano.“

„S jakým výsledkem?“

„S vůbec žádným.“

„To není možné. Nenašla se žádná stopa?“

„Ani ta nejmenší.“

„Muselo se ale přece něco najít, stopy lidí nebo koní?“

„Ach, kdopak si toho povšimne!“

„Ale hrabě přece nemohl vylézt oknem?“

„Okno bylo zavřené.“

„Ale dveře odemknuty?“

„Ano, tak to snad bylo.“

„Podivné! Copak nebyl nablízku dobrý lovec, který by prohledal okolí?“

„Nebyl. Ostatně všude byl veliký zmatek. Každý byl polekaný a dělal, co sám uznával za prospěšné. Tak se snad podniklo právě jenom to, co nemohlo mít účinek.“

„Neobjevili se zde den předtím podezřelí lidé?“

„Nikoliv.“

„Ani nebyl na haciendě nikdo na návštěvě?“

„Ó, ano! Byl tu syn nějakého alcalda, kterého vyslal seňor Mariano k hraběti.“

„Aha, zdá se, že to bude paprsek světla.“

„Ó, nikoliv, tento posel zůstal i pro nás hádankou.“

„To věřím,“ mínil Gérard skoro útrpným tónem. „Co chtěl u hraběte?“

„Seňor Mariano ho poslal, aby mu vyřídil, že je Conchita zajatá a že Pabla Corteja také co nejdříve zajmou.“

„Kdo byl ten muž?“

„On řekl, že je synem soudce ze Sombrereta.“

„A vy jste mu to uvěřili?“

„Ovšem. Vždyť se prokázal prstenem seňora Mariana, který měl s sebou.“

„A který zase vzal s sebou?“

„Nikoliv. Don Fernando si ho ponechal. Prsten měl hodnotu mnoha tisíc, z toho poznáte, že ten muž byl poctivý.“

„Kdypak zase odešel?“

„Druhý den ráno.“

„Kdo u něho byl?“

„Nikdo. Viděl jsem ho odjíždět, bylo to za bílého dne.“

„Ach! Hm!“ bručel lovec zamyšleně. „Dovolte. Odpusťte. To je věc, která se nedá odkládat ani na vteřinu.“

Obrátil se rychle a spěchal do domu.

Tam byli všichni shromážděni v salonu. Pirnero a Resedilla očekávali, že uvidí Sternaua a jeho přátele na haciendě, nebo aspoň o nich uslyší dobré zprávy. A tím se stalo, že se zde v saloně mluvilo o té samé věci, jako dole v zahradě mezi lékaři a Gérardem. Starý haciendero právě skončil své vypravování o záhadném zmizení hraběte, když Gérard vešel. Zaslechl ještě poslední Arbellezova slova, končící poznámkou, že jen sám ďábel v tom musel mít svou ruku, načež se do toho vmísil Pirnero svými nekonečnými výklady o politice a diplomacii, pomocí kterých by se snad dala věc vypátrat. Netrpělivý Gérard ho v nejlepším přerušil a řekl: „Já jsem přesvědčen, že pravý, dovedný, prérijní lovec by zde mohl napravit to, co zde bylo promeškáno.“

„Promeškáno?“ ptal se Arbellez. „Jsem přesvědčen, že jsme učinili vše, co bylo zapotřebí, abychom se dopátrali pravdy.“

„Tak? Nuže, copak jste učinili?“

„Hm! Úplně všechno,“ odpověděl Arbellez poněkud v rozpacích.

„Ach, vidím, jak se věci mají. Prohlédli jste půdu pod okny hraběte?“

„Ne. K čemu by to bylo zapotřebí?“

„Hrabě byl unesen oknem.“

„To není možné, poněvadž jsme nalezli okno zevnitř zavřené.“

„Inu ano!“ řekl Gérard s úsměvem. „Patří k tomu právě lovec, aby to všechno pochopil a sestavil. Kde je ten pokoj, ve kterém hrabě spal?“

„Hned tady vedle.“

Gérard přistoupil k jednomu z oken a prohlížel je.

„Vaše okna jsou velmi stará. Rámy jsou zteřelé. Je to okno v dotyčném pokoji také takové?“

„Jsou stejně stará.“

„To je dobře. Na které straně je umístěno?“

„Do dvora.“

„Chodí se často zrovna pod ním?“

„Moc ne. Je tam již několik let naházeno stavební kamení a trámy, které jsem chtěl použít k opravě chléva.“

„Je mezi těmi trámy a zdí nějaká prázdná prostora?“

„Je, tak asi tři stopy široká.“

„A nikdo tudy nechodí?“

„Ani živá duše.“

„Dobře, měl jste tam nechat hledat pro všechny případy. Je sice velmi nepravděpodobné, že by se stopa zachovala po tak dlouhou dobu, ale přece jen se tam ještě podívám. Zaveďte mne do toho pokoje.“

Jeho jisté a sebevědomé vystupování učinilo dojem. Všichni se odebrali do zmíněného pokoje, kde Gérard ihned přistoupil k oknu a otevřel je. Sotva uplynuly tři vteřiny, obrátil se na Arbelleze s otázkou: „Neměli jste v podezření posla ze Sombrereta?“

„Ne. Jak by na něho mohlo padnout podezření? Přece se prokázal prstenem.“

„Dostali jste od té doby nějaké zprávy ze Sombrereta?“

„Od soudce a jeho syna ne, ale prostřednictvím sira Lindsaye, který se tam na své cestě odtud do Mexika zastavil a mně po svém vaquerovi, kterého k tomu účelu vzal s sebou, vzkázal, že soudce v Sombreretu nemá syna, ani o celé této záležitosti nic neví.“

„A ani teď ještě nemáte proti němu podezření?“

„Hm! Je to přímo nepochopitelné. Viděli jsme ho přicházet a zase odjíždět; byl sám. Prsten ihned odevzdal. Kdyby to byl špatný člověk, byl by si ho nechal, neboť diamant měl velkou hodnotu.“

Gérard se tiše usmál, prohlédl si znovu okno a potom řekl: „Také tento trám je hodně ztrouchnivělý. Povšimněte si trochu tohoto místa ve spodní části., Nuže, co tam vidíte?“

„Čáru, úzkou rýhu v rámu,“ odpověděl Arbellez, „tak, jako by se tam vytiskla nějakým tupým předmětem.“

„Právě že ne; zde nebylo tlačeno, zde bylo něco taženo přes ten rám. Podívejte se na tu rýhu. Kdyby pocházela od provazu, byla by hladká, takto je ale drsná, pochází proto očividně od lasa, spleteného z různých řemenů. Toto laso nenáleželo lovci, neboť bylo špatné a drsně vyrobené. Ale dál. Jakým směrem jdou vlákna, které laso odřelo z rámu?“

„Jdou směrem ven,“ odpověděl Arbellez.

„Dobře, to dokazuje, že na lasu viselo břemeno, které se nevytahovalo nahoru, nýbrž spouštělo dolů do dvora. Teď sejděme dolů.“

„Zatraceně chytrý chlap. Ne?“ zeptal se Pirnero tiše svého švagra.

„Zdá se,“ přisvědčil haciendero.

„Vidíš, to bude tím, že je snoubencem Resedilly. Znáš původ z otce na dceru?“

„Neznám.“

„Až bude příhodný čas, tak ti to vysvětlím. Z toho původu bere pak také zeť svůj podíl. Ale pohleď, jak tam hledá pod tím kamením!“

Gérard přelezl přes kameny a trámy na úzkou prostoru mezi nimi a zdí. Každý kousek půdy prohlížel s neobyčejnou pozorností. Najednou se vzpřímil. Musel něco najít, neboť jeho tvář měla spokojený výraz.

„Pojďte trochu sem, seňores a seňoritas,“ řekl. „Ale mějte se na pozoru, abyste nešlápli na toto místo.“

Přitom ukazoval na místo, které mínil. „Co tu vidíte, seňore Arbellezi?“

„Půda je tvrdá, přece je tu však několik otisků. Jeden, dva, tři, čtyři.“

„Správně, ale odkud pocházejí? Vidíte, střecha domu je převislá, a proto na toto místo neprší; nikdo sem nepřišel a tak se stalo, že se tyto stopy zachovaly až do dnešního dne. Ovšemže nejsou nové, ani ostré. Ale ihned vám znázorním, jak se zde ocitly.“

Postavil se vzpřímeně a hleděl vzhůru.

„Předpokládejme,“ pokračoval, „že by se tam shůry po lasu spouštěl muž, kterého bych já měl přijmout. Vztáhnu po něm ruce, abych ho zachytil. Podívejte se sem. Tak! Jak přitom stojí moje nohy?“

„Na prstech.“

„Dobrá. Má podešev se tedy vtiskne do země. Ale dále. Te|ď držím toho muže. Skláním se pomalu dolů s tím břemenem, abych ho položil na zem. Dejte pozor! Právě takto. Podívejte se dobře na moje nohy. Jaké mají postavení?“

„Stojíte na podpatcích,“ odpověděl Arbellez.

„Správně! Nyní ustoupím stranou. Podívejte se na tuto stopu. Nebude snad ona za tři nebo čtyři týdny právě taková, jako tamhle ty?“

„Opravdu! Skutečně! Zajisté!“ ozvalo se ze všech úst.

„Nuže, vidíte tedy. Jeden šel k hraběti, přemohl ho ve spánku a spustil ho po lasu do dvora. Zde dole toto břemeno převzali dva muži. Zajisté jich do toho bylo zapojeno ještě více. Hlavním strůjcem všeho však byl onen posel ze Sombrereta.“

Všichni na sebe udiveně pohlíželi. Konečně řekl Arbellez: „Můžete mít pravdu, seňore Gérarde, ale toho posla považuji přesto za nevinného. Vždyť on odcházel sám.“

„To nic nedokazuje.“

„Kdyby byl on pachatel, byl by odešel hned v noci s těmi ostatními.“

„Můj milý seňore Arbellezi, vy si tu věc nevysvětlujete správně. Ten posel byl chytrý. Copak byste tak asi udělali, kdyby zmizel dříve?“

„Hm. Bylo by nám to bývalo nápadné.“

„Samozřejmě. A kdyby s ním zároveň také zmizel hrabě?“

„To bychom se byli pustili po jeho stopě.“

„Správně. Tomu on chtěl předejít. Zůstal u vás, aby tím získal čas pro své pomocníky, takže ti zatím mohli ujet hodně daleko.“

„Můj Bože, to zní docela pravděpodobně. Ale on přece poctivě odevzdal ten prsten!“

„Aj, aj, seňore,“ řekl Gérard potřásaje hlavou. „Komupak odevzdal ten skvostný prsten?“

„Hraběti.“

„A kde je teď hrabě?“

„Pryč, jak víte.“

„A prsten?“

„Také pryč, to se rozumí.“

„A jak se tedy na to díváte teď?“

„Svatá panno! Teď teprve chápu, kam tím míříte,“ zvolal Arbellez, jemuž začalo svítat v hlavě. „Ten chlap snadno mohl dát hraběti prsten, protože věděl, že do svých rukou dostane oba.“

„A to vás dříve nenapadlo?“

„Skutečně ne.“

„Je to nepochopitelné. Ani potom, když jste obdrželi zprávu lorda Lindsaye ze Sombrereta?“

„Ani tehdy ne. My jsme si totiž mysleli, že jsme se přeslechli a poslovi jsme špatně porozuměli. Vždyť je také místo Sombrereto a Ombrereto!“

„Tomu nevěřím. Ostatně, ten posel se dopustil velké neprozřetelnosti. Neleží Sombrereto odtud směrem k jihozápadu, stranou Santa Jago a nevedly stopy Bizoního Čela a těch ostatních také k Santa Jago?“

„Ovšem.“

„To je velmi znamenitá okolnost. Ten člověk nám bezděky a proti svému úmyslu dal pokyn, ve kterém směru máme začít pátrat.“

„Sláva! Konečně máme bod, kterého se můžeme držet,“ zvolal haciendero. „Musíme ihned vyslat posly, kteří prohledají celé zmíněné okolí.“

„Zvolna, zvolna, seňores. Vaši poslové by všechno zmařili, jeden bude stačit. Více by si jich jenom překáželo; byli by nápadní. Ovšem musel by to být muž, který se v tom vyzná. A proto bude nejlepší, když pojedu já sám.“

„Vy? Ty? Ne!“ zvolal Pirnero. „Můj zeť se nesmí zase vydat do takového nebezpečí!“

„Pak považuji všechny, které hledáme a tak milujeme, za ztracené.“

„To je proklatá legrace. Oni musí být nalezeni, ale já jsem proto rád, že mám konečně zetě a teď mám být přinucen, abych ho vsadil do hry? Co tomu říkáš ty, Resedillo?“

„Moje nevěsta je dobrá a chrabrá,“ nadhodil Gérard.

Ona mu podala ruku a odpověděla: „Nepouštím tě od sebe ráda, Gérarde, vím ale, že dokáže-li to někdo, jsi to ty. Jdi ve jménu božím, ale slib mně, že budeš opatrný a že se budeš všemožně šetřit.“

„Neměj starosti, milé dítě. Nepatřím teď jenom sám sobě. Mám jiné svaté povinnosti a budu se mít na pozoru, abych nedělal zbytečné odvážné kroky, které by mohly mít za následek moji smrt.“

„To je řeč jako z knihy,“ mínil Pirnero. „Ať tedy jde.“

„Pro dnešek je na to již pozdě,“ řekl Gérard. „Chýlí se již k večeru. Ale zítra před svítáním už budu v sedle.“

„Přece však ne sám?“

„Tak se mně to zdá nejlepší. Ale abych vás upokojil, vezmu s sebou jednoho vaquera, který vám o mně může přinést zprávu.“

Tím byla záležitost ukončena a zbytek dne už proběhl klidněji.

Když přišel Gérard do svého pokoje, ještě dlouho se po něm procházel a přemýšlel o své úloze. Měl zhasnuté světlo a otevřené okno. Tu pojednou zaslechl nějaký šramot pod sebou. Příčinou šramotu mohlo být cokoliv obyčejného, ale lovec byl zvyklý všímat si všeho. Přistoupil tedy k oknu a podíval se dolů.

Z okna pod ním vylézal muž. Mohl to být vaquero, který tam mohl mít dostaveníčko s některou děvečkou, ale v tomto domě se toho již přihodilo tolik, že se Gérard něčím takovým nemohl uspokojit.

„Stůj! Kdo je tam dole?“ zavolal do dvora.

Chlap neodpovídal a běžel kvapně přes dvůr k parkánu.

„Stůj nebo střelím!“

Když se muž ani na tento povel nezastavil, odskočil Gérard rychle od okna, aby popadl svoji vždy nabitou pušku.

Světlo hvězd nepostačilo, aby mohl ještě rozeznat postavu prchajícího, ale protože věděl, kterým směrem se prchající vydal, vypálil obě hlavně po sobě, ale žádný výkřik se neozval.

Jeho výstřely se rozlehly po celém stavení. Ale s tím se Gérard nespokojil. Vmžiku měl zastrčen nůž a revolver, konec lasa uvázaný k noze postele a rovněž tak rychle se spustil oknem na dvůr a sotva uplynulo půl minuty po jeho druhé ráně, již přeskočil parkán a naslouchal do noci, zda se neozývá nějaký šramot.

Nedaleko vlevo od něho se ozvalo frkání koně. Vytáhl revolver a pospíchal tam. Ale dřív než došel na to místo, slyšel, jak muž, kterého pronásledoval, tryskem odjíždí.

Zastavil se na místě. Byla by to velká chyba, hledat teď místo, kde stál ten kůň, neboť by byl pošlapal stopy, které mu později mohly být k užitku. Ani se nevracel tou samou cestou přes parkán, ale obešel dům, aby tam vešel předními dveřmi. V domě již byla rozžata všechna světla a všichni pobíhali sem a tam.

U dveří do jídelny visel zvon. Běžel tam a zazvonil na poplach. Za malou chvíli se tam shromáždili všichni obyvatelé domu.

Gérard stručně pověděl o tom, co se přihodilo, a zeptal se haciendera: „Co je za místnost pod mým pokojem?“

„Kuchyně.“

„Zůstávají všichni vaši vaquerové v domě?“

„Ó, nikoliv. Většina jich nocuje venku u stád.“

„Zůstává snad některá děvečka přes noc v kuchyni?“

„Ne,“ odvětila Maria Hermoyesová. „Kuchyně je prázdná a zamčená. Klíč mám u sebe já.“

„Bylo otevřené okno?“

„Ano, aby horko mohlo odtáhnout ven.“

„Ptám se jen, abych šel najisto, a nic nepustil ze zřetele. Teď se jedná hlavně o to, přesvědčit se, jestli je kuchyň dosud uzamčena.“

Sešli do přízemí a našli dveře skutečně zamčeny. Maria Hermoyesová tam chtěla vejít, ale Gérard ji zadržel.

„Počkejte!“ řekl. „Musíme být opatrní. Počkejte zde, seňoro. My půjdeme nejprve na dvůr podívat se, co tam lze uvidět.“

Rozsvítili lucerny. Protože se oknem kuchyně někdy vylévala voda, byla pod ním země rozmočená. Gérard tudy posvítil a našel zřetelné stopy muže, který tam vlézal a vylézal.

„To souhlasí,“ pravil. „Tento člověk nepřišel do kuchyně dveřmi. Není to vaquero, neboť ti nosí jiné boty. Muž, od kterého pochází tato stopa, má malou nohu a nosí jemné boty. Později si obkreslím tuto stopu na papír. Teď ale půjdeme do kuchyně.“

Do kuchyně vešel napřed sám a ohledával každou píď dlažby, aniž by promluvil slovo. Pak posvítil do všech koutů a pak konečně řekl staré seňoře Hermoyesové, aby se přesvědčila, zdali není něco odcizeno.

Ta našla všechno v nejlepším pořádku a řekla:

„Nechápu, co tady ten člověk chtěl. To se snad ani nikdy nedozvíme.“

„Ó,“ mínil Gérard, „doufám, že to budeme vědět za dvě minuty. Kdo byl naposledy v kuchyni, seňorito?“

„Já.“

„Neměla jste snad v ruce malou lahvičku!“

„Ne.“

„Hm! Znáte lahvičku, do které by se hodila tato zátka?“

„My nemáme žádnou takovou lahvičku.“

„Tato zátka byla dosud vlhká a ten konec, který vězel v hrdle lahvičky, je dosud zmáčknutý a nenabobtnal. Vsadím svoji hlavu, že ještě před půl hodinou trčela v lahvičce. Cizince ji ztratil, a buďto ji nehledal, anebo ji potmě nenašel.“

„Co by tady dělal s lahvičkou? To je divné,“ řekl Arbellez.

„I to se snad dozvíme,“ odpověděl lovec důvěřivě.

„Tudy sem vlezl,“ vysvětloval dál a ukazoval na okno. „Jeho boty byly zablácené, část bláta zůstala zde. Jiná část ale leží tuhle.“

Přitom posvítil ke kotli s vodou, kde ležel kousek sešlápnutého bláta.

„Co vyplývá z toho, že toto bláto leží zde u kotle a také ta zátka ležela zde? Že tedy zde otvíral tu lahvičku. Ale proč? Dovedete si to snad domyslet, seňore Arbellezi?“

„Ó, nikoliv.“

„Nuže, jsou zde tedy dvě možnosti. Zaprvé, cizí člověk vleze v noci do cizí kuchyně s maličkou prázdnou lahvičkou, aby do ní nabral vodu z kotle. Co tomu říkáte?“

„To nikoho nenapadne. Venku teče dost vody.“

„Dobře a trefně. Ve druhém případě vleze cizí chlap potají v noci s plnou lahvičkou do cizí kuchyně, aby ji vylil a vyprázdnil do kotle. Co tomu říkáte?“

„Při Bohu Všemohoucím, to je pravděpodobnější,“ odpověděl Arbellez.

„Ó, to není jen pravděpodobné, ale jisté.“

„Ale co mohl mít v té lahvičce a proč by to vyléval do toho kotle?“

„I to se snad dozvíme. Dobrý úmysl při tom zajisté neměl. Nuže, já jsem již prohlédl bedlivě vodu v kotli. Seňoro Hermoyesová, bylo tam včera vařeno něco mastného?“

„Ne,“ odvětila tázaná. „V tomto kotli se nikdy pokrmy nevaří, ten slouží jen k ohřívání vody, kterou potřebujeme za jiným účelem. A včera navečer byl vydrhnut a naplněn dobrou, čistou vřídelní vodou. Voda musí být docela čistá.“

„Nuže, na některých místech okraje se nashromáždily skupiny malinkých, jasných, mastných oček. Páni doktoři mohou přistoupit blíže, aby se na to podívali.“

Willmann a Berthold byli přítomni. Přistoupili ke kotli a prozkoumali bedlivě mastná očka. Zakroutili hlavami, vyměnili si pohledy a pak se zeptal Berthold: „Není v domě starý pes nebo nemocná kočka?“

„Kýho čerta! Jed?“ zvolal Arbellez, který ihned pochopil, o co se jedná. „Doneste sem tu starou, hluchou fenu a dva králíky.“

Když tato zvířata přinesli, sebrali lékaři část oček kouskem chleba a dali ho zvířatům sežrat. Již za dvě minuty zdechli oba králíci bez známek bolesti a za další dvě minuty se převalil pes, jako by ho setnul.

„Jed! Skutečně jed!“ volali lidé kolem.

„Ano,“ řekl doktor Berthold. „Ale tento jed neznám.“

„Já také ne,“ dodal jeho kolega Willmann.

„Ale já ho znám,“ odpověděl Gérard. „Je to olej z hrozné byliny, kterou Digger-Indiáni nazývají klama-bale, to je List smrti. Již několikrát jsem viděl účinek tohoto jedu.“

„Pane Bože, co to bylo za zlosyna,“ zvolala seňora Hermoyesová. „Vleze sem, aby někoho z nás otrávil.“

„Nepleťte se, seňoro. Kdo vlévá jed do kotle, z něhož se bere voda pro všechny, ten nechtěl otrávit jednoho, nýbrž všechny.“

„Jak vděčni musíme být Pánu Bohu, že vás sem přivedl,“ řekl Arbellez, třesoucí se leknutím. „Bez vašeho ostrovtipu bychom byli zítra všichni mrtví.“

Gérard odpověděl suše, téměř vyčítavě: „Trocha tohoto ostrovtipu mohla zachránit Dona Fernanda. Vy jste ale nechali upláchnout jeho lupiče.“

„V tom můžete mít pravdu, seňore. Ale držme se teď hlavně přítomnosti. Kdo mohl být tady ten člověk? Komu může záležet na tom, aby všichni obyvatelé tohoto domu v jeden den zahynuli?“

„A to netušíte, seňore?“ tázal se Gérard. „Přemýšlejte přece trochu o tom. Není to tak těžké uhodnout. Copak nevidíte, že je tu všechno namířeno na příslušníky rodiny Rodrigandů?“

„Můj Bože, ano! Jak je to jen možné, že jsem na to nepřišel sám. Ale žádný z nás všech není členem té rodiny.“

„Ale vy všichni jste zasvěceni do jejich tajemství. Sternau, oba Helmersové a po nich zmizeli všichni, kteří o tomto tajemství něco vědí. Teď již zbývají jen obyvatelé haciendy. A všichni tito měli být odstraněni jedinou ranou, pomocí tohoto klama-bale.“

„To je jasné. Ale kdo je toho pachatelem?“

„Kdo jiný, nežli Cortejo,“ mínila stará Maria Hermoyesovií.

„Cortejo,“ přisvědčil Gérard. „Cortejo nebo některá z jeho stvůr. Je ale také možné, že to nebyl jeho přívrženec, nýbrž právě jeho nepřítel.“

„Jak by to bylo možné?“

„Člověk musí myslet na všechno. Zdá se, že Cortejo má mnoho pomocníků. Aby si pojistil jejich mlčenlivost, je přinucen obětovat také je. Nejsou-li docela hloupí, musí to prohlédnout a být opatrní, nesmí mu důvěřovat. Landola je i Cortejovým hlavním spojencem. Jak se zdá, tak Corteja převyšuje. Neměl by snad on jedním nebo druhým způsobem využít toho, o čem ví? Nemůže být ještě někdo druhý, třetí, či vitý, o němž by se dalo říci to samé? Copak není možné podstrčit někoho jiného jako hraběte Rodrigandu, když Mariano zmizel, a když bude postaráno o to, aby také nynější hrabě Alfonzo odstoupil z jeviště?“

„To je obrovská myšlenka,“ řekl Arbellez.

„Nechci říkat, že ne, ale pro muže, který toho zažil tolik co já, není vůbec nic nemožné. Držím se především toho, že měli být otráveni obyvatelé haciendy. Pachatele chytím a pak se bude muset zodpovídat.“

„Ale jak, když se k ničemu nepřizná?“

„Žvásty! Rád bych viděl toho člověka, který by mně něco neřekl, když si ho vezmu do prádla. My lovci máme některé zaručené prostředky, jimiž každého přinutíme k řeči.“

„A myslíte, že toho člověka skutečně chytíte?“

„Jsem o tom přesvědčen.“

„Ale on bude daleko před vámi.“

„To mu nebude nic platné. On používá toho samého koně, na němž přijel k haciendě. Ten bude unaven a já doufám, že od vás dostanu pro sebe a pro dva vaquery, kteří mne budou doprovázet, čerstvá a rychlonohá zvířata.“

„Dostanete ty nejlepší koně, které máme. Ale myslím, že vám to moc nepomůže. Je-li ten muž z okolí, dostane se domů, ještě než vy skočíte do sedel. Co vám pak bude platná rychlost vašich koní?“

Gérard potřásal hlavou a usmíval se.

„Obchodoval jste přece hodně s prérijními lovci, takže byste mohl vědět, že žádný z nich nenechá uniknout nikoho, komu se vydal po stopě. O spaní už beztak nemůže být ani řeč, chci se tedy připravit na cestu, neboť ráno při úsvitu budu hledat stopu.“

Již za ranního šera si Gérard udělal na papír přesný obrys stopy z nohy pod kuchyňským oknem. Potom dovedl domácí na pole až k místu, odkud zaslechl frkání koně a potom dupot kopyt. Nemusel dlouho hledat. Ukázal na díru v trávníku a zeptal se: „Co má znamenat ta díra, seňore Arbellezi?“

„Byl zde zaražen kůl na přivázání koně,“ odpověděl starý haciendero.

„Dobře. Ten muž měl tedy svého koně přivázaného ke kůlu. Musí ho tedy mít u sebe. To je zase jedna stopa. A teď si trochu prohlédněte tento kaktus.“

Zmíněná rostlina stála v bezprostřední blízkosti díry. Arbellez s ostatními ji bedlivě prohlíželi.

„Hm! Já nevidím nic neobyčejného.“

„Ano,“ smál se Gérard. „Lovec je v tomto ohledu přece jen jinačí chlapík, nežli haciendero nebo vaquero. Copak je toto, seňores?“

Vytáhl něco z bodláků kaktusu.

„Koňská žíně,“ mínil Arbellez.

„Ale z které části koně?“

„Je to žíně z ohonu.“

„Jaké barvy je?“

„Černá, ale přece nevypadá, že by pocházela z vraníka.“

„To máte pravdu,“ řekl Gérard. „Nepochází ani z vraníka, ani z hnědáka. Je to jen zvláštní odstín, který se nalézá u temných ryzáků. Kůň máchal ocasem kolem sebe, a přitom zůstal tento vlas viset na bodlácích kaktusu. Kůň je ryzák. Sešlapal tady trávu, ale zřetelné stopy přece nezanechal.“

„To je ovšem škoda,“ mínil Arbellez lítostivě. „Ryzáků je mnoho, lze se tedy lehce zmýlit. Kdybyste měl tak přesný obrys kopyta, jak jej máte z boty jezdce, bylo by poznání mnohem snadnější.“

Gérard se usmál svým klidným a uvědomělým způsobem o odpověděl:

„Myslíte tedy, že takový obrys nelze získat?“

„Odkudpak?“

„Tamhle u potoka. Vidíte, že jel tam vlevo. Musel přes potok a tam se zajisté najde zřetelný otisk kopyt jeho koně.“

Měl pravdu. Šli s ním k vodě a tam se objevily v měkké půdě zcela patrné otisky, které se daly přesně obkreslit.

„Tak!“ řekl Gérard. „Teď bych měl všechno pohromadě a nesmím už dál otálet.“

Vrátil se nazpět do svého pokoje, aby si vzal své zbraně. Tam ho vyhledala Resedilla, aby se s ním rozloučila. Objímala ho a líbala ho, jako by se jednalo o loučení navěky.

„Upokoj se, srdce moje!“ prosil ji chlácholivým tónem. „Vždyť se zase brzy shledáme.“

„Můžeš to doopravdy tvrdit, můj Gérarde?“

„Ano, dítě,“ odpověděl lovec.

„Ó, nikoliv. Copak jsi zapomněl, že ti druzí se nevrátili, ačkoliv věřili v to samé, co ty?“

„Oni nemohli vědět to, co vím já. Oni hledali zmizelé, ale já pronásleduji zločince.“

Skutečně se mu ji podařilo uklidnit a také ostatní ho dobře znali, takže ho provázela jejich veškerá důvěra, když konečně vyjížděl se dvěma vaquery z brány.

Na stopu se napojil tam, kde vedla přes potok a ani na okamžik ji nespustil z očí. I tam, kde z ní jeho průvodci nezpozorovali ani to nejmenší, projevoval jistotu vzbuzující jejich úžas.

Tak to šlo v největším kvapu po celý den, až nastala noc a stopu už nemohli rozeznat.

„Zde zastavíme a přenocujeme,“ řekl a ukázal na křoviny nedaleko cesty.

„A nebude to chyba?“ zeptal se jeden z vaquerů.

„Proč chyba?“

„Tady nablízku leží estancia seňora Marquese. Ten muž tam zajisté zavítal.“

„Myslíte? Hm! Vrah se nikde nezastavuje, jestliže přichází z místa svého zločinu. Je to v jeho zájmu, aby ho nikdo neviděl. Ostatně, hodně jsme se mu přiblížili. Podle jeho stopy, kterou jsme ještě před chvílí viděli, to vypadá, že je před námi ani ne hodinu cesty. Jeho kůň je unaven. Zítra ráno ho jistě dostihneme.“

S tímto přesvědčením ulehl do trávy, aby se vyspal. Druhý den, sotva se začalo šeřit, se pokračovalo v cestě. Jejich koně byli odpočatí a rychle letěli přes rovinu. Pojednou Gérard svého koně zarazil.

„Tady se zastavil,“ řekl a ukázal na místo, kde byl trávník udupaný. „Podíváme se.“

Seskočil z koně a ohledal půdu v okolí.

„Tisíc hromů!“ zvolal. „Kdepak leží ta estancia, o níž jste včera večer vypravovali?“

„Tam vpravo za tím křovím.“

„Jak je to daleko?“

„Deset minut.“

„On tam šel pěšky a vrátil se na koni. Vidíte, zde měl svého ryzáka uvázaného u kůlu. Ale snad si nepřivedl z estancie nového koně?“

„To by bylo k zlosti.“

„A přece to tak bude. On se vrátil, aby ryzáka vyprostil z lasa a nechal ho běžet. Tady máte stopu zvířete. Ta vede nazpět. Ryzák je volný. A zde máme stopu jiného koně směrem k jihu, tedy ve směru, kterým původně jel. Jeďte zvolna po této stopě dál. Já musím na estancii.“

Vaquerové uposlechli. Za deset minut měl dům před sebou. Seskočil z koně a vešel do místnosti. Starší muž ležel v houpačce a kouřil cigaretu.

„Vy jste estanciero, seňore Marquesi?“ zeptal se Gérard.

„Jsem,“ odpověděl muž.

„Prodal jste včera večer koně?“

Tu vyskočil muž z houpačky a zvolal:

„Prodal? Ne, to mně ani nenapadlo. Ale můj hnědák se musel někam zatoulat. Dnes ráno byl pryč.“

„Zatoulal? Hm! Nemohl snad být ukraden?“

„To by bylo možné. Vidíte, že jsem zde sám, protože všichni moji lidé ho vyjeli hledat.“

„Byl tento hnědák rychlý kůň?“

„Byl to můj nejlepší běžec.“

„Prokletá věc!“

„Proč?“

„Pronásledoval jsem vraha od haciendy del Erina až sem. On jel na ryzákovi a já jsem doufal, že ho dnes dopoledne dohoním. Teď vám však vzal hnědáka a já nemohu, –“

„Tisíc hromů! Tedy přece jen byl ukraden?“ přerušil ho muž.

„Ano. Měl váš hnědák nějaké znamení?“

„Velmi ošklivé. Pravá strana huby je bílá a levá strana černá.“

„Děkuji!“ řekl Gérard a odcházel.

„Počkejte,“ volal za ním Mexikán. „Nepověděl byste mně aspoň, kde bych našel toho ryzáka, abych měl aspoň nějakou náhradu?“

„Tam u toho křoví najdete jeho stopu,“ odpověděl Gérard, načež se vyšvihl do sedla a ujížděl pryč.

Brzy dohonil své dva průvodce. Sdělil jim, co se dozvěděl a upozornil je na to, že teď bude zapotřebí popohnat zvířata k největší rychlosti. Z toho důvodu jejich koně přímo letěli, ale Gérardova tvář, mající stopu ustavičně na očích, zůstala zasmušilá. Bylo na něm vidět, že rychlost nevyhovovala jeho očekávání.

„Ten člověk je chytřejší, než jsem se nadál,“ řekl.

„Že by snad vůbec nespal?“ tázal se jeden z vaquerů.

„Ne. Ukradl hnědáka a jel bez odkladů dál. Dnes ráno byl před námi čtyři hodiny cesty. Přiblížili jsme se mu, ale to nestačí, abychom ho dohonili před setměním.“

Ukázalo se, že jeho výpočet byl správný. Poledne prošlo a minulo odpoledne. K večeru, když se již stmívalo, se blížili k Santa Jago.

„Doufám, že ten chlap nepojede městem,“ nadhodil vaquero.

„Proč?“ ptal se Gérard.

„Protože bychom ve městě neviděli jeho stopu.“

„Žvásty. Tím lépe se po něm můžeme poptávat. Ostatně nemyslím, že by jel městem, nýbrž že pojede pouze do města a ven už nikoliv. Mám takové tušení, že je obyvatelem toho města. Nepřišla ona dáma, která poslala Juarezovi ty spisy, ze Santa Jago?“

„Ovšem.“

„Nuže, tak je docela možné, spíš skoro pravděpodobné, že zde najdeme rozluštění naší hádanky.“

Uháněli dál. Asi deset minut před městem se setkali s mužem kráčejícím zvolna podél spřežení volů. Gérard ho pozdravil a zeptal se:

„Jak daleko máme ještě do města?“

„Ani ne čtvrt hodiny.“

„Znáte to tam?“

„To si myslím. Narodil jsem se tam a bydlím tam.“

Gérard viděl koleje stop jeho vozu již celé odpoledne, proto se zeptal: „Potkal jste dnes mnoho lidí?“

„Ani živou duši.“

„Ale jeden jezdec vás přece předhonil?“

„Jeden jediný.“

„Znáte ho?“

„Hm, snad ho znám,“ odpověděl muž mžikaje čtverácky očima.

„Vy kladete důraz na slovo ‚snad‘. Proč to?“

„Protože ten seňor patrně nechtěl, abych ho poznal.“

„Skutečně? Podle čeho tak soudíte?“

„Protože udělal velkou okliku, aby mně nepřišel do cesty.“

„Jakého měl koně?“

„Hnědáka.“

„Vy jste ho tedy přece poznal?“

„Ano, podle držení těla. Tak jak on seděl na koni, tak sedává v sedle pouze jeden jediný muž.“

„A kdo to je?“

„Máte tak veliký zájem na tom, dozvědět se to?“

„Je to více než obyčejná zvědavost, protože jsme jeho stopu viděli již včera.“

„Tak. No, seňore, já jsem chudý muž a každá služba je přece hodna odplaty.“

„Tu máte,“ odpověděl Gérard a hodil mu stříbrný peníz.

„Děkuji. Teď vám to řeknu. Nebyl to nikdo jiný, nežli páter Hilario, lékař v klášteře Della Barbara, zde ve městě.“

„Nezpozoroval jste nic na tom hnědákovi, jak by ho mohl člověk poznat?“

„Aha, vy tedy nemáte na mysli muže, nýbrž hnědáka! Nuže, o tom vám mohu dát nejlepší informaci. Znám toho koně velmi dobře. Páter ho musel koupit teprve v posledních dnech.“

„Od koho?“

„Od jednoho estanciera tam na prérii.“

„Míníte tím snad seňora Marquese?“

„Ovšem. Ten hnědák má lysinu, která mu sahá přes pravou polovici tlamy.“

„Děkuji, dobrou noc!“

Jel dále se svými společníky pohroužen do hlubokých myšlenek. Páter, lékař, bydlící v klášteře? Tisíce myšlenek v něm vířilo. Konečně se obrátil ke svým průvodcům:

„To, co jsem se dozvěděl, je velmi důležité. Potvrzuje to můj dohad, že vrah se nachází v tomto městě. Slezeme v některé ventě a zůstaneme zde. Ostatní se uvidí.“, –

Páter Hilario byl přesvědčen, že jeho vražedný útok se vydařil. Neměl ani to nejmenší tušení, že má za sebou pronásledovatele a uspokojen s výsledkem své daleké a namáhavé jízdy, slezl za soumraku u klášterní brány z koně.

Že se zmocnil cizího koně, to mu nedělalo starosti. Měl pro to sto výmluv. A ve stepích Mexika se stává dost často, že si někdo vypůjčí jiného koně, aniž by dříve požádal o dovolení.

Poněvadž se však zdržel o několik dní déle, než bylo domluveno, očekával ho již synovec s úzkostlivou netrpělivostí.

„Konečně!“ zvolal, sotva uviděl pátera vstupovat do světnice. „Řekni mně přece proboha, kde jsi byl tak dlouho?“

„Ano,“ odpověděl páter. „Nemohl jsem vědět, že budu muset obcházet haciendu tři noci, než se mně to podaří.“

„Jakpak to vypadalo?“

Páter vypravoval, co učinil. Synovec byl sice navyklý na krev a umírání, ale přece se otřásl.

„Brrr!“ řekl. „To je přece jen hrozné!“

„Copak?“ zeptal se starý lhostejným hlasem.

„Taková mnohonásobná vražda!“

„Žvásty. Všichni lidé musí zemřít.“

„Ale jakým způsobem?“

„Nesmysl. Tito lidé mají tu nejkrásnější smrt, jaká jen může být. Ulehnou a zemřou bez bolesti.“

„Jsi si ale jistý, že to žádný z nich nepřežije?“

„Z rodiny určitě žádný.“

„A ty ostatní, co o tom tajemství vědí, máme tam dole.“

„Několik nám jich ještě schází, ale dostaneme je také a to brzy. Příležitost se k tomu naskytne v Mexiku.“

„Kdy tam odjedeš?“

„Hned, jen co se najím.“

„Ihned? Copak nejsi unaven?“

„Jsem, velice. Ale ztratil jsem tři dny. Musím pryč. Na koni bych se neudržel dřímotou.“

„To si tedy vezmeš starý klášterní kočár?“

„Ano, připrav jej a zapřáhni u zadní brány. Nepotřebuje každý vědět, že jsem hned zase odjel.“

Najedl se, převlékl a pak dal synovci potřebné příkazy pro čas své nepřítomnosti. To trvalo ještě několik hodin a potom tajně odjel.

Synovec naslouchal za vozem, pokud bylo slyšet skřípání kol, pak se vracel do světnice svého strýce pro klíče, aby obsloužil zajaté. Přitom musel jít předním dvorem, jehož brána byla dosud otevřena. Právě vcházel muž, který ho oslovil: „Je páter Hilario doma?“

„Není. Ach, seňore, jste to vy?“

Když cizinec slyšel, že je poznán, podíval se také na synovce a pak řekl: „Aha, to jsi ty, Manfredo?“

„Ano, seňore.“

„Tvůj strýc tedy odjel?“

„Ano, právě teď.“

„Hrome! Proč tak pozdě?“

„Nemohl dříve, říkal ale, že přijde ještě v pravý čas.“

„Může být. Můžeš do jeho světnice?“

„Ano. Vždyť tam bývám, když on je na cestách.“

„Pojďme tedy tam, ale tak, aby nás nikdo nespatřil. Mám s tebou něco důležitého k projednání.“ –

Mezitím přijel Gérard se svými vaquery do města a zastavil v nejlepším hostinci, kde mu přidělili pokojík, který měl být nejlepší v celém domě, ale více se podobal kozímu chlévu nebo holubníku.

Něco snědl a pak se vydal ven, aby si prohlédl klášter, zhasl tedy světlo, otevřel dveře a na chodbě vrazil do člověka, který šel právě kolem.

„Tisíc hromů!“ zvolal ten druhý.

„Nemohu za to,“ odpověděl Gérard. „Máte dávat pozor!“

„Cože? Já mám dávat pozor? Tisíc ďáblů! Tu máš!“

Při těchto slovech dostal Gérard facku, že se mu rozsvítilo v očích.

„Hrom a peklo!“ zvolal. „Člověče, co se to opovažuješ?“

Uchopil toho druhého levicí a vyťal mu pravicí facku stejného kalibru, jakou dostal on.

„Co, mně facku?“ zvolal ten druhý. „Na!“

Zároveň dostal Gérard druhou.

„A na!“ zvolal zase on.

Protivník dostal také druhou. Drželi se pevně. Žádný z nich nemohl druhého povalit, ani se od druhého odtrhnout; jelikož byli oba příliš hrdí, než aby volali o pomoc, bylo slyšet jen výkřiky: „Na! Tu máš! Tak! Ještě jednu!“ a při tom se plácalo, až se to rozléhalo chodbou.

Konečně se otevřely nablízku dveře a vystoupil z nich mladý, vypadalo to, že vznešený, muž v bohatém mexikánkém oděvu se světlem v ruce.

„Co se to zde děje?“ ptal se udiveně, když viděl oba muže, jak se drží pevně levýma rukama a pravice napřahají k nové ráně.

„Ó,“ odvětil ten druhý, „chci ještě dát tomuto chlapovi jeho devátou facku!“

„A já tomuto člověku jeho dvanáctou!“ odvětil Gérard.

„Pročpak, Supí Zobáku?“ tázal se mladý muž udiveně.

Jeho světlo nebylo dost jasné, proto se oba soupeři hned nepoznali. Teď ale Gérard protivníka pustil a zvolal:

„Supí Zobák? Cože? Je to možné?“

A Supí Zobák otočil svého soupeře proti světlu a zvolal: „I tisíc hromů! Tady se dějí nějaké zázraky! Je to možné, že bych já do tebe mlátil?“

„A že já fackuji tebe?“

„Dostal jsem jich jedenáct!“

„A já osm.“

„Inu teď vím, proč jsem nemohl nic pořídit. Kdo má proti sobě takového chlapíka, musí být rád, když mu hlava neuletí hned při první.“

„Ty jsi se držel podobně statečně. Ale kdybych nebyl tak dlouho nemocen a připoután na lůžko, bylo by to asi vypadalo jinak.“

„Odkud přicházíš?“

„Z Eriny a ty?“

„Z hlavního města.“

Teď se také mladý pán vmísil do hovoru.

„Copak? Tito pánové se znají?“ ptal se se smíchem.

„Ano,“ odpověděl Supí Zobák.

„A jsou přátelé, navzdory tomu, že se fackují?“

„A jací přátelé!“

„To se tedy mohu zeptat, kdo je tento seňor a jak jste se vlastně dostali k tomu, že jste se vítali takovým něžným způsobem?“

„I hrom a peklo! Přišlo to zcela jednoduše. On vycházel ze své světnice, právě když jsem šel kolem a udeřil mne přitom zrovna do nosu. Tak jsem mu vyťal facku a on mně políček. Na to jsme si vyměnili úlohy: on dostal políček a já facku. Takto jsme se spolu bavili, až jste vy přinesl světlo do této záležitosti, seňore Kurte. Ale kdo je on, to si povíme tam uvnitř a ne zde na chodbě, kde každý trhán může nastavovat svoje uši. Pojď, drahoušku!“

Popadl Gérarda a vstrčil ho do místnosti, z níž Kurt vystoupil. Uzamkl pečlivě dveře, ukázal na obrovskou postavu Gérarda a zeptal se Kurta: „Pane nadporučíku, dovedl byste snad uhodnout, kdo je tento famózní chlapík?“

Kurt se usmíval, když si prohlížel lovce a odpověděl: „S nějakou malou podporou to snad svedu. Znám jméno tohoto pána?“

„Docela dobře!“

„On říkal, že ležel dlouho nemocen. Ne snad ve tvrzi Guadeloupe?“

„Ano.“

„Nuže, to už se jenom potřebuji podívat na tuto postavu, abych věděl, kdo to je: Černý Gérard. Je to pravda?“

„Uhodnuto! A nyní Gérarde, udělej to po něm a uhodni, Kdo je tento seňor.“

„To nedovedu,“ mínil lovec. „Znám jeho jméno?“

„Ano. Dokonce jsi ho již jednou viděl.“

„Kde?“

„Jeho jméno znáš od pana doktora Sternaua a viděl jsi ho v Rheinswaldenu, když byl ještě chlapec.“

„Aha! Vaše jméno je Helmers?“

„Ano,“ přisvědčil mladý muž. „Kurt Helmers.“

„Nebesa, jaká je to náhoda! Copak zde děláte?“

„Hledáme své zmizelé.“

„Já také.“

„Nuže, není to tedy žádná náhoda, že se zde spolu setkáváme. Ale honem, honem! Máte po nich nějakou stopu?“

„To doufám.“

„My snad také. Posaďte se a vypravujte.“

Jakkoliv zázračné bylo toto setkání, přece se o tom nemařilo ani slovo. Tito tři muži věděli, jak je čas drahocenný a že se nesmí zmařit ani minuta zbytečnými slovy. Proto Gérard ihned stručně vypravoval, co vytrpěl od svého odloučení od svých druhů až po přítomný okamžik.

Více toho ovšem měli k vypravování Kurt a Supí Zobák, učinili to však rovněž tak stručně.

„Kde je Grandeprice a námořník?“ zeptal se Gérard.

„Mají dole pro sebe komůrku,“ odpověděl Kurt.

„Je to prapodivné. Já mám namířeno na tohoto pátera Hilaria a vy také. Vyznáte se v tom klášteře?“

„Ne, ale Grandeprice tam byl.“

„Právě jsem se chystal, že se tam půjdu poohlédnout.“

„A já také, zrovna když jsi mně vrazil do nosu,“ odpověděl Supí Zobák.

Najednou bylo zabušeno na dveře, a když bylo otevřeno, vešel Grandeprice. Přišel pro Supího Zobáka, aby šli spolu na obhlídku a nemálo se podivil, když spatřil Černého Gérarda. Když uslyšel nejnutnější vysvětlení, řekl: „Toto je velmi šťastné setkání. Řádný lovec stojí za víc, než deset jiných a velice bych se podivil, kdyby nám Cortejo a Landola měli utéct podruhé.“

„Byl jste někdy v páterově světnici?“ zeptal se Gérard.

„Několikrát.“

„Co v ní má?“

„Pohovku, několik židlí, stůl a několik polic na knihy. Na stěnách visí obrazy a množství starých klíčů.“

„K čemu jsou tyto klíče?“

„Kdo to ví?!“

„Hm. Kláštery mívají vždycky tajné místnosti a chodby. Jaký tvar mají ty klíče?“

„Starožitný.“

„Jsem si téměř jistý, že pod klášterem nalezneme to, co hledáme.“

„Myslíte naše zmizelé?“ tázal se Kurt kvapně.

„Ano, jestli je nepovraždil. Ale Corteja a Landolu tam najdeme určitě.“

„Nesmíme tedy více otálet ani minutu. Proč se ten páter míchá do záležitostí Rodrigandů, o tom teď ani nebudeme uvažovat, vždyť se to dozvíme. Předně se musíme dozvědět za každou cenu, jestli se hledaní nalézají v klášteře.“

„Ale jak?“ tázal se Grandeprice. „Páter nám to dobrovolně nepoví.“

„On nám to poví,“ odpověděl Kurt s jiskrami v očích, „jestli dobrovolně nebo ne, je vedlejší věc. Kdo v klášteře bydlí?“

„Je tam několik lékařů, jejichž představeným je právě ten páter. Jedno stavení je zařízeno pro tělesně nemocné a druhé pro duševně choré. Několik sluhů a pomocníků tvoří celé obyvatelstvo, rozumí se mimo nemocné.“

„To se tedy nemusíme ničeho obávat. Budeme vidět, je-li páter doma.“

„V každém případě doma je,“ mínil Gérard. „Přijel malou chvíli přede mnou.“

„Přece ale bude zapotřebí se o tom nejdříve přesvědčit, leden z nás k němu musí zajít.“

„To je pravda,“ řekl Gérard. „Ale já to udělat nemohu. On byl na haciendě, ačkoliv jen tajně, ale možná, že mne tam viděl.“

„Já také nemohu,“ mínil Grandeprice, „neboť mne zná.“

„A mně také,“ řekl Supí Zobák, „můj nos je příliš známý po celé zemi.“

„Ať tedy jde Peters,“ rozhodl Grandeprice.

„Proč on?“ tázal se Kurt. „Tak důležitou úlohu mu nemohu svěřit. Mne páter nezná. Půjdu sám.“

„Pro Pána Boha!“ zvolal Supí Zobák. „Do takového nebezpečí se nesmíte vydat.“

„A jiný ano? Máte mne za zbabělce?“

„Nikoliv, ale nechci, abychom museli mít o vás starost.“

„O koho budeme mít starost, to je jedno. Spoléhám se raději na sebe samého, nežli na Peterse. On nás vyprovází jako kapitánův posel. Nic důležitějšího mu nechci svěřit.“

Černý Gérard pohlížel se zalíbením na mladého muže. Podal mu ruku a řekl: „Máte pravdu, pane. Vidím na vás, že jste stejně rozvážný a opatrný, jako odhodlaný. A pro všechny případy jsme tu také my. Stát se vám nic nemůže. Grandeprice, kudy se lze dostat do páterovy světnice?“

„Branou, přes dvůr vzhůru po schodech a tam jsou hned naproti dveře. Veškeré světnice v klášteře jsou číslovány. Jeho má číslo 25.“

„Kam vedou okna?“

„Dvě do pobočního dvora, ale jedno ven na lomenici, kde my můžeme stát.“

„To si tedy můžeme být jisti, že se seňorovi Helmersovi nemůže nic stát. Jedná se o to, překvapit pátera. Nesmíme se na dvoře po něm ani ptát. Vstoupí se k němu bez ohlášení. Ostatní se zařídí podle okolností. Kdyby se měl seňor Helmers octnout v rozpacích, stačí nás jen zavolat.“

„Přesně tak o tom smýšlím i já,“ řekl Kurt. „Pojďme!“

„Ano, do toho,“ mínil Černý Gérard. „Mám sice s sebou ještě dva vaquery, kteří by nám mohli být nápomocni, ale obávám se, že takoví lidé by nám byli více na závadu, nežli k prospěchu. My čtyři budeme stačit. Jdeme!“

Dobře ozbrojeni opustili ventu a vystoupili po klášterní cestě vzhůru. Když přišli nahoru, slyšeli hrkot kočáru zatáčejícího se kolem rohu. Ustoupili stranou, aby je z kočáru nezpozorovali a přitom netušili, že v tom voze seděl ten, jehož hledali, totiž páter Hilario.

Na to jim Grandeprice ukázal okno patřící k bytu pátera. Brána byla otevřena a Kurt vešel. Dotyčné okno bylo osvětleno a naši tři lovci od něj neodvraceli oči, aby při sebemenším znamení byli v pohotovosti. Tu zaslechli blížící se kroky. Ustoupili a přikrčili se, aby nebyli viděni. Jakási postava kráčela kolem nich a vklouzla do brány.

Ryl to ten malý, tlustý člověk, který se v předním dvoře setkal se synovcem a zašel s ním do páterova pokoje, jak je nám známo.

Předtím ale Kurt přešel dvůr a vystoupil po schodech, aniž by ho někdo viděl. Spatřil protější dveře s číslem 25 a bez zaklepání vešel. Hořela tam lampa, ale nikdo tam nebyl.

Druhé dveře vedly do páterovy ložnice. Kurt si myslel, že páter bude tam a otevřel dveře. Ale ani tam nikdo nebyl. Právě se chtěl vrátit do přední světnice, když venku zaslechl kroky dvou osob. Kvapně couvl nazpět do ložnice a přivřel za sebou napůl dveře. Myslel si, že páter s někým přichází. Snad mu bude přát trochu štěstí a on zaslechne něco, co by mu mohlo být ku prospěchu.

Úzkou mezírkou mezi dveřmi viděl vstoupit malého tlustého mužíčka a za ním mladšího muže, který vypadal jako sloužící. Podle popisu, jaký se hodil na pátera, nemohl být páter ani jeden z nich.

Starý se posadil pohodlně na křeslo a ptal se:

„Nevíš, co tvého strýce tak dlouho zdrželo, že odjel teprve před chvílí?“

„Nevím.“

„Jsi přece nejbližším, čili jediným příbuzným pátera, ne? A podle toho by se přece dalo soudit, že má k tobě důvěru.“

„Také ji má.“

„Pročpak ti tedy neřekl, co ho zdrželo, že rychleji nevyhověl mému rozkazu?“

„Protože jsem se ho na to neptal.“

„Jsme sami? Nemůže nás nikdo poslouchat?“

„Vždyť víte, že zde není ani živá duše.“

„Nuže dobře, řekni mně tedy, jestli víš, proč tvůj strýc dnes odjel do hlavního města?“

„Ano. On mně to řekl.“

„Kýho ďasa! Tak se zdá, že přece jen má k tobě důvěru. A proto vidím, že i já s tebou mohu upřímně mluvit. Řekni mi tedy, za jakým úkolem jde tvůj strýc do Mexika?!“

„Má tam působit tak, aby císař neodtáhl spolu s francouzskými vojsky.“

„A sice proč?“

„Aby byl Ferdinand Maxmilián souzen a od Juareze odsouzen.“

„Dobře. Juarez zde pak bude stát jako vrah a pozbude veškerou vážnost. Tímto způsobem se zbavíme jak císaře tak také prezidenta a získáme vládu do svých rukou. Tvůj strýc má nejrozsáhlejší instrukce. V tomto směru by bylo již všechno na dobré cestě, ale čert by do toho mohl strkat svoje prsty. Mohli by třeba císaři namluvit, že už nemá žádnou oporu, žádné přívržence a nikdo mu nepomůže. To potom bude zapotřebí utvrdit ho v tom, že většina lidu dosud stojí při něm.“

„To nebude tak snadné.“

„Snadné nebo obtížné, jak se to vezme. Zařídil jsem to tak, že se císař dozví, jak se jeho přívrženci za zády jeho nejhoršího nepřítele, Juareze, vzbouřili pro císařovu věc. Když to Ferdinand Maxmilián uslyší, zůstane v zemi a bude tak nadobro ztracen. Zítra nastanou na více místech malé vzpoury, hlavní však bude zde v Santa Jago.“

„Zde?“ tázal se synovec překvapeně. „Jak to? Zde jsou přece výhradně přívrženci Juareze?!“

„Žvásty! Jenom mne nech pracovat. Máme najatou tlupu dvou set statných chlapíků, kteří ještě tuto noc přijdou do Santa Jago, aby rozvinuli císařský prapor.“

„Obyvatelé je zaženou.“

„To se jim nepodaří. Tento klášter má vysoké, silné zdi a podobá se pevnůstce. Naši lidé se usadí v klášteře. Copak si tu počnou měšťané?“

„Tak to by ovšem mohlo jít,“ mínil Manfredo.

„Právě ta okolnost, že toto pozdvižení se přihodí zde, bude pro tvého strýce nejlepší doporučení u císaře.“

„Ví o tom můj strýc?“

„Neví, protože jsem o tom ještě nedávno nevěděl ani já sám a dnes tu není, abych mu to mohl říci. Ale ještě než to uslyší v Querétaru, bude již mít moje instrukce v rukou a bude vědět, co má dělat.“

„Budou to vojáci, co sem přijdou?“

„Jsou to ozbrojení lidé, kterým je lhostejné, komu slouží.“

„Kdy přijdou?“

„Dnes v noci přesně o čtvrté přijdou dole po klášterní cestě a ty je zavedeš do kláštera, ale tak, aby o tom ve městě neměli ani tušení. Až nastane den, bude vlát císařský prapor na věži a měšťané nesmí ani ceknout.“

„Půjde pak náčelník se mnou?“

„Ano. Řekneš mu slovo ‚Miramare‘, pak bude vědět, že jsi ten pravý.“

„Vy při tom nebudete?“

„Ne. Dnes v noci mám před sebou ještě dlouhou jízdu za podobnou záležitostí. Buď tak věrný jako tvůj strýc a potom tě odměna nemine. Teď odjedu. Tady máš písemné rozkazy pro velitele vojáků, ihned mu je odevzdej. Dobrou noc!“

„Já vás doprovodím dolů, brána by zatím mohla být zavřena.“

Sotva vyšli ze světnice, vešel tam Kurt. Pospíšil k oknu, otevřel je a tázal se směrem dolů tlumeným hlasem: „Jste zde?“

„Jsme,“ odpověděl Gérard. „Jak tam je?“

„Páter odcestoval. Všechno jde dobře. Držte se tiše, než mne zase spatříte. Ale teď ustupte, neboť někdo přijde.“

Zavřel okno a vrátil se do ložnice. Byl si jistý, že má dost síly na to, aby přemohl páterova synovce; v každém případě to chtěl vyřídit sám a umínil si, že s ním nebude dělat dlouhé okolky.

Za několik minut se Manfredo vrátil. Vypadal hodně zamyšleně, přemítal za chůze po světnici a po chvilkách pro sebe mluvil:

„Podivné. Císařští v Santa Jago. Budou to lupiči a vrahové, ale já musím uposlechnout. Nejdřív ale půjdu ke svým vězňům. Ach, jen až budu jednou hrabětem z Rodrigandy, pak ať se rdousí v Mexiku mezi sebou, jak jim bude libo. Mně to bude lhostejné.“

Kurt se nad touto samomluvou hodně podivil. Právě se chystal vystoupit ze dveří, aby toho chlapa chytil a přinutil k přiznání, když viděl, že bere několik klíčů a to ho přivedlo na jiné myšlenky.

Synovec si vzal klíče k sobě, rozžehl lucerničku a opustil světnici, aniž by zavřel dveře. Kurt ihned vyšel, vytrhl ze svícnu svíčku a pak tasil svůj nůž. Otevřel co nejtišeji dveře a spatřil Manfreda sestupovat po jiných schodech. Přivřel dveře a následoval ho.

Světlo lucerny padalo jenom dopředu, a proto šel Kurt za ním v nejtemnějším stínu. Mohl se takto držet pořád v jeho patách, aby ho neztratil z očí. Takto prošli několika dveřmi, které Manfredo ponechal otevřeny. Kráčeli několika vlhkými skalními chodbami, aniž by Mexikána jedinkrát napadlo ohlédnout se za sebe. Chodba, ve které nyní byli, měla několik dveří. Před jedněmi z nich zůstal Manfredo stát. Odstrčil dvě silné, železné závory a odemkl pak jedním ze svých klíčů. Na to vešel dovnitř.

Kurt naslouchal. Slyšel tam někoho mluvit. Tyto dveře tedy uzavíraly žalář. Tiše se plížil blíže. Odvážil se trochu vystrčit hlavu a díval se do čtverhranného žaláře, k jehož zdem bylo připoutáno několik osob. Manfredo stál uprostřed a svoji lucernu měl postavenou v jednom koutě. Ta osvětlovala žalář tak nedostatečně, že nebylo vůbec možné rozeznat tváře vězňů. Manfredo mluvil s jedním z nich.

„Máte ovšem jednu možnost zachránit se,“ slyšel ho Kurt mluvit.

„Jakou?“ ptal se hlas z pozadí.

„Řeknu vám ji. Vy víte, že ten Mariano zde je vaším skutečným synovcem a že nynější hrabě Alfonzo je jenom synem Gasparina Corteja?“

„Ano.“

„Nuže, mám tedy dvě podmínky. Splníte-li je, budete všichni volní.“

„Chceme je slyšet,“ řekl ten hlas, který patřil hraběti Fernandovi.

„Předně prohlásíte tohoto Alfonza za podvodníka a dáte ho a jeho příbuzné potrestat.“

„To udělám velice ochotně.“

„Pak se ale musí Mariano zřeknout svých legitimních nároků a vy mne uznáte za toho chlapce, který byl ukraden nebo vyměněn.“

Nastalo strnulé mlčení.

„Nuže, odpovězte!“ zavelel Mexikán.

„Aha,“ řekl Don Fernando. „Vy byste se tedy chtěl stát hrabětem z Rodrigandy?“

„Ano,“ odpověděl tázaný nejnestydatěji upřímným tónem. „To je moje podmínka.“

„Nikdy na ni nepřistoupím.“

„Tak zůstanete zajati až do vaší smrti.“

„Bůh nás zachrání.“

„Žvásty, to nedokáže ani on. Dám vám půl hodiny času na rozmyšlenou, než vám přinesu chleba a vodu. Neřeknete-li potom ano, nedostanete už ani potravu, ani vodu a musíte bídně zahynout.“

„Bůh nás pomstí!“

„Done Fernando, nemluvte s tím holomkem!“ ozval se ze strany hluboký hlas.

Kurtem to trhlo. Tento hlas znal. Byl by ho poznal všude a za všech okolností. Byl to hlas jeho někdejšího učitele, hlas doktora Sternaua.

„Cože?“ zvolal Manfredo. „Nadáváš mně do holomků? Tu máš za to!“

Přiskočil ke spoutanému a napřáhl ruku k ráně, nedostal se však k ní, neboť jeho napřaženou ruku někdo zachytil. Obrátil se v hrozivém úleku a viděl dvě hněvem zářící oči a hlaveň revolveru, které se na něho upíraly. Smrtelná bledost pokryla jeho tvář.

„Co je to? Co tu chcete?“ tázal se a koktal přitom úzkostí.

„To ihned uslyšíš!“ odpověděl Kurt. „Dolů s tebou na kolena!“

„Kdo, kdo, co –,“ opakoval polekaný.

„Dolů na kolena!“ zařval Kurt.

A když Manfredo ihned neuposlechl, strhl ho za ruku, kterou dosud držel, k zemi.

„Pojď, lotře, musím si tě pojistit.“

S těmito slovy vzal laso a ovinul ho kolem těla a paží žalářníka. Pak ho kopl, že se úplně převalil.

Nyní se ale Kurt nemohl déle udržet. Zhluboka si oddechl, zajásal, že se to v chodbách rozléhalo a řekl: „Díky a chvála Bohu! Konečně, konečně se mně to podařilo! Jste volní!“

„Volní?“ volalo se kolem dokola. „Je to pravda?“

„Ano, pravda a tisíckrát pravda!“

„Seňore, kdo vy jste?“ tázal se starý hrabě Fernando, který ani nemohl uvěřit tomuto nenadálému štěstí.

„To se ještě dozvíte. Teď jen ven, ven z tohoto brlohu, z tohoto morového smradu! To je to nejnutnější. Můžete chodit?“

„Ano,“ odpověděl Sternau.

„Jak se otvírají vaše pouta?“ řekl Kurt.

„Tento muž má od nich v kapse malý klíček.“

Kurt sáhl do Manfredovy kapsy a našel tam malinký klíček. Pospíšil si s nevyslovitelnou rychlostí od jednoho k druhému a zotvíral jim pouta. Teď se všichni hrnuli k němu, ale on vděčnosti z jejich strany odmítal, ačkoliv mu z očí kanuly slzy radosti a zvolal: „Teď ne, teď ne! Napřed to nejnutnější. Jste všichni pohromadě nebo máte ještě jinde svoje přátele, kteří také trpí?“

„Jsme zde všichni,“ odpověděl Sternau, kterému zbylo nejvíce sil, protože zůstal chladnokrevný.

„Ale Cortejo a Landola zde musí být také?“

„Jsou zde zajati. Oba Cortejové, Landola a Conchita Cortejová.“

„Díky Bohu! Je to pro mne sice hádanka, ale to se vysvětlí. Pojďme teď na jiný vzduch.“

Odebral spoutanému Manfredovi všechny klíče, odvalil ho do kouta, vzal lucernu a vyšel s ostatními na chodbu. Zamkl dveře a vedl bývalé zajatce tím samým směrem, kterým přišel. Šlo to ovšem jen pomalu kupředu, neboť někteří z vězňů byli tak slabí, že se sotva mohli udržet na nohou.

V předním sklepě, kde již byl čistější vzduch, rozžehl Kurt svíci, kterou vzal sebou, upevnil ji na trám, a teď bylo dost světla, že se mohly rozeznat rysy tváří. Tu jej uchopil Sternau za ruku a prosil: „Seňore, zde se můžeme nadýchat vzduchu. Zde nám mušle také povědět, kdo jste.“

„Ano, zde se to máte dozvědět,“ odvětil Kurt, vzlykaje rozčilením. „Ale jeden se to musí dozvědět napřed před všemi ostatními.“

Zatáhl jednoho z těch vousatých mužů za druhým ke světlu a prohlížel si je. Když měl kormidelníkovy ruce ve svých, tázal se ho:

„Budete dost silný, abyste všechno slyšel?“

„Budu,“ odvětil muž.

„Povím vám tedy do ucha, kdo jsem. Musíte to ale prozatím zamlčet, neboť ostatní to musí uhodnout.“

Obejmul jej, přiložil své rty k uchu námořníka a chtěl tiše, tiše pošeptat: „Můj otče!“ Ale nedovedl to. Když držel vychrtlou postavu svého otce ve svém náručí, nemohl se udržet a zvolal hlasitě a vzlykaje: „Otče! Můj milý, drahý otče!“

Přivinul jej k sobě a líbal jej na ústa, čelo a tváře. Nepovšimnul si ani, že dříve mluvil španělsky a že tato poslední slova pronesl německým jazykem.

Kormidelník nemohl odpovědět, ležel omdlený v jeho náručí. Také ostatní oněměli rozkoší a podivením. Sternau byl první, který se vzpamatoval.

„Kurt! Je to možné? Ty jsi Kurt Helmers?“

„Ano, ano, pane doktore, jsem to já!“

Uložil svého otce pomalu a opatrně na zem a letěl pak do otevřeného Sternauova náručí.

„Můj Bože, jaké je to štěstí, jaká je to milost!“ zvolal Sternau. „Nechci se ani tázat, jak jsi nás našel, jak se ti podařilo nás vysvobodit. Pouze na jednu věc se chci tázat! Jak to vypadá v Rheinswaldenu?“

„Dobře, dobře! Oni všichni žijí, všichni.“

„Moje manželka, mé dítě, má dcera, má matka, má sestra.“

„Všichni, všichni.“

Tu ten mohutný muž poklekl, ten který si zachoval ještě nejvíce síly, sepjal ruce a modlil se:

„Pane Bože na nebesích, podruhé zachráněn! Jestli bych to měl kdy zapomenout, zapomeň na mně také, až moje umírající ruka na dveře tvých nebes zaklepá za vpuštění!“

V tom se ucítil Kurt obejmut jinými dvěma rameny.

„Aha, ty jsi jistě strýc, Hromový Šíp?“

„Ano, můj drahý synovče!“

Z jeho paží přešel mladý muž do jiných. Každý jej chtěl objímat a líbat, až musel konečně prosit Sternaua o pomoc, aby tomu byl konec.

„Není přece možné, že by jsi tu byl sám?“ tázal se jej doktor.

„V klášteře sám, ale venku stojí moji přátelé.“

„Kdo to je?“

„Černý Gérard, Supí Zobák a lovec Grandeprice. Pojďte pánové, pojďte nahoru! Ještě zde nejsme úplně v bezpečí. Nevíme, nemá-li tento ďábelský páter pomocníky.“

Uchopil svého otce pravou paží, vzal levicí lucernu a kráčeli napřed, ostatní je následovali. Konec tvořil Sternau se světlem. On, který vždy na všechno pamatoval, vzal k sobě klíče a zamknul za sebou každé dveře, jimiž prošli.

Dostali se zcela nepozorováni do páterova bytu. Tam hořela lampa. Kurt rozžal ještě druhou, a tak se nyní dobře viděli. Pozdravování a vyptávání znovu započalo.

„Později, později,“ bránil se Kurt. „Pan Sternau mně dosvědčí, že musíme především dbát o naši naprostou bezpečnost.“

„To je pravda,“ přisvědčil doktor. „Kde jsou ti tři lovci?“

„Zavolám je,“ pravil Kurt, přistoupil k oknu a otevřel je. „Gérarde!“

„Zde jsem, monsieur.“

„Přihodilo se tam dole něco?“

„Ne. Jak to ale vypadá nahoře?“

„Výborně. Hoďte mně sem vaše laso. Vylezte sem po něm. Ostatní cesty budou, tuším, uzamčeny.“

Gérard hodil a Kurt zachytil laso. Až je dobře připevnil, vylezl jeden po druhém oknem do místnosti. Byli nemálo udiveni, že tam spatřili tak četnou společnost.

„Hrome!“ zvolal Supí Zobák. „Vždyť toto jsou oni!“

„Ano, jsme to my,“ odvětil Sternau. „Jsme vám povinni neskonalými díky za to, že jste se nás ujali.“

„Nesmysl. Ale u všech čertů, jak to ten mladý muž jenom vyvedl?“

„To uslyšíte později, pánové,“ pravil Kurt. „Teď zůstanete zde a postaráte se o bezpečnost těchto pánů, kteří jsou dosud neozbrojeni. Pane doktore, míníte snad, že ještě jiní obyvatelé kláštera by mohli být spolčeni s páterem?“

„Mimo jeho synovce, tuším, žádný.“

„To hned uvidíme.“

S těmito slovy vyběhl ze dveří, aniž by se dal zadržet úzkostlivými námitkami těch druhých.

Celé stavení bylo jako po vymření. Kurt však hledal, až spatřil jedno okno osvětlené. Na dveřích vedoucích do světnice, k níž okno náleželo, byl nápis: KANCELÁŘ. Vstoupil a zastihl tam hlídače, který na něho polekaně vyvaloval oči.

„Kdo jste? Co chcete? Kudy to sem přicházíte?“ tázal se muž a vyskočil.

„Nelekejte se,“ odvětil Kurt. „Přicházím v nejpokojnějším úmyslu. Bydlím u Manfreda, synovce pátera Hilaria. Kdopak v jeho nepřítomnosti má hlavní dozor nad ústavem?“

„Doktor Menuccio, ten teď ale spí.“

„Okamžitě jej vzbuďte.“

„Je to tak nezbytné? Jinak bych nesměl.“

„Nanejvýš nutné.“

„Koho mám ohlásit?“

„Cizího důstojníka.“

Muž odešel a vrátil se teprve za hodnou chvíli, aby jej zavedl k lékaři. Ten byl v županu a nepřivítal jej příliš vlídně.

„Copak je to tak důležité, že mne vyrušujete ze spaní?“ tázal se Kurta.

„Ano, velice důležité, zvláště pro vás,“ odvětil Kurt.

„Pro mne? Seňore, nejsem nakloněn k žertování!“

„Já také ne. Přicházím vás žádat, abyste přišel k celému počtu nemocných.“

„V tom ještě pro mne nevidím žádnou důležitost.“

„A přece je tomu tak. Povězte mně, je vám to tajuplné a zločinné řádění pátera Hilaria tak zcela nepovědomé?“

„Seňore, kdo jste, že se opovažujete mluvit o zločinech?“

„Mám k tomu právo. Před nějakým časem zmizel celý počet, částečně obyčejných, částečně ale velmi vysoce postavených osob, dvě hrabata z Rodrigandy, vévoda z Olsunny a jiní. Mně bylo uloženo, abych po nich pátral, a před hodinou jsem je nalezl vězněné v podzemních dírách tohoto kláštera. Víte o tom něco?“

Lékař zůstal celý u vytržení.

„Cožpak sním?“ tázal se.

„Nesníte, nýbrž bdíte. Páter Hilario vlákal ty pány do kláštera a potutelně je zatknul. V těchto posledních dnech byl dokonce až na haciendě del Erina, aby otrávil veškeré tamní obyvatelstvo. Já jsem vysvobodil zajaté. Uvěznění v těch smrdutých dírách poškodilo jejich zdraví v nejvyšší možné míře. Mají zapotřebí vaši pomoci a vyzývám vás proto, abyste mne následoval do páterova bytu, kde se prozatím nalézají.“

„Seňore, nejedná se tu skutečně o nějaký žert?“ tázal se lékař potřásaje hlavou. „Je to trpká pravda.“

„Doprovodím vás, abych se o tom přesvědčil.“

Rychle se obléknul a šel s Kurtem. Jeho udivení se ještě zvýšilo, když spatřil četnou společnost, k níž byl přiveden.

„Zde máme především lékaře,“ hlásil Kurt. „Potřebujeme větší místnost, pak posilující jídlo a nápoje.“

Lékař byl dosud jako ve snění. Když ale spatřil Dona Fernanda, který na smrt zemdlený ležel na pohovce, začal věřit ve skutečnost. Vidíval v dřívější době hraběte velmi často v Mexiku a poznal jej okamžitě, ačkoliv byl nyní značně proměněn.

Přítomní sami ještě nepoznali celou souvislost okolností jejich zachránění, proto se musel lékař spokojit jen s několika podrobnostmi, přesto ale z toho nabyl přesvědčení, že je jeho povinností, zakročit zde pomocnou rukou. Celá společnost byla převedena do malého, hezkého salonu, kde brzy každý z nich obdržel, co nejnutněji potřeboval. Lázeň, čisté prádlo, prozatímní oděv místo shnilého, který měli na těle, posilující víno a dobrou večeři.

Zachránění ostatně málo hleděli na svou tělesnou slabost. Toužili především dozvědět se, co se přihodilo venku. Každý z nich měl sto a zase sto otázek. Kormidelník se tázal svého syna: „Především jedno, Kurte. Žije tvá matka?“

„Žije a je tak dalece zdráva, i když se velice soužila a trápila.“

„A ty, čímpak ty ses vlastně stal?“

„Hádej trochu!“

„Hm. Doktor Sternau ti chyběl k tvému dalšímu vzdělání a tvůj podíl z pokladu královské jeskyně jsi snad obdržel?“

„Ano, i když poněkud pozdě.“

„Nuže, to jsi bohatý a neuznal jsi snad zapotřebí, shánět se po nějakém postavení?“

„Ó nikoliv. Stal jsem se přece něčím,“ usmíval se Kurt.

„Čím tedy?“

„Jsem důstojník.“

Tu se zarděla kormidelníkova tvář radostí. Sternau vzal Kurta za ruku a pravil: „To je hezké. Máš teď dovolenou?“

„Ano.“

„Kde sloužíš?“

„Působím v Berlíně a jsem jako nadporučík gardových husarů přidělen ke generálnímu štábu.“

„Hrome! Nuže, gratuluji!“

Otec obejmul syna s vroucí radostí a nyní započalo vlastní vypravování, až se všechno, pokud bylo možné, objasnilo. Nato povstal Sternau a pravil: „Přátelé, nesmíme teď odpočívat, zbývá nám ještě mnoho práce. Poněvadž jsem mezi vámi nejsilnější, opustím vás s Kurtem na krátkou dobu; pouze Grandeprice a Supí Zobák by mohli jít s námi.“

Tito čtyři se opatřili zbraněmi a světlem a odebrali se zase do podzemních chodeb, kde vyhledali Manfreda. Ten dosud ležel ve svém koutě. Byl tak pevně svázán, že se nemohl hnout. Jelikož Sternau byl teď se vším obeznámen, řídil on výslech.

„Člověče,“ pravil, „nejsi hoden, abych tě rozšlápl, ale snad se tvůj osud dá přece jen zmírnit, odpovíš-li správně a pravdivě na moje otázky.“

„Já nejsem ničím vinen, seňore, ani v tom nejmenším,“ škemral synovec.

„Kdo tedy?“

„Můj strýc. Musím jej poslouchat.“

„To tě neomlouvá. Chci ale vidět, jestli uděláš upřímné přiznání. Proč jste nás zajali?“

„Proto, že jsem se měl stát hrabětem z Rodrigandy.“

„Jaká je to šílenost! Tvůj strýc by nás později zavraždil?“

„Ano.“

„Kde jsou naše věci, které jste nám odebrali?“

„Ty ještě mám. Jenom koně jsou prodáni.“

„Vrátíš nám potom všechno. Víš, kde vězí Cortejo, jeho dcera, bratr a Landola?“

„Vím. Tento seňor mně odebral klíče k jejich vězení s ostatními.“

„Máme je sebou a ty nám později ukážeš tyto čtyři osoby. Znáš veškeré podzemní chodby a kobky tohoto kláštera?“

„Znám je všechny.“

„Kdo tě je naučil znát?“

„Můj strýc. On má od nich plán.“

„Víš, kde se nalézá tento plán?“

„Ano, v psacím stolku.“

„Ukážeš nám jej. Jsou zde nějaké tajné východy z těchto sklepů?“

„Jenom jeden.“

„Kam ústí?“

„Do kamenného lomu východně od města.“

„Zavedeš nás tam. Kde je teď tvůj strýc?“

„Odejel k císaři do Mexika nebo Querétara.“

„Co tam jel dělat?“

„To,, to nevím.“

Lhal. Myslel, že ho strýc snad přece ještě bude moci zachránit, jestli se mu podaří vykonat svou politickou úlohu. Sternau jej ale prohlédl, proto pravil:

„Nemysli si, že mne podvedeš. Čím méně budeš upřímný, tím horší bude tvůj osud. Tedy, co chce dělat tvůj strýc u císaře?“

„Chce jej zdržet, aby neopouštěl Mexiko.“

„Tuto příčinu jsem již znal. Kdo byl ten tlustý člověk, s nímž jsi dnes večer mluvil?“

Manfredo se zalekl. Tedy i to bylo prozrazeno.

„Já ho neznám.“

„Nebývá zvykem, přijímat u sebe lidi, které neznáme.“

„Opravdu jej neznám. On občas přichází ke strýci, a nosí mu rozkazy od nějaké tajné vlády.“

„Z kterých osob je sestavena a kde má své sídlo?“

„To nevím.“

„Dostává tvůj strýc tajné dopisy?“

Manfredo se zdráhal odpovědět.

„Nebudeš-li mluvit,“ hrozil Sternau, „budu tě tak dlouho bít, až se ti vrátí řeč. Ptám se tě, jestli dostává tajné dopisy?“

„Dostává.“

„Kam je uschovává?“

„V tajné kobce.“

„Znáš ji?“

„Znám.“

„Také tam nás zavedeš. Nyní vstaň a ukaž nám, kde vězí ta povedená Cortejova společnost.“

Uvolnil zajatci pouta na nohou tak dostatečně, že mohl pomalu kráčet.

„Napřed si k sobě vezmu instrukce, které tento hodný synovec ještě hodnějšího strýce dnes obdržel od toho tlustého.“

Vytáhl mu spisy z kapsy a zastrčil je do své. Na to opustili žalář a byli zavedeni Manfredem ke dveřím, za nimiž vězeli jejich nepřátelé. Kurt otevřel. Temná prostora se osvětlila a objevily se čtyři připoutané osoby.

„Přicházíš konečně, abys nás propustil?“ tázal se chraptivý hlas Gasparina Corteja, který myslel, že přichází Manfredo.

„Propustit? Tebe, holomku?“ zvolal Grandeprice, vstupuje s lucernou do kobky. Cortejo na něj hleděl s ustrnutím a vzdechl: „Grandeprice!“

„Ano, jsem to já, Grandeprice a konečně mám tebe a svého roztomilého bratra. Ó tentokrát se nedám ošálit, tentokrát mně neuniknete!“

„Jak jste se sem dostal?“ tázal se Gasparino. „Ustanovil vás páter namísto Manfreda žalářníkem? Nechte nás utéct a já vás odměním milionem pesos.“

„Milionem? Holoto! Ani jediný krejcar není tvým vlastnictvím. Všechno, všechno ti bude odebráno, i sám tvůj mizerný, bídný život.“

„Pročpak? Vždyť jsem přece nic nespáchal.“

„Říkáš nic, holomku? Zeptej se tohoto zde!“

Přitom posvítil na Sternaua, který vstoupil za Grandepricem. Cortejo jej poznal.

„Sternau!“ zasyčel.

Tu se hnuli také jeho bratr a neteř. Obrátili se a spatřili Sternaua.

„On je na svobodě!“ zavřískla Conchita.

„To nás tedy ďábel ošálil,“ mínil Landola; přitom zaklel, až vlasy hrůzou vstávaly.

„Ano, on vás ošálil,“ odvětil Sternau. „a Bůh již započal svůj soud. Vy tuto díru opustíte jen proto, abyste byli vyslechnuti a odsouzeni.“

„Nesmysl!“ rouhal se Landola. „Kdo by nás přinutil k přiznání?“

„Nepotřebujeme ani vaše přiznání. Je proti vám již všechno dokázáno! Ale pro případ potřeby bych přece znal prostředek, abych vás přinutil k mluvení. Zapomněl jsi již na něj, Gasparino Cortejo?“

Ten neodpovídal.

„Osvěžím ti paměť. Pamatuješ se ještě, jak jsem tě dal přivázat a lechtat, proto, že jsem tvé sliny potřeboval jako protijed?“

Ničemovi obíhal mráz po zádech.

„Dosud žije hrabě Emanuel,“ pokračoval Sternau, „ale je ještě šílený z jedu, který jste mu dali. Potřebuji protijed. Buďte připraveni. Nevezmu jej od nikoho, nežli od vás!“

Po těchto slovech opustil s Grandepricem vězení, které za sebou zamkl.

„Teď nám ukážeš plán těchto chodeb a sklepení,“ pravil potom k Manfredovi.

Odebrali se nazpět do páterovy místnosti, kde nalezli výkres.

Nyní chtěl Sternau vidět tajné spisy pátera. Byl zaveden do kobky, v níž seňorita Emily vzala své opisy. Prohlédl nalezené spisy jen tak zběžně a prozkoumal pak truhly a bedny. Když spatřil mešní roucha a posvátné nádobí, představující poklad více milionů, tázal se: „Komu to patří?“

„Mému strýci,“ odpověděl Manfredo.

„Ach, jemu? Odkud to má?“

„Z kláštera.“

„Zajisté to obdržel darem.“

„Nikoliv. On to jednoduše vzal a uschoval. Klášter byl zrušen a pak ty věci neměly už žádného pána.“

„To je hezké. Však on se najde ten pravý. Teď se podíváme na tu chodbu.“

I teď musel Manfredo poslechnout. V deseti minutách stáli před tajným východem, ukrytým hromadou kamení. Postačilo odklizení čtyř nebo pěti kamenů, že mohl muž zcela pohodlně prolézt.

„Toto se nám bude výborně hodit, pane doktore,“ mínil Kurt, ale německy, aby tomu Manfredo neporozuměl.

„Copak?“ tázal se doktor.

„Míním tento tajný vchod s ohledem na ty dvě stovky vojáků, kteří se mají dostavit přesně o čtvrté hodině ranní.“

„Rozumím ti. Napadla mně již ta stejná myšlenka. Má se zde uskutečnit demonstrace, a sice proto, aby se dal císař přemluvit a neopouštěl Mexiko. Musíme to překazit, jak kvůli císařovi, tak kvůli Juarezovi.“

„Také kvůli obyvatelům tohoto městečka, neboť tito takzvaní vojáci budou bezpochyby jenom sehnaná tlupa banditů a lupičů.“

„To se dá očekávat. Ale jak to dokážeme? Máme to sdělit obyvatelům města, aby nám přišli na pomoc?“

„To bychom se vydali do nebezpečí, že budeme vyzrazeni.“

„Bohužel. Musíme tedy hledět, abychom to udělali sami. Nechtěl by jsi na místě tohoto zajatce přivítat tyto vojáky?“

„To se rozumí.“

„Mohlo by to ale být nebezpečné.“

„Žvásty. Dosud jsem nepoznal, co je strach.“

„Výborně. Oni ale budou myslet, že musí být uvedeni branou do kláštera.“

„Namluvím jim, že tento plán musel být nějak vyzrazen a že Juarez vyslal malý oddíl vojska, aby obsadil klášter.“

„Skvělé. Oni tak poznají, že by se bez boje nedostali branou.“

„A že učiní lépe, vejdou-li se mnou tajnou chodbou, kde pak mohou snadno překvapit a přemoci posádku.“

„Jsem přesvědčen o tom, že půjdou s tebou. Ale jak je přemůžeme?“

„Uzavřeme je.“

„Nesmysl, oni jsou ozbrojeni a rozstřílí dveře. Museli bychom jim odejmout jakýmkoliv způsobem zbraně.“

„Násilím to nepůjde.“

„Ne. Ale světlo zde také není.“

„Hm,“ mínil Kurt po krátkém přemýšlení. „Teď mě napadlo, jak páter Hilario odzbrojil své zajaté.“

„Ty míníš ten prášek, kterým nás omámil? Ten snad se nedá s jistým výsledkem použít při tak velkém množství.“

„Proč ne? Hlavní věcí je, mít takový prášek. Vezměme ten případ, že přijdeme do chodby opatřené dveřmi na obou koncích, která má takovou délku, že se naplní, kráčí-li v ní dvě stě mužů těsně za sebou. Po celé délce chodby se nasype čára toho prášku. Já jdu napřed a vy vzadu, ti chlapi ale mezi námi. Když já přijdu k předním dveřím, vešel jste vy právě zadními. Shýbneme se, zapálíme prášek; plamen přelétne mžikem celou chodbu. Vy odskočíte vašimi dveřmi nazpět a já mými dopředu, zatarasíme je a chlapi padnou všichni do mdlob.“

„Provedení tohoto plánu by bylo ovšem možné. Ale kde vezmeme ten prášek?“

Obrátil se k Manfredovi a ptal se:

„Kdo zhotovuje ten prášek, jehož pomocí jste nás zneškodnili?“

„Můj strýc.“

„Zkazí se ve vlhku?“

„Ne, hoří mokrý právě tak dobře jako suchý. Máme ho uskladněn ve vlhkém sklepě; natáhne tam mnoho vlhkosti a přece nám ještě nikdy neselhal.“

„Hoří tedy tak lehce jako střelný prach?“

„Ještě lehčeji.“

„Je ale asi životu nebezpečný. Mohli jste nás jím usmrtit. Byli bychom se snadno zadusili.“

„Ó nikoliv, seňore. Z toho zápachu nikdo nezemře. On omamuje, ale neusmrcuje.“

„Máte ho v zásobě?“

„Ano, plný soudeček.“

„Ukaž nám jej.“

Vraceli se. Když kráčeli jednou z chodeb, pravil Sternau Kurtovi:

„Tato chodba by měla mít právě vhodnou délku.“

„Vejde se do ní dvě stě osob. Když bych došel vpředu tady k těm dveřím, musel bych počkat, až byste mně dal znamení, že jste vešel a jste hotov.“

„Já bych jednoduše zavolal ‚Manfredo!‘ jako bych mu chtěl něco říci.“

„Co ale v případě, že se nám věc podaří, se stane s jejich koňmi?“

„Oni je nechají pod dohledem několika svých kamarádů a na ty snad postačíme.“

„Dobře. To by tedy bylo ujednáno. Teď abychom se šli podívat na ten prach.“

Manfredo je zavedl do malého, nízkého sklípku, kde stál soudeček v objemu asi patnácti litrů. Byl ještě do poloviny naplněn prachem. Ten byl velmi jemný, úplně bez vůně a měl tmavohnědou barvu.

„Zkusíme jej,“ mínil Sternau.

Vzal ho malou trošku, vrátil se o kousek nazpět a nasypal prášek na velmi vlhké místo půdy. Pak utřel svíci a nechal padnout žhavý knot na to samé místo. Mžikem vybuchl žlutomodrý plamen a v tom samém okamžiku se rozšířil zápach, který je přinutil k rychlému útěku.

„Zdaří se to,“ mínil Sternau. „Zde dole jsme hotovi. Vraťme se k našim přátelům.“

Manfredo byl odveden a zamčen do jedné kobky: naši čtyři muži ale šli nahoru; uzamykali pečlivě všechny dveře za sebou. Nahoře se Sternau obrátil na Supího Zobáka: „Kde má Juarez svůj hlavní stan, master?“

„V Zacatecasu.“

„Ale osady severně od tohoto města jsou rovněž obsazeny jeho vojskem?“

„Ovšem.“

„Které je nejbližší místo odtud, kde se nalézá vojsko indiánského prezidenta?“

„Nombre de Diós.“

„Jak daleko je to odtud?“

„Dobrý jezdec vykoná cestu za čtyři hodiny.“

„Našel byste tam v noci cestu?“

„Hrome! Supí Zobák a nenajít cestu! To by bylo právě tak, jako kdyby tabák nenašel cestu do mých úst.“

„Chtěl byste podniknout tuto jízdu?“

„Ale ano. Má to být snad z důvodu těch dvou set chlapů, které chcete tam dole nakouřit?“

„Ano. Řeknete tamnímu veliteli, co je vám známo a požádáte jej o dostatečný počet vojska, jemuž bychom mohli odevzdat naše zajatce.“

„Dobře. Budu dopoledne nazpět.“

„Ale, jen jestli vám tam uvěří?“

„Zajisté, jeli jsme s panem Kurtem tímto městem a navštívili jsme velitele. On mne zná osobně.“

„Ach, skutečně?“

„Ano. Byl tam spolu, totiž s Juarezem, když se ten sešel tam na Rio Grande s lordem Lindsayem. Tehdy byl teprve poručíkem, teď je již majorem. V této požehnané zemi se postupuje velmi rychle.“

„Vypadá to tak. Mám vám dát sebou jednoho muže?“

„K čemu pak?“

„Neví se, co se může přihodit, a já bych byl rád ubezpečen, že toto poslání bude vyřízeno.“

„Žvásty! U Supího Zobáka je bezpečné. Půjdu teď do venty za mým koněm. V deseti minutách jsem na cestě.“

Sternau teď musel ostatní seznámit s tím, co viděl a našel pod klášterem. Je možné si pomyslet, s jakým napětím všichni naslouchali jeho vyprávění.

Hlavním hrdinou toho večera ale byl a zůstal Kurt. Otec a jeho strýc se na něho ani nemohli dosyta vynadívat; on jen ustavičně musel vypravovat a sotva byla jedna otázka zodpovězena, bylo deset jiných připraveno, které měly být taktéž zodpovězeny.

Všichni, mimo Dona Fernanda, který byl upoután na lože, se cítili poměrně dost dobře a byli čilí, veselí a částečně až rozpustilí, k čemuž nemálo přispěla pozornost, kterou jim věnovalo veškeré obyvatelstvo domu.

Tito lidé sotva mohli uvěřit tomu, co se stalo. Nepochybovali, že to bude mít za následek přísné soudní vyšetřování a proto dělali, co jen mohli, aby dokázali, že neměli žádnou účast na páterových zločinných skutcích.

Tak minula noc a přiblížila se čtvrtá hodina. Tu se vydal Sternau sám do podzemních chodeb. Zbylo mu dost času k nasypání prášku. Za půl hodiny po něm vyšel Kurt za svým úkolem.

Vykradl se tiše otevřenou branou a kráčel zvolna cestou dolů. Pojednou se ozvalo zrovna před ním rázné: „Stůj! Kdo je to?“

„Dobrý přítel,“ odvětil.

„Heslo?“

„Miramare.“

„Dobře! Jsi ten pravý. Pojď!“

Byl uchopen za paži a zaveden z cesty hodný kus vpravo. Tam navzdory tmě viděl stát množství mužů a koní. Jakási postava mu vstoupila vstříc a tázala se:

„Je on zde?“

„Ano, zde,“ odvětil muž, který přiváděl Kurta, teď ale couvl nazpět.

„Kdo jsi ty?“ tázala se postava, před níž Kurt stál.

„Soudím, že je vám to známo,“ odvětil tázaný.

„Ovšem. Ptám se jen kvůli jistotě.“

„Mé jméno je Manfredo.“

„Jste příbuzný s –?“

„Synovec pátera Hilaria.“

„To souhlasí. Je brána nahoře otevřena?“

„Není.“

„Tisíc hromů! Proč?“

„To bych to dostal od velitele, kdybych ji chtěl otevřít.“

„Copak tam nahoře je nějaký velitel?“

„Ovšem.“

„Ale o tom se mně přece nic neřeklo!“

„To se dá předpokládat. Ti chlapi jsou nahoře teprve od půlnoci.“

„Jací chlapi?“

„Nuže, republikáni.“

„Tisíc hromů! Juarezovi lidé? Kolik jich je?“

„Padesát mužů.“

„Co tam chtějí v klášteře?“

„Snad dostali strach. Jejich vůdce se totiž tázal uštěpačným tónem, očekáváme-li snad dnes v noci nějakou návštěvu.“

„Aha, mají tušení. Ale já mu zaženu jeho posměch. Pojedeme tam nahoru a pobijeme ty chlapy.“

„Kdyby to jen tak lehce šlo, seňore. Dovedete projet zdí nebo zavřenými branami?“

„To ne, ale dovedeme roztříštit zamknuté brány.“

„A nechat se postřílet od těch, co jsou za nimi?“

„Žvásty, vždyť je jich jen padesát!“

„Ale těchto padesát mužů za zdí vykoná víc, než desetkrát tolik v širém poli.“

„To je pravda. Zatraceně! Dostal jsem rozkaz, abych se zmocnil kláštera v každém případě.“

„A já mám rozkaz, uvést vás do něj pro každý případ.“

„Teď ale to přece není možné.“

„Proč by nebylo?“

„Jsou zde tedy snad postranní dvířka, která nejsou obsazenu a střežena?“

„To ne. Tito chytří republikáni zapomněli, že všechny staré kláštery mívají tajné podzemní chodby.“

„Tisíc ďáblů! Je zde něco takového?“

„Ovšem. Přijdete takovou chodbou dovnitř kláštera, aniž by vás někdo uviděl. Republikáni táboří ve dvoře a zahradě.“

„Jaké to pro ně bude překvapení,“ smál se velitel spokojeně, „až nastane den a oni nás uvidí jako pány místa, které měli obhájit. Kde je ten tajný vchod?“

„Tam vlevo nedaleko odtud.“

„Ale potřebujeme lucerny.“

„Pouze dvě a ty jsou přichystány.“

„Veď nás tedy. Ale co si počneme s koňmi?“

„Ponechejte zde u nich několik lidí. Až vás zavedu na místo, pak se vrátím a zavedu je na bezpečné místo.“

Náčelník nechoval ani tu nejmenší nedůvěru. Jednal zcela podle Kurtových návrhů. Když dlouhá řada vojáků došla do kamenného lomu, ozvalo se před nimi „stůj!“

„Dobří přátelé,“ odvětil Kurt.

„Heslo?“

„Miramare.“

„Všechno v pořádku.“

„Prach a koule! Kdopak to je?“ tázal se náčelník.

„Je to můj kamarád. Musíme být přece aspoň dva, když vás povedeme.“

„Hm. Je ten chlap spolehlivý?“

„To vidíte z toho, že zná heslo.“

„Dobře tedy. Kde je ten vchod?“

„Zde,“ odvětil Sternau, vstoupil do otvoru a svítil po okolí. Druhou lucernu podal Kurtovi.

„Já půjdu vpředu a ten tam vzadu,“ pravil Kurt.

„To budeme mít málo světla; ale je již pozdě, abychom to napravili. Tedy kupředu!“

Kurt se postavil do čela a vešel do chodby. Náčelník první za ním. Volným krokem se dala celá řada do pohybu jeden za druhým, z jedné chodby do druhé.

Za malou chvíli se došlo do té, v níž se měl provést ten výbuch. Kurt ji již prošel celou a stál u dveří, které Sternau ponechal otevřené. Ještě jen jediný krok, pak měl chodbu za sebou a nebylo možné, aby zapálil prach. Že ten byl nasypán po pravé straně chodby těsně u zdi, to už dříve vyjednal se Sternauem.

Ten se poněkud opozdil a nedošel ještě do chodby. Aby získal čas, zacpal Kurt vzduchovou díru u své lucerny a tato zhasla.

„Tisíc hromů! Copak děláš!“ tázal se důstojník. „Nic. Nemohu za to,“ odvětil Kurt. „Byl tu průvan mezi dveřmi.“

„Máš sirky, rozžehni honem!“

Kurt se přikrčil, jako by se lucerna v tom postavení dala lépe rozžehnout a škrtl sirkou. Při jejím zablesknutí poznal zřetelně čáru prachu, nasypanou Sternauem.

„Manfredo!“ ozvalo se právě šťastnou náhodou v tom samém okamžiku zezadu.

„Ano,“ odvětil.

Zároveň přistrčil plamen sirky k prachu. Modrožlutý blesk se kmitnul z obou konců chodby proti středu. Kurt vyskočil dveřmi a zastrčil závory. Pak teprve rozžehl lucernu a naslouchal.

Slyšel za dveřmi zmatené volání a klení, načež následovalo mnohohlasé sténání a pak vše utichlo. Prach učinil svou povinnost.

Nyní pospíšil Kurt nahoru, aby přivedl pomoc. Všichni, kromě Dona Fernanda, jej následovali. Když přišli na místo, museli se držet v opatrné vzdálenosti, aby nebyli zachváceni zápachem, až Kurt otevře dveře. Po nějaké chvíli se zápach ale tak dalece rozptýlil, že se mohlo přistoupit k zajatým.

„Kurte!“ ozvalo se zezadu. Byl to Sternau, který spatřil světlo vpředu. „Podařilo se ti to?“

„Úplně.“

„Pak jim rychle odeberte zbraně a uzamkněte je zase.“

To se vykonalo v největším spěchu, mezitím co Sternau byl zaměstnán zatarasováním otvoru v kamenném lomě. Když přišel k těm druhým, byli tito právě hotovi.

„Toto je ale kousek,“ mínil Malý Camillo. „Na ten ti chlapi jistě tak rychle nezapomenou.“

„Nejsme ještě hotovi,“ pravil Sternau. „Kde nechali koně?“

„Nedaleko od cesty,“ odvětil Kurt. „Kolik mužů u nich zůstalo?“

„Poněvadž byla tma, nemohl jsem je spočítat.“

„Mnoho jich asi nebude. Uděláme s nimi krátký proces. Přepadneme je.“

„Já bych to zařídil jinak,“ namítl Kurt.

„Jak?“

„Zajdu dolů k hlídačům a povím jim, že jsme se šťastně dostali do kláštera a přemohli republikány.“

„Myslíš, že tě pak budou následovat s koňmi a sami nám tak přiběhnou do rukou?“

„Ano.“

„Možné je, že by na to byli dost hloupí. Zkus to.“

Po krátkém čase opustil Kurt klášter branou a kráčel hlasitě hvízdaje cestou dolů. Tam zabočil k místu, kde jak věděl, stáli koně.

„Nuže, konečně jsem tu,“ pravil veselým tónem.

„Chlape, co tě to napadá, že tak hvízdáš!“ osopil se na něho jeden z těch lidí.

„A proč bych to neměl dělat?“

„Upozorníš republikány tam nahoře na nás!“

„Žvásty! Ti neslyší mé hvízdání. Ti vězí všichni ve sklepě.“

„Co? Jak? Je to pravda?“

„Ovšem. Překvapili jsme je. Netušili nic a byli odzbrojeni, než mohli pomyslet na obranu.“

„To je dobře. Hurá, to je dobře! Slyšíte to, vy ostatní?“

Ti přiběhli a jásali spolu, po vyslechnutí radostné noviny, jeden z nich se tázal: „Copak tam ti chlapi nahoře dělají?“

„Ó, oni se výtečně baví. Sedí ve dvoraně a hodují, nebo lidí ve sklepě u plných sudů.“

„Ti lumpové! A co my tady máme dělat?“

„Vy prý máte zůstat u koní.“

„Kdo to povídal? Snad plukovník?“

„Nikoliv, ten sedí u lékaře a chlastá. Některý jiný to řekl.“

„Co jiní povídají, po tom nám nic není. Když ostatní jedí a pijí, chceme to také. Je klášterní dvůr dost velký, aby se tam vešli naši koně?“

„Ó, vešlo by se jich tam ještě víc.“

„Zajeďme tedy tam nahoru.“

„To nepůjde, koně za vámi nepoběží.“

„Chlape, copak ty, synovec starého popa, rozumíš koním! Poběží za námi jak ovce. Umíš jezdit?“

„Tak trochu.“

„Skoč tedy na kteréhokoliv koně a ukaž nám cestu.“

„Dobře, ale umývám své ruce v nevinnosti, nebudete-li tam nahoře tak přijati, jak očekáváte.“

„Neplácej a poslechni.“

„Jak si přejete.“

Skočil na koně a jel napřed. Koně jej skutečně sledovali, jak vůbec na prérii každé zvíře běží za vodícím hřebcem.

Když dojeli nahoru, dal Kurt znamení. Brána se otevřela a oni vjeli do dvora, kde hořela jediná lucerna. Když spatřili dvůr tak temný a liduprázdný, tázal se jeden:

„Nuže, kde jsou naši kamarádi?“

„Pojďte tam dozadu, do druhého dvora,“ odvětil Kurt, „tam si můžete dát do nosu.“

Oni slezli a šli za ním. Tento dvůr byl ovšem lépe osvětlen, ale sotva tam vstoupili, byli obklíčeni a odzbrojeni dřív, než který z nich mohl tasit nůž nebo vypálit pistoli.

Teď teprve se mohlo říci, že tento odvážný podnik se povedl. Helmers byl hrdý na svého syna, že byl takový odvážný chlapík.

Když byli zajatci zajištěni, zavolali alcalda. Ten musel sepsat protokol o všem, co se přihodilo a svolil rád k tomu, aby oba Cortejové, Conchita a Landola zůstali tak dlouho ve svém vězení, pokud s nimi Juarez nenaloží jinak.

Potom se domlouvali, co by se mělo dál stát.

Bylo zřejmé, že první soudní výstup v záležitosti rodiny Rodrigandů se musí odehrát zde v Mexiku. To se ale nemohlo stát dřív, nežli by nastaly spořádanější poměry. Francouzi byli pryč a císařský trůn se tak povážlivě viklal, že se mohl každou chvíli zhroutit. Pak teprve se dalo počítat s vydatnou pomocí Juareze.

Proto se po delší poradě usnesli, že Kurt, Sternau, Supí Zobák, Gérard, Bizoní Čelo, Medvědí Srdce a Malý Camillo se odeberou k Juarezovi; ostatní ale zůstanou zde, aby dbali na to, aby žádný z těch čtyř tak důležitých vězňů neunikl. Také Peters zde zůstal. Oba vaquerové byli povoláni z venty a posláni na haciendu s radostnou zprávou, že všichni jsou zachráněni.

Mariano sice toužil po tom, aby mohl jít s nimi k Juarezovi, proto, že se u něho nalézali Lindsay a Amálie; ale ohled na chatrné zdraví Dona Fernanda jej přinutil, aby zůstal u něho.

Ještě ani nenadešlo poledne, když Supí Zobák přicválal s ohlášením, že sám major se dvěma sty vojáky přichází těsně za ním.

Když po několika minutách tato tlupa přijela, upamatoval se Sternau, že tohoto důstojníka již viděl na Rio Grande del Norte u Juareze. Ten byl velmi udiven, když uslyšel, co se stalo a jakým způsobem byli nepřáteli zajati. Rozhodl, aby až na další nařízení zajatci zůstali zde a nechal v klášteře posádku sta mužů. Když uslyšel, že Sternau se svými přáteli půjde k Juarezovi, napsal zprávu pro generála Escobeda, který velel v Zacatecasu a žádal Sternaua, aby tento spis generálovi doručil.

Nyní všechny spisy a klenoty nalezené v podzemní kobce byly velice pečlivě zabaleny, aby byly dodány Juarezovi. Vůbec všechno, co by mohlo mít nějaký význam pro tohoto velkého muže, se vzalo sebou.

Odpoledne se rozloučili a odjeli a o dva dny později byla společnost šťastně v Zacatecasu. První Sternauova cesta vedla ovšem k Juarezovi.

Prezident byl velice zaměstnán, ale jak uslyšel, kdo si s ním přeje mluvit, pustil hned Sternaua k sobě.

Ten nešel sám, Kurt šel s ním.

Kurt ani v klášteře ani cestou nenadělal o sobě mnoho řečí. Ncpochlubil se ani svými řády ani vyznamenáními, které dostal od svého nejvyššího představeného: teď ale, když se měl objevit před tímto velikým, proslulým Indiánem, žertem si připevnil všechny své řády a vyznamenání. Ty byly ale dosud zakryty pláštěm, který nosil po mexikánském způsobu ovinutý kolem ramen.

Složitá, zavalitá postava Benita Juareze stála vzpřímena u stolu, když oba vešli. V jeho jindy tak vážném zraku se zablesklo radostné pohnutí, když spatřil Sternaua. Vykročil mu rychle vstříc, podal mu ruku a pravil: „Jak? Jste to skutečně vy, seňore? Ani jsem nevěřil svým uším, když jste mně byl ohlášen. Není to tedy pravda, co mně bylo řečeno, že vás potkalo nové veliké neštěstí?“

„Je to ovšem pravda, seňore Juarezi,“ odvětil Sternau vážně. „Já a moji přátelé jsme se nalézali přímo v zoufalém postavení a jen díky tomuto mladému muži jsme byli zachráněni.“

Juarez upřel své oči zkoumavě, přitom ale něžně a příznivě na Kurta a pak pravil: „Nechtěl byste mně jej představit, seňore Sternaue?“

„Chtěl jsem prosit, abych tak směl učinit. Nadporučík Kurt Helmers od pruského pluku gardových husarů.“

Kurt se zdvořile poklonil. Juarez mu přívětivě pokynul a zamyšleně se pak ptal:

„Kurt Helmers? Neslyšel jsem to jméno už jednou?“

„Zajisté, seňore Juarezi,“ odvětil Kurt. „Byl jsem tak šťasten, stát se vaší laskavostí podvakrát bohatým mužem.“

„Jak to?“ tázal se prezident překvapen těmito slovy.

„Obdržel jsem vaším zprostředkováním dvakrát podíl z jeskyně královského pokladu.“

„Aha, vy jste z Rheinswaldenu?“ ptal se Juarez, který se teď upamatoval.

„Ano, seňore.“

„Syn kormidelníka Helmerse a synovec lovce, jenž se jmenuje Hromový Šíp?“

„Přesně tak.“

„Buďte mi tedy vítán. Seňor Sternau mně skutečně způsobil velikou radost, když mně dal příležitost vás poznat. Jak to tak vypadá, přinesly vám ty šperky přece nějaký užitek?“

„Způsobily mně radostné překvapení a nikdy již nepřijdou z rukou mých a mé rodiny.“

„Ach, vy je máte ještě všechny?! To mně těší tím více. Ale milý pane Sternaue, teď vás prosím, abyste mně přece pověděl, jak a kam jste mohl zmizet.“

Sternau stručnými slovy vypravoval své příhody počínaje svým odloučením od Juareze. Jeho tvář dostávala stále vážnější výraz.

Sternau se odmlčel, když vylíčil beznadějný, zoufalý stav jejich zajetí. Tu si Juarez zhluboka vydechl.

„Nemohu brát v pochybnost ani jediné vaše slovo,“ pravil, „nicméně se ale musím tázat, zdali něco takového je možné na zemi, v Mexiku. Tento páter Hilario mně není neznámý. Seňorita Emily mně odhalila jeho činy, za co jsem jí povinen velkými díky. Ale že by byl schopen podobných skutků, to bych nikdy nevěřil. Jaký prospěch z toho ale mohl mít, že vás zajal a uvěznil? A jak jste vyvázli?“

„Tyto otázky může nejlépe zodpovědět tady můj mladý přítel,“ pravil Sternau, ukazuje na Kurta.

„Prosím, vypravujte!“

Kurt vyhověl tomuto přání. Začal svým setkáním se Supím Zobákem na své cestě do Mexika a vypravoval pak všechno, co se přihodilo až do přítomného okamžiku. Údiv prezidenta vzrůstal každým okamžikem.

„Co jste mně teď pověděl, je pro mne velmi důležité,“ řekl konečně. Jeho hlas při tom zněl hněvivě, jako hlas lva, chystajícího se ke skoku na kořist. „Tak tedy zde je spolek, který mne chce svrhnout tím, že mne donutí, stát se vrahem rakouského arcivévody?“

„Zdá se, že je to tak,“ odvětil Kurt.

„A ten tajemný, tlustý, malý muž patří k němu?“

„Zajisté.“

„Jeho jméno jste nezaslechl?“

„Ne. Přicházel ke mně jako nějaký zakuklený kněz.“

„Budiž, ať je to kdo chce, dovedu jej chytit. A ten páter Hilario je nástrojem toho spolku?“

„Bezpochyby.“

„A nachází se nyní u Ferdinanda Maxmiliána v Querétaru?“

„Ano.“

„Pak je také veta po seňoritě Emily; páter se stal jejím nepřítelem. Tomu se snad ale ještě dá pomoci. Ani neuvěříte, seňore, jakou jste mně prokázal službu tímto odhalením. Mistrovským kouskem od vás ale bylo, že jste zmařil záměr k obsazení kláštera v Santa Jago. Ale jsem tak omráčen tím, co jsem slyšel, že úplně zapomínám na slušné chování vůči vám. Račte se přece posadit.“

Tito tři muži, uchváceni svým rozhovorem mluvili vestoje. Teď jim Juarez podával židle. Aby se posadil pohodlněji, odložil Sternau svoje sarape a Kurt učinil to samé. Hned oči obou spočinuly na jeho prsou.

„Co to? Namouduši, Kurte,“ zvolal Sternau. „Toto jsou tvoje řády?“

„Copak bych je jinak nosil?“ odpověděl Kurt s úsměvem. „Ale, jak jsi k nim přišel, vždyť jsi ještě poloviční chlapec!“

„Museli mne snad navzdory tomu přece považovat za muže.“

„To jsi musel zažít neobyčejné věci. Člověče, že jsi o tom dosud mlčel, jasně dokazuje, že jsi se stal hodným, řádným mužem.“

„Také já musím říci,“ podotkl Juarez, „že jsem dosud ještě neviděl na tak mladé hrudi taková vyznamenání. Zdá se, že vám osud přeje, nezmařte si jeho přízně. Protože náležíte ke gardě, sloužíte tuším v Berlíně?“

„Ano, seňore Juarezi,“ odvětil Kurt s poklonou.

„To tedy máte štěstí potkávat se s velikými muži, i když prozatím jen zdaleka. Váš Moltke je veliký válečník. Hleďte, abyste se časem dostal do jeho bližšího okolí. A váš Bismarck je státník řízného rozhledu a železné ráznosti. Navštívil jste jeho zástupce v Mexiku?“

„Barona Magnuse? Ano. Poskytl mně příležitost, abych vás mohl prosit o přijetí těchto řádků.“

Vytáhl tobolku a podal Juarezovi malé psaníčko, které on rozbalil a přečetl.

„Ach, to je zcela neobyčejné doporučení,“ pravil.

„Mám ho zapotřebí, abych mohl předložit toto druhé.“

Podal Juarezovi větší psaní. Ten roztrhl pečeť a četl s rostoucím udivením. Když by hotov, skoro vykřikl: „Pane Bože! Mladý muži, kdo vy vlastně jste? Jak jste k tomu přišel, že jste nositelem tak veledůležitých státních listin? Buďto máte takové štěstí a důvěru, nebo jste vzácný muž, kterému jeho představení věnují velkou pozornost. Já vám chci radit, abyste se hleděl přiblížit těm velkým mužům, vy se už ale těšíte náklonnosti nejen jejich okolí ale i těch velikánů samých. Málem bych se mohl stát nezdvořilým a ptát se vás, jak jste při vašem mládí přišel k takovému vyznamenání?“

Sternau byl překvapen nejen těmito slovy, ale i obsahem těch dopisů, které on sice neznal, nýbrž jen mohl tušit. Pohlížel na Kurta neméně udiven jako prezident. Mladý muž dělal, jako by to ani nepozoroval a odvětil klidným, skromným tónem: „Mimo několika malých zásluh, děkuji nejvíce jen laskavosti těch osob, s nimiž jsem přišel do styku.“

Juarez ještě jednou prohlédl obdržené dopisy a potom pravil:

„Vy jste mně zde doporučen jako osoba, která mně má ústně sdělit přání vynikající vlády. Těším se z důvtipu zástupce této vlády. Vedení oficiálních jednání o osudu muže, který tak velice přispěl k poražení Mexické republiky, bych musel rozhodně odepřít. Ale soukromou výměnu našich myšlenek neodmítnu.“

„To byla ta naděje, která mně nedala upadnout do pesimismu nad zdařením mého poslání, seňore,“ pravil Kurt.

„Máte vyslovit některé přesně formulované otázky nebo přání?“ tázal se Juarez s diplomatickou vážností.

„Ano.“

„Mohu je slyšet?“

„Teď?“

„Proč ne hned?“

„Mám uloženo mluvit se seňorem prezidentem mezi čtyřma očima.“

„Nedůvěřujete snad našemu příteli Sternauovi?“ tázal se Juarez s lehkým úsměvem.

„Ani v nejmenším. Neváhal bych, učinit jej důvěrníkem veškerých svých osobních záležitostí, ale věc, o níž máme jednat, není moje vlastnictví.“

„Ale moje. Připouštíte to?“

„Rád, ačkoliv ti, v jejichž jméně zde stojím, na tom mají podíl.“

„A můj majetek snad mohu sdílet s kým chci?“

„Ovšem.“

„Nuže, oznamuji vám tedy, že dovoluji seňoru Sternauovi, aby se zúčastnil našeho rozhovoru. Chcete snad být méně zdvořilý?“

„Seňor Sternau je můj přítel a příznivec, můj otec a učitel. Moje povinnost mně velela, abych upozornil na jeho přítomnost, nyní vám ale říkám, že mně nebude vadit, abych k vám mluvil s veškerou upřímností.“

„Mluvte tedy.“

„Nepředpokládám, že byste očekával, že mladý muž tak malých zkušeností, jako jsem já, bude používat spletitých diplomatických oklik. Pravil jsem již dříve, že to, co mám říci, je přesně zformulováno a prosím za dovolení, abych se směl otevřeně a poctivě tázat a mluvit.“

Juarez na něj pohlížel s potěšením, odpovídaje: „To vám milerád dovolím. Mám v nenávisti veškerou úlisnost, každou diplomatickou hru na schovávanou a proto je mně milé, když budete mluvit přímo a poctivě.“

Kurt se souhlasně uklonil a pravil:

„Panuje všeobecný názor, že za nynějších okolností císaři Ferdinandovi Maxmiliánovi Habsburskému nebude možno se déle udržet. Směl bych si vyžádat na to váš názor?“

„Prosím,“ odvětil Juarez, „abyste aspoň v mé přítomnosti nemluvil o nějakém císaři Ferdinandovi Maxmiliánovi. Vaši otázku odpovídám tak dalece, že se tento seňor ovšem nebude moci udržet.“

„A jaký myslíte, že bude pak jeho osud?“

„Seňore nadporučíku Helmersi, vy mluvíte opravdu velmi upřímně a k věci. Chci udělat to samé. Odejde-li tento Ferdinand Maxmilián Habsburský v pravý čas ze země, pak si může zachránit život a čest, že se po nějakou dobu nazýval císařem Mexika. Bude-li otálet, pak je ztracen.“

„Co mám rozumět pod tím slovem, ztracen’?“

„Míním tím, že pak nebude moci žít. Bude odsouzen.“

„Kým?“

„Mexikánskou vládou.“

„Na koho mám pomyslet při slově vláda?“

„Na mne.“

Kurt se zdvořile uklonil a pokračoval: „Vy se stanete prezidentem Mexika?“

Juarez stáhl pohněvaně řasy.

„Stanu-li se prezidentem?“ ptal se. „Copak jsem jím snad již nebyl, seňore?“

Kurt se nedal zastrašit. Prohodil:

„Musím vás na to upozornit, že se zde nejedná o můj osobní názor na tu věc.“

„Nebo snad jím už nejsem?“ pokračoval Juarez. „Kdo mne sesadil?“

„Napoleon III. a Ferdinand Maxmilián.“

„Nesmysl! Tomu sám nevěříte. Říkám vám, že za několik týdnů mně celé Mexiko bude poddáno. Hra je dohrána.“

„Pak to tedy budete vy, kdo odsoudí Ferdinanda Maxmiliána?“

„Ano.“

„A jak bude znít ten ortel?“

„Smrt zastřelením.“

„Nechtěl byste uvážit, že se člen císařské rodiny nedá jen tak lehce zastřelit?“

„On také nebude zastřelen tak lehce. Sestaví se soudní dvůr.“

„A přece tento soudní dvůr nebude smět pustit se zřetele, čím je ten obžalovaný. Rakouský arcivévoda, bratr císaře rakousko-uherské říše Františka Josefa I. může požadovat ohledy, o kterých se snad zde nemusím dále šířit.“

„Kdo požaduje ohledy, musel by se dříve naučit brát sám ohledy. A na čím vyšším stupni vzdělanosti člověk stojí, tím větší trest zasluhuje, prohřeší-li se proti zákonu, který má lépe znát, než jiní lidé.“

„To jsou zásady přísného soudce.“

„Tím také jsem.“

„Nikoliv ale vladaře, jemuž přísluší krásné právo, udělit milost.“

„A kdo vám řekl, že jsem nepomýšlel na milost?“

„Vaše vlastní slova.“

Juarez povstal ze svého sedátka, procházel se chvíli po místnosti, načež se zastavil před Kurtem.

„Mladý muži,“ pravil. „Máte mně sdělit, že je to přáním vaší vlády, abych konal milost?“

„Uhodl jste správně.“

„Znáte příčiny a způsob, jakým Francouzi obsadili Mexiko pro Ferdinanda Maxmiliána?“

„Znám.“

„Víte, že já jsem byl tehdy Bohem ustanovený a Mexikány zvolený vladař této země?“

„Ano.“

„Můžete snad říci, že jsem můj národ učinil nešťastný?“

„Jsem přesvědčen o pravém opaku.“

„Sesadil mne můj národ?“

„Nikoliv, ačkoliv se dostavila do Paříže a císaře –“

„To byla pouhá komedie,“ přerušil jej Juarez. „Byla to hra loutkami, které jen děti mohly věřit. Ale je vám také známo, jak ti Francouzi zde v zemi hospodařili?“

„Bohužel!“

„Oni byli mými nepřáteli. Proti Ferdinandovi Maxmiliánovi Habsburskému mám jen dvojí: předně, že tak důvěřivě přistoupil k záměrům muže, který sám jenom krví a násilím se stal císařem a za druhé, že rakouský arcivévoda nyní, kdy poslední Francouz odtáhl ze země, v nepochopitelné zaslepenosti nenásleduje v patách tyto lidi. Jenom důvěra v pomoc Napoleona III. to byla, která jej svedla ke krokům, jejichž následky padnou zdrcující tíhou na jeho hlavu. Je vám znám pověstný dekret ze dne 3. října?“

„Je.“

„A vaší vládě také?“

„V každém případě.“

„Dovolte, abych se vás proto zeptal: co obsahoval onen dekret?“

„Každý nepřítel císařství je vlastizrádce a buřič a bude bez předchozího rozsudku trestán smrtí.“

„Tento dekret stál mnoho, velice mnoho lidí život. Sami moji věrní generálové Ortega a Salazar byli zavražděni bez rozsudku a práva. My jsme žili pokojně v této zemi, byli jsme šťastni. Najednou přišli Francouzi a pravili, že nemáme právo mít pokoj a naši ústavu, Ferdinand Maxmilián, že musí být naším císařem. Krveprolévání započalo. Kdo byli ti buřiči, mladý muži, my nebo Francouzi? Nebo Napoleon III. a Ferdinand Maxmilián?“

„Seňore, máte pravdu,“ mínil Sternau svým hlubokým, mocným hlasem.

„A přece jsme to byli my, s nimiž se nakládalo jako s bandity,“ pokračoval Juarez rozčileně. „Obsah onoho dekretu není nic jiného, nežli heslo onoho starého dobyvatele: ‚Běda přemoženým!‘ Nyní ale nám spravedlivý Bůh pomohl. My jsme vítězové. Teď bychom my zase mohli volat: ‚Běda přemoženému.‘ Je vám známé jus talionis z bible, seňore nadporučíku Helmersi?“

„Ovšem.“

„Toto právo panuje ještě všude, v prérii a poušti, všude, kde lidé dosud dobrým, starým patriarchálním způsobem žijí pospolu.“

„Toto právo je ukrutné,“ vpadl mu do řeči Kurt. „Ty národy, které si činí nárok na dobrosrdečnost civilizace –“

„Nechte toho prosím s tou vaší civilizací,“ přerušil jej Juarez. „Počítáte Francouze také k civilizovaným národům?“

„Ovšem.“

„Já jsem to činil také. Ale oni beze vší příčiny vpadli do Mexika jako dobyvatelé. Je toto jejich civilizace, jejich vzdělanost?“

Vtom byla Juarezovi doručena depeše. Když ji přečetl, pravil: „Právě se dozvídám, že můj generál Porfírio Díaz dobyl Pueblo. Tím je Ferdinand Maxmilián ztracen. Je odříznut od přístavu ve Veracruzu a nemůže nám uniknout.“

Tu pozvedl Kurt prosebně ruce a pravil: „Seňore Juarezi, prosím úpěnlivě pro něho o milost.“

„A já spojuji svou prosbu s jeho!“ pravil Sternau.

Juarez na ně pohlížel, potřásaje hlavou. Jeho tvář na sebe vzala měkký výraz, výraz dobroty, jaký na ní bylo zřídkakdy vidět.

„Domníval jsem se, že mne znáte, seňore Sternaue,“ pravil.

„Ó, znám vás důkladně!“ odvětil doktor.

„Nuže, za co mně považujete?“

„Za pevný, neoblomný charakter, který za každých okolností vykoná, co si předsevzal.“

„A nic víc?“

„Jehož srdce ale přesto nestojí úplně pod vládou jeho přísného rozumu.“

„To můžete mít pravdu.“

„Proto si činím naději, že naše prosba nebude docela marná.“

„Hm. Copak to vlastně ode mne požadujete?“

„Nechejte arcivévodu uprchnout.“

„A když toho nedocílím?“

„Pak neusilujte, aby jeho rozsudek byl ortelem smrti.“

„Seňores, požadujete ode mne příliš mnoho. Ferdinand Maxmilián oním krvavým dekretem vyřkl sám nad sebou ortel. Přece jsem ale chtěl být shovívavý, ale on mne neposlechl. Poslal jsem k němu seňoritu Emily, aby jej upozornila na jeho okolí. Ona mu dokázala, že má kolem sebe samé zrádce nebo hloupé dobrodruhy, nic to nepomohlo.“

„Je tedy sám vinen.“

„On a nikdo jiný. Vzkázal jsem mu, že mu ponechám cestu k moři do poslední chvíle otevřenou, vzkázal jsem mu dále, že jej nebudu moci zachránit, padne-li do rukou mého lidu, on se mně vysmál!“

„A neučiníte již více žádný pokus?“ tázal se Kurt.

„Snad,“ odvětil Juarez uvážlivě.

„Ó, tedy se s námi nezdržujte.“

„Hm. Chtěl byste snad vy jej učinit?“

Při těchto slovech se Juarezův zrak upřel zkoumavě, téměř pichlavě na Kurta.

„Ihned!“ zvolal důstojník radostně.

„Bude to jistě také jen marné.“

„Doufám v opak.“

„Tak. Vy jste ovšem ten jediný muž, jemuž bych chtěl svěřit takovou úlohu. Troufáte si projít předními strážemi?“

„Míníte snad přední stráže císařských vojsk?“

„Ano. Pro moje vám dám passe, par, tout.“

„Jsem dobře legitimován. Nebudu zadržen.“

„A myslíte, že se dostanete také k Ferdinandovi Maxmiliánovi?“

„Zajisté.“

Juarez na něho ostře ještě jednou pohlédl, jako by chtěl číst v hloubi jeho duše. Pak se posadil rychle ke stolu a psal. Když byl hotov, podal Kurtovi list a tázal se: „Postačí toto?“

Kurt četl:

Zakazuji tímto nositeli tohoto listu a jeho doprovodu jakékoliv překážky v cestě. Nařizuji naopak, aby v každém případě a bez zdržování byli propouštěni na všech hranicích a aby se jim poskytla všechna pomoc, aby mohli dosáhnout svůj cil rychle a bezpečně. Kdo neuposlechne tento rozkaz, bude potrestán smrtí.

Benito Juarez.

„To stačí úplně, úplně!“ zvolal Kurt radostně. Viděl se již jako zachránce císaře doma ve vlasti a také jinde ctěn a veleben.

„Stejně tomu nevěřím,“ pravil Juarez.

„Ach, snad přece uposlechnou tento rozkaz?“

„Zajisté. Jenom ten jeden, jehož se to právě týká, na něj nevezme ohled.“

„Habsburk?“

„Ano.“

„Snad ale přece.“

„Pokuste se o to.“

„Smím mu ukázat tento passe, par, tout?“

„Ano.“

„Jiným také?“

„Ne. Smíte tento papír použít jen v případech nejnutnější potřeby. Ostatně vám dávám k uvážení, že bych byl ztracen a od všech svých přívrženců opuštěn, kdyby se dozvěděli, že jsem podal ruku k osvobození arcivévody. Vzdávám se navzdory vašemu mládí do vašich rukou, ale doufám, že mou důvěru nezklamete.“

Kurt chtěl odpovědět. Juarez jej ale přerušil krátkou a chladnou poznámkou:

„Nyní jsem učinil, co bylo v mé moci, nyní nejsem odpovědný za nic dalšího a umývám své ruce v nevinnosti. Upadne-li ale Ferdinand Maxmilián navzdory tomu do našich rukou, pak mu není pomoci. Nejsem králem země absolutně ovládané. Jsem závislý na okolnostech, jimž se nemohu vymknout. Proto prosím Boha, aby požehnal vašemu předsevzetí.“

Podal Kurtovi ruku a obrátil se rychle ke Sternauovi:

„Váš mladý přítel teď bude mít napilno, ať tedy odjede co nejdříve do Querétara. Možná bude moci učinit něco pro seňoritu Emily, o kterou mám obavy, protože ten páter Hilario, její nepřítel, šel k císaři. Co se vás týká, to víte, že rád pro vás učiním vše, co budu moci. Dnes jsem to ale já, kdo k vám přichází s velkou prosbou.“

„Kéž bych ji mohl splnit,“ mínil Sternau.

„To můžete.“

„Pak máte již předem můj slib.“

„Počkejte ještě. Na čem jste se rozhodl pro nejbližší dobu?“

„Dosud ještě na ničem. Přišel jsem, abych vám ohlásil, co se přihodilo. Vím, že bez vaší laskavé pomoci nesvedeme nic v záležitostech rodiny Rodrigandů.“

„To je ovšem pravda. Cortejové, Conchita, Landola, páter a jeho synovec, ti všichni musí být obžalováni. Záleží na tom, abychom od nich získali doznání. A i pak ještě není možné dostat právoplatný rozsudek.“

„Proč?“

„Nezapomeňte na naše nynější rozhárané poměry. Dosud nevíme, co vše se může přihodit. Kde najdeme kompetentní soudní dvůr pro vaši záležitost?“

„Já myslím, že u vás.“

„Výkon mé spravedlnosti je dosud na pováženou. Pro vaši záležitost potřebujeme soudní výrok, který by byl uznán také od jiných mocností, zvláště od Španělska.“

„To je ovšem pravda.“

„Musíme tedy počkat, až se poměry v Mexiku poněkud ustálí.“

„To je velmi nepříjemné.“

„Ó, já doufám, že to bude do konce měsíce června. Do té doby není již tak dlouho. Jak míníte naložit s tímto časem?“

„Dovolil byste mně, abych mohl zůstat u vás?“

„S největší radostí. To bylo právě to, co jsem si přál. To je právě ta prosba, kterou jsem vám chtěl přednést. Neměl byste chuť vstoupit do mých služeb?“

Sternau na něho překvapeně pohlédl.

„Jako důstojník.“

Sternau pomalu potřásal hlavou.

„Seňore, uvažte, že já –“

„Počkejte!“ přerušil jej Juarez s úsměvem. „Vím, co mně chcete říci. Život váš je vám a jiným, kteří po vás touží dvacet roků příliš cenný, než abyste jej dával za věc, do které vám bezprostředně přece jen nic není.“

„To je ovšem moje mínění. Doufám, že mne neposoudíte křivě.“

„Ani dost málo. Neberu v pochybnost ani vaši srdnatost, ani vaše neobyčejné nadání. Ale v mé službě bych vás přece rád měl.“

„Za co, když ne za důstojníka?“

„Za lékaře. Bojujeme. Lékařů je zapotřebí a je jich tak málo. A jaké máme lékaře! Ani jediný snad nemůže provést žádnou operaci.“

„Na jak dlouhý čas byste mne přijal?“

„Na žádnou určitou dobu. Nechci vám být na překážku. Můžete odejít, kdykoliv to uznáte za vhodné.“

„Dobře, to tedy přijímám.“

Podali si na to ruce. Potom Juarez pravil:

„Toto by tedy bylo ujednáno. Přinášíte mně tím oběť, za kterou vám budu vděčný. Které osoby ještě máte sebou?“

„Medvědí Srdce, Bizoní Čelo a Malého Camilla.“

„Co budou tito dělat?“

„O to se již postarám. Ohledně Camilla bych již měl nápad.“

„Jaký?“

„Seňor Helmers potřebuje průvodce.“

„Ach, to je pravda.“

„Některého z náčelníků nemůže sebou vzít, proto bych mu navrhl Camilla.“

„Vezmu jej sebou, jestli bude chtít,“ prohodil rychle Kurt.

„Dobře. A teď ještě jedno. Nezmínil jste se o jistých předmětech, které jste ukořistil v klášterních sklepích?“

„Ovšem.“

„Co to bylo?“

„Páterova politická korespondence a potom mešní roucha a skvosty, které zpronevěřil.“

„Má to cenu?“

„Velikou, snad až několik milionů.“

„Odevzdáte mně tyto věci?“

„Prosím o dovolení k tomu.“

„Máte je. Od nynějška zůstáváte se mnou v mém domě. Dám vám ihned přidělit potřebné místnosti. A pak až si odpočinete, zase se sejdeme.“, – –

Mezitím se u dvora císaře Ferdinanda Maxmiliána, který nyní našel svůj poslední útulek v Querétaru, kuly všelijaké pikle. Tajný spolek, v jehož čele stáli generál Miramón a onen tlustý kněz, kterého jsme poznali v klášteře Della Barbara, nasazovali veškeré páky, aby císaře odvrátili od myšlenky, spasit svůj život v poslední hodině útěkem. K tomu cíli mu namluvili a svědectvím pátera Hilaria dokázali, že za zády Juareze vypuklo povstání lidu k jeho prospěchu a že rozličná města, mezi nimi i Santa Jago, se již nachází v rukou povstalců.

Marné bylo všechno úsilí generála Mejíi, jeho nejvěrnějšího přítele a tajné naléhání seňority Emily, rada spiklenců převážila a císař, dobrý, šlechetný, ale poněkud umíněný a ve svých náhledech o osobní cti přepjatý muž, se odhodlal zůstat a čelit svému osudu až do konce, ačkoliv dobře věděl, co jej očekává.

Přesto se stala seňorita Emily spiklencům nepohodlná a na radu pátera Hilaria, jehož zpočátku tak horoucí láska poznáním, že si Emily z něho jen tropila blázny, aby mu vyloudila jeho tajemství, se převrátila v krutou nenávist, usnesli se spiklenci, že má být tajně unesena, poslána do Tuly a tam jako vyzvědačka popravena.

Mezitím, co se dělo toto spiknutí proti Emily, se tato navrátila do svého bytu ze své poslední, marné návštěvy u generála Mejíi. Zjistila, že její úloha je zde dohrána a zatoužila odejít. Vtom vešla stará služka, kterou jí její domácí paní přidělila a pravila: „Jsou zde dva pánové, kteří si přejí s vámi promluvit, seňorito.“

„Kdo je to?“

„Jeden je seňor Helmers a ten druhý se jmenuje Strau– Strau–ben– ano, Straubenberger.“

„Neznám je.“

„Ale oni znají vás.“

„Nuže, ať vejdou.“

Oba příchozí byli Kurt a Malý Camillo. Jakmile Emily uviděla toho druhého, vyjasnila se její tvář. Přiběhla k němu, podala mu ruce a pravila tónem největší radosti:

„Bože můj, to je překvapení! Vy zde, seňore Camillo?“

„Ano, já,“ odvětil maličký, podávaje jí ruku.

„Odkudpak přicházíte?“

Camillo se opatrně ohlédl, a když se přesvědčil, že služka odešla, tiše odvětil: „Od Juareze.“

„Od Juareze? To je ale velmi nebezpečné!“

„Ano. Víte, že právě to co je nebezpečné, miluji.“

„To jsem již poznala. Ale kdo je váš společník?“

Její zrak utkvěl s patrným zalíbením na Kurtově postavě.

„Hm. Zkuste hádat!“ škádlil ji maličký.

„Hádání nemám ráda.“

„On zná mého bratra Ludwiga.“

„No, tohle,“ smála se.

„Copak jste nikdy neslyšela o obou bratřích Helmersových, kteří byli se seňorem Sternauem?“

„Ó, ano. Míníte tím muže jménem Hromový Šíp a kormidelníka Helmerse?“

„Ano. Zde seňor Kurt je synem kormidelníka. Přišel z Německa, aby nás vysvobodil.“

„Vysvobodil? Copak jste měli zapotřebí vysvobození?“

„To se rozumí. Byli jsme všichni bídně zajati.“

Nad tím se podivila ještě více a oba se proto museli posadit a vypravovat. Povídání obstarával sám Camillo. Kurt seděl a pohlížel na Emily, jejíž krásu obdivoval.

Hezká dívka tak hezky a mile vyprávěla s maličkým, že tomuto se otevřelo srdce. Co měl v něm, muselo ven, a tak se stalo, že jí sdělil účel jejich příchodu.

„Jakže?“ tázala se Kurta. „Vy chcete mluvit s císařem? Mohu se ptát, jaký účel má vaše audience u císaře?“

„Nemám povolení s vámi o tom mluvit, i když jsem přesvědčen, že bych vám mohl důvěřovat.“

„Zajisté, seňore. Jak dlouho zde hodláte zůstat?“

„To není dosud jisté. Bude to záležet na odpovědi, kterou dostanu od císaře.“

„A půjdete pak nazpět k Juarezovi?“

„Ano.“

„Ó, vzali byste mne sebou? Cítím se zde tak nejistá a v nebezpečí.“

„To se rozumí, že vás vezmeme sebou!“ zvolal Malý Camillo horlivě.

„Souhlasím úplně s mým přítelem,“ dodal Kurt.

„Kdy půjdete k císaři?“

„Ihned.“

„Dozvím se potom, jak dlouho zde ještě zůstanete?“

„Jsem vám k službám. Kdy vás mohu zase navštívit?“

„Snad dnes večer?“ tázala se Emily.

„Určitě.“

„Snad po deváté hodině? Měli byste vědět, že se zde konají návštěvy za pozdních hodin.“

„Přijdeme, seňorito. Je to pravda, milý Camillo?“

„S největším potěšením,“ liboval si maličký.

„Kde bydlíte?“

„V hostinci napravo v této ulici.“

„Nemáte tedy ke mně daleko. Byla bych ráda, kdybyste odjeli již zítra.“

„Snad budu mít potěšení přinést vám takovou zprávu.“

„Ale jak jste se dostali do města? Je na to v poslední době velmi přísný dohled.“

„Mám u sebe průkazy, které mně zajišťují všude průchod.“

Potom oba odešli. Zatímco Camillo se vrátil do své hospody, odebral se Kurt do kláštera Della Cruz. Byl tam sice vpuštěn, ale tázán na své přání. Ukázal jim své průkazy a byl vpuštěn do předpokoje a ohlášen, ačkoliv ještě více jiných osob čekalo na audienci. Netrvalo to ani dvě minuty a směl vkročit do císařova kabinetu.

Nyní tedy stál před mužem, o němž mluvil celý svět, kterého jedni vynášeli až do nebes a ještě víc druhých ho odsuzovalo.

Ferdinand Maxmilián na něho upřel své velké oči a tázal se: „Byl jste mně ohlášen, jako nadporučík Helmers?“

Kurt se uklonil a odpověděl:

„To je mé jméno a můj charakter, Vaše Veličenstvo.“

„V které zemi sloužíte?“

„Jsem Prušák.“

„Aha, vy jste byl v hlavním městě?“

„Před nějakým časem.“

„Přicházíte snad od barona Magnuse?“

„Bohužel, nepřicházím.“

Císařova tvář následkem poslední domněnky na sebe vzala přívětivější výraz, teď ale zase zvážněla.

„Tak je to snad soukromá záležitost, se kterou ke mně přicházíte?“

„Skoro bych ji tak pojmenoval.“

„To je záležitost, která se vás osobně dotýká?“

„Nikoliv, Veličenstvo. Přicházím ze Zacatecasu.“

Tu císař ustoupil o krok nazpět.

„Ze Zacatecasu? Z hlavního stanu Benita Juareze?“

„Ano.“

„Byl jste u něho?“

„Mluvil jsem s ním.“

„Jak jste se dostal jako pruský důstojník k Juarezovi?“

„Nebyl jsem u něho jako důstojník, ale jako soukromník. Před lety on býval přítelem a ochráncem několika členů mé rodiny a v záležitostech této rodiny jsem musel k němu.“

„A jak to, že přicházíte od něho do Querétara?“

„On mne sem posílá.“

„Ke komu?“

„K Vašemu Veličenstvu.“

Císařova tvář se zakabonila.

„Považujete mne za muže, který je ve spojení nebo si dopisuje s Juarezem?“

„Nikoliv,“ odvětil Kurt. „Jsem zde na naléhání několika vynikajících mužů, kteří se sice nachází poblíž prezidenta, ale přesto mají na zřeteli jen blaho císaře Mexika.“

„Jaká je to pro mne čest!“ mínil Ferdinand Maxmilián posměšně. „Nuže, co mně máte vyřídit?“

„Mám odevzdat Vašemu Veličenstvu malý spis, musel jsem se ale zavázat svým čestným slovem jej zničit v případě, že by Vaše Veličenstvo jej neráčilo použít.“

„To znamená, že ten spis smím pouze přečíst, pak vám jej ale musím vrátit?“

„Jen v případě, o němž jsem se zmínil.“

„To zní náramně tajuplně. Ukažte!“

Kurt vytáhl tobolku, vyňal z ní list napsaný Juarezem a odevzdal jej císaři. Ten jej přečetl. Napřed se jevilo veliké překvapení na jeho tváři, pak ale hněvivě svraštil obočí.

„Co je toto?“ tázal se. „Kdo to napsal?“

„Juarez,“ odvětil Kurt chladně.

Měl dost důvtipu, aby poznal, že jeho poselství se nezdařilo.

„Je ten podpis pravý?“

„Veličenstvo! Jsem důstojník!“

Z císařových očí vyjel na mluvčího blesk.

„Já se ptám,“ pravil, „jestli jste byl přítomen, když Juarez psal tuto listinu?“

„Ano.“

„Z jakého důvodu to učinil?“

„Byl o to naléhavě požádán od již dříve zmíněných osob.“

„On tedy předpokládá, že hodlám uprchnout?“

„Nikoliv, ale je to přesvědčení všech jeho přívrženců, že jen tímto způsobem lze Vaše Veličenstvo zachránit.“

„Mladý muži, nezapomínejte, před kým stojíte!“

„Jsem si vědom svého postavení.“

„Podle doslovného znění tohoto spisu bych se měl někomu svěřit?“

„Ano.“

„Komu?“

„Majiteli tohoto passe, par, tout.“

„Ach! To jste vy!“

„Ovšem.“

„To je zajímavé!“ zvolal císař, jehož tvář jevila veliký údiv. „Vy jste ten, který mně chce zachránit?“

„Já to jsem,“ odvětil klidně Kurt.

„Mladý nadporučík?“

„Jsem přesvědčen, že Veličenstvo se mně může svěřit. Vidí, že Benito Juarez je toho samého názoru.“

„To by bylo šílenství! Tady máte nazpět váš spis.“

Kurt vzal spis a dal jej zase do tobolky.

„Jsem povinen upozornit Vaše Veličenstvo na to, že ze strany Juarezovy je to poslední pokus, který může v této věci učinit.“

„Tato poznámka je naprosto zbytečná.“

„Přichází však z upřímného srdce. A kdyby snad měla být skutečně zbytečná, pak si dovolím druhou, že se totiž utvořil spolek, který se snaží svrhnout Juareze tím, že jej přinutí, aby se stal vaším vrahem.“

„To zní velmi romanticky.“

„Nicméně je to ale pravda. A poněvadž se jen tehdy může stát vaším vrahem, když padnete do jeho rukou, vynasnaží se všemožně ten spolek, aby vás přinutil k tomu, zůstat zde v Querétaru.“

„Odkudpak to všechno tak dobře víte?“

„Zeptám se vás dříve, jestli sem nepřišel jistý páter Hilario z kláštera v Santa Jago.“

„Beru tuto otázku, jako by nebyla položena.“

„Mohu tedy pouze podotknout, že tento páter je nástrojem toho spolku, a že bude dobré pro Vaše Veličenstvo přijmout všechno, co mluví nebo dělá, s nedůvěrou!“

„Rozumím, Juarez nechce být svržen, proto mne nechce zajmout a vybízí mne k útěku.“

Císař pronesl tato slova tónem nanejvýš urážlivým. Kurt ale zůstal chladnokrevný a odvětil: „Dosvědčuji svým čestným slovem, že Juarez ne takovým nízkým úmyslem, ale jedině hlasem svého srdce a našimi společnými prosbami byl přinucen k napsání těchto řádků, které jsem měl čest podat Vašemu Veličenstvu. Juarez není muž, který by se dal vodit nějakými intrikami ve svém jednání. On zná svůj cíl, on ví, že jej dosáhne, a když on za tohoto svého obrovského zápasu jednou ukazuje, že v jeho srdci je nejen vpravdě obdivuhodná ráznost, nýbrž také cit lidskosti, musíme tohoto velikého muže tím více ctít.“

Poklonil se a odešel.

Císař nevěděl, co se s ním stalo. Zapomněl se otázat, jestli Kurt zůstane v Querétaru, nebo odejde. Podobně zapomněl, že vojenská opatrnost vyžadovala, aby se zmocnil tohoto muže, který viděl vnitřek města a mohl to vyzradit Juarezovi. Přemýšlel jenom o slovech, která právě slyšel. Zněla do jeho uší jako vzdalující se hrom, ale, hodina spásy byla promeškána.

Kurt se necítil v náladě, aby se vrátil do svého hostince. Odpoledne se blížilo ke konci a tak se loudal zamyšleně po městě, až nastane tma. Pak se teprve odebral ke Camillovi, který na něho čekal s večeří.

„Zdařilo se?“ tázal se lovec zkrátka.

„Nezdařilo!“ zněla odpověď.

„Proč?“

„Císař musí mít ještě nějakou naději, že porazí Juareze!“

„To se mu podaří asi po čertech těžko.“, – –

Bylo k deváté hodině a Emily očekávala již své hosty. Tu se blížily venku plíživé kroky, dveře se trochu pootevřely a dvě oči nahlédly opatrně skulinou do světnice. Když venku stojící se přesvědčil, že je dáma samotná, vešel.

Emily se zpočátku trochu polekala, teď jej ale poznala. Byl to, zpovědník císaře.

Tento velmi zdvořile pozdravil a pravil: „Račte prominout seňorito, že k vám přicházím tímto způsobem. Ale jedná se o delikátní záležitost. Vy jste byla dnes s generálem Mejíou u císaře. Jeho Veličenstvo vám nemohlo věnovat pozornost, poněvadž byl přítomen Miramón a ještě jedna osoba. Jelikož ale císař od vás očekává jisté návrhy a snad také zprávu o zmíněné osobě, očekává vás u sebe teď.“

„Vy mne k němu máte zavést?“

„Ano a Veličenstvo si ještě přeje, aby se nikdo nedozvěděl o této audienci.“

„Je to moje povinnost, být mu k službám. Dříve jenom musím povědět mé služce, –“

„Stůjte! Ani ta nesmí vědět, kam jdete!“

„Ó nikoliv. Já jí pouze nařídím, aby řekla osobám, které očekávám, že přijdu domů až teprve za hodinu.“

„Dobře. Vaše služka je dole u seňory. Půjdu zatím před dům a počkám tam na vás.“

Emily se rychle ustrojila, dala služce zmíněné nařízení a vyšla pak na ulici, kde se setkala s páterem zpovědníkem.

„Tak, teď jsem vám k službám,“ pravila.

„Netuší však nikdo, kam jdete?“ tázal se zpovědník.

„Ani živá duše!“

„Pojďte tedy!“

Šla s ním, ale sotva učinila pět kroků, byla zezadu sevřena silnými pažemi.

„Pom, –“

Více nemohla volat, neboť jí byl položen šátek na ústa a zároveň byla svázána na nohou a na rukou. Druhým šátkem jí byly zavázány oči a pak cítila, že byla vyzdvižena na koně. Jezdec ji přijal a uháněl s ní pryč.

Nemohla se ani pohnout a v této nanejvýš nepříjemné poloze byla držena silnými pažemi. Slyšela, že koně napřed klusali po dlažbě ulicemi a potom uháněli tryskem po měkké polní cestě.

Sotva mohla dýchat. Tak to šlo dále, jak se jí zdálo, po celou věčnost, až vůdce velel zastavit. Sundal jí šátky, tak že se mohla aspoň dívat a dýchat.

„Pro Pána Boha, copak to má znamenat?“ tázala se. „Vy jste se museli zmýlit v mé osobě, seňores.“

„Ó ne, víme velmi dobře, koho to máme,“ smál se jezdec.

„Copak ode mne chcete?“ tázala se plná úzkosti. „A co se má se mnou stát?“

„Drž hubu! Však se to dozvíš, až bude načase. S ženštinami vašeho druhu se dělá málo cavyků. Pro vás je oprátka ještě příliš dobrá.“

Ten, co to povídal, byl plukovník Miguel Lopez, strýc ženy maršálka Bazaina, rytíř Čestné legie a rád viděný host v Tuilleriích.

„Zde je pro tebe kůň. Nemohu se s tebou dál vláčet. Přivážeme tě na něho, ale nebraň se, nebo se nepokoušej mluvit nebo uprchnout, jinak dostaneš kouli do hlavy.“

Byla přivázána na koně, plukovník ho vzal za uzdu a pak vyrazili tryskem dál.

Tak mohli jet tři hodiny, když přijeli k osamělé hospůdce u silnice. Skulinami okenic se ještě blýskalo světlo.

„Enrico, podívej se, kdo je tam uvnitř,“ velel Lopez.

Jmenovaný voják slezl z koně a koukal se skulinou.

„Několik vaquerů,“ pravil.

„Kolik jich je?“

„Vidím tři, celkem jich může být nejvýše pět.“

„Slezme tedy na doušek. Odvažte ženštinu a vezměte ji dovnitř.“

Koně uvázali, a pak vstoupil Lopez do domu, kam ho ostatní následovali., –

Když potom těchto pět mužů v Querétaru Emily svazovalo a kladlo opět na koně, stál zpovědník nablízku. Když se jejich koně dali do pohybu, dopustil se neopatrnosti, že za nimi zavolal:

„Šťastnou cestu do Tuly!“

Jezdci si toho nepovšimli, nebo snad to ani nezaslechli, zato to ale slyšeli dva jiní.

Několik minut po deváté hodině se totiž ubíral Kurt s Camillem k Emily. Querétaro je, jak tehdy ještě většina mexikánských měst, velmi nedostatečně vydlážděno a osvětleno a proto je nebylo zdaleka vidět. Tu pojednou zaslechli hlasitý výkřik: „Pom, –“

Zůstali stát.

„Co to bylo?“ tázal se Camillo.

„Někdo volal o pomoc,“ odvětil Kurt. „Zdálo se, že to byla ženská.“

„Ano. Pronesla to slovo jenom z polovice. Museli jí tedy zacpat ústa.“

„Musíme jí pospíšit na pomoc. Jdeme!“

„Stůjte. Připlížíme se zvolna a tiše. To je mnohem jistější.“

Plížili se tedy tichými kroky kupředu. Přešli kolem otevřených dveří domu, v němž bydlela Emily. Už skoro spatřili před sebou temný houf, když se ten pojednou klusem rozjel.

„Šťastnou cestu do Tuly,“ zvolal do toho jakýsi hlas.

Mžikem stál Kurt vedle volajícího a chopil se ho.

„Chlape, co se to tady stalo?“

„Nic,“ odvětil muž.

Přitom se mu vysmekl prudkým pohybem, Kurt držel v ruce kus oděvu, ten ale, co v něm vězel, utíkal pryč.

„On nám upláchne!“ volal Camillo a chystal se přitom za ním běžet.

„Stůjte!“ velel Kurt.

Camillo uposlechl, ale nevrle bručel.

„Copak toho chlapa necháme utéct?“

„Snad to bude nejlepší. A i kdyby se měla osvědčit moje domněnka, přece by nám to nepomohlo.“

„Jak, vy se něco domníváte? U všech všudy! Myslíte snad, seňorita Emily?“

„Přesvědčíme se o tom.“

„Ach, aby čert sebral tyto chlapy!“

Malý mužík skočil do dveří a po schodech vzhůru. Nahoře nebylo světlo a dveře od pokoje našel zamknuté. Právě když scházel zase ze schodů, vstoupila služka do průjezdu.

„Koho hledáte?“ tázala se ho.

„Je seňorita Emily doma?“

„Není,“ odvětila duenna. „Ach, zajisté jste ti dva pánové, které očekávala? Byli jste tady dnes již jednou?“

„Ano.“

„Pak vás musím poprosit, abyste přišli až za hodinu.“

„Pročpak?“ tázal se Kurt.

„Císařův zpovědník byl u seňority Emily a ona šla s ním.“

„Posviťte sem trochu. Znáte tento oděv?“

„Nebesa! To je zpovědníkův háv.“

„Ó, teď vím dost. Seňorita na nějaký čas odcestovala, ale zase se vrátí. Pozamykejte všechny věci, které tady zanechala, a nedávejte nikomu do rukou klíče.“

Zanechal stařenu v jejím ustrnutí a ubíhal pryč ke své hospodě. Malý Camillo byl v patách za ním.

„Tisíc hromů! Že by odcestovala?“ tázal se lovec.

„Ale kam?“ odvětil Kurt.

„Proč si to myslíte?“

„Proto, že ta stará nemusí vědět pravdu. Seňoritu Emily unesli, o tom není žádných pochyb a ten ďábelský pop sám se prozradil svým voláním: ‚Do Tuly,‘ musíme se pustit za ní, a sice ihned. Zde je venta. Zaplatíme náš účet a pak hajdy za nimi.“

„Znáte cestu?“

„Ano, již jsem tudy jel.“

Zatím přišli do hostince. Hostinský se nemálo podivil, když Kurt zaplatil útratu a pak oba rychle osedlali a vyvedli koně.

„Seňores chtějí snad odcestovat?“ tázal se.

„Ano,“ odvětil maličký.

„Jenže se nedostanete ven. Za tmy se nesmí nikdo pustit ven.“

„Však my se o to postaráme. Sbohem, milý Adriano!“

Tak se rozloučili a odklusali. Když přijeli k bráně, zastavila je stráž: „Stůj! Kdo je to?“

„Důstojník!“

„Jméno?“

„Pedro Gibellar.“

„Může projít.“

„Pověz můj milý, neprošlo tu před půlhodinou několik jezdců? My patříme k nim.“

„Ano. Plukovník Lopez.“

„Ano, ten. Měli sebou zajatou dámu?“

„Ano. Museli mít naspěch, neboť když vyjeli ven, dali se do trysku.“

„My je přece dohoníme. Tady máš.“

„Děkuji, seňore. ‘

Zatímco voják odemykal bránu, hodil mu Kurt stříbrný peníz.

Když vyjeli ven a pobídli své koně do trysku, mínil maličký:

„Krásné hospodářství, zde v Querétaru.“

„Jak to?“

„Ani se neptá po heslu, nebo jak se tomu říká.“

„To bylo pro nás právě dobře.“

„Již jsem se chystal toho chlapa srazit a vzít mu klíče.“

„Bylo by škoda jeho hlouposti. Avšak kupředu!“

Ujížděli po několik hodin, aniž by dohonili pronásledované. Pak zahlédli u silnice ventu, jejímiž okenicemi probleskovalo světlo.

„Co když se tu zastavili?“ tázal se Camillo.

„To je jisté!“

„Jak to?“

„Támhle stojí uvázáno šest koní.“

„Skutečně. Aleluja! Máme je!“

„Ticho. Uvažme také své koně, ale někam stranou. Až uvidíme uvnitř seňoritu, budeme se tvářit, jako bychom ji neznali a neměli o ničem potuchy.“

Slezli. V hospodě se hlasitě mluvilo. Uvázali své koně, přistoupili k okenici a nahlíželi dovnitř.

„Jeden důstojník a čtyři vojáci,“ šeptal Camillo.

„A několik vaquerů u druhého stolu,“ odvětil Kurt. „Vzadu u krbu sedí seňorita.“

„Opravdu. No, těš se, plukovníku Mo–Po–Ro– jak se ten chlap jmenuje?“

„Lopez.“

„Ano, Lopez. Těš se, Lopezi, Malý Camillo je zde!“

„Šetřme ho, pokud se to dá dělat.“

„Uvidíme.“

„Dělají tam takový lomoz, že nás ani neslyšeli přijíždět. Vejděme.“

Kurt měl pravdu. Když oba muži pozdravili a vcházeli do bídné místnosti, polekaně sebou Lopez trhnul. Když ale viděl, že jsou jenom dva, zase se posadil. Obrátil se ale k nim a ostře na ně hleděl.

Posadili se k prázdnému stolku u samých dveří. Tak si byli jisti, že jim žádný neunikne. Hospodský se ptal, čím může sloužit.

„Tři sklenky vína,“ odpověděl Camillo.

„Tři?“ tázal se hostinský udiveně.

„Ano.“

„Vždyť jste přece jenom dva.“

„Co je tvé tetě po tom?“

Tu začal plukovník: „Kdo vy jste, seňores?“

Malý Camillo seděl k němu obrácen zády. Teď se obrátil, prohlížel si tazatele nestydatými pohledy a odvětil: „Aha, všetečnost?“

„Cože? Všetečnost?“ zlobil se důstojník. „Víte, kdo já jsem?“

„Žvásty! Nedbáme o to. Mnoho chytrého to beztoho nebude.“

„Člověče, mně se zdá, že blázníš!“

Při těchto slovech Lopez povstal a přistoupil ke stolu.

Emily při vcházení obou ihned věděla, že ji přišli vysvobodit. Neprozradila to ale ani mžiknutím. Nyní začínala mít strach o toho malého mužíčka. Tento ale hleděl plukovníkovi neohroženě do očí a mínil: „Ano, jeden z nás dvou je blázen.“

„Totiž ty, chlape.“

„Uvidíme.“

Vtom okamžiku dal plukovníkovi stojícímu před ním takovou ránu pěstí do žaludku, že se převalil. Mžikem na něm klečel a sevřel mu hrdlo.

Ti čtyři vojáci chtěli svému důstojníkovi přispět na pomoc, ale tu již před nimi stál Kurt a napřáhl proti nim své revolvery. Jeho vzezření bylo tak hrozivé, že se vzdali odporu a zase se posadili. Vaquerové a hostinský, zvyklí na podobné výjevy, se do toho nemíchali.

„Jsi hotov s plukovníkem?“ tázal se Kurt.

„Hned!“ odvětil maličký a zasadil důstojníkovi ještě jednu do hlavy. „Tak, ten má pro tento večer zatím dost.“

„Pak sundej tam ty provazy ze zdi. Svážeme tak trochu ty pány.“

Camillo přinesl provazy a svázal jednoho vojáka za druhým. I teď se neodvážili k odporu, poznávajíce na Kurtovi, že by opravdu střílel. Konečně byl svázán ještě plukovník, aby nemohl dělat ostudu, kdyby se snad vzpamatoval.

„Tak!“ mínil maličký. „Teď žádný bez našeho dovolení neopustí světnici. Nestane se žádnému nic, ale kdo se nepoddá, toho vezme čert nebo já.“

Na to přistoupil k Emily.

„Co jste asi zažila úzkosti!“ pravil. „My jsme přišli právě k tomu, když jste odjížděli a pustili jsme se hned za vámi. Pojďte, seňorito a vypijte kapku –“

Zavedl ji ke stolu a podal jí třetí sklenici.

„Vidíte,“ pravil k hostinskému, „že jsem nechybil, když jsem objednal tři sklenky vína.“

Emily děkovala s překypujícím srdcem. Vypravovala jim, jak s ní nakládali a že ji chtěli zítra oběsit.

„Cože?“ zvolal maličký. „Měla jste být oběšena?“

„Ano.“

„To snad byl přece jen hloupý žert?“

„Nikoliv, mínili to doopravdy.“

Tu on kopnul zuřivě do plukovníka a zvolal: „To se jen měli opovážit. Kdybych byl zítra přišel do Tuly a viděl vás viset, byl bych vyhodil celé to hnízdo do povětří.“

Ona mu podala svou malou, hebkou ruku a pravila: „Věřím, že byste se byl rozhněval a srdečně vám děkuji za tuto soustrast.“

„Co? Rozhněval? Byl bych se stal bláznem, zuřivým Robinsonem, nebo se snad říká Rolandem? Víte ještě, co jsem v Chihuahue udělal pro svoje kamarády?“

„Ó, vím to ještě moc dobře a nezapomenu na to nikdy.“

„Nuže, pro vás bych mohl udělat ještě tisíckrát tolik. Jen pijte, aby to leknutí nemělo další následky.“

Právě, když dávala sklenici k ústům, ozval se dusot koně, který se zastavil venku a hned na to vešel jezdec. Byl to, ten malý tlustý poslík tajného spiknutí.

Když spatřil spoutané, chtěl hned zase couvnout. Ale Camillo byl rychlejší než on a již jej držel.

„Počkat, příteli!“ pravil. „Tady zůstaneš. Kdo sem jednou vstoupí, musí zde zůstat aspoň tak dlouho jako my.“

„Ale seňore, já jsem se tu nemínil zdržovat,“ pravil muž plný úzkosti.

„Tak? Co jsi tu tedy hledal?“

„Chtěl jsem jen vypít sklenku vína a pak zase odejít.“

„Vypij dvě. Pak budeme též hotovi a můžeš jít, kam se ti zlíbí.“

„To asi ne,“ mínil Kurt s úsměvem. „Tento seňor nás bude doprovázet.“

„Vás doprovázet?“ tázal se tlustý. „Kam?“

„K Juarezovi.“

Tlustý zbledl jako mrtvola.

„K Juarezovi?“ tázal se. „Proč?“

„Proto, že by vás prezident rád poznal. Kde jste byl dnes?“

„V okolí.“

„V Querétaru jste nebyl?“

„Tak trochu.“

„Co jste tam měl na práci?“

„Jsem obchodník a cestují po svých obchodech.“

„Ano, prodáváte lži a váš obchod je zrada.“

„Bože, seňore, vy se ve mně mýlíte,“ zvolal obviněný plný strachu.

„Že bych se ve vás zmýlil? To hned uvidíme. Znají vás v Santa Jago?“

„Ne.“

„Ani v místním klášteře Della Barbara?“

„Ne.“

„Nebyl jste tam nikdy?“

„Nebyl.“

„Ale znáte pátera Hilaria?“

„Neznám.“

„Nebo aspoň jeho synovce Manfreda?“

„Ani toho.“

„Lžete. Já sám jsem vás tam viděl.“

„Mýlíte se.“

Tu napřáhl Kurt ruku a vyťal mu takový políček, že narazil hlavou o zeď. Tlustý vzal hlavu do rukou a zvolal: „Křivdíte mé osobě, seňore. Ten, koho jste tam viděl, mně musel být nápadně podobný.“

„Ano, tak podobný, že jsi to ty sám, milý chlapíku. Nemluvil jsi ve středu večer v páterově světnici s jeho synovcem?“

„Nemluvil.“

„Neřekl jsi mu, že přijde dvě stě vojáků, které má zavést do kláštera?“

Tlustý vyvalil ustrašené oči na Kurta.

„Ne,“ opět zapíral.

„Tito vojáci měli obsadit klášter, aby byl císař popraven a Juarez se stal jeho vrahem?“

„Ne. Na to jsem ani nepomyslel.“

„Zapírej si teď, jak chceš. Já nejsem žádný kat. Ale donutíme tě k mluvení a potom se dozvíme také o členech vašeho čistého spolku. Přivážeme tě na koně a vezmeme s sebou. Jedeme!“

Hodil na stůl peníz na zaplacení vína a uchopil tlustého. S pomocí Camilla byl spiklenec brzy přivázán na koně. Emily, nyní volná nasedla na jiného a pak odjeli.

Aby se dostali k Juarezovým předním strážím, museli jet opatrně kolem Querétara velikou oklikou.

Současně tak obezřetný, jak rázný indiánský prezident zatím posunul své vojsko kupředu. Ještě ani neminulo poledne, když Kurt narazil na silnou hlídku, patřící ke sboru generála Veleze.

Byli zavedeni do jeho bytu. Generál předtím viděl Kurta u Juareze a znal mimoto dobře Emily. Byl to drsný, ohnivý a často bezohledný republikán. Dal si vyložit, co se stalo a povolal pak tlustého před sebe a potom si ho prohlížel delší dobu hrozivým pohledem.

„Ty jsi zapíral, co ti říkal tento seňor?“ tázal se ho.

„Musel jsem to popírat, protože jsem mluvil pravdu,“ odvětil muž.

„Nejsi tedy ten, za kterého tě on považoval?“

„Jmenuji se Perdillo a vedu obchod v různých záležitostech.“

Generál se na něho potupně ušklíbl a tázal se: „A teď jsi také mluvil pravdu?“

„Čirou, čistou pravdu.“

„A kdybych tě já snad znal lépe?“

„Pak se mýlíte, seňore.“

„Pse! Nemýlím se nikdy v osobě, nejmíň ale v takové šibeniční tváři jako je tvoje. Znal jsi někdy mnicha, jistého pátera Juanita?“

„Neznal,“ odvětil muž a zblednul jako smrt.

„Který uprchl z kláštera Anuamente?“

„Neznal.“

„A potom generála Tonamenta vydal Francouzům na smrt?“

„Neznal jsem ho, seňore.“

Tento výslech se odbýval venku. Generál stál jako anděl pomsty před zajatým.

„Chlape, na všelijaké čertoviny jsi měl dost odvahy, ale na přiznání jsi sketa!“ zvolal Velez. „Ty jsi se nazval Perdillem. Jsi ztracený. Odejdeš do pekla se všemi svými hříchy bez zpovědi a rozhřešení.“

Sáhl rukou do opasku, zahřměla rána a bývalý mnich se skácel k zemi s rozbitou lebkou.

„Generále!“ zvolal Kurt.

„Copak?“ tázal se Velez drsně.

„Měl jste jej ponechat naživu!“

„Proč?“

„Byl by se nám musel přiznat a udat všechny své spoluviníky a spoluspiklence.“

„Žvásty! Nechci o nich nic vědět. Ti lotři ještě všichni padnou do mých rukou. Nechám-li takového darebáka na výslech, nejsem si nikdy jistý, že mně přece ještě neupláchne.“

Od té doby se vyvíjely události velkou rychlostí. Escobedo kvapně přitáhl a obklíčil císaře v Querétaru a začal město obléhat. Zároveň obklíčil Porfírio Díaz se svým sborem hlavní město, kde brzy začal zuřit hrozný hlad.

Kurt nechtěl zůstat nečinný. Přidal se k ženijnímu sboru a řídil pod velitelem tohoto sboru obléhací práce.

Sternau se osvědčil jako řádný lékař, brzy byl vzorem všem jeho mexikánským kolegům.

Juarez přeložil sídlo vlády do San Luis Potosí. Lindsay a Amálie se nalézali v jeho blízkosti. Můžete si domyslet, jak se zaradovali, když se dozvěděli o zachránění zajatých. Poněvadž za trvajících válečných zápletek se nemohli odvážit do Santa Jago, vyměňovali si milující téměř každodenně dopisy.

Také Sternau konal svou povinnost a jakmile byl uvolněn telegraf, zaslal do domoviny zprávu, že jsou všichni zachráněni. Kdyby tak mohl být přítomen, když tato depeše došla do milého starého Rheinswaldenu!

Tam seděl setník Rodenstein ve svém křesle a přehrabával se v různých papírech. Ten dobrý nadlesní byl již starý a šedivý a hodně sešlý a právě dnes jej trápila hrozným způsobem pakostnice.

Tu vešel Ludwig, pozdravil po vojensku a čekal, až jej jeho pán osloví. Ten se k němu konečně obrátil a pravil nevrle: „Dobrýtro, Ludwigu!“

„Dobrýtro, pane setníku!“

„Něco nového?“

„Ne.“

„Žádný pytlák, žádný vývrat? Žádná kráva se neotelila?“

„Ne.“

„Vem tě čert, ty stará troubo s tvým věčným ‚ne‘., Ó jemináčku!“

Učinil rychlejší pohyb, nežli dovolovala pakostnice a proto se teď hrozně šklebil bolestí.

„Tu to máme!“ hořekoval. „Přál bych ti, abys ty byl nadlesním a měl tu pakostnici!“

„A vy abyste byl takhle Ludwigem bez pakostnice, že?“

„Ano.“

„Mám také svoje bolesti, pane setníku.“

„Jaképak?“

„Přídavek k platu.“

„Tisíc hromů! Toto ti teď napadlo. Ty ničem, ó jemináčku!? Chlape, hleď, ať se ztratíš, sice ti hodím tuhle mou dýmku do tváře, že ti přídavek poroste z nosu, Hej, kdopak to tady přichází?“

Venku někdo zaklepal.

„Nevím to, tutohle,“ pravil Ludwig lhostejně.

„Tak se přece koukni ven, ty osle!“

„K službám, pane setníku.“

Otočil se, vystrčil opatrně hlavu ze dveří a pak hlásil:

„Telegrafní posel.“

„Pusť jej tedy!“

„K službám, pane setníku.“

Posel vešel.

„Odkud?“ tázal se starý a napřahoval ruku. „Z Mexika,“ odvětil posel, podávaje mu depeši.

„Z Me, Me, Mexi, – odkud, chlape?“

„Z Mexika.“

Setník rozevřel oči jako talíře.

„Je to pravda?“ tázal se.

„Ovšem. Vždyť to zde stojí.“

„To ať mne hned samou radostí kozel potrká! Táhni k ďasu, stará mrcho! Odedneška mně nacpeš do nové! Rozumíš, Ludwigu?“

Při těch slovech vyhodil dýmku oknem, že vyletěla na dvůr i se střepinami tabule.

„K službám!“ bručel Ludwig. „Napřed mně do tváře a potom oknem ven, tutohle. Mohl mně ji raději darovat.“

„Běž dolů a vezmi si ji.“

Ale mládenec neodcházel. Musel se přece také dozvědět, co stálo v té depeši. Starý ji teď rozbalil a četl:

Setníkovi z Rodensteinu, Rheinswalden u Mainzu v Německu., Všichni šťastně zachráněni Kurtem. Dopisem více.

Váš Sternau

Přečetl si ještě jednou tiše tato slova a vyskočil, že se křeslo převalilo a zvolal:

„Zachráněni! Hurá! Všichni zachráněni! Sláva! Kurtem! Kyrie eleison! Šťastně zachráněni? Gaudeamus igitur! Dopisem více! In dulci jubilo! Váš Sternau! Ať žije! Slyšel jsi to, Ludwigu!“

„No, co tu ještě stojíš a chytáš lelky?“

Tato slova se týkala posla. Tento jej již znal od dřívějška a odvětil klidně:

„Čekám na svou odměnu.“

„Copak máš nějakou dostat?“

„Ovšem. Nebo snad myslíte, že se taková depeše přenáší zadarmo přes moře?“

„U všech čertů, to je hrubián! No, protentokrát ti to ještě projde, protože jsem právě v dobré náladě. Tedy tvou odměnu. Hm. Copak bych ti takhle měl dát?“

Ve svém radostném rozčilení si ani nevzpomněl, že se sluší zaplatit za telegram určitý poplatek, ale jeho zrak bloudil po světnici, až padl na starobylé kyvadlové hodiny s kukačkou, které již jedenadvacet roků stály.

Strhnul je ze stěny i se skříní, v níž visely, a strčil je poslovi do náruče.

„Tohle má být tvá odměna! Na, tu je máš! Opatruj je dobře! Nebudeš-li je natahovat, nemusíš je po celý tvůj život dát spravovat. Teď ale ven s tebou!“

Posel chtěl sice protestovat proti takovému placení, ale než se dostal ke slovu, byl již venku se svým starým střepem. Po chvíli uvažování ale sebral své zboží a vlekl svou telegrafní taxu po schodech dolů.

„Tak, ten by byl vyplacen,“ mínil setník. „Mám-li já radost, ať ji má také jiný.“

Ludwig přitom stál a hleděl celý ustrnulý na setníka.

„Ale pane setníku, copak vás to již nebolí?“

„Copak?“

„Už vás to pranic nesvírá, nepíchá, netrhá a nekouše?“

„U všech ďáblů! Copak?“

„No, ta pakostnice, tutohle.“

Teď si teprve vzpomenul také starý setník na svou dnu. Ukázal se být náramně překvapen, dupnul si několikrát nohama a pak zvolal:

„Ludwigu, ona je tatam, dočista tatam. Bůh jí popřej lehké odpočinutí!“

„To je ale něco znamenitého,“ mínil mládenec potřásaje hlavou.

„Ano. Ale co je toho příčina?“

„Radost nebo ten telegram.“

„Radost, to se rozumí, hlupáku! A pomysli si, na mne jej zaslal, na mne. Skvostný chlapík, ten Sternau! Ludwigu, zaběhni honem do kuchyně a pověz tam, že máte dnes dostat mimořádný oběd.“

„Copak, tutohle?“

„No, co je vám milejší? Nudle se slanečkem, nebo svítek se zelím, nebo povidla se sýrem?“

„Všechno dohromady!“

„Budiž. Tak dobře. Nechte si to udělat. Já ale poběžím honem naproti do Rodrigandy, abych tam přečetl depeši.“

„Vy, že poběžíte? S vaší pakostnicí?“

„Ta je již u čerta.“

„Ale mohla by se vám na cestě vrátit.“

„To ať se ani neopovažuje! Posvítil bych jí pěkně na cestu! Dnes a dna! To se špatně hodí k telegramu z Mexika.“

S tímto se belhal pryč. Snadno si lze představit, jakou radost, dokonce jaké vytržení jeho zpráva tam naproti u všech milých vyvolala.

Mezitím pokračovalo obléhání Querétara rychle kupředu. Obleženci na to nepohlíželi nečinně. Až do 6. května učinili patnáct výpadů, ale nyní již tak byly vyčerpány veškeré prostředky k obraně.

Ferdinand Maxmilián se pokusil vyjednávat s generálem Escobedem. Nabízel mu odevzdání města pod tou podmínkou, aby jemu se svými evropskými vojáky a komonstvem byl povolen svobodný odchod ze země, a jeho mexikánským přívržencům byla zajištěna úplná amnestie. Escobedo ale odepřel každé vyjednávání.

Takto odkázán, se obrátil Ferdinand Maxmilián na samotného Juareze, aniž by ale od něho dostal odpověď.

Kurt, který byl přidělen ke sboru generála Veleze, pomáhal jednou velmi činně u toho, když oddíl císařských, který měl učinit noční útok na ležení generála Escobeda, byl obklíčen, a poněvadž se bez další obrany vzdal, byli všichni císařští vojáci zajati, přičemž důstojníci, na své čestné slovo, že neuprchnou, dostali dovolení volně se pohybovat.

Mezi zajatými se nalezl jeden, kterého ostatní nazývali páterem. Když Kurt odcházel, uchopil jej muž za paži.

„Počkejte, seňore,“ pravil, „jen na slovo.“

„Mluvte!“

„Budu já také vřazen do té smlouvy?“

„Vy nepatříte tedy k tomuto oddílu?“

„Ne.“

„Aha, slyšel jsem, že jste byl poslem, který přinesl ten rozkaz od generála Miramóna.“

„To je pravda.“

„Hm! To je tedy vážná záležitost. Víte snad, jakým slovem se označuje člověk, který roznáší tajné rozkazy a poselství z obléhané pevnosti?“

„Nemyslím, že mne chcete označit jako, jako, – vyzvědače?“

„Bohužel, to je právě mé mínění.“

„Já nejsem žádný vyzvědač.“

„Ach, je to možné! Jste snad pobočníkem generála Miramóna?“

„Ne.“

„Jste vůbec důstojník?, A když ne, ptám se vás: jste vůbec voják?“

„Nejsem.“

„A přece přenášíte vojenské rozkazy!“

Páter neodpovídal.

„Vy neodpovídáte, vy se tedy odsuzujete sám.“

„Seňore, neznal jsem dosah mého poselství.“

„Pověděl jste přece předtím sám, že jste rozkaz cestou přečetl. Kdo umí číst, ten se také naučil myslet, pochopit a rozumět. Vaše výmluva je chatrná. Přece vám ale slibuji, že požádám svého velitele, aby vás co možná nejvíc ušetřil.“

Když páter viděl, že Kurt je člověk útrpné a shovívavé mysli, nedal se ale tak jednoduše odbýt.

„Ach, prosil bych vás, seňore, ještě o něco,“ pravil.

„Co si přejete?“

„Je to pravda, naši důstojníci jsou volní na čestné slovo? Nemohl bych to také dosáhnout pro sebe?“

Kurt udivením napřed nemohl pronést ani slovo, pak se ale tázal potupným tónem: „Pro vás, –?“

„Ano.“

„Ale, člověče, máte rozum? Již jsem vám jednou řekl, že člověk, který podniká to, co vy jste vykonal, se počítá do třídy vyzvědačů. Bez toho mně teď již máte co děkovat za svůj život.“

„Můj život za to patří vám.“

„Vzdávám se toho majetku. Víte ale, že se počítají zvědové mezi lidi, kteří nemají čest? Já sám se přidávám k tomuto všeobecnému názoru. Nuže povězte, jako bezectný, jak chcete žádat volný pohyb na čestné slovo? Kdo nemá čest, nemůže ji přece dát do zástavy.“

To bylo páterovi přece jen poněkud příliš zřetelně řečeno. Proto pravil: „Seňore, vy ještě ani nevíte, kdo já jsem. Máte mně za vyzvědače, ale já jsem lékař, a sice zároveň lékař a kněz, nazývám se páter Lorenzo, a žiji v klášteře Della Cruz v Querétaru.“

„Tedy klášterní duchovní. Znáte slovo bible o líbeznosti poslů, kteří tu káží mír a zvěstují blaho?“

„Proč bych je neměl znát?“

„Takovým poslem míru byste měl být vy. A co jste? Poslem, kráčejícím cestami vyzvědačů, aby roznášel rozkazy k boji. Nedovolí se vám žádný volný pohyb!“

Začalo svítat, ale bylo ještě šero. Přesto viděl Kurt páterovy oči upřeny na sebe žhavým pohledem. Byly to oči divoké kočky, chystající se ke skoku. Tento muž v něm vzbudil velmi nepříjemný pocit.

Ale páter se naučil sebeovládání. Po delší přestávce pravil poníženým tónem: „Posuzujete mne křivě. Musel jsem poslechnout své představené, a domníval jsem se posloužit tím svému císaři.“

„Pro svou osobu bych mohl uznat takové smýšlení a pocity, ale z jiné strany nebudou mít chuť, uznat je za platné. Vy tedy jste císařovým věrným přívržencem?“

„Ano, a když vám to upřímně přiznávám, republikánovi, dávám vám tím důkaz, že nejsem bídným vyzvědačem.“

Tu vyšlehl zvláštní nebezpečný plamen z páterových očí. On jej sice dovedl ihned utlumit, ale Kurt jej přece již zpozoroval.

„Jaké jsou to pohledy!“ pomyslel si. „Tento páter musí být zlý, nebezpečný člověk. Budu se před ním mít na pozoru!“

Konečně nastal den, a zajatí byli vedeni do tábora. Cesta se vykonala v největším pořádku, až se došlo k úvalu, táhnoucímu se vlevo nahoru, a porostlému hustým křovím.

Pátera to nesmírně mrzelo, že mu nebylo dovoleno, připojit se k zajatým důstojníkům, kterým byli ponecháni jejich koně. Viděl nyní při denním světle, které rozptyluje veškeré přeludy, že jeho postavení přece nebylo nikterak příznivé.

Byl veden do Querétara. Co kdyby tam měl být poznán? Kdyby se proneslo, že on není páterem Lorenzem z kláštera Della Cruz? V tomto případě by byl ztracen. Útěk byl pro něho jediným prostředkem k zachránění.

Ohlížel se tedy po příležitosti k tomu, ale marně. Avšak když dorazili ke zmíněnému úvalu, který se musel obejít, naskytla se možnost útěku.

Cesta zde byla velmi úzká. Pěší a jezdci byli nuceni jít jednotlivě za sebou. Páter se ohlížel kolem sebe, nikdo se nezdál dávat na něj zvláštní pozor. Kdyby se mu podařilo docílit toho křoví, žádná koule by jej nemohla zasáhnout.

Zrovna při ústí úvalu se naposled ohlédl. Pak, šup, odskočil vlevo.

„Zadržte jej!“ křičel muž, který kráčel za ním.

Nyní teprve viděli prchajícího pospíchat dlouhými skoky ke křovinám. Asi z dvaceti pušek zahřmělo. Ale bylo již pozdě. Větve se již za prchajícím uzavřely.

Ten vnikl do houštin. Slyšel rány, nebyl ale zasažen žádnou koulí. Jeho radost byla tak velká, že hlasitě zajásal.

Tento jásot byl předčasný. Jediný, více z pudu, nežli z vypočítavosti jej zvláště nespustil z očí, Kurt Helmers. Jel po straně za ním a přijel k úvalu, vnikl tam násilně s koněm, aniž to páter zpozoroval.

Jakmile tedy tento s největší možnou rychlostí se dral dopředu, aby využil úkrytu křovin, strhl Kurt svého koně vlevo a cválal po okraji úvalu, až mohl mít za to, že předběhl dole křovím se prodírajícího pátera.

Tam slezl, uvázal svého koně a propracoval se křovím až na okraj úvalu, po němž se opatrně svezl dolů. Tam se přikrčil a číhal.

Nečekal dlouho, když zaslechl blížící se kroky, pořád silnější šustění a namáhavé oddychování.

„Zde přichází můj muž,“ pomyslel si. „Ten se bude divit, až mne spatří.“

Za několik vteřin se rozhrnulo křoví a objevil se páter; snažil se všemožně dostat se dopředu. Jen málo kroků mu již scházelo až k začátku pravého lesa. Kdyby k němu doběhl, pak by byl zachráněn.

Najednou Kurt povstal.

„Dobré jitro, nábožný otče!“ pozdravil jej se smíchem. „Kampak tak časně a spěšně?“

Páter zůstal na okamžik stát jako přimražený s vyvalenýma očima. Zdálo se mu to být jak učarované, že viděl zde před sebou nadporučíka, o němž se domníval, že ho má daleko za sebou.

„Zatraceně!“ vyhrkl konečně a zároveň uskočil střelhbitě stranou, aby se vydrápal po svahu vzhůru.

„Stůj!“ zvolal Kurt, a vytáhnul revolver. „Stůj, nebo střelím!“

„Střel, ty pse!“ volal páter, a spěchal kupředu, v naději, že jej nejistá koule z revolveru nezasáhne.

Kurt se ale rozmyslel jinak; mžikem měl v ruce laso, máchnul a smyčka padla na pátera.

Ten by právě dorazil až k samému okraji úvalu, a považoval se již za zachráněného. Tu pojednou mu byly paže silně sevřeny a byl strhnut střemhlav dolů do zmoly. Byl omráčen.

Když se probral z mrákoty, ležel nahoře vedle Kurtova koně svázán na rukou a na nohou. Plná a osmahlá poručíkova tvář se na něj usmívala.

„Nuže, pátere Lorenzo, jak vám posloužil ten výlet?“ tázal se Kurt Helmers.

„Aby vás čert vzal!“ zněla zuřivá odpověď.

„Mně se zdá, že ten má větší náchylnost k vám, nežli ke mně.“

„Proč jste mně nenechal upláchnout?“

„Protože vyzvědač toho není hoden.“

„A proč jste mne spoutal?“

„Protože vyzvědač toho je hoden.“

„Kde jsou ti ostatní?“

„Napřed. Šel jsem pro vás sám. Na pátera to postačí.“

Páter potlačil svůj hněv a pravil:

„Kdyby se nevědělo, že jste mne zase chytil, učinil bych vám velice příznivý návrh.“

„Nemohl bych jej slyšet také pod stávajícími okolnostmi?“

„Nic by to nepomohlo.“

„To se nemůže vědět.“

„Dobře. Uslyšíte jej, ale dříve mně odejměte pouta.“

„Nikoliv, drahoušku! Jinak bych vás snad musel shánět podruhé, a to bych nerad. Nelze přitom šetřit všech ohledů zdvořilosti, a vždy mne to bolí, musím-li s příslušníkem vašeho stavu nešetrně nakládat.“

„Vy se mně posmíváte. Kdybyste věděl, čím bych vám mohl být, nečinil byste to!“

„Že ne? Nuže, čím byste se pro mne mohl stát?“

„Vaším dobrodincem.“

„Ach! Jak to?“

„Zeptám se vás, nejste bohatý?“

„Ne příliš.“

„Spíš chudý?“

„Skoro tak.“

„Nuže, mohl bych vás učinit bohatým, podle vašich názorů snad až příliš bohatým.“

„Tak. Jsou vám moje názory tak dobře známé?“

„Alespoň si to myslím.“

„Nuže, čím pak mne chcete učinit bohatým?“

„Tím, že vám zaplatím mou svobodu.“

„Žvásty! Vaše svoboda nemá ani tu nejmenší cenu. Nedal bych za ni ani vindru.“

„Ale já ano.“

„Skutečně? A kolik?“

„Nabízím vám pět tisíc dolarů.“

„Aha. Vy tedy máte peníze?“

„Jsem bohatý.“

„Tak. Pak snad byste mohl zaplatit ještě více?“

„Dobře. Nabízím vám deset tisíc.“

„Hrome! Musíte mít zvláštní zájem na tom, dostat se na svobodu.“

„Je tomu skutečně tak. Mám totiž ležet několik těžce nemocných, kteří zemřou bez mé pomoci.“

„Pak je mně líto pacientů, nikoliv ale lékaře. Z našeho obchodu nebude tuším nic. Pojďte!“

Chystal se zdvihnout jej na koně.

„Patnáct tisíc!“ zvolal páter.

„Nesmysl!“

„Dám dvacet tisíc!“

„Mlčte, já nepotřebuji vaše peníze.“

Při těchto slovech vylezl Kurt na koně a vytáhl tam za sebou pátera.

„Mějte přece slitování,“ prosil muž zoufale. „Vždyť vám již nabízím třicet tisíc dolarů!“

Kurt popohnal koně a odvětil:

„Teď vás žádám, abyste mlčel, jinak vám zastrčím uzel do huby. Že mně za svoji svobodu nabízíte tolik, to vás činí v mých očích podezřelým v nejvyšším stupni; přeptám se, jaké asi k tomu máte příčiny. S vaším svědomím to snad stojí hůř, než jsem dosud myslel.“

Když přijeli do ležení, byl páter dán do vězení, zatímco ostatní zajatí byli odvedeni do ohrady, kde měli mnohem volnější pohyb.

Kurt právě nasedal na koně, aby se navrátil domů, když přijel Sternau.

„Ach, pane doktore, vy zde? To je přece překvapení!“

„Pro mne rovněž, že jsem tě přece našel, můj hochu,“ odvětil lékař. „Hledal jsem tě.“

„Kde?“

„V tvém bytě. Po nějaký čas jsme neměli žádné boje, žádné bitvy; proto mám trochu času a umínil jsem si včera tě navštívit.“

„Bohužel jsem nebyl doma.“

„Dozvěděl jsem se, že jsi jel k Escobedovi, ale navečer že se navrátíš. Čekal jsem celý večer, celou noc, ale marně. Tak jsem se vydal, tě vyhledat a šťastně jsem tě nalezl.“

„Z čehož mám nesmírnou radost.“

„Já také. Ale pověz, kde jsi byl?“

„Zažil jsem dobrodružství, a sice velmi šťastné. Slezme přece trochu a vejděme zde do této venty. Snad tam najdeme místečko k hovoru a pár kapek pro ovlažování hrdla.“

Našli, co hledali, a když tak spolu seděli, začal Kurt vypravovat. Sternau jej velmi pozorně poslouchal, aniž by jej jednou přerušil. Teprve až Kurt skončil, pravil:

„To je podivné. Znáš nynější poměry kláštera Della Cruz v Querétaru?“

„Neznám.“

„Nuže, v hlavním stanu o tom máme lepší zprávy. Tamější mniši museli vyklidit klášter.“

„To je nápadné.“

„A také pokud je mně známo, tam teď nebyl žádný mnich, který by se zabýval lékařstvím. Nechtěl bys mně tak trochu popsat toho pátera?“

Kurt tak učinil. Sternau poslouchal s rostoucím napětím a když Kurt skončil, vyskočil.

„Jak?“ tázal se. „Ty jsi zajal toho pátera?“

„Ano.“

„A on se nalézá zde v žaláři?“

„Ovšem,“ pravil Kurt, který si nemohl vysvětlit Sternauovo rozčílení.

„Měl bys k němu přístup bez dlouhých okolků?“

„Mohu k němu, kdykoliv se mně zlíbí.“

„Pojďme tedy k němu. Ale já tam zpočátku nevejdu s tebou.“

„Proč?“

„Poněvadž bych jej rád překvapil. Napřed s ním promluv sám.“

„Běda mu, je-li to on.“

„Dobře, jděme ihned.“

Nechali víno stát na stole a své koně před domem a odebrali se do žaláře.

Voják, jemuž byly svěřeny klíče, ihned zase Kurta poznal, a otevřel mu bez zdráhání dveře od páterova žaláře. Ty se pak jen napůl přivřely. Sternau zůstal venku, aby naslouchal rozhovoru vedenému uvnitř.

Páter se podivil, když viděl vcházet nadporučíka.

„Jste tu již zase?“ tázal se.

„Jak vidíte,“ odvětil Kurt.

Byl to teď jiný pohled, nežli dříve, jímž změřil vězně. Tomu to bylo nápadné.

„Co vás sem přivádí?“ tázal se.

„Nějaký dotaz. Řekl jsem vám, že vysoká cena, kterou jste nabízel za svoje propuštění, vzbudila mé podezření, a že chci pátrat po její příčině. Nebylo by snad lépe, abyste mně ušetřil tuto práci, a pověděl mně upřímně, z jaké příčiny pochází váš strach být poznán?“

„Být poznán? Kým? Nemusím se strachovat žádného setkání. Kdo pozná pátera Lorenza, ten mně může být jen k prospěchu.“

„A potom jste tak velice toužil po vaší svobodě, ne snad že na vás čekají nemocní, ale že máte obstarávat uvězněné. Takto předně jakéhosi Gasparina Corteja a druhého, který se nazývá Sanchez Landola.“

Páterovi bylo, jakoby jej udeřil obuškem do hlavy. Přece ale se mu podařilo rychle se vzpamatovat, neboť oba tito jmenovaní nebyli přátelé, nýbrž nepřátelé Kurta Helmerse.

„Neznám tato jména,“ odpověděl s dobře líčenou lhostejností.

„Ty druhé snad budete lépe znát. Jmenuji vám tedy Pabla Corteja a jeho dceru Conchitu.“

„Tito dva jsou mně ovšem známí, ale jen tak, jako každému jinému Mexikánovi, který ví, jakou mizernou veřejnou úlohu hráli.“

„Hm. Nyní odehrávají ještě mnohem bídnější úlohu, v podzemních sklepích kláštera Della Barbara, přikováni k holým zdím.“

Kurt mu to podával po kapce, jednu za druhou. Páter zbledl jako křída. Jeho hlas se patrně třásl, když se tázal:

„Co tím míníte? Nerozumím vám. Nevím, co chcete.“

„Skutečně? Nuže, pak vám musím pojmenovat ještě několik jiných z těch zajatých, kupříkladu hraběte Fernanda de Rodrigandu. Znáte ho?“

Páterovi bylo, jakoby se musel propadnout do země. Jeho kolena se třásla.

„Neznám ho.“

„Potom Mariana, Helmerse, Malého Camilla, Bizoní Čelo a Medvědí Srdce, také neznáte?“

„Ne, jsou mně úplně cizí a neznámí.“

„Ale Sternau přece ne?“

Teď se páter musel opřít o zeď, jinak by se skácel. Přece ale vykoktal:

„Toto jméno, jsem neslyšel, ještě, nikdy.“

„Všichni tito muži byli přivázáni v jiném sklepení, střeženi Manfredem, vaším synovcem.“

Pro každého jiného by to bývalo přespříliš, ale právě to hrozné přesvědčení, že je všechno vyzrazeno, vrátilo páterovi jeho duchapřítomnost. Vzpřímil se opět a pravil:

„To, co zde mluvíte, pochází, tuším, z nějaké pohádky, nebo z některého krvavého románu.“

„Ano, je to hrozný román, a jeho hrdinou jste vy. Já sám jsem to byl, kdo vysvobodil tyto zajatce.“

„Co–o–o–že?“ zvolal páter.

„A za to jsem zavřel vašeho synovce. Očekává tam svůj trest, který vy budete sdílet s ním.“

Páter na něho upřel oči, aniž by odpovídal. Kdy se to mohlo stát? Copak nebyli teď v klášteře vojáci? O tom se mu mělo ihned dostat vysvětlení, neboť Kurt pokračoval:

„Také vaše veškeré ostatní machinace jsou odhaleny. Váš spojenec, který vás poslal do Querétara, byl vlastnoručně usmrcen generálem Velezem; seňorita Emily ale byla vysvobozena mnou a Malým Camillem. Já sám jsem to byl, kdo zajal císařské, vedrali se do kláštera Della Barbara. A co je nejhlavnější, hromadná vražda, kterou jste zamýšlel vykonat na haciendě del Erina, byla zmařena. Nikdo tam nepil ze šťávy Listu smrti, kterou jste vylil do kotle.“

To bylo více, než i sám páter mohl vydržet. Jeho oči strnuly. Slyšel tu jména a o událostech, které považoval zakryté nejhlubším tajemstvím, a teď bylo všechno odhaleno.

Cítil, že je ztracen, přece se ale zajíkavým hlasem ještě pokusil vymlouvat: „Nerozumím,, nepochopil jsem nic.“

„Opravdu ne, zlosyne?“ ozvalo se od vchodu.

Vysoká, vážná Sternauova postava se objevila mezi otevřenými dveřmi. Páter jej spatřil. Jeho oči se zakalily, rty zesinaly. Hmatal rukama naprázdno do vzduchu.

„Ster, Ster, ter, er –“

Chtěl vyřknout jméno vcházejícího, nemohl ale přejít přes první slabiku. Ostatní se ztrácelo v nesrozumitelném chrapotu. S pozdviženýma rukama se potácel sem a tam, a převalil se pak na zem jako kláda, kde zůstal ležet bez pohnutí s hustou pěnou před ústy.

Kurt se odvrátil. Sternau ale poklekl, aby jej prohlédl. Když s tím byl hotov, pravil: „Toho nebudeme soudit. Bůh jej odsoudil.“

„Ach, je snad mrtev?“

„Není. Je to horší. Ranila jej mrtvice.“

„Bude moci být vyléčen?“

„Ne. Bude žít ještě několik dní a vytrpí smrtelné útrapy, neboť, jak poznávám na jeho pohledu, jeho duch není dotčen.“

„To je něco hrozného!“

„Budu jej střežit, ačkoliv není žádná naděje, že by se dal ještě přivést k řeči.“

„Slyší, co mluvíme?“

„Ovšem. Nevidíš, jak na nás úzkostně upírá oči?“

„Ano. Bůh trestá spravedlivě. Ale jestli zemře, ztratí se nám s ním tak mnohé tajemství.“

„Toho se nebojím.“

„Nepřijde-li ale více k řeči?“

„Nebude více ve stavu pronést jediný srozumitelný zvuk; ale jeho synovec bude muset mluvit. Ten páter odjede pomalu do pekla. Pojď, půjdeme!“

Odešli ze žaláře. Doktor se odebral ke generálu Hernanovi, aby mu ohlásil, co se stalo, zatímco Kurt odejel na své stanoviště, kde ho snad mohlo být zapotřebí.

Cestou před sebou spatřil zahalenou dámu. Seděla na mezku, měla za sebou sloužícího, a byla doprovázena stráží. Jel rychleji, a brzy tuto malou skupinu dohonil. Když minul dámu, pozdravil jako zdvořilý muž, a byl nemálo překvapen, když slyšel zpod závoje slova pronesená v německé řeči: „Je to možné? Vidím dobře? Vy zde, pane nadporučíku?“

Dáma zastavila svého mezka, a on následkem toho svého koně. Jelikož byl osloven německy, odvětil v té samé řeči: „Slyším dobře? Německá dáma?“

„Ano. Vy jste pan nadporučík Helmers?“

„Ovšem. Jak se mně dostalo té cti, být znám od vašnosti?“

„Viděli jsme se ve Vídni a také v Darmstadtu u dvora velkovévody. Doufám, že mne ještě poznáte.“

Přitom odhrnula svůj hustý závoj a Kurt spatřil tvář, kterou ovšem velmi dobře znal.

„Co, milostivá paní, vy zde? Vy se odvažujete ven z města?“

„Věděl jste, že jsem v Querétaru?“

„Věděl jsem, že stojíte věrně při svém manželovi, jak ten stojí pevně při císaři. Bral jsem nejvřelejší účastenství na vašem osudu.“

„Děkuji vám, pane nadporučíku. Zde je má ruka na pozdrav. Ale copak vy děláte zde v Mexiku?“

Pojal její ruku a přitiskl ji ke rtům. Průvod se úctyplně trochu vzdálil, takže nemohli být slyšeni, i kdyby mluvili španělsky.

Tato dáma byla princezna z rodu Salmů, manželka onoho chrabrého prince Salma, který jako věrný císařův pobočník, poslední nešťastný výjev mexického císařství společně prodělal a přetrpěl. Oba, on a jeho paní, byli císaři tělem a duší oddáni, ale veškeré jejich namáhání a úsilí, na změnu jeho osudu, se bohužel prokázalo marné.

„Nehovořili jsme kdysi v Darmstadtu o prazvláštních poměrech rodiny Rodrigandů, milostivá paní?“ tázal se Kurt.

„Zajisté. Pamatuji se na to velmi dobře.“

„Nuže, to je ta záležitost, která mne sem přivedla přes oceán.“

„Přeji vám tedy hodně štěstí.“

„Srdečné díky. Výsledky na sebe daly dlouho čekat, nyní se ale konečně dostavují.“

„To mne těší. Ale co děláte zde, v nepřátelském táboře? Zdá se, že vás znají a respektují.“

„Co dělám?“ usmíval se Kurt. „Nuže, obléhám Querétaro.“

„Vy také?“ pravila princezna žertovným tónem, a domnívala se, že Kurt také jen žertuje.

„Ano, já také. Jsem zaměstnán při obléhacích pracích.“

„Skutečně?“

„Skutečně,“ přisvědčil Kurt.

„To bych přece nepovažovala za možné!“ zvolala dáma v opravdovém zděšení.

„Berte to jen doopravdy. Nabídl jsem se Juarezovi a Escobedovi k službám.“

„Vy, jako Němec? Odpadlíku! Zrádce!“

Tato slova nebyla sice míněna tak ve zlém, přece ale byla pronesena velmi vážným tónem.

„Jsem přesvědčen, že mně to prominete, moje milostivá,“ mínil Kurt. „Smím vám svěřit tajemství?“

„Nevyzradím je.“

„Ó, vy to smíte a máte vyzradit, ale pouze dvěma osobám, a mimo ně nikomu jinému.“

„Kdo jsou tyto dvě osoby?“

„Císař a váš pan manžel.“

„A jaké je to vaše tajemství?“

„Obléhám císaře jen z toho důvodu, abych jej zachránil.“

„To nedává smysl.“

„Je ale lehce k porozumění a vysvětlení. Bohužel bylo ale moje dosavadní vynasnažení marné.“

„Tak, jak to naše. Hádejte, od koho přicházím, milý Helmersi?“

„O tom nemám ani tušení.“

„Od prezidenta.“

„Od Juareze? To je pro mne nesmírně zajímavé.“

„Byla mi udělena audience, a mluvila jsem s ním.“

„Z nařízení?“

Princezna se opatrně ohlédla a odvětila:

„Vlastně to bylo mé srdce, co mne hnalo k tomu Indiánovi; ale znám vás, a mohu vám důvěrně sdělit, že jsem k tomu byla vybídnuta z jiné strany, kterou vám potřebuji jen naznačit. Žádala jsem generála Escobeda o volný průchod, a obdržela jsem jej.“

„Ale snad marně?“

„Bohužel. Vracím se bez žádné naděje.“

V očích princezny stály slzy. Kurt sotva mohl ukrýt své pohnutí nad touto věrností. Dáma pokračovala:

„Ó, můj Bože, jak tvrdý a bezcitný je tento Benito Juarez!“

Kurt potřásal hlavou.

„Mýlíte se,“ pravil. „Já jej znám. Zevnitř se zdá být ze železa, nepřístupný, tak jak je nepodplatitelný. Ale jeho srdce bije vřele a cítí s jinými lidmi.“

„To nemůže být pravda, ne, to nemůže být pravda! On mne vyslechl chladně a bezsoustrastně, a pak mne poslal pryč.“

„To se vám jen tak zdálo. On je Indián, a jako takový dává zřídka znát své pocity před mužem, nikdy ale před ženou.“

„Kdyby měl jen špetku lidského citu, pak by musel vyslyšet moji úpěnlivou prosbu.“

„Oč jste prosila?“

„O císařův život.“

„A co vám odpověděl?“

„Jeho odpověď byla tvrdší nežli tvrdá, ona byla až nezdvořilá, dokonce urážlivá.“

„To by mne velice podivilo.“

„Dáte mně za pravdu. On pravil, že císař sám již naložil se svým životem, jemu, prezidentovi tedy, že je nemožné, něco učinit; ostatně že je to neprozřetelností z mé strany, přednést mu podobnou prosbu, a že si přeje, aby se to více ze žádné strany nestalo. Není to nezdvořilé a přitom až urážlivé?“

„Já to tak nevidím.“

„Co? Jak? Copak ani vy již nemáte srdce a cit?“

„O mně teď není řeč, nýbrž o prezidentovi, a já uznávám, že nepověděl nic, nežli pravdu.“

„Pak, přísahám při Bohu Všemohoucím, mně není možné, abych pochopila císaře!“

„Poslouchejte. Juarez má zcela pravdu, říká-li, že císař sám právoplatně rozhodnul o svém životě. Juarez chtěl zachránit císařův život, ano, on dokonce přivedl osoby do císařova okolí, které měly určitou úlohu, působit na jeho život; já sám jsem byl v této záležitosti u císaře. Ano, prezident mně svěřil passe, par, tout skrz veškerá vojska a postavení, znějící na prokazatele a jeho průvodčí. Dokonce až i smrtí pohrozil každému, kdo by nedbal toho průkazu.“

„Bože! Kdybyste to neříkal vy, nikdy bych tomu neuvěřila. Byl jste s tím passe, par, tout u císaře?“

„Ano, před několika dny, ale bohužel bez výsledku; císař jej přečetl, vrátil mně jej, a já jsem mohl jít, odkud jsem přišel.“

„To je mně opět nepochopitelné.“

„Mně naopak. Musel jsem být ještě rád, že jsem nebyl jako tajně vplížený republikán zajat a oběšen nebo zastřelen.“

„Není to trochu přehnané?“

„Zajisté není. Jiná osoba se již po delší dobu nalézala nablízku císaře, aby na povel prezidenta účinkovala na císaře k jeho ochraně.“

„Která byla tato osoba?“

„Račte odpustit, milostivá paní. Nejsem přesně přesvědčen, smím-li udávat jména. Této osobě se podařilo získat pro sebe důvěru generála Mejíi.“

„Mejía je věrný a hodný.“

„Oba si dali všemožně záležet, aby vyhověli přáním prezidenta, ale marně. Konečně uhodli z jisté strany účel, jaký zmíněná osoba sledovala. Hádejte, co se teď stalo! Vylákali ji v noci na ulici a zajali ji. Unášeli ji svázanou do Tuly, kde měla být popravena. Bylo to zvečera toho samého dne, kdy jsem byl u císaře. Já jsem sice překvapil tyto lidi, ale již pozdě, než abych mohl na místě zakročit. Vrátil jsem se do své venty, skočil na koně, dostal se šťastně z města ven a pronásledoval jsem ty chlapy. Dostihl jsem je v jedné hospůdce a podařilo se mně, vysvobodit tu osobu.“

„Jsem celá překvapená. Kdo byl ten, který dotyčnou osobu zajal a unášel?“

„Plukovník Lopez.“

„Ach! Tušíte, nebo víte snad, na čí povel jednal?“

„To je lehce k uhodnutí.“

„Míníte snad generála Miramóna?“

„Ano.“

„Jak tomu mám uvěřit?“

„Miramón to také byl, který měl svým zakročením císaře k tomu, že mne poslal pryč.“

„Jakou pohnutku k tomu asi mohl mít?“

„Doufá, že zachrání sebe samého. Ostatně je tu tajné spiknutí k účelu, aby císaře přemlouvali, aby setrval v zemi, až nebude možná žádná pomoc. Jeho smrt se má svalit na Juareze, a tento tím má být jako královrah zostuzen a svržen.“

„Do jaké propasti to hledím! Jsou vám snad známi účastníci tohoto spiknutí?“

„Oni se zahalují do temnoty, přece se ale domnívám, že Miramón je jejich hlavou. Druhého, jehož ale vy neznáte, jsem chytil já, a generál Velez mu roztříštil hlavu. Vidíte, že i sami republikánští důstojníci jednají v zájmu císaře.“

„Dám tomuto o tom zprávu a výstrahu.“

„Až to učiníte, zmiňte se také o osobě, kterou on viděl, když jsem byl u něho, a která zcela jistě patří k těm spiklencům. Je to jistý páter Hilario ze Santa Jago.“

„Aha, zdá se mně, že jsem toto jméno slyšela od císařova zpovědníka.“

„Varujte císaře také před tímto člověkem, neboť on to byl, který onu jistou osobu, která byla tajně unesena, a v Tule měla nalézt smrt, potutelným způsobem vylákal na ulici.“

„Můžete to dokázat?“

„Samozřejmě. Přichomýtl jsem se k tomu, a zmocnil se jednoho. On uprchl a zanechal svůj oděv v mých rukou. Tento oděv patřil zpovědníkovi.“

„Oděvy jsou si podobné.“

„Zpovědník ale byl zrovna předtím u rodiny, kterou denně navštěvoval, a tito lidé poznali ten oděv. To postačí, aby každá pochybnost byla vyloučena.“

„Svatá nebesa! Co o tom pomyslet. Nevěra a zrada na všech stranách. Ale onen páter Hilario, o němž jste se poprvé zmínil?“

„On byl zřízencem a poslem zmíněného tajného spiknutí, a přišel do Querétara, aby císaři nalhal, že za zády republikánů se dějí četné demonstrace k jeho prospěchu. Jedině v Santa Jago se chystalo něco takového, aby byl císař oklamán, ale republikáni zmařili tento pokus, a zajali ty demonstranty. Ti ještě dodneška sedí v klášteře za mřížemi.“

„Smím to povědět císaři?“

„Prosím vás o to.“

„A můžete pravdivost toho sdělení zaručit svým čestným slovem?“

„Ano. Vždyť jsem byl svědkem celého průběhu. Znáte hraběnku z Rodrigandy, která je teď paní Sternauovou?“

„Ano. Vidívala jsem ji u velkovévody, a ráda jsem se s ní bavívala.“

„Nuže, její manžel, doktor Sternau, byl také svědkem onoho nezdařeného pokusu v Santa Jago. A v předešlé noci nařídil generál Miramón nedaleko odtud právě takový. Vyslal onoho pátera Hilaria s rozkazem k jednomu náčelníkovi potulné bandy, aby učinil útok na republikány, ale ihned aby couvl. Také to se nezdařilo. My je zajali do posledního muže. Sama hlavní osoba, onen páter, se dostal do mých rukou. My jsme s ním měli od dřívějška nějaký účet k vyrovnání, a když jsme jej odhalili jako zločince první třídy, účinkovala hrůza tohoto odhalení na něho tak mocně, že se skácel, raněn mrtvicí. Bůh jej odsoudil, ačkoliv mu císař věřil a důvěřoval.“

„Císař není vševědoucí. Jak se můj muž podiví, až to všechno uslyší. Musí ihned požádat o audienci.“

„Pochybuji nad výsledkem,“ pravil Kurt, a krčil rameny. „Pochopíte tedy, že Juarez měl dobro císaře na zřeteli. Juarez nabízel opětovně svou pomocnou ruku, ona byla odmrštěna. Juarez nebyl osobou, s níž se smělo vyjednávat; od něhož se mohla přijmout ochrana. Zdalipak se to srovnává s důstojností prezidenta, aby opět podával ruku, kde již ostatně se ani více nedá pomyslet na zachránění?“

„S jeho důstojností ovšem ne. Ale jako člověk by se měl zhrozit nad proléváním této krve, a přece mne odmítnul.“

„Aha, teď přicházíme na jeho domnělou nezdvořilost.“

„Domnělou? Jsem zvědavá, jak se vám podaří jej omluvit.“

„Pouhá omluva mně nestačí. Chci jej obhájit tak, že až schválíte jeho jednání.“

„Pokuste se tedy o nemožné!“

„Prosím, povězte mně, zda mohl Juarez to, co učinil pro císaře, činit veřejně?“

„Nikoliv.“

„Proč ne? Byl by se stal nemožným u svých přívrženců. Byla by bývala veta po jeho vlivu, po jeho prezidentství. Divíte se, a přece je to pravdivé. Ujišťuji vás, že jsem přesvědčen, že prezident je dosud přístupný působit k tomu, aby se ušetřil císařův život.“

„Skutečně? Vracíte mně tím již skoro ztracenou naději?“

„Musel-li dříve jednat tajně, jak teprve nyní! Nyní, kdy republikáni se domnívají, že mají císaře ve svých rukou, budou jej držet s nasazením vší síly. On jim může být vyrván jenom lstí.“

„To si myslím také sama.“

„Kroky tedy, které Juarez učiní v tomto směru, musí zůstat přísně utajeny. Nikdo nesmí ani tušit, že by se on mohl zabývat myšlenkou, která by byla císaři příznivá.“

„Připouštím to. Ale jaký účel může mít tento váš horlivý výklad?“

Kurt jí odmítnul pouhým kývnutím ruky a pokračoval, aniž by jí dal přímou odpověď:

„A nyní vy k němu veřejně přijdete; abyste jej prosila za život císaře, veřejně před očima a ušima celého světa!“

„Bože, teď začínám chápat, co míníte.“

„To jsem chtěl. Nemá Juarez právo, nazvat vás neprozřetelnou?“

„Ó, více než to!“

„A již samo to, že vám pověděl toto slovo, bylo od něho velkou odvážlivostí. Tím, že mluví o odvážlivosti, připouští nepřímo, že si přeje opatrnost, tedy, že se zaměstnává tou samou myšlenkou, kterou jste v něm přišla vzbudit.“

„Pane nadporučíku,“ pravila princezna, chápajíc jeho ruku, „vy stavíte tuto záležitost do světla, za něž vám nemohu být dost vděčná!“

„Chci vám jen logicky dokázat, že Juarez k vám nebyl nezdvořilý, ani urážlivý, nýbrž vám dal ovšem velmi nepřímým ale správným a diplomaticky jemným způsobem na srozuměnou, že učiní, co bude moci, aby vyhověl vaší prosbě.“

Při těchto slovech se truchlivá nálada princezny náhle proměnila. Její tvář zářila radostí a živým tónem a pravila k němu:

„Vy mně tu dáváte ponaučení, jaké bych neočekávala z úst mladého nadporučíka, dokonce které bych byla zrovna považovala za nemožné. Měli pravdu, když vás označili jako dobrého důstojníka, a jsem přesvědčena, že mimoto ve vás vězí talent k obstojné kariéře diplomata.“

„To je toho příliš mnoho najednou, moje nejmilostivější,“ smál se Kurt. „Ale zůstávejme při tématu našeho rozhovoru. Jsem také ve stavu, podat vám důkaz, že jsem zcela správně tlumočil odpověď, kterou jste dostala od Juareze. Řekl jsem vám přece předtím, že obléhám císaře, abych jej zachránil. Juarez pak dobře ví, že mně do mexických politických záležitostí nic není, a že je mně to velmi lhostejné, zda tato země je ovládána císařem, nebo prezidentem. On dobře ví, že neležím zde před Querétarem z nadšení pro republiku, a pracuji na tom, abych učinil průlom v jeho zdích.“

„Vy tedy myslíte, že on zná váš úmysl?“

„Ano.“

„A že jej schvaluje?“

„Ovšem. V opačném případě by mne zde netrpěl, aniž by mne ještě podporoval.“

„A to on činí?“

„Ano, mohu to říci ke své radosti.“

„Mohl jste se snad oproti němu vyslovit?“

„Tak doslovně sice ne, ale padla jistá slova a pokyny, podle nichž se řídím.“

„Nepovažujete tedy císaře za ztraceného bez jakékoliv pomoci?“

„Ne, ačkoliv jeho zachránění je obtížné.“

„V čem tato obtíž vlastně spočívá?“

„V tom, že jen tenkrát je možné jej zachránit, když chce být zachráněn. Doposud to nechtěl.“

„Je třeba, jej přemluvit.“

„Ano, ale především se musí odstranit vliv těch osob, které to s ním nesmýšlí poctivě, a k tomu, tuším, již nezbude čas.“

„Jsem vám náramně vděčna za vaše sdělení. Smím se mu tedy o vás zmínit?“

„Ano. Ujistěte jej o mé oddanosti, a naléhavě jej proste, aby mne uposlechl, až mne zase uvidí.“

„Vy jej uvidíte?“

„Doufám a toužebně si to přeji.“

„Kdy?“

„Při, dobývání Querétara.“

„Hrozné! Padne město?“

„V několika dnech. Setkám-li se s císařem, byl bych šťastný, vidět jej v občanském oděvu a beze zbraní. Uposlechne-li pak přesně pokynů, které mu dám, pak doufám, že bude zachráněn.“

„Tato slova mají větší cenu, než zlato. Ať Bůh žehná vám i vašim záměrům.“

„To je také moje modlitba. Nyní se ale musíme rozloučit.“

„Nelíbilo by se vám snad, mne doprovodit?“

„Ne. Račte mne omluvit. Ví se, za jakým účelem jste přišla z města. Kdyby nás spolu viděli, uvedli by mne ve spojení s tímto záměrem, a to bych nerad. Raději udělám malou okliku.“

Rozloučili se se srdečným stisknutím rukou, a princezna s sebou odnesla do města naděje, kterých se předtím již nadobro vzdala.

Minulo několik dní a nastalo jitro 14. května 1867. To byl Kurt povolán ke generálovi Velezovi, s nímž měl dlouhou rozmluvu. Vrátil se domů s neobyčejně vážnou tváří, zavolal Malého Camilla, a za deset minut ujížděli oba do hlavního stanu k Sternauovi, kterého nalezli doma.

„Copak jste tak uřícení?“ tázal se doktor. „Muselo se přihodit zajisté něco neobyčejného.“

„Ovšem,“ odvětil Kurt. „Neslyší nás zde nikdo?“

„Nikdo. K čemu tato otázka?“

„Protože vám chci sdělit něco veledůležitého!“

„Dobře. Posaďme se.“

„Co chci povědět, vyžaduje nejpřísnější mlčenlivost,“ podotknul Kurt.

„Co se nás týká, můžeš být ubezpečen,“ mínil Sternau.

„To vím, a proto vám to chci povědět, že příští noc padne Querétaro do našich rukou.“

„Chtějí snad podniknout hlavní útok?“ tázal se Sternau. „O tom mně generál Escobedo nic neřekl.“

„Nejedná se o útok,“ odvětil Kurt. „Město padne zradou.“

„Zradou? Jak to?“

„Lopez chce otevřít Velezovi výpadní bránu. Sděluji vám to, poněvadž vás mám zapotřebí k provedení obtížné akce. Chci zachránit císaře!“

Sternau se lehce usmál a pak odvětil: „Víš přece, jak tě mám rád. Proto mně nemůže být nic ukryto, ačkoliv to hledíš přede mnou utajit. Jak se ale chceš zmocnit císaře?“

„Podle okolností velmi snadno. Od půlnoci zůstane brána otevřena. Velez s dvěma sty mužů se tam vplíží, –“

„Aha!“ přerušil jej Sternau. „Chytrák. Chce se nejdříve přesvědčit, zdali mu snad nenalíčil past.“

„Přesně tak. Pojal ke mně důvěru, a svěřil mně vedení jednoho oddílu těchto dvou set vojáků. On sice bude ihned vyhledávat císaře, aby jej zajal; ale já doufám, že jej předejdu. Císař je ode mne již uvědomen, aby se oblékl do občanského „Zajisté princeznou Salinovou?“

„Copak vy o ní víte?“

„Že jsi s ní mluvil, když odcházela od Juareze. Vidíš, že se s tebou zaměstnávám víc, nežli sám tušíš.“

„Uhodnul jste to pravé. U brány zůstane jediný muž na stráži. Zdaří-li se přepadení, pošle Velez pro posilu. Od toho okamžiku, co vnikneme do Della Cruz, až do chvíle kdy dorazí posila, zbude mně dost času, abych císaře nepoznán vyvedl branou ven.“

„A ta stráž?“

„Nezpůsobí mně žádné obtíže.“

„Až se to zjistí, že císař unikl a že ty jsi s někým jiným prošel brankou, padne podezření na tebe.“

„Mám dost záminek, abych zaměstnal stráž na několik okamžiků, takže nic nezpozoruje.“

„Dobře tedy! Ale co potom s císařem?“

„Předně do mého stanu, kde jej bude očekávat Camillo.“

„Já?“ tázal se maličký celý nadšený. „Já mám vysvobodit císaře, co ani seňorita Emily nedovedla!?“

„Ano,“ odvětil Kurt. „Je jasné, že se musím vrátit do tvrze, až vám odevzdám císaře. Potom jej ale dopravíte mimo tábor prozatím na bezpečné místo.“

„Kam?“

„Hm! Toto místo jsem dosud nemohl určit. Přišlo to na mne příliš náhle. Nejsem ještě dost připraven. Budeme se teď muset domluvit na tom místě.“

„Toto místo je již dávno určeno,“ usmíval se Sternau.

„Určeno? Již dávno?“ tázal se Kurt překvapeně.

„Ano,“ odvětil doktor. „Já jsem starší než ty, a proto mně snad dovolíš, abych jednal předložené a obezřele, když jsem již jednou prohlédl tvůj úmysl.“

„Vy mne zahanbujete!“ přiznával se Kurt.

„To není mým úmyslem. Tvá mlčenlivost mně naopak byla velmi vhodná a vítaná.“

„Které to místo míníte?“

„Toto zde.“

„Vaše obydlí?“

„Ano.“

„Ale to je nesmírně nebezpečné. Mám poslat uprchlého císaře do hlavního stanu generála Escobeda?“

„Ovšem. Pod svícnem však bývá největší tma. Postaráš se o dobré přestrojení a Camillo jej dovede na koni ke mně.“

„Ale zde přece nemůže zůstat?“

„Ovšemže ne. Pozdrží se jen na pět minut. Záložní koně jsou již přichystáni a čekají jen na upotřebení.“

„Cože! Vy jste i na to pamatoval?“

„Inu ovšem.“

„Kampak?“

„Nedovedl bys to snad uhodnout?“

„Jak bych mohl!“

„Musí to být odlehlé místo, kde nikdo nebude císaře hledat, a kde bude moci setrvat v jistotě a úkrytu, než mu bude umožněna cesta k moři.“

„Kde je takové místo?“

„Musím ti to tedy přece povědět? Míním totiž haciendu del Erina.“

„Ano, ano, hacienda,“ souhlasil Camillo.

„Ještě jsem tam nebyl,“ mínil Kurt, „ale sám také myslím, že nemohla být učiněna lepší volba. Kdo jej tam ale dopraví?“

„Já sám,“ odvětil Sternau.

„Vy sám? To si budete muset vzít dovolenou.“

„To nemám zapotřebí. Jsem svým vlastním pánem a mohu přijít a odejít, kdy a kam se mně zalíbí.“

„Ale Juarez vás bude postrádat?“

„On neztratí ani slovo o tom, a bude se tiše radovat, že jsem mu neřekl, kam chci cestovat.“

„Jak? Vy tedy míníte, že bude tušit, že –“

„Juarez je ještě moudřejší a lidštější, než ty si myslíš.“

„Ale kdyby pak ti ostatní, Velez, Escobedo, měli něco tušit nebo snad i nalézt nějakou stopu?“

„Pak máme pro císaře ještě jeskyni královského pokladu. Tam jej nikdo nenajde.“

„K tomu by ale musel přivolit Bizoní Čelo.“

„O to jsem se již postaral. On a Medvědí Srdce mne budou doprovázet.“

„Jakže? Copak oba nebojovali proti císaři?“

„Pokud byl císařem. Jakmile se stal člověkem, hledajícím pomoc, platí moje odporučení. Oni jej budou hájit a bránit svými životy.“

„Jaká je to od vás předvídavost a obezřetnost!“ divil se Kurt.

„Až dosáhneš mého věku, snad mne v tom ohledu ještě předčíš. Hlavní věcí bude, aby od sebe odvrátil všelijaké podezření.“

„Co se ale stane s našimi vězni v Santa Jago, když odcestujete?“

„Vždyť já se zase vrátím, a ostatně se v té záležitosti můžeš spolehnout na Juareze.“

Tím byl plán zosnován v hlavních náčrtech. Jednalo se ještě o ustanovení podrobností, což bylo brzy odbyto. Pak se Kurt a Camillo rozloučili se Sternauem, aby se navrátil do svého ležení.

Byla půlnoc. Z tábora vytáhla dobře ozbrojená četa dvou set mužů směrem k výpadní bráně pevnosti. V jejich čele byli generál Velez a Kurt. Hvězdy svítily na nebi. Měly se s ohledem na to, co se mělo stát, raději zahalit za hustý mrak, aby neviděly, jak nevěra a zrada na zemi často vítězí nad věrností a spolehlivostí.

Když přišli k bráně, tato byla jenom přivřena.

Velez ji trochu otevřel, prostrčil hlavu a volal dovnitř tlumeným hlasem:

„Seňore!“

„Generále!“ odpovědělo se také tak.

„Jste vy ten pravý?“

„Jsem.“

„Jak to tam vypadá?“

„Dobře. Všichni spí, aniž by tušili, jak se probudí.“

„Kde se nachází císař?“

„Leží ve svém pokoji.“

„Víte to najisto?“

„Dával jsem dobrý pozor. Ostatně bylo dobře, že jsme určili tuto hodinu. Před dnem se měl podniknout všeobecný výpad.“

„To by se bylo mohlo stát pro nás osudným. Tedy nás povedete?“

„Ano.“

„Sto mužů dovnitř kláštera.“

„Kam ti ostatní?“

„Já je nahoře rozdělím.“

„Tedy kupředu!“

Šavle byly obnaženy a pistole vzaty do levé ruky, pak se četa plížila kupředu, s Lopezem a generálem v čele.

Nastalo rozdělování, a Kurtovi se poštěstilo, že se dostal za náčelníka tlupy, která měla obsadit zahradu, kdežto zatím Lopez vedl generála dovnitř kláštera. Jiné oddíly byly zase určeny jinam.

Kurt měl při sobě jenom patnáct mužů. To mu bylo velmi milé. Přišel do zahrady a rozdělil je, a poručil jim obsadit ohradu, aby ze žádné strany nebylo možné uniknutí. Tak se jich zbavil, pokročil ke stanu, který uviděl při světle hvězd.

Již se ozýval zevnitř kláštera lomoz zbraní. Císař tím byl probuzen, vystoupil ze stanu a spatřil postavu blížící se rychle k němu.

„Co se děje?“

„Tiše! Proboha, tiše!“ přerušil jej příchozí. „Vaše Veličenstvo?“

„Ano,“ odvětil císař tlumeným hlasem. „Co chcete?“

„Zachránit vás. Následujte mne!“

„Zachránit? Kdo jste? Co se stalo?“

„Jsem nadporučík Helmers a –“

„Vy? To jste vy? Jak jste se dostal dovnitř města?“

„Generál Velez se svým vojskem sem vnikl zradou. Prosím úpěnlivě, abyste mne následoval.“

„Můj Bože! Kam?“

„Výpadní bránou ven. Cesta je dosud volná. Za minutu již může být pozdě.“

„A co potom tam venku?“

„Jsou přichystány koně pro výměnu. Jakmile budete mít bránu za sebou, jste v bezpečí.“

Císař neodpovídal. To, co slyšel, jej přemohlo. Tu jej Kurt uchopil za ruku a naléhavě prosil:

„Prosím, abyste nemařil ani okamžik, než bude pozdě!“

Nyní se císař vzpamatoval. Odpověděl:

„Děkuji vám. Je-li útěk možný, nebudu se vzpírat, ale stejně nepůjdu bez věrného Mejíi.“

Přitom ukázal ke stanu, z něhož vystupoval pobočník.

„Kdo je to?“ tázal se Kurt kvapně.

„Můj pobočník, princ von Salm.“

„Nuže dobře, a kde je Mejía?“

„Na Cerro de las Campanas.“

„Pak není k zachránění.“

„Zůstanu tedy také já.“

Hlomozu zbraní přibývalo. Kurt slyšel, že několik vojáků běží k výpadní brance, aby přivolali posily.

„Proboha, Veličenstvo, pojďte bez dalšího prodlévání!“ naléhal Kurt na císaře. „Za malou chvíli zde budou v zahradě a republikáni hromadně vniknou do města!“

„Nikoliv bez Mejíi!“ zněla pevná odpověď.

„Prosím, Vaše Veličenstvo, pro vaše přívržence, pro vše, co je vám milé a drahé, pro vlast, pro Rakousko, pojďte se mnou. Já budu, – ach! Tady to máme! Pozdě, pozdě! Pojďte, pojďte!“

Uchopil císaře za paži a strhl jej sebou do tmavé cesty; pobočník kráčel rychle za nimi. Generál Velez vnikl s tlupou do zahrady a zuřivě řval: „Není tam uvnitř, není v klášteře. Hledejte zde, zde!“

Zároveň bylo slyšet venku v poli rychlý pochod přichvátajících vojenských sborů. Velez vnikl hlouběji do zahrady, vchod byl na okamžik nestřežen; tam teď vlekl Kurt císaře.

„Bože, k útěku je nyní již pozdě!“ naříkal. „Rychle, rychle tudy ven a na Cerro de las Campanas, Veličenstvo!“

Vytáhl jen s nechutí se poddávajícího císaře pomocí pobočníka ven ze zahrady. Ale zde jim přišla vstříc nová skupina republikánů.

„Stůjte! Kdo je to? Kam?“ volal náčelník skupiny, nastavil kord proti prchajícím.

„Copak chcete, poručíku Orbejo?“ odvětil Kurt. „Copak nevidíte, že tito seňores jsou pokojní měšťané?“

„Měšťané? Čert jim to věř!“

„Já je znám. Chcete to snad brát v pochybnost?“

„A kdopak jste vy sám?“

Přistoupil blíže ke Kurtovi, aby mu pohlédl do tváře a poznal jej.

„Ach, to jste vy, nadporučíku Helmersi?“ pravil. „To je něco jiného. Ale co tu hledají tito oba hidalgové?“

„Šli z venty domů a všetečně přiběhli, když tu zaslechli lomoz.“

„To věřím, ten pravý lomoz. Podruhé ale ať zastrčí své nosy pod pokrývku, a ne tam, kde se jim mohou spálit. Nechme je běžet.“

Odešel k zahradě. Posily se dostavily a tlačily se houfně dopředu.

„Pryč, pryč! Teď honem!“ prosil Kurt a táhl císaře ještě o kus dál.

Tam se ale Ferdinand Maxmilián zastavil.

„Pusťte mne,“ pravil s obdivuhodným klidem. „Nyní vidím, že jsem vás měl uposlechnout. Princezna Salmová mně o vás vyprávěla, ale ani jí jsem nevěřil. Vy jste mně chtěl zachránit, a nedovedl jste to, neboť jste byl slabší, než osud, jemuž se mám podrobit. Přijměte mé vroucí díky a žijte blaze!“

Stiskl Kurtovi ruku.

„Vaše Veličenstvo, chraň vás Bůh lépe, než jsem to dovedl já!“ vzlykal mladý muž.

Oba druhové zmizeli v noční temnotě. Kurt ale stál a naslouchal krokům, které již dávno dozněly. Tu jej někdo udeřil pěstí na rameno.

„Hej, lenochu! Co tu stojíš a zevluješ? Vzhůru k vítězství! Ať žije republika! Sláva Juarezovi! Sláva Escobedovi! Ať žije náš Velez!“

Tu se Kurt rozzuřil. Napřáhl rámě a srazil chlapa, jakoby jeho pěst byla perlíkem.

„Tu máš, křikloune!“ zařval. „Přál bych si, abych s tebou porazil veškeré lidstvo k zemi. Pryč, pryč! Zde nemám více co dělat. Zde není pro mne setrvání ani na okamžik déle.“

Obrátil se a uháněl k výpadní bráně, a dostal se do krajiny. Mlčky kráčel ke svému stanu. Tam jej přivítal Malý Camillo.

„Konečně! Kde je císař?“ tázal se lovec.

„Tam uvnitř,“ odvětil Kurt, a ukázal na město.

„Nezdařilo se to?“

„Žvásty! Bylo by se to zdařilo, ale on nechtěl.“

„On nechtěl? Bože, jaká je to hloupost! Co tomu řekne seňorita Emily? Ale, pane nadporučíku, pročpak vlastně nechtěl?“

„Nechte mne na pokoji, jinak srazím také vás!“

Aniž by se dále staral, co se dělo venku, vrhnul sebou na lože a ukryl tvář do pokrývky. Tak ležel, když nastalo ráno; tak ležel ještě v poledne, když vešel Sternau, aby se přeptal po příčinách nezdaru jejich plánu. Také on marně čekal, marně přichystával záložní koně.

Della Cruz a město Querétaro se již nacházely při úsvitu v Escobedově moci, který byl připraven přispěchat, když uslyšel, že jeho vojáci bez máchnutí šavlí vnikli dovnitř.

Obléhajícími těsně obklíčený a již dříve od nich skoro rozbořený Cerro de las Campanas, kam se císař Ferdinand Maxmilián šťastně dostal ze zahrady, se mohl jen ještě málo hodin udržet.

V sedm hodin ráno vyslal císař parlamentáře, s nabídnutím, že se chce vzdát, ovšem mohlo to být jen na milost a nemilost, a již v osm hodin odevzdal svůj meč generálovi Escobedovi.

Tak padlo Querétaro s celou svou posádkou do rukou vítězů.

Krátce zde budiž připomenuto, že se dne 19. června 1867 také hlavní město Mexiko vzdalo na milost a nemilost generálovi Porfíriu Díazovi, když se jeho hanebný velitel, generál Marquezo, potajmu vykradl z města.

Sedmadvacátého pak toho samého měsíce vtáhly zástupy prezidenta Juareze vítězně rovněž do Veracruzu.

Tak se stalo, že Juarez od Francouzů zneuctěný a do bláta zašlapaný prapor Mexika, který až do Paso del Norte, nejkrásnějšího místa v říši, zachránil, opět vítězně donesl nazpět do údolí Onahuaka a znovu jej vztyčil na Plaza Mayor.

Republika byla znovu zřízena v celé rozloze Mexika a mocnost prezidenta Juareze byla opět uznána.

Sen o císařství skončil, císař sám?

Hned se to dozvíme!

Dne patnáctého května podal generál Escobedo ministru války prezidenta v San Luis Potosí následující zprávu:

Z ležení před Querétarem, dne 15. května 1867.

Dnes ráno ve tři hodiny vzalo vojsko tvrz Cruz útokem, aby nepřítele na onom místě překvapilo. Hned na to byla zajata posádka města a město našim vojskem bylo obsazeno; nepřítel s jednou částí svých vojáků utekl na Cerro de las Campanas a sice v největším zmatku a našim dělostřelectvem byl co nejúčinněji pronásledován. Konečně, asi okolo osmé hodiny, se Ferdinand Maxmilián Habsburský, rovněž na zmíněném místě vzdal. Buďte tak laskav, a vzdejte občanu prezidentovi moje blahopřání k tomuto velikému skvělému vítězství naší národní věci.

Generál Escobedo

V této zprávě se ovšem nečiní zmínka o zradě plukovníka Lopeze; avšak vyšší republikánští důstojníci měli ve zvyku, když byla o tom řeč tuto záležitost ignorovat s poznámkou: „Takových lidí se užívá, načež se pak vyhodí.“

Sotvaže se roznesla zvěst, že je císař zajat, spojili se zástupci takřka všech mocností v nejhorlivějším snažení, zajatého vysvobodit.

Avšak Benito Juarez se zdál být hluchým.

Jak mohl slyšet na námitky mocností, které trpěly jeho ponížení a uznaly císařství!?

Rakousko-uherský vyslanec ve Washingtonu se obrátil k vládě Spojených států amerických s prosbou, žádat o milost pro císaře, a tato prosba byla také skutečně vyslyšena.

Avšak Juarez krátce odvětil:

Připouštím ovšem, že arcivévoda pyká vinu druhého, který je daleko vinnějším než on sám; avšak jeho nepřátelský vpád byl útokem na nezávislost mého národa a proto pro mne není možné, udělit mu milost. Měli bychom v něm nechat soustředění všech nepřátelských pletich dále kvasit? Možná, že by to sloužilo republice ke slávě, šetřit život zajatého, avšak s tímto náhledem nelze ničeho dokázat proti logice nevyhnutelnosti.

Benito Juarez

Dne jedenadvacátého května se sešel císař s generálem Escobedem. Nabízel mu, že z císařství odstoupí a žádal za to život a bezpečný odchod ze země pro sebe, své osobní důstojníky a vojáky a rovněž pro Mejíu a svého mexického soukromého tajemníka. Miramón byl z toho vyloučen.

Juarez toto všechno zamítnul. Byl toho názoru, že zajatý císař bez země a národa docela zbytečně mluví o odstoupení.

A přece učinil ještě krok, aby bývalého císaře zachránil. Odňal totiž proti němu zavedený proces obyčejnému náhlému soudu a odevzdal jej zvláštnímu za tím účelem ustanovenému vojenskému soudu.

Chtěl tím získat čas, aby se zatím vášně ochladily. Mezitím mohl vynaložit všechen svůj vliv, takže by vojenský soud nekonstatoval ortel smrti, nýbrž jen pouhé vypovězení ze země. Toho úmyslu by se snad bylo dosáhlo, avšak právě ten, kterého mínil zachránit, pracoval proti němu.

Habsburk totiž sepsal spis, v němž se ve prospěch starého slabého Iturbidy vzdal císařství a jmenoval pány Lareze, Lakunza a Marqueze členy prozatímní vlády, samé prezidentovy nepřátele.

Mimoto byly učiněny ze všech stran pokusy k osvobození bývalého císaře. Tím byla udržena na nejvyšším stupni rozčílenost republikánů a Juarez tak byl nucen vzdát se všeho, co by mohl podniknout ve prospěch zajatého císaře.

Ze sedmi členů se skládající vojenský soud začal třináctého června odbývat svá sezení.

Obžaloba zněla na spiknutí, násilné osobování trůnu a na zločin vynesení klatby proti právním obhájcům země.

Mejía a Miramón byli spoluobžalováni.

Dne čtrnáctého června v noci o jedenácté hodině byl vynesen proti všem třem rozsudek smrti.

Hlavní stan potvrdil tento rozsudek, který měl dne šestnáctého června být vykonán, avšak povolena byla odsouzeným ještě další lhůta tří dní, aby získali čas, uspořádat svoje záležitosti.

Odročení tohoto případu upotřebil co nejrychleji pruský vyslanec baron Magnus, aby přece ještě snad zachránil Habsburkův život.

Odeslal totiž následující protest vládě prezidenta Juareze:

Jeho Excellenci

seňoru Sebastianovi

Lerdo de Tejada!

Když jsem přijel dnešního dne do Querétara, uvědomil jsem si, že dne čtrnáctého tohoto měsíce odsouzení zajatci již uplynulou neděli, to je dne šestnáctého, morálně sešli smrtí. Taktéž to bude považovat celý svět, neboť, se již staly všechny přípravy pro onen den, museli ještě celou dlouhou hodinu čekat na to, že budou odvedeni k popravišti, dříve nežli se jim oznámil rozkaz, odročující splnění rozsudku.

Lidskost naší doby nedovolí, aby ti, kteří tak hrůzyplný zápas se smrtí již zažili, teď zítra podruhé by měli být vedeni smrti vstříc.

Jménem humanity a cti Vás zapřísahám, abyste nařídil, aby jim nebyl vzat život, a opakuji vám ještě jedenkrát úplné své přesvědčení, že můj panovník, Jeho Veličenstvo pruský král, a všechny korunované evropské hlavy co nejochotněji svolí v to, dát Vaší Excellenci každou záruku, že žádný ze zajatců již nikdy více nevstoupí na mexickou půdu.

Navzdory tomu bylo již pozdě. Ministrova odpověď zněla:

Lituji, že Vám musím sdělit, že, jak jsem Vám již předevčírem oznámil, prezident republiky není toho názoru, že se to s velkými ohledy na spravedlnost a na nevyhnutelnost zabezpečení budoucího míru republiky dá spojit, aby Ferdinandovi Maxmiliánovi Habsburskému byla udělena milost.

Designovaný císař si nechal přinést inkoust a péro a napsal v poslední noci list pro svou manželku a svou matku, arcivévodkyni Sofii.

První zněl:

Moje mnohomilovaná Karolíno!

Jestliže Bůh dopustí, že ty se jednoho dne uzdravíš a tyto řádky budeš číst, poznáš celou ukrutnost osudu, který mne od té doby, co jsi se vrátila do Evropy, nepřetržitě pronásleduje.

Ty jsi vzala sebou mé štěstí a moji duši.

Proč jsem neuposlechl tvůj hlas!?

Tak mnoho událostí, ach, tak mnoho náhlých ran zrušilo hojnost mých nadějí, takže smrt se pro mne stane šťastným osvobozením a žádným smrtelným zápasem.

Padnu slavně jako voják, jako přemožený král, ne zneuctěn.

Jestli je moje utrpení příliš velké, spojí-li mne brzy Bůh s Tebou, budu žehnat jeho božskou ruku, která nás tak těžce zasáhla. Sbohem, sbohem.

Tvůj ubohý Max

K tomuto listu připojil svou kadeř, kterou mu žena žalářníka ustřihla. Políbil ji a strčil ji do uzavřené obálky.

Docela rozdílné bylo však chování obou dalších zajatců. –

Věrný Mejía byl ohledně své osoby plný rozkoše nad rozsudkem smrti. On byl Indián, který ani nehlesne nad tělesným hořem a žalem a pro něhož je největší slávou, pro svého přítele, kterého miluje, zemřít.

Jinak to vypadalo s Miramónem.

V oné noci přepadení se polekaný probudil a poslal pro plukovníka Lopeze. Ten se také opravdu hned na to dostavil.

„Co se děje? Co je to za lomoz?“ tázal se Miramón.

Lopez potřásal lhostejně rameny a odpověděl: „Republikáni jsou ve městě.“

„U všech čertů! Cožpak hnali útokem?“

„Ne.“

„Jak se sem dostali?“

„To nikdo neví.“

„Kdo je vede?“

„Generál Velez.“

„Myslím, že teprve za tři dny přijde!“

„Nedodržel vám slovo, jak se zdá.“

Tón, jakým tyto odpovědi byly dávány, generála zarazil. Tušil, co se tu přihodilo.

„Ale vám slovo tím více dodržel?“

„To by se muselo teprve vyšetřit.“

„Zrádce!“ zasyčel Miramón.

„Hm! Copak jste vy? Mám uveřejnit, co jste mi nařídil, abych s generálem Velezem vyjednával? Chytil jste se ve svých vlastních léčkách a zažijete docela tentýž osud, který jste chtěl připravit císaři.“

Pak odešel.

Miramón se ozbrojil, zjistil však, že je každý odpor marný. Byl proto, rovněž jako Mejía, s císařem zajat.

Od té doby seděl celý zasmušilý ve svém žaláři.

On býval Juarezovým nepřítelem, chtěl ho svrhnout, avšak cítil, že k tomu nemá síly, sám to provést. Najít v Mexiku spojence, nebylo možné, a tak ho napadla myšlenka, svrhnout Juareze cizincem, jehož panování by ovšem mohlo trvat jen krátkou dobu, – i když náležel k těm, kteří utvořili císařskou korunu a rakouskému arcivévodovi ji přinesli. Tento monarcha byl, jak nástrojem Napoleona III., tak jeho nástrojem.

Od Habsburkova příjezdu do Mexika byl Miramón považován za jeho přívržence, avšak tajně se přičinil, jednat jen pro svůj vlastní prospěch.

Byl přesvědčen, že císařství každým pádem potrvá jen krátkou dobu; avšak jeho výpočet se zhroutil následkem houževnatosti a vytrvalosti Juareze.

Chtěl jej svrhnout, i když se o to zasadil, avšak nepodařilo se mu to.

Poslední jeho léčkou byla zrada na císařovi, a nyní se v ní sám chytil.

Nyní pochopil, že je všechno ztraceno.

Jediný paprsek naděje podle jeho mínění byl, že se císaři udělí milost. Kdyby se milost byla udělila, pak by též generálové toho, jehož nazývali uchvatitelem trůnu, nemohli být usmrceni. Byli by odsouzeni do vyhnanství, které by Miramónovi poskytlo příležitost, začít znovu svou nepřátelskou politiku.

Byla to také stejná okolnost, na kterou byl vzat každým pádem také ohled, když se mělo jednat o udělení milosti císaři. Byli by nejen v Habsburkovi měli ustavičného kandidáta mexického panství, nýbrž byli by v Miramónovi a jeho přátelích zůstali naživu muži, kteří jako věční rušitelé pokoje by vzbuzovali stálou pozornost a připravovali ustavičnou starost.

Nyní tedy seděl Miramón, sám i nejposlednější naděje zbaven, v žaláři. Nebyla to lítost, která jej zaujala, nýbrž byl to pocit zášti a vzteku proti Lopezovi, který jej oklamal.

A z pomsty proti tomuto zrádci dal Miramón zavolat jednoho z vyšetřujících soudců a svěřil mu, co by Lopez učinil.

„Z jakého důvodu mě informujete o této nectné záležitosti?“ tázal se soudce.

„Utěšuji se nadějí, že tuto mou zprávu sdělíte císaři,“ odvětil Miramón.

„Jakýpak užitek by z toho mohl mít? Vždyť bude ještě jen málo hodin naživu.“

„Ten užitek, že bude alespoň vědět, komu má co poděkovat za svůj nynější osud.“

„To on již stejně ví.“

„Ah, tak tedy již slyšel o Lopezově zradě?“

Soudce na to hned neodpověděl. Měl svůj přísný pohled upřený na Miramóna a pak pravil:

„Ovšem je mu to známo, že tím naše vojsko nevniklo do města, že dobylo tvrz Cruz.“

„Nýbrž že od jednoho z našinců bylo zrádným způsobem vpuštěno?“

„Ano. Avšak císař také ví, jako my všichni, že Lopez byl vlastně jen nástrojem císařského generála.“

Miramón navzdory těmto slovům se uměl ovládat, neboť se tvářil být zcela lhostejný a pravil:

„To je pro mne něco nového; to se mi zdá být velmi nepravděpodobné. Zajisté to Lopez vymyslel, aby tím omluvil svůj čin!“

„Mýlíte se! Lopeze nemůže ani napadnout, mluvit o tomto činu, protože nemá také vůbec žádnou příležitost, jej omlouvat, jak jste se ráčil vyjádřit.“

„Přece bych však věděl rád jméno toho, na jehož rozkaz měl jednat.“

„Vy znáte to jméno lépe, než každý jiný.“

„Já?“ tázal se Miramón a tvářil se udiveně.

„Ano, vy, neboť jste to vy sám!“

Tu se chtěl Miramón zlostně vymrštit.

„Já?“ zvolal. „Copak vás to napadá!“

Soudce učinil odporující, pohrdavý pohyb rukou a pravil:

„Nemluvme o tom.“

„Ano, seňore, budeme o tom mluvit; nemůže o tom být ani řeči, že bych tak děsnou, tak hanebnou výčitku nechal na sobě sedět.“

„A přece ta výčitka na vás zůstane. Známe velmi dobře rozmluvu, kterou jste vedl s Lopezem.“

„Neměl jsem v tom ohledu žádnou rozmluvu. A kdyby se i taková vedla, kdo by vám ji mohl prozradit?“

„Ten, který byl u toho.“

„Tedy Lopez sám!“

„Ne. Ten se bude chránit, ztratit o tom slovo!“

„Kdo tedy jiný?“

„Chci vám to říci, ačkoliv to nemám zapotřebí. Generál, který s vámi vstoupil do tajného rozhovoru, je známý jako chytrý a obezřetný muž, –“

„Kterého to míníte generála?“

„Jméno tu není zapotřebí. A kromě toho je vám to právě tak dobře povědomé, jako mně. Tento důstojník dobře věděl, jaké nebezpečí takový tajný poměr vzápětí může mít. Musel se proto přesvědčit, zdali to míníte poctivě, a tu se mu podařilo, získat muže, který se nacházíval ve vaší bezprostřední blízkosti.“

„U všech čertů? Kdo je to?“ tázal se Miramón zlostně.

„Opakuji, že neuvádím jména.“

„Pak prohlašuji celou tuto pověst za podlou a ničemnou lež!“

„Vyjádření tohoto druhu je zbytečné. Dotyčná osoba vás ve dne v noci pozorovala a naslouchala oné rozmluvě od slova ke slovu.“

„A přece je to lež!“

„Nezapírejte!“ mínil soudce přísným hlasem.

„Seňore!“ vztyčil se Miramón.

„Nechte toho!“ znělo to tónem opovržení. „Vaše okřiknutí nemůže mít ani ten nejmenší účinek. Ví se, co by se stalo. Až se ony tři osoby povedou na popraviště, budou mít lidé s bývalým císařem útrpnost, věrného a hodného Mejíu budou obdivovat a vámi opovr, –, ach, promiňte mi vyslovení toho slova, které si přece můžete říci sám.“

Potom se soudce otočil a opustil žalář.

„Opo, – opovrhovat! Vámi však budou opovrhovat, mínil tento člověk? A to říká mně! Ó, kdybych byl na svobodě! Chtěl bych tyto Juarezovy kreatury naučit, mnou opovrhovat!“

Nebyl schopen cítit lítost, a také zpovědníkovo napomínání, který mu byl dán, jej k tomu nemohlo přivést. Jisté americké noviny ze dne 30. května 1867 psaly:

Zítra budou, jak už je pravděpodobné, Ferdinand Maxmilián Habsburský a jeho nejpřednější generálové odsouzeni k smrti prachem a olovem.

Lze z této a podobných zpráv poznat, že o osudu zajatců i v samé cizině nepanovala žádná pochybnost.

Každá vláda má právo, toho, jenž se mocí anebo lstí snaží podkopat její základy, označit jakožto zrádce a povstalce a potrestat.

Z tohoto stanoviska tedy byl pak již všude napřed prorokovaný rozsudek smrti vysloven, a dnešního dne, 19. června, měl tentýž, na východě před městem ležícím Cerro de las Campanas být vykonán.

Habsburk opovrhnul zachráněním, které mu Kurt nezištně nabízel a učinil tak tím z vlastního rozhodnutí první krok ke hrobu., – –

Zrána uvedeného dne panovalo v Querétaru temné ticho, ačkoliv nikdo nespal, nýbrž celý svět bděl a byl již na nohou.

Mexikáni mají vůbec ve zvyku časně ráno vstávat a tak byly části města, kterými odsouzenci museli přijít, již před šestou hodinou ranní pokryty tisíci a opět tisíci lidmi.

Měšťané, vojáci, vaqueři, jezdci a pěší, Indiáni a běloši, černoši, mesticové, mulati, terceroni, kvarteroni, Číňané, vůbec lidé všech barev a oděvů stáli čekajíce na náměstí anebo se tlačili v hustých množstvích mlčky ulicemi, aby uviděli popravu císaře.

Nebyl to pocit divokého uspokojení, které z očí těchto nejvíc přece jen polovzdělaných lidí svítil; naopak v jejich vážných obličejích se jevila soustrast, které by také barbar neměl neštěstí odepřít.

Hlasitě se nemluvilo. Kde se však rozprávělo, dělo se to v tichém šeptání. Vypadalo to, jakoby se nacházeli v kostele anebo v nějakém smutečním domě.

O sedmé hodině byli zajatci z kobek svých rozličných vězení vyvedeni.

Pro každého byl připraven silnou hlídkou obklopený vůz a silný dřevěný kříž, na který podepřen měl obdržet smrtonosné střely.

Na hlavním náměstí se tři vozy sjely dohromady a jely pak zdlouhavým krokem a byly doprovázeny nesčíslným množstvím lidu k popravišti.

V čele průvodu jela švadrona vojáků. Pak nastoupila hudba, hrající smuteční pochod. Setnina pěchoty s puškami v ruce tvořila dvojřadí.

Když průvod dostihl vysoké špitální brány, vrhl Mejía vyzývající pohled na množství lidí a zvolal silným hlasem na císaře: „Veličenstvo, podejte nám naposledy příklad vaší šlechetné neohroženosti. My vás následujeme na smrt a do hrobu!“

Právě v tomto okamžiku se kolem ubírali františkáni. Oba v popředí nesli kříž a svěcenou vodu, ostatní drželi v rukou svíce.

Každou z tří rakví, které za odsouzenými následovaly, nesli čtyři Indiáni. Pak následovaly ony tři popravní kříže i s lavicemi.

V očích Ferdinanda Maxmiliána se jevil po celou cestu výraz, který nikdo nemůže zapomenout, kdo viděl opuštěného a zrazeného císaře v jeho poslední hodince.

Když průvod dostihl popraviště, bylo zatlačeno množství lidí jej doprovázející nazpět, a vojsko utvořilo z jedné strany otevřený čtverhran.

Generál Escobedo, který exekuci sám velel, se přiblížil se svým průvodem k těm třem vozům a poručil zajatcům vystoupit.

„Vamos nos á la libertad, zemřeme pro svobodu!“ pravil bývalý císař, obrátil svůj pohled k vycházejícímu slunci, které mu dnes naposledy mělo svítit. Pak vytáhl své hodinky a přitlačil na uvnitř ukryté péro. Vyskočilo víko, ukrývající miniaturní obraz císařovny Karoliny. Políbil obraz a podal pak hodinky zpovědníkovi s prosbou: „Dopravte tuto památku mojí milované choti v Evropě. Jestliže by vám kdy jednou měla porozumět, povězte jí, že se mé oči zavřou s jejím obrazem, který sebou vezmu na nebesa!“

Hlas umíráčku zněl temně městem. U tlusté, pevné hřbitovní zdi se odsouzenci zastavili, jimž pak byla vykázána místa.

Ferdinand Maxmilián kráčel pevně a vzpřímeně k dřevěnému kříži a lavici, které pro něho vedle otevřeného hrobu byly postaveny.

Totéž učinil Mejía.

Miramón se však potácel. Jeho zrak bloudil jako pomoc hledající přes výšinu a ven do roviny.

Nyní se četl rozsudek smrti a jeho důvody, a pak bylo uděleno zajatcům dovolení, aby ještě jednou promluvili. Miramón vykoktal několik slov.

Mejía učinil pyšný pohyb rukou na znamení, že se vzdává této milosti.

Avšak císař se chopil této příležitosti, aby ještě jednou naposledy na zemi nechal veřejně slyšet svůj hlas.

Mnoho báječného se vypravovalo o jeho posledních slovech; byly mu kladeny do úst řeči, k nimž by potřeboval čas celé čtvrt hodiny; to je vymyšleno.

Podle hodnověrných zpráv pokročil o krok vpřed a pravil hlasitým, pevným tónem: „Umírám pro spravedlivou věc, pro svobodu a nezávislost Mexika. Ať má krev navždy zvítězí nad neštěstím mé nové otčiny! Ať žije Mexiko!“

Tato slova nenalezla žádný odpor, avšak také ani nejslabší ozvěnu.

Nyní bylo veleno třem oddílům vojáků, skládajícím se z pěti mužů a dvou poddůstojníků, aby postoupily kupředu. Vojáci se přiblížili odsouzencům až na tři kroky.

Císař pokynul šikovateli, který těmto oddílům velel, vytáhl hrst plnou zlaťáků a pravil: „Rozdělte toto po mé smrti mezi své lidi a řekněte jim, aby mířili na mé srdce. Na prsa! Miřte na mé srdce! Miřte dobře!“

Šikovatel ustoupil nazpět a císař také.

Nabité pušky se zdvihly.

Miramón klesl na lavici, kde zhroucený zůstal sedět. Františkáni mu položili ruce křížem přes sebe. Císař objal Mejíu.

Ten opětoval objetí vzlykaje a s několika slovy, jimž nemohl nikdo porozumět. Pak překřížil věrný, udatný generál své ruce přes prsa, očekávaje zmužile smrtonosné kulky.

Na to přistoupil biskup k bývalému císaři a pravil:

„Veličenstvo, dejte v mé osobě zemi a mexickému národu polibek smíření. Ať v posledním okamžiku všem a vše odpustíte!“

Habsburk se nechal obejmout a políbit. Byl hluboce dojatý. Věděl, co biskup mínil. Krátký, vnitřní boj vybojoval, pak ale hlasitě pravil:

„Povězte Lopezovi, že mu odpouštím jeho zradu!“

Mnozí z okolostojících plakali a i ti, kteří neměli žádné slzy, byli očividně pohnuti.

Co generál Escobedo pociťoval, to nemohl žádný člověk uhodnout. Jeho tvář byla vážná a nepohnutá. K němu se obrátil nyní Ferdinand Maxmilián se slovy:

„A la disposicion de usted, dávám se do vaší moci!“

Při těchto slovech se opřel vzpřímeně o kříž pro něho určený. Šikovatel pohlédl na Escobeda. Ten kývnul hlavou a velel:

„Adelante, kupředu!“

Střelci postoupili. Obnažený kord se zdvihnul a ručnice se snížily, kord se opět pozdvihnul, rány zazněly, polnice zatroubily a bubny zavířily, –

Císař padnul, zasažen do srdce, na kříž, o který se podepřel. Pozdvihli jej a položili ihned do rakve.

Miramón se svalil těžce do písku, avšak mrtev.

Mejía zůstal stát a máchal rukama ve vzduchu kolem sebe. Byl špatně zasažen.

Jeden z poddůstojníků přistoupil těsně k němu, přiložil mu ústí své ručnice za ucho a spustil.

Tato rána z bezprostřední blízkosti povalila věrného muže k zemi.

„Libertad y independencia, svoboda a nezávislost,“ zaznělo to kolem dokola a přes ony tři rakve.

To byla pohřební řeč, kterou mexický národ držel mrtvému císaři a jeho nejpřednějším generálům.

Dne 30. června roku 1867 obdržel rakousko-uherský císař František Josef I., který se právě nacházel v Mnichově, smutnou zprávu o popravení svého bratra.

Časopis „Neues Wiener Fremdenblatt“ psal tehdy o smrti zastřeleného:

Císař Ferdinand Maxmilián z Mexika je mrtev. Z odvážného tažení duchaplného prince se stala truchlohra, tak velkolepá, jaká ještě v žádném básníkově duchu nepovstala. Císař, který vytáhnul, aby dokonal dílo civilizace, leží teď, vojenským soudem svých nepřátel odsouzen, mrtev na polích Mexika, a císařovna sedí šílená na zámku v Miramare. Skutečně, historie zde podala budoucímu pokolení jednu ze svých nejtajemnějších hádanek k rozluštění!

Náš příběh ale říká:

„Tak zemřel Ferdinand Maxmilián Habsburský. Byl hoden zemřít pro lepší věc; dokázal to svým chováním v posledních dnech svého života!“

Juarez byl nyní zase vladařem v Mexiku. Kurt nebyl přítomen při popravě císaře. Protivilo se to jeho citu, vidět umírat muže, jehož se snažil zachránit. Ve chvíli exekuce seděl s Malým Camillem ve svém stanu. Slyšel smuteční vyzvánění. Výstřely zasáhly jeho sluch.

„Teď! Teď jsou mrtví!“ zvolal Camillo.

„On již byl mrtvý, když mne od sebe odmítnul,“ odvětil Kurt.

„Nebyla tedy více možná žádná pomoc? Snad přece by se mohl tajně unést z jeho vězení?“

„Než byl císař zajat, mohl jsem jej zachránit, aniž bych spáchal zločin.“

„A později by to bylo něčím takovým?“

„Ovšem, a sice zločinem, na který každý zákoník klade vysokou pokutu. Nazývá se to bezprávné osvobození zajatého.“

„Nuže, to by bylo osvobození předtím také protizákonné.“

„Nikoliv, on se tehdy nalézal ještě ve středu svých lidí. Jakmile se ale dostal do rukou republikánů, musel jsem upustit od dalších pokusů.“

„Hm. Možná, že máte pravdu. Nechtěl to jinak.“

„A proto si nepotřebujeme dělat výčitky. Zde ale nemáme nadále co dělat. Chtěl jsem jenom ještě zaslechnout tyto smutné výstřely. Nyní jsem byl svědkem jedné z největších historických truchloher, a opustím Querétaro.“

„Bez propuštění nebo dovolené?“

„Nejsem závislý na generálu Escobedovi.“

„Kam půjdete?“

„K Juarezovi.“

„Ach, smím s vámi?“

„To se rozumí,“ přisvědčil Kurt.

„Ach, tam spatřím seňoritu Emily! Půjde pan doktor Sternau také s námi?“

„Doufám. Zajeďte napřed k němu, abych jej zastihl přichystaného, až přijdu.“

Druhého jitra jeli všichni tři v průvodu obou indiánských náčelníků do San Luis Potosí.

„Ach, pánové, znáte tam toho koně?“ tázal se Camillo, a ukazoval na osedlaného koně, uvázaného před ventou.

„To je kůň Černého Gérarda,“ odvětil Sternau. „Musel se zde zastavit. Pojďme do venty.“

Neměli to ale zapotřebí. Gérard je již zahlédl a přišel ven. Byl v Santa Jago, a chtěl je vyhledat, aby jim sdělil, že je tam dosud všechno v pořádku. Nyní se přidal k nim.

Když dorazili do cíle, odebral se Sternau s Kurtem neprodleně k prezidentovi, který je přijal, ačkoliv byl přetížen prací.

„Přinášíte mně truchlivou zvěst?“ tázal se vážně, když byly odbyty přivítací obřady.

„Ano,“ odvětil Kurt. „Přináším ohlas výstřelů, pod nimiž padl císař Ferdinand Maxmilián Habsburský.“

„Byl jste tedy přítomen exekuci?“

„Nebyl. Protivilo se mně, hledět na divadlo, které jsem viděl připravovat.“

„Escobedův kurýr se již dostavil. Habsburk zemřel odhodlaně a jako muž. Byl jsem jeho politickým odpůrcem, nikoliv ale jeho osobním nepřítelem.“

Zdálo se, jakoby Juarez uznal za potřebné, vyslovit zde tuto omluvu, proto mu Sternau rychle vpadl do řeči:

„My to nejlépe víme, seňore prezidente!“

„Ach! Porozuměli jste mi tedy?“

„Ano, seňore, a také jste se vynasnažil?“ tázal se Sternau.

„Dokonce velmi horlivě, ale bez výsledku, také nadporučík Helmers zde byl odmítnut. Považoval jste to tedy přece za možné, pane nadporučíku, arcivévodu, rozumíte?“

„Bylo to právě snadné,“ odvětil Kurt.

„Nechtěl to tedy jinak. On je mrtev, nesuďme tedy ještě nyní nad ním zcela osobně. Vám ale děkuji, že jste porozuměli mým pokynům, a podle nich jednali. Budu klamně posuzován, vy ale mne znáte lépe, ačkoliv musíte mlčet, pokud držím v mých rukou otěže mexických záležitostí. Za toho času se žádný republikán nesmí dozvědět, co jsem činil, co jsem si přál. Ale až jednou odstoupím nebo zemřu, pak si vzpomeňte na to, že přišel čas, sdělit větu, jak rád bych byl zachránil svého soupeře. To je odkaz, který vám svěřuji, až opustíte zemi, která byla jevištěm truchlohry, kterou jsem ani nevyvolal, ani nezavinil.“

Mluvil velmi vážně a z pohnutého srdce. Oba posluchači byli rovněž pohnuti. Nastala přestávka, kterou zakončil Juarez otázkou:

„A není-li pravda, že co nejdříve opustíte Mexiko?“

„Doufám,“ odvětil Sternau. „Ale po nějakou dobu zde ještě budeme muset vytrvat, seňore.“

„To mne těší. Vy víte, že pro vás rád učiním, co mohu. Dříve, nežli odjedete, musíme ukončit záležitost Rodrigandů, jak dalece totiž přísluší před mexickou soudní stolici.“

„Na kterého soudce bychom se zde měli obrátit?“

„Na mně samého. Postarám se o to, aby vaše věc byla vložena do rukou stejně tak spravedlivých, jak horlivých. Zajatí se dosud nachází v klášteře?“

„Ano, a jsou dobře střežení.“

„Doveďte je. Nechejte také předvolat seňoru Hermoyesovou, starého haciendera Arbelleze s jeho dcerou a Indiánku Karju.“

„Sem do Potosí?“

„Nikoliv. Odejdu do hlavního města. Tam dopravte zajaté.“

„Nestojí snad pod vaší pravomocí pouze ti, kteří jsou zde narození nebo naturalizovaní?“

„Ovšem. Mohu sice na všechny vložit obžalobu, ale rozsudek mohu vynést pouze nad Pablem Cortejem a jeho dcerou.“

„A ti ostatní?“

„Odvezte je sebou do Španělska, kde se musí celá záležitost ukončit.“

„Na který úřad se tam máme obrátit?“

„Na vrchní tribunál v Barceloně.“

„Děkuji. Povedete vyšetřování veřejně?“

„Ovšem.“

„Měl bych proti tomu nějakou námitku.“

„Jakou?“

„Nežli bychom zde byli s tím hotovi, proneslo by se toho zatím tolik do Španělska, že by viníci tam se nalézající získali čas, zachránit se před spravedlností.“

„To je ovšem pravda. Budeme tedy prozřetelní a provedeme vyšetřování tak tajně, jak jen to bude možné. Ale abychom všemu předešli, obrátím se do Španělska s odůvodněným přáním, aby falešný hrabě Alfonzo byl dán sice pod tajný, ale tím přísnější policejní dozor. Stačí vám to?“

„Úplně, seňore!“

„K dopravě vězňů z kláštera Della Barbara do hlavního města vám dám k ruce dostatečný vojenský oddíl. Kdy tam odjedete?“

„Zítra ráno. Do té doby dáme koním možnost odpočinku.“

„Udělím tedy ihned potřebné rozkazy.“

Tím byla rozmluva ukončena. Sternau s ostatními se ještě radili, kdo by měl zajet na haciendu pro místní obyvatele. Poněvadž se to týkalo Arbelleze, Emmy, Resedilly a Karji, byli k tomu vybráni Hromový Šíp, Gérard a Medvědí Srdce. Druhého dne ráno se vydali na cestu.

Dříve se ale ještě dostalo štěstí někomu, který něco takového ani netušil.

Po zmíněné poradě se totiž odebral Camillo k seňoritě Emily, která se nalézala v Potosí. Bylo to již navečer, a světnice, v níž kromě dvou jiných bydlela, byla jasně osvětlena lampou. Juarez ji totiž tak štědře odměnil za jemu vykonané služby, že si mohla dopřát elegantně upravený byt.

Když vešel, ležela hezká dívka na pohovce. Měla sice již za sebou první dny, nejlepší mladosti, ale její spanilost nebyla z těch, které zmizí, nýbrž s lety získávají na přitažlivosti.

Jakmile jej spatřila, pozvedla se rychle z podušek.

„Ach, monsieur Camillo!“ zvolala. „Vy jste již zase zde? To mne těší, to mne vskutku srdečně těší!“

Malý lovec na ni poloblaženě a polorozpačitě hleděl a tázal se: „A máte z toho skutečně potěšení, že k vám přichází takový starý zabíječ bizonů, mademoiselle?“

„Ovšem, ovšem! Cožpak nevidíte, že vám podávám obě ruce?“

„U všech všudy, ano! Ale, hm!“

Zdráhal se vzít její ruce a pravil: „Tyto malounké, hezounké, bělounké pazourky a tady mé osmahlé tlapy. Hodí se to k sobě?“

Zatím ona uchopila jeho ruce, rázně jimi zatřásla a pokračovala: „Vy se snad štítíte mých rukou? Víte-li, co by z nich bez vás teď bylo?“

„No copak, mademoiselle?“

„Byly by teď studené, ztuhlé, mrtvé a hnily by pod zemí.“

„Tisíc hromů, to by, přísahám Bohu Všemohoucímu, byla ukrutná škoda. Ale, hm, kdepak to vlastně mělo být?“

„V Tule, kde jsem měla být zastřelena, nebo oběšena, kdybyste vy mne nebyl zachránil.“

„Já?“ tázal se udiveně.

„Ano, vy!“ odvětila ona.

„Nesmysl! Tím ochráncem byl nadporučík Helmers, ale nikoliv já.“

„Vy oba jste učinili stejně, jeden tolik, co druhý. Pojďte a posaďte se přece konečně.“

Snažila se jej přitáhnout na pohovku, ale on se tomu všemožně vzpíral.

„Počkat!“ pravil. „Ne tam! Vždyť je to ze sametu.“

„Co na tom záleží?“

„Velmi mnoho! Moje kalhoty a takový samet. Malý Camillo a takové kanape, nebo jak se to jmenuje. To by se právě tak k sobě hodilo, jako ještěrka do kaše!“

Ona jej pevně uchopila, a přitáhla jej vedle sebe do měkkých polštářů.

„Bože, pomoz mi!“ zvolal. „To jsem zapadl hluboko. Takto se nesedí ani v lese.“

„Myslíte? Ale na těchto polštářích se to tak hezky hovoří.“

„V lese na mechu také.“

„Jděte mně teď se svým lesem. My jsme zde a chceme mluvit o nás, ne ale o vašich bizonech a medvědech.“

„Dobře tedy,“ pravil a krčil se ostýchavě do kouta. „O čem tedy budeme mluvit? Začněte přece o něčem!“

„Proč ne vy?“

„Já? U všech všudy! O čempak mám začít?“

„O mně!“ smála se ona.

On na ni bázlivě zamžoural. Ona to zpozorovala a tázala se: „Bojíte se mne, nebo snad o mně nemluvíte rád?“

On kýval povážlivě hlavou a odvětil: „Hm! S tím strachem to má přece nějaký háček.“

„Ach, proč?“

„Nuže, vysvětlím vám to. Povězte, kdyby tak teď sem vešel čert, neměla byste, –“

„Fuj, čert! Jak jste na to přišel? Jsem mu snad tak podobná?“

„Ani za mák! Ale neměla byste před ním strach?“

„Tak trochu, ano.“

„Anebo kdyby sem přilétl anděl, také byste se nebála?“

„Hm! Tak trochu bych se ovšem štítila.“

„Tak vidíte, mademoiselle. Bojíme se všeho, co je buďto nadobro ošklivé a špatné, nebo nadobro krásné a dobré. Stojíme tak uprostřed obojího, že si netroufáme ani k jednomu ani k druhému.“

„To jste to výborně vysvětlil, můj milý Camillo. Ale co tím chcete říci s ohledem na mně?“

„Že se vás bojím, protože jste anděl.“

„Co to? Vy také dovedete být galantní?“

„Galantní?“ tázal se polekaně. „Cožpak to bylo galantní?“

„Ovšem.“

„Tisíc hromů! To tedy prosím za odpuštění! Nemějte mně to za zlé. Přísahám, nemínil jsem tím nic zlého!“

„O tom jsem přesvědčena. Ale, snad míníte, že nesmíte být ke mně galantní?“

„Jak bych se mohl opovážit něco takového!“

„Pročpak ne?“

Přisedla o něco blíže k němu, a on když to zpozoroval, krčil se tím více do svého kouta.

„Já, Klaus Straubenberger! A vy, ten andílek, ta spanilá seňorita Emily! To by se srovnávalo právě tak, jako kolomaz a ranní červánky.“

Ona se tomu srdečně zasmála a pravila: „Čímpak vlastně byl váš otec?“

„Také nějaký chuďas v Porýní.“

„A můj otec byl také nějaký chuďas v Paříži. Máte tedy důvod, proč byste se přede mnou strachoval?“

„Kvůli otcům ovšem ne, ale kvůli dceři.“

„V tom se mýlíte. Jsem dívka, nic jiného, prezidentova vyzvědačka. Vy jste ale řádný, udatný lovec, který se může pochlubit stem krásných chvalitebných činů. Víte ještě, jak jste se obětoval v Chihuahue pro vaše přátele?“

„Hm, ano!“

Vzpomínal přitom na hubičky, které tehdy dostal za odměnu od krásné dívky.

„A potom jste mně zachránil život!“

„Ach, to byla pouhá maličkost!“

„Cože? Vy považujete můj život za pouhou maličkost?“

On sebou polekaně trhnul.

„U všech ďáblů, takto jsem to nemínil,“ zvolal. „Toho chlapa, který by váš život nazýval maličkostí, bych uhodil do hlavy, až by mu dušička vyjela všemi deseti prsty na nohou!“

„Nuže, vidíte, monsieur, a přece visel tento život již jen na nitce. Vy jste mne zachránil. Přála bych si, mít při sobě vždy takového ochránce.“

Tu jeho dobrácký, poctivý zrak radostí jasně zasvítil.

„Skutečně, přejete si to, mademoiselle?“ tázal se kvapně.

„Ano,“ odvětila. „Takového ochránce, jako jste vy, nebo nejraději vás samého.“

„Nuže, to můžete mít velmi snadno.“

„Jak to?“ tázala se Emily, čekajíc napnutě na jeho odpověď.

„Nuže, hm!“ rozpačitě pokašlával. „Nepotřebujete snad nějakého,, hm, nějakého sluhu?“

„Sluhu? Proč?“

„Pak bych se tázal, zda bych já mohl být tímto vaším sluhou.“

„Vy? Ó nikoliv. Jako sluhu bych vás nechtěla.“

„Zatraceně!“ zvolal zklamaně. „Já bych byl ale vždy tak věrný a pozorný, jako žádný jiný.“

„To vám ráda věřím, neboť jste dobrá, věrná duše. Ale jako sluha byste byl mým podřízeným.“

„To je právě to, co si přeji.“

„Ale já to nechci. Ctím vás, tak velice si vás vážím, že bych vás nemohla nikdy postavit pod svou úroveň.“

„Nuže, postavte mne tedy vedle sebe!“

„Za copak?“

„Teď jsem ovšem na rozpacích. Nepotřebujete snad průvodce na cestách?“

„Snad. Ale od nynějška již budu jen málo cestovat.“

„Ustanovte mne tedy za správce domu.“

„Nemám žádný dům.“

„Tak vám jej postavím. Nejsem tak docela bez těchto!“

Přitom přimhouřil oči a znázornil prsty pravé ruky počítání peněz.

„Tak, tak!“ smála se Emily. „Toho nemám právě zapotřebí, neboť i já nejsem tak docela bez těchto.“

Mžourala přitom očima jak předtím on, a dělala palcem a ukazováčkem pravé ruky ten samý pohyb.

„To mne těší,“ mínil. „Tedy z toho domovníka nebude nic. Udělejte mne tedy dohlížitelem nebo správcem.“

„Nemám ani továrnu, ani statek.“

„To nevadí. Postavte si pivovar! Já jsem vlastně vyučený sládek.“

„Kdybych již chtěla stavět, vzdala bych se pivovaru, a raději svolila k vašemu dřívějšímu návrhu.“

„Vystavět dům? Hrome! Pak budu domovníkem!“

„Pak ale byste pořád ještě byl mým podřízeným.“

„To je pravda. Ale jedná-li se právě jen o dům, pak by tu byl jen domácí pán, který by nebyl podřízeným.“

„Dobře. A co vám brání, abyste jím nebyl?“

„Nic. Jenomže bych pak ten dům musel vystavět já a ne vy.“

„A kdybych já jej přece vystavěla?“

„Pak byste vy byla domácí paní.“

„A byl by u toho pán čirou nemožností?“

„Ovšemže ne, ale pak by již nebyl domácím pánem, ale domácím, –“

„Nuže, proč se zarážíte? Vyslovte to přece!“

„Hm! Je to po čertech hloupé slovo.“

„Jaképak?“

„Domácí, – hm, – pan, – pantáta!“

Konečně to vykoktal. Zhluboka si vydechl, a zavřel oči, aby neviděl, jak se nad tím ona horší. Ale ona se tázala laskavým tónem: „Nuže, monsieur, nebylo by to hezké místečko? Nechtěl byste je? Nechtěl byste být u mne pantátou?“

Na to on pomalu otevřel oči, a pravil rovněž pomalu:

„A kdo by pak představoval panímámu?“

„Nuže, kdo jiný nežli já?“

„Vy?“ zvolal lovec.

Byl tak polekán, že chtěl vyskočit.

Ona ale jej zadržela a pravila:

„Myslíte snad, že bych byla špatnou hospodyní?“

„Ne, ne! Docela ne!“ odvětil Camillo. „Ale nejde to, nejde to!“

„Proč by to nešlo?“

„Proto, že vy pak, byste se musela stát mojí ženou.“

Ona se tomu hlasitě zasmála a tázala se:

„A přišlo vám tak zatěžko, vyslovit toto malé slovíčko?“

„Velmi zatěžko, ohromně zatěžko, hrozně zatěžko. Raději bych se pustil se sídlem do medvěda, než bych podnikl něco podobného.“

„To snad jste ještě nikdy neučinil některé dívce vyznání lásky?“

„Ne, hm, ano, ne, totiž co se nazývá tak pravým vyznáním lásky.“

„Ale rád jste přece již jednu měl?“

„Ano, nesmírně rád. Ale můj bratr jí byl milejší a proto jsem odešel do širého světa.“

„A od té doby jste již žádnou neměl tak rád, monsieur?“

Tu on zase zavřel oči, ale z docela jiné příčiny, než předtím. Jeho tvář nabyla zvláštního oduševnělého výrazu, který ji učinil hezkou, a aniž by otevřel oči, odpověděl:

„Ó, přece, mademoiselle. Jednu mám rád. Ale ne, že ji mám rád, to není ten pravý výraz, to je málo, přemálo. Myslím na ni ve dne v noci. Sním o ní. Obětoval bych pro ni každou krůpěj krve. Mohl bych se vzdát všeho štěstí, abych ji viděl spokojenou. Byl bych ve stavu snášet všemožné strasti za její jediný přátelský pohled.“

Oči Emily se zarosily. Její tvář zvážněla a její hlas se chvěl, když se tázala:

„Nesměla bych se dozvědět, která to je, kterou tak nesmírně milujete?“

Tu Camillo, jako polekaný, otevřel náhle oči a odpověděl: „Ne, pro Pána Boha, ne!“

„Proč ne?“

„Protože byste se rozhněvala, hrozně rozhněvala.“

„Nuže, když mně to nechcete povědět, povím to já vám.“

„To nemůžete. Vždyť to ani nevíte.“

„Chci vám dokázat, že to vím. Položte hlavu dozadu a zavřete oči, jak jste to udělal předtím.“

On uposlechl, aniž by tušil, co tím mínila. Sotva ale zavřel oči, cítil se obejmut dvěma teplými, měkkými pažemi; jeho tvář byla přitisknuta na kyprá ňadra, pod nimiž zaslechl a zřetelně ucítil tlukot srdce. Dva rty se dotkly opětně a opětně jeho úst, a pak slyšel tichá láskyplná slova: „Já jsem to, já! Je to pravda, že vím, koho máš rád?“

On neodpovídal, ani neotvíral oči. Nehýbal se, ale zůstal ležet jako pes, kterého jeho paní miliskuje.

Ona jej přivinula k sobě, opětně jej líbala a zase se tázala:

„Odpověz mně, Camillo. Je pravda, že jsem to já, kterou máš tak neskonale rád?“

„Ano,“ osmělil se to tiše pronést.

„Otevři tedy oči.“

Uposlechl. Spatřil její spanilou, radostí zářící tvář tak nablízku. Cítil, jak jej ovál její vonný dech, bylo mu, jako by snil.

Odhrnul si vlasy z čela, a tázal se:

„Je to sen nebo skutečnost? Ó Bože, to je přílišné štěstí!“

Něžně se vyvinul z okovů lásky, povstal a kráčel zvolna a skoro se potácel k oknu. Tam stál dlouho se sepjatýma rukama a hleděl ven do hvězdnaté noci. Konečně se obrátil a vrátil se k ní.

Jeho poctivá tvář se leskla jako u vyjevení a z očí mu kanuly slzy po lících.

„Víš, co jsem teď dělal?“ tázal se.

„Co? Pověz mně to!“

„Modlil jsem se. Ano, modlil jsem se, aby mně Bůh zachoval rozum a paměť. Poznal jsem teď, že veliké štěstí se snáší tak nesnadně, jak veliké je samo. A nyní mně pověz, zda jsi mluvila doopravdy, a zda je to pravda, že budeš skutečně mou, ty, kterou jsem zbožňoval jako moji královnu, a za níž bych byl jako její otrok každou hodinu připraven podstoupit smrt!“

„Ano, je to pravda, můj milý Klausi. Chci být tvojí ženou, tvojí panímámou, při níž nalezneš domov, který jsi po tak dlouhá léta postrádal.“

„Bůh ti žehnej za toto slovo! Ó teď jsem docela jiný chlapík! Teď bych neměnil se Sternauem nebo Mariánem, dokonce s nikým na celém světě.“

„Ať si mne nazývají Malým Camillem. Cítím se teď najednou tak velikým, že by mně nemohlo napadnout, někomu z nich závidět.“

Ona jej od sebe lehce odstrčila a změřila s blaženým úsměvem jeho postavu; pak jej zase přitáhla k sobě, že stáli prsa u prsou, a pravila: „Změřme se tak trochu, Malý Camillo. Jsem snad větší než ty?“

On přirovnal svou výšku k její a pravil celý udivený: „I hleďme, já jsem ještě trochu vyšší nežli ty. Kdo by si to byl pomyslel?“

„Vidíš tedy, že zdání klame. My ženské vyhlížíme větší, nežli ve skutečnosti jsme. Docela se k sobě hodíme. Je to pravda?“

„Náramně dobře. Dostávám respekt před sebou samým. A teď uvidíš, že také ti ostatní budou muset mít přede mnou respekt. Láska je přece jenom podivná věc, myslím, že by byla ve stavu, učinit z Malého Camilla veliké chlapisko.“

Za nějakou dobu potom znovu do svého postavení usazený prezident Juarez vykonal svůj slavnostní vjezd do Mexika. Mezi obyvatelstvem se ozýval nepopsatelný jásot.

Veškeré ulice byly okrášleny slavnostními bránami, věnci a prapory, a pravý déšť vonného kvítí se na něho sypal a na koně, na němž seděl, a který po nich šlapal hrdým krokem.

Avšak hned druhého dne po jeho příjezdu se proměnil hlasitý jásot v tiché, vážné očekávání; Juarez začal soudit. Neúprosnou spravedlností vyšetřoval ty, kteří od prvních dní francouzské intervence hráli nějakou roli, podle jejich vlasteneckého smýšlení.

Začal odlučovat berany od ovcí, a setřásat hmyz ze stromu obecného blaha.

Mnoho lidí cítilo, že nemají čisté svědomí. Mnozí tajně uprchli, když viděli, jak prezident přísně soudí.

Kde to bylo jen trochu možné, byl shovívavý, kde ale poznal, že šetrnost by nebyla na svém místě, nebo snad i nebezpečná obecnému blahu, tam se nedal svést svým srdcem, nýbrž trestal s moudrou neústupností.

Byl sám neúnavně činný, netrvalo to dlouho, že ve všech sekcích vládního mechanismu zavládnul největší pořádek, a tím se stalo, že také od těch vlád, které dříve koketovaly s Napoleonem III., byl uznán jako vladař mexické říše. – Za jednoho pozdního večera, když většina obyvatelstva hlavního města si již hověla ve spánku, přijížděla ze severu řada jezdců, skládající se z několika vězňů a jejich průvodců.

Zajatci byli bedlivě spoutáni a přivázáni na své koně.

Dva mezci nesli jakýsi druh pohovky, z níž se nepřetržitě ozývalo škemrání ženského hlasu, čehož si ale průvodci vůbec nevšímali.

Tato skupina vjela do města, projela několika ulicemi a zastavila pak u vládního paláce, kde provázející jezdci seskákali ze svých koní.

Jeden z nich vešel, a byl tázán stráží, co chce a co přináší.

„Je prezident dosud vzhůru?“ tázal se zase příchozí.

„Ano. On pracuje celé noci až do rána.“

„Dejte mne tedy ohlásit. Jmenuji se doktor Carlos Sternau.“

„Hm. Nesmí se nikdo ohlašovat. Prezident nechce být vyrušován. Přijďte až ve dne.“

„Jestli, a kdy mám zase přijít, nesluší vám snad rozhodovat. Vy mne máte dát ohlásit, a prezident mne ihned přijme.“

Tato slova byla pronesena tak velitelským tónem, že stráž bez další námitky uposlechla.

Netrvalo to také dlouho, a Sternau obdržel vědomost, že Juarez je ochoten, jej přijmout.

Vstoupil k prezidentovi, chtěl omluvit svůj opožděný příchod, ale byl přerušen přátelským přivítáním: „Konečně tedy přicházíte! Očekával jsem vás již dlouho s netrpělivostí!“

„Nemohli jsme přijít dříve, seňore prezidente. Museli jsme čekat na pány a dámy z haciendy, a mezitím se Conchita Cortejová tak roznemohla, že bylo nemožné, dopravit ji v tomto stavu do hlavního města.“

„Co jí scházelo?“

„Bude vám snad povědomé, že na haciendě byla jedním vaquerem mrštěna o zeď a na podlahu, a že tím utrpěla několik obraženin, které byly špatně vyléčeny. Následky toho se pak dostavily v Santa Jago, a sice ve způsobu prudkého zánětu, který jsem sotva dovedl přemoci.“

„Ale teď je již zase vyléčena?“

„Nikoliv. Ona již nikdy více nebude zdravá.“

„Co to povídáte!“ zvolal Juarez, téměř polekaně. „Rozumím vám dobře? Míníte, že ona musí zemřít?“

„Ano.“

„Ale snad ne dříve, než s ní budeme hotovi?“

„Doufám. Musel jsem použít veškerého lékařského umu, a všech možných umělých prostředků, abych ji dostal živou až sem. Kromě toho musela vytrpět nevyslovitelné bolesti. Škemrá ve dne v noci. Až přestanou účinkovat moje prostředky, pak přestane žít.“

Juarez potřásal hlavou, a pravil vážným tónem: „Zde Bůh sám zakročil, aby ji potrestal ještě dříve, nežli se k tomu dostal lidský zákon. Ostatní vězně jste také přivedl?“

„Všechny, mimo jednoho, totiž páterova synovce.“

„A proč toho ne?“

„Také toho zasáhl boží trest, nebo vlastně on sám byl svým vlastním soudcem. On se oběsil v kobce, v níž byl uvězněn.“

„To je mně velice nemilé. Doufal jsem, že jeho pomocí vypátrám páterovo tajemství, a teď ten zemřel raněn mrtvicí a onen Manfredo, který byl patrně jeho jediným důvěrníkem, se sám usmrtil.“

„Nezoufám ale přesto ještě nad odhalením oněch tajemství. Je pravděpodobné, že při bedlivém prozkoumání kláštera Della Barbara se ještě nalezne mnohé, co nám doposud uniklo.“

„Dám vykonat přísnou prohlídku veškerých místností. Ale vy jste, seňore Sternaue, vyslýchal zajaté?“

„Ano.“

„A přiznal se některý z nich?“

„Bohužel nikdo.“

„To jsem očekával. Jsou to povahy, od nichž nelze očekávat přímé přiznání. Budeme proto nuceni vést důkazy okolnostmi.“

Sternau kýval povážlivě hlavou a odvětil:

„Takovým nepřímým důkazům okolnostmi, i když byly vedeny se vší logikou a bystrozrakostí, zbude vždy ještě nějaká částečka pochybnosti. Poskytuje zločinci vždy ještě příležitosti k zapírání, a ke tvrzení, že je nevinný navzdory všem důkazům.“

„To je tím nepříjemnější, protože ani ten nejostrovtipnější soudce není neomylný.“

„Proto bych se rád vyhnul takovému důkazu z okolností, i kdyby byly sebezřejmější, a to tím více, že zde máme před sebou velmi neobyčejný případ, a mimoto, i když jen prozatímně, jsme nuceni k zachovávání přísné tajnosti.“

„Myslíte tedy, že bychom se ještě mohli dočkat jejich přiznání?“

„Ano, totiž ze strany Conchity Cortejové. Máme mocného spojence v bolestech, které musí přetrpět. Dosud jsem se snažil tyto bolesti zmírnit. To déle neučiním. Jsem přesvědčen, že se tyto bolesti promění v tak hrozná muka, jaká by se nedala ani vyvolat torturou. To musí zlomit její tvrdošíjnost.“

„Jako člověku je mně líto této dívky, jako právník ale musím říci, že si zasloužila svůj osud. Dorazili jste teprve teď?“

„Ano.“

„Jak se rozumí samosebou, vy se ubytujete u mne. Palác má dostatečné místnosti pro vás všechny. Landolu a Cortejovy vezmu do přísné vazby. Udělím k tomu ihned potřebné rozkazy.“

Sáhl po zvonku. Sternau mu ale zabránil, aby již teď dával znamení, a pak pravil:

„Ještě jednu věc, seňore. Je vám známo, že hrabě Emanuel je doposud šílený, a sice následkem mu podaného jedu. Vypravoval jsem vám také, že znám protijed, a že jsem jej již jednou vyráběl. Jednalo se mně tehdy o to, uzdravit jím mou paní. Nyní potřebuji zase dávku tohoto protijedu.“

„Ano, jednou jste mně o tom vypravoval. Pamatuji se na tento protijed, a na hrozný způsob, jakým se připravuje. Je to pěna od úst člověka, který se lechtá, až je skoro šílený?“

„Ovšem. Musím takový výkon označit jako nelidský; ale nicméně musím uzdravit hraběte.“

„Chápu vás. Jeden z vězňů vám má poskytnout tuto pěnu. Kterého z nich jste k tomu zvolil?“

„Landolu. On je z nich ten nejhorší zlosyn. Toto vykonání se musí ovšem dít tajně, a je nemožné bez vašeho dovolení.“

„Dobrá. Vlastně se mně to příčí, ale ubohý hrabě musí být vyléčen a Landola, ten tisíceronásobný zlosyn, nezasluhuje soustrast. Dávám vám tedy potřebné dovolení, avšak jen s podmínkou, abyste jej neusmrtil nebo neučinil šíleným.“

„To se nestane, seňore. Naopak doufám, že jej tímto jednáním přivedeme k přiznání. Také já jsem člověk, a mám jako takový své city, ale, mohou-li se kupříkladu nevinná zvířata vpravdě ďábelským způsobem mučit vivisekcí, a to často pro zodpovídání otázek podřadného druhu, nevidím v tom žádný zločin, když takový ďábel, jako je Landola, se přinutí k vydání jedu, kterým má být zachráněn jeden z tak mnoha nevinných, které on uvrhl do neštěstí.“

Tak byli oba zajedno, a teď se příchozí ubytovali se vším pohodlím.

Již druhého dne začal výslech, neměl ale žádný výsledek. Avšak po krátkém čase se ukázalo, co Sternau správně předpověděl.

Bolesti Conchity se stupňovaly v takové míře, že nebyla schopna je déle snášet. Nastaly chvíle, kdy zrovna řvala a vyla bolestí. Sternau radil, aby se teď přivedl otec do její kobky.

Pablo Cortejo, jak byl zatvrzelý, přece nemohl vidět její svíjení se v mukách, a slyšet její křik, aniž by byl tím nejen uchvácen, ale zrovna ochromen.

Viděl, že hodiny jejího života jsou spočítány, hrozné hodiny, hodiny Conchity, pro kterou on hřešil a stal se zločincem.

Bylo mu, jakoby v něm sálal palčivý žár.

Přivolaný kněz využil toho okamžiku, aby otce a dceru přinutil k přiznání, aby tím alespoň očistili svoje svědomí a zachránili své duše.

Conchita již na pokraji smrti křičela chvějícím se hlasem, že chce všechno povědět, a potom se již ani její otec nemohl déle zdržet.

Benito Juarez sám přišel.

Všichni svědkové přišli s ním a objemné přiznání se sepsalo do protokolu a právoplatným způsobem podepsalo.

Za hodinu potom Conchita zemřela.

Nyní se ještě jednalo jenom o to, přinutit také Landoln a Gasparina Corteja k přiznání svých činů.

Oni setrvali v zapírání, ačkoliv se jim přečetl zmíněný protokol.

Ale v následující noci byli oba dopraveni do hlubokého sklepení, v němž se nalézali Sternau, Juarez, Bizoní Celo a Medvědí Srdce.

Co se tam dole dělo, zůstalo tajemstvím.

A když pak oba vězni byli vedeni nazpět do svých kobek, byl Landola v bezvědomí a tuhý, jako mrtvola a Cortejo se potácel celý zničený mezi svými doprovazeči, takže jej museli držet a podepírat.

Po nich také ostatní opustili sklepení.

Oba Indiáni se zdáli být chladní a nevzrušení; ale Juarez a Sternau byli bledí. Ten strkal do kapsy malou lahvičku, a první nesl v ruce spis, obsahující veškeré výpovědi, které jim byly učiněny v poslední půlhodině.

Teprve až přišli do jeho komnaty, chopil se Juarez slova: „To bylo strašné, hrozné, až vlasy hrůzou vstávaly! Kdybych to byl napřed věděl, byl bych šel sotva s vámi. Ale teď máme všechno pohromadě, co potřebujeme, a můžeme jednat zkrátka. Sanchez Landola a Gasparino Cortejo půjdou s vámi do Španělska, a Pablo Cortejo, – hm.“

Přitom se odmlčel, a spočinul v krátkém dumání.

„Co se stane s Pablem Cortejem?“ tázal se Sternau.

„Ten zůstane zde, on propadl naší spravedlnosti. Ostatně již jako buřič zaslouží smrt. Nemluvme dále o něm; viděli a slyšeli jsme toho večera již dost hrozného.“

Druhého dne pozorovali sousedé palác Rodrigandů, který po odchodu Francouzů zůstal téměř prázdný, že je teď obydlen mnoha osobami.

Ale, kdo byly tyto osoby, to nikdo nevěděl. Ty se neukazovaly na veřejnosti, aby zvěst, že hrabě Fernando dosud žije, nevnikla do Španělska dříve, než by on sám tam přišel.

Muselo se v rychlosti ještě mnohé a obtížné zařídit, a pak po nějaké době v noci klusala skupina jezdců městem a po silnici vedoucí do Veracruzu.

Starý bodrý haciendero se svou dcerou Emmou a svým zetěm Antonem Helmersem zůstali v Mexiku.

Měli od hraběte uloženo, aby pod ochranou prezidenta prozatímně obstarávali záležitosti jeho mexických statků.

Za krátký čas potom se roznesla pověst, že zmizelý směšný kandidát na prezidenta, Pablo Cortejo, byl chycen.

A brzy na to se povídalo, že byl jako buřič, a mimoto ještě z jiných důvodů odsouzen k smrti, a v žalářním dvoře zastřelen…

Osobní vlak, který k polednímu asi o půl dvanácté přijíždívá do Drážďan, právě vjel na nádraží, a z otevřených vozů vystupovalo na sto cestujících, těšících se z toho, že dosáhli již svého cíle.

Mezi těmito se nacházeli dva, kteří na sebe poutali všeobecnou pozornost. Byla to dáma s pánem.

První byla co nejjemněji oblečena v hedvábí a měla svou tvář zahalenou závojem.

Takové zjevy nejsou na nádražích vůbec nic neobyčejného, a tak by si jí málokdo všimnul, kdyby se byl i její společník rovněž tak nenápadně nesl.

Ten však byl oblečen způsobem, který zde v Drážďanech byl přece jen poněkud zvláštní.

Jeho kalhoty byly nekonečně široké a zhotoveny z červeno a modro kostkované látky.

Kolem boků měl upevněn zelený šál, v němž trčely tři bambitky, dva nože a dva revolvery.

Pak přišla vesta s bílými a fialkovými pruhy, z jejichž kapes visely dva velmi silné řetízky od hodinek, na nichž bylo upevněno několik tuctů pečetí a jiných rozličných přívěsků.

Přesto bylo vidět krátkou, tmavočervenou kazajku, bohatě zlatem vyšívanou.

Kolem otevřeného, nahého krku byl uvázán šátek ze žlutého hedvábí, jehož cípy přehozeny přes obě ramena, daleko visely dolů přes záda.

K tomu měl tento muž na hlavě ohromně veliký širák, který byl ve stavu deseti hlavám poskytnout ochranu proti slunci, a v pravé ruce šedý deštník, kdežto jeho levice držela troubel dlouhé dýmky, z níž vyfukoval ohromné kotouče dýmu.

K tomu měl na nose sedět veliký, širokou kostěnou obrubou opatřený skřipec, a na jemných lakýrkách ostruhy, jejichž kolečka byla tak veliká, že by se vším právem mohla upotřebit jako příklopky na kávový hrnec.

Tento muž se svou dámou vystoupil z vozu první třídy. Ohlížel se kolem sebe a kývnul pak dýmkou na nosiče kufrů.

„Poslyšte, muži, vy jste Sas?“ tázal se jej.

„K službám, pane,“ odvětil tázaný, a sundal zároveň zdvořile z hlavy svou čepici.

„Znáte Pirnu?“

„Znám.“

„Byl jste tam již někdy?“

„Ó, velmi často.“

„To mne těší. Pak nám smíte posloužit. Kde je čekárna první třídy?“

„Prosím, jen račte vejít těmito dveřmi.“

„Dobrá! Přineste nám sem zavazadla, která se nachází ještě ve vozu, a pak nám obstarejte drožku první třídy. Ostatní věci nechám přinést zřízencem z hotelu.“

Tato slova vyslovil s tváří a tónem nejvyššího vojevůdce, který svému generálovi udílí rozkazy k bitvě.

Pak vstoupil do čekárny, kde se vážně usadil.

Oči všech spočívaly s poloudivenými a s poloveselými pohledy na něm.

Když nosič kufrů dorazil, přinesl sebou dvě pušky v pouzdrech z mahagonového dřeva, klec s třemi papoušky, mexikánské sedlo, které si uvázal na záda, pak šavli, ohromný dalekohled a několik tuctů housek zvláštního druhu.

Tyto housky jsou zvláštním pečivem ve městě Freibergu, které si cestující často na místním nádraží nakoupí, aby je jako zvláštnost dovezli do svého domova.

Když nosič kufrů tyto věci složil, odešel, aby se ohlédl po drožce.

Vtom přispěchal sklepník, hluboce se ukláněl, a tázal se, jestli si panstvo přeje nějaké občerstvení.

Cizinec si ho nejprve prohlížel, načež pak odpověděl: „Ano! To se rozumí, že budeme něco pít. Avšak, hm, znáte Pirnu?“

„Znám, můj pane.“

„Byl jste tam již někdy?“

„Nebyl.“

„Že ne? Ah, pak táhněte po svých. Nebudeme nic pít!“

Bylo vidět, že mu dáma šeptala do ucha nějakou poznámku, on však si toho ani nevšimnul.

Nyní se vrátil sluha s kočím drožky.

Poslední se tázal: „Kam si přejete, můj pane, abych vás zavezl?“

„Do nejprvotřídnějšího hotelu, to vám povídám, do nejprvotřídnějšího.“

„Přejete si hotel de Saxe, de Rom, Bellevue anebo Union?“

„Bellevue, Bellevue! Avšak rychle!“

Oba služebníci se chopili zavazadel, aby je odnesli od drožky, a v patách za nimi následoval pán s dámou.

„Tisíc láter!“ šeptal jí španělsky do ucha. „Vidíš, jaký obdiv způsobujeme, Resedillo?“

Ona na to nic neodpovídala.

Venku u východu z nádraží stál městský četník. Když viděl přicházet cizince, začal se tvářit udiveně, upřeně na něho několik okamžiků pohlížel a přistoupil pak rychle k němu; tázal se zdvořile: „Odpusťte, pane! Předpokládám zajisté, že máte zbrojní průkaz?“

Cizinec znovu sundal skřipec, odfoukl od sebe hustý kotouč kouře, a změřil pak policistu od hlavy k patě a odvětil: „Zbrojní průkaz? A pročpak?“

„Poněvadž máte zbraně!“

„Cožpak je nesmím mít?“

„Nesmíte.“

„Vždyť jsou mým vlastnictvím!“

„To ještě není žádný důvod k tomu, mít u sebe takové množství zbraní v zemi, v níž panují docela bezpečné poměry. Jsou tyto bambitky a revolvery nabité?“

„Nejsou.“

„V každém případě jste zde cizí. Smím prosit o vaši legitimaci?“

„Jste snad náčelník místní policie?“

„To ne,“ odvětil s úsměvem policista. „Avšak upozorňujete zde na sebe obecenstvo. Prosím, račte mne sem následovat.“

Když otevřel dveře, nad nimiž bylo možné číst osudné slovo „policejní kancelář,“ oba byli nuceni za ním vejít dovnitř.

Když se pak po nějaké chvilce opět objevili, měl cizinec svůj šál kolem beder rozestřen tak zeširoka, že na něm nebylo více vidět trčící zbraně.

Jeho tvář byla velmi zasmušilá a zlostným tónem pravil ke své průvodkyni: „A to mají být Drážďany? Tisíc hromů, mne zde chtít zatknout? A kdyby se jen jediné zrnko prachu našlo v hlavni, byl bych snad ještě zavřený, já, ty i s papoušky! Žádný člověk mne zde na tomto nádraží více neuvidí!“

Nato nasedl s Resedillou, která ani slovíčko neodpověděla, do drožky, která je v krátké době zavezla do zmíněného hotelu.

Když přijeli k hotelu, přiskočil u dveří stojící sklepník rychle k nim a otevřel s hlubokou poklonou dvířka drožky. Snad že příchozího pokládal za nějakého egyptského generála anebo něco podobného.

„Znáte Pirnu?“ tázal se jej cizinec.

„Ovšem, můj pane,“ odpověděl tázaný, a významně se usmíval.

„Proč se smějete? Stalo se snad něco v Pirně?“

„Ó, nestalo, dokonce nic se nestalo. Vždyť Pirna je světoznámá saská ‚Přelouč‘!“ Tu se Mexikánova tvář dvojnásobně rozzuřila.

„Cože? Jak to?“ zvolal. „Světoznámá ‚Přelouč‘? A toto hnízdo zde má být hotel Bellevue, hostinec první třídy? Kočí, nacházejí se na Labi parníky?“

„Ovšem, můj pane!“

„Co plují do Pirny?“

„Ano. Tuším, že za pět minut jeden odpluje.“

„Rychle tam. Tyto Drážďany jsou pěkné hnízdo. Policie a ‚Přelouč‘. Pojedu do Pirny. Tam snad ještě najdu lidi, s nimiž se dá mluvit.“

Drožka se opět dala do pohybu, aby své obyvatele i se zavazadly zavezla k parníku.

Byl také již svrchovaný čas., Také zde způsobil Pirnero mezi spolucestujícími takové pozdvižení, že dal přednost tomu, ukrýt se do své kajuty.

Dříve se neukázal, až loď zakotvila u Pirny, kde nechal svá zavazadla zanést do radnického sklepa, který mu byl znám ještě od dřívějška.

Resedilla jej tam následovala.

Zde se jeho tvář opět vyjasnila.

Rozhlížel se na všechny strany kolem sebe a pravil k Resedille: „Hrozně se změnilo, to dobré hnízdečko. Ani je opět nepoznávám. Teď uvidíš, že zde to bude úplně jiné, než tam v té díře, v těch Drážďanech. Tam teď bydlí jen samí sprostí lidé, vždyť jsme to viděli. Ale zde v Pirně, zde je vlastní středisko saské aristokracie. Hned to poznáš.“

V restauraci radnického sklepa nebyl dosud ještě žádný host.

Hostinský a jeho obsluha byli nemálo podiveni nad cizím zjevem vcházejících. Avšak snadno poznali, že ti nejsou nic obyčejného, proto je přivítali co nejjemnějším způsobem.

Aby si u nich dodal větší vážnosti, mluvil Pirnero jen to, co nevyhnutelně musel a objednal si oběd, který byl již za krátkou dobu donesen.

Mezitím, co se svou dcerou obědval, vstoupil do restaurace muž, který si přisednul k blízkému stolu a požádal o sklenici piva.

Pirnero jej nenápadně pozoroval.

Viděl, jak ten na něho udiveně pohlížel, a mínil, že nastal nyní příhodný okamžik, aby obsluhujícímu hostinskému dal vědět, jakého mimořádného hosta má čest zde obsluhovat.

„Pěkné počasí!“ pravil, a poněkud se obrátil k nově příchozímu.

Ten nevěděl, platilo-li to jemu nebo ne a proto mlčel.

„Nuže?“ započal opět Pirnero.

Přitom se docela obrátil, takže muž nemohl více pochybovat, že s ním onen pán mluví.

„Ano, velmi krásné!“ odvětil.

„Samá sluneční zář!“

„Máme jí také zapotřebí!“

„Jak to?“

„Poněvadž sluneční zář dělá dobré ovoce. Já totiž vedu obchod s ovocem.“

„Ach!“ zvolal Pirnero. „Snad také s křenem?“

„Také.“

„Jde dobře obchod?“

„Příliš ne.“

„Byli zde v Pirně již dříve obchodníci s křenem?“

„Ovšem.“

„Jakpak se jmenovali?“

„Hm! Bylo jich mnoho.“

„Já míním jen jednoho, který byl velmi vyhlášený. Zemřel při vykonávání svého úřadu a povolání.“

„Jak to?“

„Utopil se v zahradě. Nejmenoval se snad Mack?“

„Ach, vy míníte toho starého Macka, toho ochlastu, toho kořalečníka? Ten se také jen proto utopil, že byl opilý.“

„Tisíc láter! To se snad mýlíte! Já míním toho Macka, jehož syn byl kominíkem!“

„Ovšem, ten to je!“

„Syn zemřel také při vykonávání svého povolání!“

„Ovšem. Udusil se v komíně, avšak také jen v opilosti. Celá ta rodina to již odjakživa držela s kořalkou.“

Pirnero se tvářil zcela zvláštně při těchto slovech.

Koukal poočku na Resedillu a pak odvětil:

„Vy jste vskutku na omylu! Já míním onoho kominíka, jehož syn potom odešel do ciziny.“

„Zcela dobře, zcela dobře,“ kýval muž horlivě hlavou. „A to byl teprve ten pravý Uriáš. Mohl bych vám toho o něm vypravovat!“

„Jak to?“

„Nuže, ten chlap si vypůjčil ode mne čtyři tolary a potom utekl. Je mi ty peníze až dodnes ještě dlužen. Ten kdyby se tak opět vrátil!“

„Zatraceně! Jakpak se jmenujete?“

„Ebersbach. My jsme spolu chodili do školy a vždy jsme byli pohromadě. Avšak vtom člověku nevězelo nic dobrého. Kladl oka na zajíce, že na něj i sama policie číhala. Pak měl milenku, kterou však neměl dostat. K té vylezl po žebříku do okna na půdě, a když se k tomu namanul její otec, vjeli si ve tmě spolu do vlasů.

Starý přitom spadnul po schodech dolů a zlomil si nohu, ten halama však vylezl oknem ven a utekl dolů po žebříku, druhého rána však byl už za horami. Od té doby po něm nebylo ani slechu.

Kdyby se tak opět vrátil, ta zlomenina by jej ještě dnes uvrhla do žaláře. Setkal jste se s ním snad někde?“

Pirnerovi při této řeči uvízlo jídlo v hrdle, polykal a hltal, načež pak teprve za hodnou chvíli odpověděl: „Nevzpomínám si!“

„Jakpak přicházíte jako cizinec na tuto Mackovu rodinu?“

„Mluvilo se o tom na lodi.“

„Hm! Odkudpak vy vlastně jste?“

„Z, – z, – Rheinswaldenu!“ vyjelo to konečně z něho.

„Kdepak to je?“

„U Mainzu.“

„A čímpak jste?“

„Velkovévodský hessenský hejtman a nadlesní.“

„A tak! Nosí Hessenci takový stejnokroj?“

„Ano, teprve tři neděle. Hostinský, co jsem dlužen?“

Hostinský mu spočítal jeho účet.

Pirnero zaplatil a tázal se pak tiše své dcery: „Líbí se ti zde v Pirně, Resedillo?“

„U tvé saské aristokracie?“ smála se dcera. „Dokonce ne. Avšak, otče, co to zde slyším za zvěsti?“

„Psst! Psst! Mluv tiše!“ prosil úzkostlivě. „Kdyby tito zde věděli, že jsem se dříve jmenoval Mack, pak by se mně vedlo mizerně. Poradím se podruhé s Rindtem a vícekrát se sem nevrátím. Čert seber Pirnu. Ani bych si to byl nepomyslel, jaký krvelačný národ zde přebývá.

Pojedeme nazpět do Drážďan a odjedeme z některého jiného nádraží do Lipska. Na nádraží mne žádný vícekrát nespatří. V Lipsku si koupím jiný oblek a pak si to tak zařídíme, že v umluvenou dobu přijedeme do Mainzu a do Rheinswaldenu. Ostatní se pak do té doby ze Španělska již také dostaví, a Gérard s nimi.“

„A co potom uděláme?“

„Napřed se podíváme na to shledání, a pak pojedeme nazpět do Mexika.“

„Skutečně?“ tázala se, očividně plná radosti. „Vždyť jsi chtěl přece zůstat v Pirně a bydlet tam!“

„Více mi o tom nemluv! Čert seber tuto Pirnu. Tam v Mexiku je Gérardova sestra a švagr, Camillo se také opět vrátí ke své Emily. Pročpak bychom to my také neučinili? S naším jměním tam můžeme právě tak dobře a ještě lépe žít než zde. Mám po čertech málo chuti k tomu, nechat se zde jako bývalý Mack zatknout a uvěznit, nýbrž zmizím co nejrychleji odtud.“

S první lodí odpluli po řece dolů. Město Pirna nemělo ani tušení o tom, jakou návštěvou bylo dnešního dne poctěno.

Na staré pohovce ve své pracovně seděl starý setník z Rodensteinu a hleděl mrzutě před sebe.

Jeho nohy trčely až po kolena v tlustých, neforemných, plstěných botách, na kterých ještě byla prostřena vlněná houně, dvojitě složená.

Před ním stál jeho věrný Ludwig a také pochmurně pohlížel na zem.

„Ano,“ pravil, „já také neznám žádný prostředek, pane setníku.“

„To tedy jsi právě tak chytrý nebo tak hloupý jako ti všichni lékaři. Allopati mne dodělali; hydropati vyrazili čepek, a ta homeopatie mne konečně připraví o rozum. Všechny lektvary z celého světa už do mne nacpali a nalili. Aby to všechno čert sebral. Kdyby tak aspoň zase jednou přišla taková dobrá zpráva od našeho Sternaua, jako tehdy. Vyskočil jsem radostí a byl jsem zdráv jako ryba ve vodě. Ale teď, ach, neklepal někdo, Ludwigu?“

„Ano, pane setníku.“

„Podívej se, kdo to je!“

Ludwig otevřel dveře. Venku stál mladý muž ve stejnokroji a s ostruhami.

„Kdo jste?“ tázal se Ludwig.

„Kurýr Jeho Jasnosti, pana velkovévody, pro pana setníka z Rodensteinu.“

„Pro mne?“ zvolal starý. „Od velkovévody? Jen dál!“

Kurýr vešel a podal mu psaní s velikou pečetí.

„Čekáte na odpověď?“ tázal se nadlesní.

„Ne.“

„Dobrá. Nechte odpočinout svého koně, a nechte si něco dát k jídlu. Však již víte, kde.“

Sotva mladý muž vyšel, rozbalil starý psaní a začal je číst.

Ještě ale nepřišel ani do poloviny, když máchnul rukama jako chlapec.

„Ach, to je legrace! Ludwigu! Osle! Hlupáku! Starý hochu! Dolů s botama!“

Vyskočil, a snažil se setřást z nohou boty, což se mu při jejich velikosti také podařilo.

Ludwig zůstal celý strnulý.

„Ale, pane setníku! Ty boty, – Ty bolesti!“

„Bolesti? Nesmysl! Nemám bolesti. Jsem zdráv; jsem vyléčen; pakostnice je u ďábla. Velkovévoda mne vyléčil. Víš, co je napsáno v tomhle psaní?“

„Nevím.“

„Nuže, o tobě je tam také zmínka. Proto ti to přečtu. Vydržel jsi u mne při všech mých bolestech, a proto máš také slyšet tuto radostnou zprávu, ale pak ruku na hubu!“

„K službám, pane setníku, podržím ji tam, pokud budete chtít, tutohle!“

„Dobře. Poslouchej tedy!“

Stál tu vzpřímen, necítil ani tu nejmenší bolest, a četl:

Našemu milému setníkovi z Rodensteinu!

Blíží se výroční den slavnosti, kdy jsme měli to potěšení, zúčastnit se při sňatku hraběnky Rosity z Rodrigandy s panem doktorem Sternauem, spojení dvou srdcí, které božská láska a dobrota pro sebe určila a ustanovila.

Poněvadž volíme předpokládat, že tento den na Rheinswaldenu a Rodrigandě se bude slavit, zveme se za hosty na večer téhož dne, a dovedeme sebou několik pánů a dam našeho dvora, abychom dokázali, že účastenství nahoře jmenovaných je všeobecné.

Přemýšlejte o nejlepším způsobu této slavnosti, pojali jsme myšlenku, uspořádat tak malý maškarní průvod.

Pánové a dámy našeho komonstva se dostaví úplně maskováni přesně navečer o osmé hodině.

Co se dál týká maskování obyvatel Rheinswaldenu, ponechali jsme uspořádání našemu mistru ceremonií. Jeho návrh je obsažen v přiloženém výkazu, který vám zasíláme v přesvědčení, že při našem příchodu dotyčné osoby nalezneme maskované.

Dáváme Vám to na vědomí s tím nařízením, abyste to co nejrychleji oznámil všem obyvatelům obou zámků, a zůstávám až do shledání Vám v milosti nakloněn. Ludwig III.

Ludwig Straubenberger rozevřel ústa, pokud mohl.

„Tisíc hromů!“ zvolal. „Maškarní ples!“

„Ano, maškarní ples s velkovévodou a velkovévodkyní a se vší ostatní velkovévodskou menažerií. Hurrá! Sláva! Mou dnu, mou podagru, můj revmatismus, jsem nechal tam v těch plstěných botách! Podívej, jak umím skákat!“

A opravdu, běhal dlouhými kroky po světnici, a mluvil přitom dál:

„A zde je ta připomínka, jak se máme přestrojit. Poslechni:

Paní Rosita Sternauová a paní Flora z Rodensteinu (to je má snacha), včetně vévodkyně z Olsunny a slečny Rosity, jako Mexikánky.

Pan vévoda z Olsunny, pan Otto z Rodensteinu, jako Mexikáni.

Paní Helmersová jako rybářka, Ludwig Straubenberger jako prérijní lovec a pan setník z Rodensteinu za –“

Zarazil se ve čtení, a strnule hleděl na papír.

„Tisíc krupobití! Copak to tu stojí?“

„Já tedy jako prérijní lovec?“ ptal se Ludwig. „To se mně líbí! To bude roztomilé!“

„Ano, ano. Ale moje nebude roztomilé. Tady to stojí, Hrom a blesky! Tady to stojí skutečnými písmeny napsáno:

‚Pan setník z Rodensteinu jako pytlák si má nasadit larvu s hodně velikým nosem.‘ Není to ošemetnost?“

„Veliká. Ale nezbývá nic než poslechnout.“

„Uvidíme! Já, setník a nadlesní z Rodensteinu, jako dlouhonosý pytlák! Taková zlovolnost se mně jakživ ještě nepřihodila! Ten dlouhý nos by ještě ušel; ale ten pytlák mi pije krev. Co to jen velkovévodu napadlo! Však já si to ještě rozmyslím. Teď ale musím tam na Rodrigandu, abych jim odevzdal psaní a přání. Stojí tam ještě více záležitostí, nemám ale čas, abych to všechno přečetl.“

„Jestli ale pan setník bude ve stavu tam zaběhnout?“ tázal se Ludwig starostlivě.

„Pročpak bych nebyl? Rád bych viděl toho, kdo by mně chtěl zabránit, abych sám nedělal velkovévodský maškarní ples! Takový pytlácký ničema musí umět běhat. Ohlédni se po tom kurýrovi, aby dostal pořádně jíst a pít. Chlap si to zaslouží.“

Dobelhal se skutečně po schodech dolů a lesem do Rodrigandy, kde jeho poselství vyvolalo veliké podivení.

Obyvatelé tohoto krásného zámku již měli povědomost o všem, co se stalo v Mexiku, a teprve před několika dny došla ze Španělska rukou Sternaua zaslaná zpráva, že se všechno dobře daří a že falešný Alfonzo i se sestrou Clarissou se již nacházejí v tuhé vazbě.

Zarba, cikánka s její tlupou, nemohla být nalezena, což bylo tím nápadnější, že také hajný Tombi před krátkým časem zmizel z Rheinswaldenu.

Zato se ale našel starý páter dominikán, který býval Mariánovým učitelem za časů jeho mládí, znal jeho původ ze zpovědi žebráka, a který osvobodil Sternaua ze žaláře v Barceloně.

K tomu Sternau připojil poznámku, že jemu a jeho přátelům snad bude možné, po uplynutí čtrnácti dní se vydat na cestu do Rheinswaldenu.

Tato zpráva naplnila všechny velikou radostí a blažeností.

Konečně, konečně nastalo tak dlouho toužebně očekávané shledání.

Všechno se nalézalo v nervózním rozechvění.

K této nadšené náladě se výborně hodil návrh velkovévody.

Ten byl poučen vévodou z Olsunny při audienci o stavu záležitosti a bylo zřejmé, že touto maškarádou se měl podat obraz toho národa, v jehož středu očekávání nalezli tolik přátel, stejně však tolik nepřátel.

Přípravy k slavnosti začaly hned na místě a den před slavností již bylo všechno přichystáno.

Lesní Rosita chodila jako v šťastném, blaženém snění.

Měla vidět svého otce, kterého její oči předtím ještě nikdy nespatřily a – svého milence.

Nedočkavost ji poháněla z místa na místo.

K večeru zmíněného dne to ani nemohla vydržet v zámku, hnalo ji to ven do milého lesa, aby si tam natisíckrát zobrazila výjev radostného shledání.

Právě v tu samou hodinu tam seděli v houštině vedle sebe dva muži, a tiše spolu hovořili.

„Jestlipak jste se nemýlil, Supí Zobáku,“ šeptal jeden z nich.

„Zajisté ne, Mr Sternaue,“ odvětil druhý. „Každý den, co zde ležím na číhané, se zde starý hrabě procházel v lese. Hovoří tiše sám se sebou, a před soumrakem se vrací do zámku. Zdá se, že dobře zná všechny cesty.“

„Dej Bůh, aby se mně to podařilo. Jak rád bych uposlechl své srdce, ale musím brát ohled na přání velkovévody. Aha, slyším kroky!“

Naslouchali. Někdo se blížil, tiše, zvolna, téměř plíživě.

Byl to hrabě Emanuel, který jako ve snách šel kolem.

Sternau vylezl ven za ním a brzy jej dohonil.

Hrabě se nezalekl, spatřil jej, ale kráčel nevšímavě dál po své cestě, jako by nebyl nikdo přítomen.

Sternau jej pozdravil a pokusil se, začít s ním rozhovor, nedostal ale jinou odpověď, než jednotvárné: „Já jsem dobrý věrný Alimpo.“

Uchopil ruku hraběte, který mu ji ponechal beze všeho odporu.

Na to pozdvihl klapky na očích pomatence. Ten to klidně strpěl, aniž se dost málo vzpíral, když se Sternau pustil do podrobného ohledávání jeho těla.

Konečně doktor vyndal z kapsy lahvičku a malou lžíci, nalil do ní několik kapek a podal to hraběti, který to přijal a spolknul jako dítě.

„Psst! Někdo přichází!“ varoval Supí Zobák, který stál na hlídce, a potom se hned zase ukryl.

Také Sternau se chtěl ukrýt, ale bylo již pozdě. Zbylo mu sotva tolik času, aby uschoval láhev a lžíci, a již před ním stála, Lesní Rosita.

Pohlédla poněkud udiveně na toho vysokého muže s dlouhými krásnými vousy, ale hned na to byly její oči zase něžné a přívětivé.

Připadalo jí, jako by byla již odedávna znala tuto postavu, tuto vážnou, významnou tvář a pocítila v sobě dosud neznámé pohnutí.

„Kdo jste, pane?“ tázala se přívětivým tónem, prostým každé stopy dotěrnosti.

On ji poznal ihned. Nebyl to jenom původní předmět podobenky, který viděl v Lindsayově kajutě, ale byl to obraz jeho Rosity, omládlý a ozdobený něčím duševním, co se nedá vyjádřit slovy.

Rád by ji sevřel do svého náručí, ale ovládl se a odvětil tónem zdvořilého cizince:

„Jsem malíř-krajinář, slečno, ubíral jsem se lesem v naději, že snad naleznu předmět k malé kresbě. Přitom jsem potkal tohoto pána, který se mně zdál mít zapotřebí ochranu, a proto jsem jej doprovázel.“

„Děkuji vám, pane. Je to můj dědeček. On je velice nemocný, ale přece zná svou cestu tak dobře, že nikdy nezabloudí. Nechtěl byste snad jít dál? Snad se vám naskytne poblíž zámku některé místo pro váš umělecký pohled.“

„Vy jste velmi dobrotivá, slečno, ale bohužel můj čas je tak nakrátko vyměřen, že se již musím vrátit domů.“

„Kde bydlíte?“

„V Mainzu. Směl bych se tázat, komu ten zámek náleží?“

„Mému dědečkovi, vévodovi z Olsunny.“

„Ach, račte odpustit, milostivá slečno, že jsem o tom neměl ani tušení!“

Smeknul klobouk, a učinil hlubokou úctyplnou poklonu.

„Ó prosím, prosím,“ mínila slečna, a půvabně se usmívala. „Zde na venkově nepožadujeme takovou úctu. Neviděla jsem vás dosud nikdy. Loudáváte se častěji naším lesem?“

„Nebyl jsem zde ještě nikdy, také se bojím, že vám to snad nebude příjemné –“

„Ó, nikoliv, nikoliv,“ přerušila jej kvapně. „Příroda je majetkem všech, a každý má právo obdivovat její krásy. Snad se zde ještě jednou setkáme.“

„Učinilo by mne to velmi šťastným.“

„Ó, já miluji umění, které si postavilo úlohu, aby nás naučilo poznávat Boha v jeho dílech. Jestli se opět sejdeme, můžeme pokračovat v tomto tématu. Dnes ale říkáte, že je vaše volná chvíle u konce. Sbohem, pane! Pojď, milý dědečku!“

Poklonila se s rozkošným půvabem, vzala hraběte za ruku a odešla s ním.

Sternau za ní pohlížel, pokud mohl, pak se opřel o kmen nejbližšího stromu jak opilý, sepjal ruce, pozvedl oči k nebi a polohlasitě se modlil: „Bože, můj Bože, jak bohatě jsi mne obsypal svojí milostí. Každý okamžik mého žití ať je modlitbou k tobě na poděkování!“

Druhého dne panoval v zámku čilý a veselý ruch.

V kuchyni a sklepě se přikládala poslední ruka k dílu. Všichni hleděli s napjatým očekáváním vstříc večeru. Nikdo ani netušil, co ten přinese.

Na všech tvářích se uhnízdila zářná veselost, až k poledni, kdy se zjistilo, že hrabě Emanuel se dosud neprobral ze spánku. Marně se jej pokoušeli probudit.

Přivolaný lékař ohledal nemocného a upokojil příbuzné s ujištěním, že se zde nejedná o nějaký povážlivý stav, nýbrž pouze o neobyčejně tvrdý spánek, jaký lze nezřídka pozorovat při podobně nemocných. Když se pak nabídnul, že setrvá u spícího až do jeho probuzení, brzy se navrátila všeobecná dobrá nálada.

V čase určeném velkovévodou se veškeré společenské místnosti leskly v záři světel.

Všichni se dostavili, všichni měli škrabošky, jenom vévodkyně, Sternauova matka, ne, protože chtěla přivítat hosty.

Národní mexikánský kroj pánům a zvláště dámám slušel výborně.

Hraběnka Rosita se podobala královně sluneční říše Anahuako, byla ale ještě předstižena spanilostí mladé Rosity, která v tom přestrojení byla zrovna okouzlující.

Malý Alimpo si hrdě vykračoval po boku své tlusté Elvíry. On, jako náčelník Indiánů a ona jako Indiánka. Také starý setník se dostavil s ohromným nosem, v jehož stínu se pohyboval Ludwig jako prérijní lovec.

Kočáry hrčely a hned na to se nahrnulo dost velké množství postav do sálu, mužských a ženských, malých a velkých, skvělých a skromných. Předem nastal divoký zmatek, hledání, zkoumání, nalézání, pochybování, až konečně nastoupil přibližný pořádek v tomto hnutí.

Všechny tváře byly zastřeny škraboškami. I sama Sternauova matka si zavěsila masku, když poznala, že při kvapném vstupování hostů nebylo možné, přivítat je podle obvyklých pravidel.

Z maškar, které se teď seskupovaly do párů, se ihned dvě a první spolu shledaly; nadlesní stál nejblíže vchodu, když přicházeli hosté. Tu jeden z nich k němu přiskočil, ťuknul jej na rameno a zvolal: „Lotře, pytláku! Uděláme si kšeftík na polovinu?“

Příchozí byl navlas tak přistrojen jako ten starý a měl právě tak dlouhý nos.

„Drž hubu, chlape!“ nadával setník. „Vždyť je to jenom maškara!“

„Na to se podíváme. Pojď, chlapíku!“

Chytil starého a vlekl jej sebou. Když došli do vzdálenější místnosti, kde byli sami, pravila druhá maškara: „Vy jste pan setník z Rodensteinu?“

„Ano, ale nesmím to prozradit, pokud nosím tuto čertovskou škramuši. Kdopak jste vy?“

„Hádejte!“

„Nesmysl, hádat! Sundejte to nosisko, abych viděl váš obličej.“

„To nejde, můj milý. Ten nos je bohužel přirostlý.“

„Tisíc hromů! Nevěste mně bulíky na nos. Takový raťafák nemá nikdo na celém světě.“

„Přesvědčte se!“

Cizinec vytáhl z kapsy šátek a utřel jím červené a černé barvy z tváře. Starý na něho koukal jako opařený a pak zvolal: „Všichni dobří duchové., – Vždyť je to –“

„Nuže, kdo?“

„Čáp, ano Čapí Zobák!“

„Chyba.“

„Plameňákův Zobák.“

„Chyba.“

„Pelikánův Zobák.“

„Ale u všech ďasů, copak blázníte? Copak to slovo Supí Zobák je tak těžké k zapamatování?“

„Supí Zobák! Ach, ano, Supí Zobák! Ale, chlape, jakpak zase ten sup sem přinesl svůj zobák?“

„To se brzy dozvíte. Ale povězte mně, v kterém pokoji se nalézá hrabě Emanuel?“

„Proč, vy Čertův Zobáku?“

„Neptejte se a držte svůj setnický zobák!“

Přitom jej uchopil a vyvlekl z pokoje.

Alimpo a Elvíra se octnuli v rukou dvou Indiánů s jednou Indiánkou, kteří je nemálo pobízeli.

K paní Helmersové přispěchal námořník, vzal ji pod paži a odvedl ji sebou. Vešli do malého pokojíku, závora se zastrčila, a hned na to se ozval hlasitý jásot. Kurtův otec se dal poznat své ženě.

Malý chlapík, oděný jako prérijní lovec, přistoupil k Ludwigovi a uchopil jej za paže.

„Měl jsi štěstí na honu, kamaráde?“ tázal se ho.

„To je všetečnost!“ mínil Ludwig. „Ale dnes večer bude legrace. Střelíme si vespolek kozla, tutohle?“

„Jak si přeješ. Pojď, brachu! Znám jedno místo, kde přijdeš jistě k ráně.“

Také tito dva se odebrali z dvorany do menší místnosti. Když tam přišli, sundal cizinec svou škrabošku.

„Ludwigu Straubenbergere, znáš mne?“ tázal se.

Tázaný se na něho upřeně díval, potřásal hlavou a odvětil: „Tuto krajinu jsem již někdy musel spatřit. Ale kde asi, tutohle? Nemohu se upamatovat.“

„Udělám to tedy zkrátka a povím ti to. Já jsem sladovnický Klaus Straubenberger, tvůj někdejší sok a nynější bratr, mimo to šťastný ženich velmi spanilé, vřelé milenky.“

„Je to mo, mo, možné?“ koktal Ludwig, který zblednul jako stěna.

„Ovšem, že je. Dolů s tím pouzdrem, ať uvidím tvou milou poctivou tvář!“

Nyní nastalo v této světnici hlasité dvoustranné vzlykání, přerušované častými jásavými výkřiky.

Lesní Rosita dosud stála po boku své matky. Náhle k ní přistoupil svižný, bohatě oděný Mexikán, hluboce se poklonil, vzal její rámě do svého, aby se s ní zvolna procházel po dvoraně.

„Mohla byste mi říci vaše jméno, seňorito?“ tázal se jí změněným hlasem.

„K čemu to? Moje mexikánské jméno byste přece nedovedl vyslovit,“ odvětila.

„Vaše zajisté. Z nouze bych je ale vyslovil německy.“

„Takto zní šeredně.“

„Jak to? Copak je ‚Lesní Rosita‘ tak ošklivé slovo?“

„Ach, vy mne znáte a prozradíte! To od vás není kavalírské. To musí být potrestáno.“

Vysmekla mu rámě a uprchla. Chtěla vyhledat svou matku, našla ji ale již také zaměstnanou.

Vysoký a silný Mexikán, zpod jehož škrabošky vyčnívaly mohutné vousy, obdržel pokyn od Supího Zobáka a sledoval jej na chodbu.

„Tam vzadu předposlední dveře, Mr Sternaue.“

„Dobře, děkuji.“

Sternau popošel k těm dveřím, zaklepal a vešel. Lékař seděl u lože spícího. Sternau nepromluvil ani slovo, sehnul se nad spícím, vyhrnul mu oční klapky, zkoumal zřítelnici a potom pozoroval tepnu.

„Je to křečovitý spánek, nijak nebezpečný,“ vysvětloval lékař, který myslel, že měl před sebou pána od velkovévodova dvora.

Sternau jako útrpně pokrčil rameny a odvětil: „Tento nemocný se probudí za pět minut a bude potom zdráv.“

Po těchto slovech odešel a vrátil se do dvorany. Tam přistoupil k Rositě a vzal ji pod paži. Jí se zdálo, že se ruka tohoto velikého, silného muže chvěje. Při pohledu na tuto postavu si musela vzpomenout na svého manžela.

On ji zavedl do výklenku jednoho okna a pravil: „Chtěl bych vám, milostivá paní, blahopřát k dnešnímu dni. Dovolíte mně to?“

Jeho hlas se chvěl a zněl tlumeně, příčinou toho nemohla být jenom ta škraboška.

„Děkuji vám, seňore,“ odvětila hraběnka. „Bohužel, tento den je pro mne mnohem více dnem žalosti než radosti.“

„Já ale navzdory tomu jej považuji za den veliké radosti.“

„To vám tedy nejsou známy poměry naší rodiny?“

„Ne, znám je velmi dobře a vím, že vás očekává veliká radost.“

„Kdy?“

„Račte se mně svěřit a já vám to ukáži.“

Vyvedl ji ze sálu do ložnice nemocného, kde zjistil na první pohled, že tváře hraběte se začaly červenat.

„Opusťte nás!“ velel lékař.

„Prosím za odpuštění. Zde je moje místo,“ odvětil muž.

Tu sejmul Sternau bez okolků Rositě škrabošku.

„Poznáváte dceru tohoto nemocného,“ pravil. „To snad postačí, abyste nás ponechal o samotě.“

Lékař odešel, Rosita pohlédla na zakukleného a tázala se: „Co zamýšlíte, seňore?“

„Prosím, posaďte se sem k svému panu otci, aby jeho první pohled padl hned na vás.“

„Probudí se?“

„Za půl minuty.“

„Ach, to je dobře. Měla jsem dojem, že je v nebezpečí. Jste vy snad lékař?“

„Tak trochu. Prosím, abyste teď mlčela.“

Vzal ruku nemocného a podržel ji ve své, až pojednou ji pustil a odskočil za záhlaví postele. Hrabě sebou pohnul, otevřel oči, bloudil jimi pomalu po místnosti, jako někdo, kdo se probouzí ze spánku, až padly na Rositu. Hleděl na ni dlouho a pátravě a pak pravil slabým hlasem: „Bože můj! Kdepak to jsem? O čem se mně to zdálo? Je to její tvář a přece také není. Rosito, má milá Rosito, jsi to ty? Kde je seňor Sternau, který mne zachránil?“

Rosita zbledla jako smrt, seděla strnulá jako raněna mrtvicí. Pak ale vyskočila s hlasitým výkřikem a zvolala: „Otče, můj otče! Znáš mně? Skutečně mně znáš?“

Tvář hraběte obestřel blažený úsměv a on odvětil:

„Ano, znám tě. Ty jsi má Rosita, mé dítě. Dnes jsi jiná než jindy, ale přesto jsi to ty. Nepouštěj sem Corteja a Clarissu a Alfonza. Sternau ať mne střeží. Jsem tak unaven, musím spát. Pojď, dej mně večerní polibek a přijď brzy ráno za mnou.“

Tu se vzedmula její ňadra jako by měla puknout, ústa se jí sevřela, nemohla ale potlačit, co bouřilo v jejím nitru. Z očí jí vyhrkly slzy a pak se její rty přitiskly na otcovy. Tiskla tu drahou hlavu na svá ňadra a opět ji líbala, až konečně zjistila, že otec usnul. Tu se vzpřímila. Její zrak padl na Sternaua a zůstal na něm viset zkoumavě, horoucně. Ňadra se jí dmula, tepna bila, její rty, paže a nohy se jí chvěly.

„Seňore,“ pravila kvapně, „probudil se můj otec docela?“

„Ano, seňoro,“ odpověděl namáhavě.

„Probudil se k novému, oduševnělému životu?“

„Ano, seňoro, šílenost je, pře, překo, překon, –“

„Překonána,“ chtěl říci, ale bouře citů, kterou nemohl déle ovládat, mu překážela to vyslovit. Ona se začala potácet, sebrala ale ještě dohromady všechnu zbývající sílu.

„To dovede pouze jeden, jediný,“ zvolala rozprostírajíc proti němu své paže. „Sternaue! Carlosi! Karle, můj Karle!“

„Rosito, Bože, Bože, má Rosito!“ odvětil a strhl si škrabošku z tváře.

V nejbližším okamžiku ležela omdlená v jeho náručí.

Následující minuty patří za záclonu nejsvětějšího. Až za půl hodiny opustili ruku v ruce pokoj, v němž hrabě v klidu spal vstříc svému úplnému probuzení.

„Nyní půjdeme k Rositce, mému sladkému dítěti!“ pravil Sternau.

Hledali ji v sále, ale nemohli ji tam najít. Tu potkali Supího Zobáka, který si již zase obnovil malbu na tváři.

„Hledáte Lesní Rositu?“ tázal se, když uhodl jejich úmysl.

„Pojďte!“

Kurtovi se přece podařilo zmocnit se zase Rosity. Její útěk byl pouhý žert a teď pozorně naslouchala tomu, co mluvil.

„Prosím, abyste mně prozradil, který z těch pánů je velkovévoda?“

„Musím být upřímný?“

„Ovšem! Poroučím to!“

„Nuže, musím tedy uposlechnout. Žádný z nich.“

„Cože? On tady není?“ ptala se udiveně. „Není, ale ještě se dostaví.“

„Proč tak pozdě?“

„Aby nepřekážel při jistých překvapeních.“

„Co by to bylo za tajnosti?“

„Různé, z nichž bych vám směl odhalit jenom jediné.“

„Mluvte tedy.“

„Zde ne. Prosím, pojďte.“

Vyvedl ji ven po chodbě až k jedněm dveřím, na jejichž kliku přitlačil.

„Co tam chcete dělat?“ tázala se trochu úzkostlivě. „Tam nesmí nikdo vejít. To je místnost, v níž obyčejně přebývá nadporučík Kurt Helmers. A ten je pryč!“

„Vzal sebou klíč?“

„Vypadá to tak. Alimpo má druhý.“

„A já třetí.“

Vytáhl z kapsy klíč, otevřel dveře a vešel, aniž by pustil Rositu.

„Můj Bože, nemohu vás pochopit,“ vzpouzela se dívka.

Jeho pohled přelétl pokoj, který byl slabě osvětlen lampou visící na chodbě naproti dveřím.

„Vy mne nechápete?“ zajásal. „Ó, já vám povím, že za nepřítomnosti tohoto šeredného Helmerse roztomilá Rosita, zajisté pomocí Alimpova klíče, zde časem kvetla a voněla. Tento vyšívací rám, toto album, tyto kytice mně to prozrazují –“

V tom samém okamžiku rozžal na stole stojící svíci a zavřel dveře. Ona byla jeho jistým počínáním tak překvapena, že mu v tom docela zapomněla bránit.

„Ano, ano,“ pokračoval, „tak je to, když jsou tři klíče k jednomu pokoji.“

„Od koho máte vy ten váš, pane?“ tázala se, když se vzpamatovala.

„Od tohoto zde!“

Při těchto slovech odhodil škrabošku. Ona o krok ucouvla, pak ale vypukla v hlasitý jásot a vrhla se mu do náruče.

„Kurte, můj Kurte, můj milý Kurte! Jsi to ty, ty? Ó ty zlý, ty nebezpečný, potutelný intrikáne. Za to tě musím přísně potrestat!“

„Hubičkou, má Rositko, nemám pravdu?“

„Nikoliv, aspoň třemi, nebo snad ještě více!“

„Na tuto voskovou škrabošku?“

„Ach, opravdu, mám tu ošklivou škramuši ještě na sobě. Pojď, zachránce mého otce, ty mne smíš líbat bez škrabošky.“

A již si leželi na srdci a vyměňovali si polibek za polibkem v blaženém spojení. Ani neslyšeli, že se venku ozvaly kroky, ani že se otevřely dveře a že dvě osoby se mezi nimi objevily a tam zůstaly stát.

„Ó, jak jsem neskonale šťastný, že vidím zase tvou roztomilou tvářičku!“ pravil Kurt.

„A já jsem neméně šťastná!“ přiznala se mu. „Ale je to pravda, že k nám přivádíš mého otce?“

„Pravda, pravda, má líbezná Rositko. Přivádím ti jej a budu jej prosit, abych ti směl darovat všechny ty šperky z jeskyně královského pokladu, ačkoliv mně ten ošklivý setník kdysi povídal, abych nesahal po tak vysokých třešních.“

„Přijmu je, přijmu je. Vždyť jsem ti to přislíbila pod tou podmínkou, abys zachránil mého dobrého, ubohého otce. Ale kde jej máš? Kde se nachází?“

„Zde.“

Toto slovo se ozvalo ode dveří. Pronesla je Rosita-matka. Oba od sebe odskočili.

„Mamá!“ zvolala Rosita ustrašeně.

„Milostivá paní hraběnko!“ pomáhal jí Kurt polekaně.

V tom odstranili rodiče své škrabošky a přistoupili blíž.

„Neboj se, můj milý Kurte!“ pravil Sternau. „Myslíš, že bych já mohl zapomenout na okamžik, kdy ty jsi vstoupil do našeho žaláře a porazil žalářníka, abys nás vysvobodil? Kdybych na to měl zapomenout, musel by také Pán Bůh, spravedlivý odměňovatel všech dobrých skutků, na mne zapomenout.“

Rosita poznala toho muže, s nímž již včera mluvila. Rozblesklo se jí v hlavě a v srdci.

„Otče, můj otče!“ zvolala a v okamžiku mu visela na krku. „Otče, můj ubohý, můj krásný, můj hrdý otče. Já jsem tvá Rosita, tvé dítě, tvá dcera, tvá Rositka, která by byla zemřela, kdybys byl ještě déle zůstal kdesi v neznámu!“

On ji obejmul silnými pažemi, zdvihl ji vzhůru a prohlížel si ji s blaženými slzami v očích, jako dítě prohlíží svou loutku.

„Rositko! Rosito? Můj živote! Má dušinko, můj sne! Ó jak mně je, hlava se mně točí. Musím se posadit!“

Silný muž ji zase pustil a klesl pomalu na židli. Z pravě strany objímán Rositou a z levé svou dcerou, všichni tři plakali slzy bolesti, pohnutí a blaženosti zároveň. Kurt cítil, že tato srdce měla k sobě větší práva, než on k nim. Vykradl se tiše podél nich ze dveří ven, kde se zastavil, aby si utřel slzy, které naplnily také jeho oči. Potom se vrátil tiše do dvorany.

Docela zapomněl na to, že je teď bez škrabošky. Jakmile vešel, padly na něj ihned zraky všech přítomných.

„Kurt! Kurt!“ volalo se před ním a vedle něho ze všech stran. Nyní si teprve vzpomněl na svou nezastřenou tvář.

Vévoda a vévodkyně, Otto z Rodensteinu se svou paní, Sternauovou sestrou, všichni k němu přiběhli a odstraňovali své škrabošky, aby jen byli od něho poznáni. Domnívali se, že nic neví o jejich přestrojení. K nim se přidružil prérijní lovec a pytlák s ohromným nosem, Ludwig a jeho pán, setník z Rodensteinu.

Doléhali na něj tisícero otázkami, které byly tak spleteny dohromady, že nebyl stavu, zodpovědět ani na jednu z nich pořádně, až mu konečně přišla pomoc: Sternau s paní a dcerou, kteří vstoupili taktéž bez pokrývky na tvářích. Také oni si je zase zapomněli připnout. Sotva se objevili, pospíšila Flora z Rodensteinu k vévodovi, svému otci.

„Papá! Otče!“ volala. „Podívej se, kdo to přichází. Poznáváš jej? Znáš jej ještě?“

Zároveň letěla k Sternauovi, ovinula mu ruce kolem krku a vzlykala plna slz:

„Carlosi, můj bratře, můj milý, milý bratře!“

Sternau udiven chtěl ucouvnout, zatím byl ale ovinut ještě čtyřmi jinými pažemi.

„Můj syn! Můj Karel! Je to pravda?“ vzlykala jeho matka.

„Můj lékař a zachránce! Můj dobrodinec! Můj syn!“ znělo z vévodových úst.

Sternauova prostá, ostýchavá sestra již ani nenašla místo, aby se dostala až k Sternauovi, svému bratrovi. Trvalo to velmi, velmi dlouho, než se utišila bouře, kterou vyvolalo objevení Sternaua a Kurta. Tato bouře vlastně ustala teprve příchodem velkovévody, který teď provázen svou manželkou a několika vynikajícími pány přišel, aby přál štěstí.

Nyní teprve došlo k spořádanému hovoru a skutečně souvislému výkladu.

Lehko si vysvětlit, že zůstali až do rána pospolu a pak přišly také na řadu ty osoby, které dosud jako podřízené se držely stranou:

Resedilla a Pirnero, kteří byli před tím na návštěvě v Pirně a šťastně se sem dostali, Černý Gérard, Malý Camillo, oba náčelníci, Medvědí Srdce a Bizoní Čelo a Karja. Mimo Supího Zobáka byl také přítomen Grandeprice, který byl s nimi ve Španělsku svědčit proti Landolovi, svému nevlastnímu bratrovi.

Co se ale stalo s tím Landolou, s Gasparinem Cortejem, Clarissou a s jejím synem, falešným Alfonzem?

Sternau, všemi přítomnými dotazován po vysvětlení odvětil:

„Rozhodlo se, důkazy byly dostatečné. Náš Mariano je hrabětem z Rodrigandy. Aby uspořádal nezbytné záležitosti, musel zůstat na Rodrigandě, přijde sem ale za několik dní s Amálií Lindsayovou, svou nevěstou a s lordem, jejím otcem. Zjišťuji ke svému udivení, že z prostého doktora Sternaua se stal vévodský syn. Naše osudy nás poučily, že člověk je hoden jen tolika, kolik váhy má sám v sobě, a že důstojnost, stav a bohatství mají pouhý vedlejší, nahodilý význam. Proto také nepřekvapí žádného z nás, že Kurt, syn kormidelníka, můj vysvoboditel a nás všech, se nám tím všem postavil na roveň. O našich nepřátelích se zmíním jen krátce. Clarissa doživotně přede len v úzkém žaláři, Landola a Cortejo skončili pod katovou rukou a Alfonzo, ten falešný hrabě, pyká za svoje skutky jako trestanec, bez naděje na pozdější prominutí trestu. Oni mají svou odměnu, proto také Kurt dostane odměnu, která mu byla přislíbena. Vévodská princezna z Olsunny musí stát v slově.

Rositko, vstaň a pověz našemu zachránci, že od nás dostává svolení, aby ti svou památku na jeskyni královského pokladu v den vaší svatby zavěsil jako svůj svatební šperk. Bůh vám žehnej a všechny nás v budoucnosti ochraňuj!“

Účinek těchto slov nelze popsat. Všichni křičeli, divili se, tázali, jásali, přáli štěstí, plakali a smáli se dohromady. Dva ale stáli v koutě dvorany a v lásce k sobě přivinuti a plakali vřelé slzy blaženosti a díků k Bohu. Byli to Kurtovi prostí rodiče, jejichž štěstí mohlo být tím větší, že přiběhla Rosita, oba je srdečně obejmula a líbala a potom přitáhla do kruhu ostatních.

Slunce vyšlo. Jeho první paprsky padaly zlatým nachem oknem na shromáždění osob, které tak dlouho tvrdě a těžce zkoušeny, teď konečně si získaly záruky čistého, nezkaleného a trvalého štěstí.

Pojednou se otevřely dveře a vysoká, vážná postava stařičkého hraběte Emanuela vešla do dvorany. Všichni, mimo Sternaua a Rositu očekávali, že uslyší zase jeho jednotvárné „Já jsem hodný, věrný Alimpo“.

Ale dříve, než se dostal ke slovu, stál již jeden před ním, rozprostíraje ramena k pozdravu:

„Emanueli! Bratře! Ó Bože, kéž bys nebyl nemocný!“

Oslovený opřel dlouhý, zkoumavý pohled na tvář toho druhého a pak odvětil:

„Fernando! Bratře! Ty žiješ? Před několika dny mně přece říkali, že jsi zemřel a byl pochován!“

„On mluví! On rozpráví! On dovede myslet! Bože, Bože Všemohoucí, díky tobě!“

Po tomto výkřiku Fernanda si oba bratři klesli do náruče. Sternau ale přistoupil a odvedl je do jiného pokoje. Navrácená paměť hraběte byla ještě příliš slabá pro tolik dojmů. –

Zbývá nám ještě laskavému čtenáři ke konci vyložit, jakým způsobem se Supí Zobák seznámil se setníkem z Rodensteinu a jak se to stalo, že jsme jej v jedné z dřívějších kapitol v Kurtově společnosti nalezli opět v Mexiku, kde nadporučík Kurt tolik přispěl k nalezení a osvobození našich známých, kteří byli uvězněni v klášteře Della Barbara.

Bylo to jednoho zimního dne před událostmi posléze vypravovanými, když na cestě z Mainzu do Rheinswaldenu navzdory tomu, že se teprve začalo šeřit, kráčela lidská bytost.

Byl to muž, jehož zevnějšek musel vyhlížet velmi zvláštně.

Panující zima se nezdála na něho nijak účinkovat, ačkoliv byl jen zcela lehce oblečen. Měl na nohou střevíce, jejich tvar a práce byly v této krajině docela neznámé; krátké, modré a velmi široké plátěné spodky, sem tam roztrhané, rovněž takovou kazajku, která se mu zdála být příliš krátká a těsná a na hlavě čepici, která měla dříve každým pádem štít, nyní však byla na všech švech rozpárána. Kolem dlouhého hubeného krku měl uvázán starý kapesník, o němž se nedalo určit, jaké byl asi dříve barvy. Na zádech nesl tento muž dost velký a dobře naplněný plátěný měch a přes levé rameno mu visel starý, dlouhý kožený pytel, jehož určení by nezasvěcený asi ztěžka uhodl.

Nejpodivnější však na tomto člověku byla jeho tvář. Byla hubená a sluncem a vzduchem osmahlá. Jeho široká ústa neměla skoro žádné rty, malinké oči pohlížely zpod řas s mimoobyčejnou bystrostí a jistotou a nos, vskutku, tento nos musel být označen jako ohromný. Byl takových rozměrů, pro které by se spíše zobákem než nosem musel nazývat.

Cizinec kráčel právě oklikou, kterou zde tvořila cesta, když zpozoroval, že tu není jediným cestujícím, neboť nemnoho kroků před sebou spatřil malého hubeného mužíka pohybovat se tím samým směrem.

„Well, člověče,“ mručel cizinec k sobě. „To je mi milé, neboť počítám, že zde bude doma a může mi tedy dát informaci. Hned jej dohoním.“

Pak zrychlil své kroky, a jelikož jej ve sněhu nebylo slyšet, předchozí dříve nezpozoroval jeho přítomnost, až jej onen oslovil.

„Good morning, sir,“ zvolal cizinec a pokračoval pak lámanou němčinou dál: „Kam vede tato cesta, příteli?“

Oslovený se rychle obrátil, couvnul však ulekaně zpět při pohledu na mluvčího, neboť ten se podobal spíš nějakému tulákovi než poctivému muži.

„Nuže, proč neodpovídáte?“ tázal se cizinec ostře.

Tato otázka přivedla člověka k sobě. Zdálo se mu, že to bude pro něho lepší, bude-li s takovým tulákem zacházet co možná nejzdvořileji.

„Dobré jitro,“ odvětil. „Tato cesta vede do Rheinswaldenu.“

„Znají vás tam?“

„Ano.“

„Bydlíte tam snad?“

„Ne.“

„Copak jste zač?“ tázal se cizinec pátravě.

„Zvěrolékař,“ odvětil.

„Zvěrolékař? Hm! Hezké řemeslo. Dobytek lze snadněji léčit, než tu lidskou holotu. Máte snad v Rheinswaldenu nějakou práci?“

„Ano, onemocněla tam kráva a tak mne dali zavolat.“

„Zastřelte ji, pak bude vyléčena a vy jste zproštěn námahy.“

Maličký pohlížel ulekaně na velikého.

„Jak to myslíte?“ pravil, „zastřelit krávu!“

„Ale, já jsem jich postřílel několik set.“

Maličký se tvářil velmi nedůvěřivě a pravil: „To aby vám ďábel uvěřil!“

„To bych mu také radil. Neboť kdyby něčemu, co já povídám nechtěl věřit, pak by se mu zle vedlo.“

„No, no, jen se tak nevychloubejte.“

Tu vyšpulil cizinec ústa. „Šplííích,“ a přitom stříknul maličkému proud husté, tmavé tabákové šťávy tak blízko kolem obličeje, že ten ulekaně couvnul zpět.

„Tisíc láter! Dejte přece pozor,“ pravil, „a koukejte, kam to pliváte.“

„Vím to docela dobře,“ odvětil cizinec klidně.

Maličký na něho hleděl bázlivě a pak se tázal: „Žvýkáte snad tabák?“

„Ano.“

„Proč raději nekouříte nebo nešňupáte?“

„Na kouření nemám chuť a ke šňupání je můj nos příliš drahý.“

„No, na tom je také vidět, že jej máte rád. Avšak žvýkání tabáku je hrozně nezdravé.“

„Myslíte?“ tázal se cizinec tónem převahy.

„Ano. Jako zvěrolékař tomu musím rozumět.“

„Tak, tak. Hm! Zde tedy nenecháváte milý dobytek žvýkat tabák?“

„Ani mně nenapadá.“

„Nýbrž raději kouřit nebo šňupat?“

„Nedělejte hloupé vtipy o velevážené vědě. Bez ní by mnohý kus dobytka uhynul.“

„Ano a bez ní by mnohý člověk zůstal naživu. Tak tedy krávu chcete dnes léčit?“

„Ano.“

„Komupak patří?“

„Paní Helmersové na dvoře vedle zámku.“

„Helmersové? Hm! Je tato paní vdova?“

„Je a není.“

„Jak to míníte?“

„Její muž snad zemřel, avšak ona to nemůže dokázat. Vydal se totiž na dalekou cestu a již se více nevrátil.“

„Kam?“

„Poslední zpráva o něm přišla z Mexika.“

„Kdy?“

„Na konci podzimu.“

„Hm,“ mínil cizinec přemýšlivě. „Rheinswalden je zámek?“

„Ano.“

„Komupak patří?“

„Panu setníkovi a nadlesnímu z Rodensteinu.“

„Je tento muž ženatý?“

„Není, ale má syna.“

„Ten bydlí také na Rheinswaldenu?“

„Ne, nýbrž na Rodrigandě.“

„Na Rodrigandě? Co je to?“

„To je zámek blízko Rheinswaldenu. Patří vévodovi z Olsunny, který je tchánem malíře, jímž je Otto z Rodensteinu.“

„Ach, není tento vévoda otcem jistého Sternaua?“

„Hm, o tom vám nemohu nic říci, avšak bydlí u něho paní Rosita Sternauová, která je vlastně hraběnkou z Rodrigandy. Její dcera je Rosita. Avšak proč se tak ptáte?“

„To vám může být lhostejné.“

„Možná. Avšak vy nevypadáte na to, že byste mohl mít důvod, vyptávat se na tak vznešené panstvo.“

„Že ne? Pročpak to? He?“

Maličký vrhl lehkovážný pohled na cizince a odpověděl: „No, musíte přece připustit, že vypadáte jako pravý tulák.“

„Šplííích!“ vjel mu hustý proud tabákové šťávy na klobouk.

„Tisíc hromů! Dejte přece pozor!“ zvolal rozzlobeně.

„Ale, tuláci to jinak nedělávají.“

„Ale já si to zakazuji.“

„To vám mnoho nepomůže, zůstanete-li hrubiánem.“

„Mám vás snad v rukavičkách ohmatávat? To byste mně dal. Přijde takový tulák a poplije mne tak, že se nemohu v Rheinswaldenu nechat ani vidět.“

Malý mužíček se náramně rozzuřil. Sundal z hlavy klobouk a držel jej hrozivě naproti cizinci.

„Otřete to,“ mínil muž lhostejně.

„Otřít? Já? Co vás to napadá? Chcete to hned sám na místě otřít? Jestli ne, tak mne poznáte!“

„Kdo chce být čistý, ať se utře. Já to nemám zapotřebí.“

„Tak! Tedy že ne? Chcete mne otřít, nebo, –“

Přitom pozdvihl hrozivě hůl.

„Co, nebo?“ tázal se cizinec.

„Nebo vám švihnu jednu přes obličej!“

„Švihněte! Šplííích!“

Proud opět stříkl zvěrolékaři na kabát.

„Nuže dobře! Teď již toho mám dost!“ zvolal. „Tu máš! Tu máš!“

Chtěl cizince udeřit, avšak nedošlo k tomu, neboť ten mu vytrhnul bleskurychle hůl z ruky a zahodil ji daleko přes vršky stromů. Pak uchopil maličkého za boky, vyzdvihl jej vzhůru a třásl s ním tak, že mu zašel sluch a zrak. Pak jej postavil opatrně na zem.

„Tak, trpaslíku,“ pravil. „To máš za toho, tuláka. Teď ale utíkej, co ti nohy stačí! Neboť uchopím-li tě za minutu ještě jednou, vymačkám ti pak celou ‚veleváženou vědu‘ z těla!“

Zvěrolékař si zhluboka oddechnul. Chtěl mluvit, jeho oči svítily zlostí, avšak rozmyslel si to, obrátil se a zmizel v nejbližším okamžiku za stromovím.

„Malá žába! Avšak zmužilá!“ usmíval se cizinec. „Na každý pád se opět shledáme v Rheinswaldenu! Hm! Supí Zobák a tulák! Čert seber tuto prokletou civilizaci, která každého, kdo nemá černý frak viset kolem žeber, prohlašuje za tuláka!“

Kráčel dál, zůstal však v krátké době pojednou stát, přeskočil pak rychle příkop u silnice a skryl se za husté křoví, které tam rostlo.

Zaslechl totiž šramot, který jako prérijní lovec znal příliš dobře. V nejbližším okamžiku mu totiž kráčel z lesa vstříc kapitální srnec.

„Srnec!“ šeptal cizinec. „A jaký je to chlapík! Tisíc hromů, jaké je to štěstí, že je má stará puška nabitá!“

Aniž by na to myslel, že se nenachází na Divokém západě v Americe, sundal rychle starý kožený pytel z ramen a vyndal z něho svou pušku a natáhl kohoutek. Srnec to zaslechl a pozdvihl hlavu, číhaje. V tom samém okamžiku zahřměla rána a zvíře kleslo k zemi.

„Sláva!“ zvolal střelec hlasitě. „To byla rána! Teď rychle k němu!“

Vyskočil z křoví k srnci, odhodil od sebe plátěný měch a kožený pytel, vytáhl nůž a začal srnce podle pravidla vyvrhovat.

Při tomto zaměstnání zaslechl blížící se kroky, avšak to mu dokonce nevadilo. Pokračoval klidně ve své práci dál, až blížící se zůstal za ním stát.

Ten se napřed chopil na zemi ležící cizincovy pušky, prohlížel si ji udiveným zrakem a pak pravil:

„Hrom a peklo, copak to jen tomuto zpropadenému chlapovi tady napadá, tutohle!“

Teprve nyní se obrátil Supí Zobák, neboť to byl on a odpověděl:

„Co mi to napadá? Vždyť to vidíte!“

„Ovšem, že to vidím! On zastřelil toho srnce!“

„Ovšem,“ odvětil Supí Zobák a kývl hlavou.

„Ale kdopak mu to poroučel?“

„Poroučel? Nikdo.“

„Proč ho tedy zastřelil?“

„Proč? No, mám si snad takového srnce nechat ujít?“

Při těchto slovech se vzpřímil a neobyčejně udiveně pohlédl na mluvčího. Ten se právě tak udiveným hlasem tázal:

„Chlape, je on snad pomatený na rozumu?“

„Pomatený? Ale! Šplííích!“

Přitom vystříkl proud tabákové šťávy právě vedle obličeje druhého. Ten ustoupil o krok nazpět a zvolal:

„Tisíc milionů láter! Copak mu to napadá? Považuje mne snad za kolandské plivadlo?“

„To právě ne, ale za arcihrubiána!“

„Já? Arcihrubián? To je ještě lepší?“

„Ano, on je pravý hrubián! Já mu říkám ‚vy‘ a on mne nazývá ustavičně ‚on‘. Jestli je to zdvořilé, ať visím!“

„Zdvořilé nebo ne. Ale viset nebo něco podobného on přece bude!“

„Ach? A proč?“ tázal se Supí Zobák s úsměvem.

„Však on se to dozví, aniž bych mu to já musel říci. Copak on to neví, tutohle, že se pytláctví trestá tolika a tolika roky vězením?“

Tu rozevřel Supí Zobák dokořán ústa.

„Věze, ním –?“ pravil.

„Ano, vězením!“

„Tisíc hromů! Na to jsem skutečně nevzpomněl!“

„Ano, to si myslím. Tito chlapi pomyslí na trest, teprve až sedí v bryndě. Kdopak je?“

„Já? Hm! Kdopak jste vy?“

„Já jsem Ludwig Straubenberger, tutohle!“

Tu přelétl lehký úsměv přes Američanovu tvář.

„Ludwig Straubenberger?“ pravil. „Copak je mně po tom!“

„Dokonce velmi mnoho je mu potom. Já jsem ve službě u pana nadlesního z Rodensteinu.“

„Vždyť nenosíte myslivecký stejnokroj?“

„Poněvadž jsem sluhou pana nadporučíka Helmerse.“

„A navzdory tomu jste ve službě nadlesního? Jakpak se toto srovnává? Sloužíte snad dvěma pánům?“

„Dvěma nebo dvaceti, do toho mu nic není, tutohle. On je můj vězeň a musí jít se mnou!“

„K panu nadlesnímu?“

„Ano. Ke komupak jinému?“

Tu narovnal Supí Zobák svou postavu a pravil:

„Tak rychle to ovšem nepůjde. Vy nenosíte žádný stejnokroj. Prokažte se mi, že jste lesní úředník!“

Něco takového se Ludwigovi ještě nepřihodilo.

„Hrom a peklo!“ zvolal. „To by tak ještě scházelo, aby takový taškář ode mne žádal průkazy! Já mu to dokážu, že mu bude kůže svrbět! Jeho puška je již zabavena. Půjde on teď dobrovolně se mnou nebo ne?“

„Nemám toho zapotřebí.“

„Pak mu k tomu dopomohu.“

Přitom uchopil cizince za rameno.

„Dejte pryč ruku z mého ramene!“ pravil muž rozkazujícím hlasem.

„Ach, vždyť on se stává ještě víc vzpurnějším! Však já mu napravím lebku!“

„Šplííích!“

Proud husté tabákové šťávy vletěl Ludwigovi na hlavu. Pustil pytlákovu ruku a zvolal v největší zlosti:

„U všech čertů! Ještě také plive! To on mi draze zaplatí!“

Tu se pojednou za nejbližším stromem ozval hlas:

„Takhle mne on také poplival. Mám vám pomoci, milý pane Straubenbergere?“

Ludwig se obrátil.

„Ach, zvěrolékař,“ pravil. „Copak vy tu děláte, tutohle?“

Malý muž vyšel zdlouhavě a opatrně ven z houští.

„Chtěl jsem jít do Rheinswaldenu a tu jsem se setkal s tímto člověkem,“ pravil.

„No a dál?“

„Dal se se mnou do řeči a pak jsme se začali hádat. Mám vám pomoci, abyste jej zatknul?“

„Nuže, nemám toho právě zapotřebí, abyste mi musel pomáhat, ale nebude to škodit. Zdá se, že nepůjde dobrovolně. Svážeme mu tedy trochu ruce na záda.“

Tu sešpulil Supí Zobák podivně ústa.

„To by bylo ovšem poněkud žertovné,“ pravil.

„Jak to?“ tázal se Ludwig. „Já na tom neshledávám nic žertovného.“

„Není přece žertovné, když pytlák zatkne zvěřináře.“

„Zvěřináře? Jak on to míní?“

„Míním tím sebe. Jsem zvěřinářem z Frankfurtu.“

„Ach!“ pravil Ludwig udiveně.

„A tento mužíček je vlastně tím pytlákem,“ pokračoval Supí Zobák dál. „On mně již tři léta dodává všechno, co zde v rheinswaldenských lesích postřílel.“

Malý zvěrolékař nevěřil svým vlastním uším, když uslyšel tato slova. Také Ludwig stál celý zaražený.

„Tisíc láter!“ zvolal. „To aby v tom zběsilý čert vězel! Je to pravda, maličký?“

Teprve teď se vrátila udivením přemoženému opět řeč.

„Já a pytlák?“ tázal se. A pozvedl všech deset prstů do výšky jako k přísaze, a připojil k tomu: „Skládám deset tisíc slavných přísah, že jsem ještě ani jedinou myš, tím méně nějakého srnce nezastřelil!“

„Oho! Teď se chce z toho vymluvit,“ smál se Supí Zobák. „Komupak patří zde tato stará puška?“

„Ano, komu?“ tázal se Ludwig.

„A kdopak zastřelil toho srnce? Já ne, nýbrž tady zde doktor. Já jsem jej jenom otevřel a stáhl.“

„Pane Bože, je-li pak něco takového možné!“ bědoval maličký a spráskl rukama nad hlavou. „Nevěřte mu, milý, drahý pane Straubenbergere!“

„U všech všudy! Já teď ovšem nevím, co si mám pomyslet!“

Při těchto slovech pohlížel Ludwig, nevěda si rady, na cizince.

„Myslete si, co chcete,“ mínil muž. „Tolik je ale jisté, že se nenechám sám zatknout. Byl jsem tak hloupý, že jsem šel se svým dodavatelem na čekanou, ale tak hloupý nebudu, abych zato sám nesl trest.“

„Svatá panno, copak to říká!“ zvolal maličký. „Já jsem v celém svém životě neměl ještě žádnou pušku v rukách!“

„Ale na líci,“ pravil Supí Zobák. „Já to mohu dokázat a vyšetřováním to vyjde najevo.“

Tu se obrátil Ludwig s velmi vážnou tváří k němu a pravil:

„Mluví on skutečně pravdu?“

„Ano.“

„Může on na to přísahat?“

„Svatosvatě.“

„Pak mu nemohu pomoci, maličký; jsem nucen, také jej jako pytláka zatknout.“

Lékař uskočil strachem stranou.

„Pro Pána Boha, vy jen žertujete,“ zvolal.

„Ne, ne, mluvím docela vážně, tutohle!“

„Ale vždyť já jsem nevinen, jako zde milé slunce na nebi!“

„Vyšetřováním se to ukáže. Jste mým zajatcem!“

„Zajatcem? Nebesa, já uteču!“

Obrátil se a chtěl se dát na útěk, avšak Ludwig jej rychle uchopil a zadržel.

„Ach, tak je to?“ zvolal. „Utéct chce on? Tím přiznal svou vinu. Já svážu dohromady oba tyto chlapy, aby mi nemohl žádný upláchnout.“

„To si nechám líbit,“ pravil Supí Zobák. „Nechci být sám viníkem. Jde-li to poprávu, pak se nechám beze vší obrany svázat a odvést.“

„Dobrá, to je od něho rozumné. Dejte sem ruce. Zde mám šňůru.“

„Ale já přísahám u všech svatých, že jsem nevinen!“ ujišťoval malý. „Tento ničema mne chce jen udělat nešťastným.“

„Však se to ukáže,“ ujišťoval Ludwig. „Konám svou povinnost. Všechno ostatní vyšetří pan nadlesní.“

Nato svázal pravou ruku amerického lovce s levou rukou zvěrolékaře a pravil:

„Tak, to by bylo vykonáno. Avšak co s tím srncem? Mám jej snad já sám dovléct domů? To je vaší věcí.“

„Já mám již svůj balík,“ mínil Supí Zobák.

„Copak je to v tom měchu?“

„Pět zajíců.“

„Zajíci? Tisíc hromů! Odkudpak jsou?“

„Doktor včera nadělal léčky a dnes ráno jsme je prohlíželi. Pět se jich tam chytlo.“

Malý byl celý strnulý. Nevydal ze sebe ani slovo. Ludwig se však tvářil zuřivě a pravil:

„Tak tedy klade také léčky. To věc velmi zhoršuje. Pět zajíců nese on, ať tedy doktor nese srnce.“

„Ale vždyť je to lež, samá nestydatá lež!“ vyrazil ze sebe konečně malý muž. „On sám ty zajíce polapil.“

„To se všechno, všechno ukáže,“ mínil Ludwig, a sklonil se k zemi, aby svázal srncovy běhy.

„Pane Straubenbergere, já vás zažaluji!“

„Pro mne a za mne.“

„Nechám vás potrestat.“

„Z toho si nic nedělám. Konám svou povinnost, tutohle.“

„Avšak celá má dobrá pověst jde k čertu.“

„Zajíci a srnec také. Zde je, tu máte!“

Přitom zavěsil srnce malému přes ramena.

„Svatý Heinrichu!“ bědoval mužík. „Nyní musím já, nevinné stvoření také ještě toto těžké hovado nést!“

„Tento srnec není ještě zdaleka tak těžký, jako všichni ti ostatní, co jich máš již na svědomí,“ pravil Supí Zobák.

„Člověče! Chlape? Já ti dám jed, až budu zase na svobodě!“

„Hrome, to je tedy horší,“ mínil Ludwig. „Tak tedy on je také travičem! To musíme spěchat, abychom se dostali do Rheinswaldenu. Pan nadlesní se bude divit, až zjistí, jaké mu to přivádím ptáčky.“, – V té samé době seděl nadlesní ve své pracovně. Teprve před krátkou dobou vstal a pil svou ranní kávu. Jeho nálada nebyla růžová. Staré, bezstarostné časy byly vůbec tytam, nebylo pro něho vůbec žádného štěstí, žádné pravé radosti. Sternauovo psaní sice došlo a vyvolalo nekonečný jásot, avšak hned nato nastalé dlouhé mlčení dalo předpokládat, že se vysvobozeným přece jen ještě zase přihodilo nějaké neštěstí.

Tu zazněly venku rychlé kroky. Ludwig vkročil do pokoje a zůstal stát u dveří, a očekával, až jej nadlesní osloví.

„Co neseš?“ tázal se Rodenstein zkrátka a bručivě.

„Pytláky,“ zněla ještě kratší odpověď.

Tu se starý vyšvihnul ze své židle.

„Pytláky?“ tázal se. „Slyším dobře?“

„K službám, pane setníku, pytláky,“ opětoval Ludwig.

„Kolik?“

„Dva.“

„Svatý Huberte, konečně jednou dva! No, to bude voda na můj mlýn,“ pravil starý. „Kde je máš?“

„Dole v kůlně.“

„Kdo je chytil?“

„Já sám, tutohle,“ zněla odpověď.

„Ty sám? Ach, kdepak?“

„Na cestě od Mainzu.“

„Vypravuj!“

Ludwig začal vypravovat, jak narazil na Supího Zobáka, právě když klečel před zastřeleným srncem.

„Tomu chlapovi ať vjede sto hromů do jeho kůže. Znáš jej?“

„Ne. Je to prý zvěřinář z Frankfurtu.“

„Ach? Od kterých časů střílí tito chlapi své srnce sami?“

„Ó, on jej sám ani nezastřelil, nýbrž ten druhý.“

„Toho druhého znáš?“

„Velmi, dokonce velmi dobře. Nezpozoroval jsem jej hned, avšak přišel mi však brzy na oči.“

„Kdo je to?“

„Ani svým očím jsem nevěřil, když jsem jej spatřil, avšak on chytil tuto noc již pět zajíců do léček.“

„Pět zajíců za jedinou noc? Nechám toho chlapa trhat žhavými kleštěmi!“

„To by také docela zasloužil, pane setníku. On dodává již po kolik let zvěř pro toho frankfurtského zvěřináře.“

„Hrůza! Ale kdopak to je, ten lotr?“

„Náš zvěrolékař!“

„Náš zvě– ro, –“

Slovo zůstalo starému vězet v ústech.

„Lékař,“ doplnil slovo Ludwig.

„Chlape, zbláznil ses snad?“

„K službám, nezbláznil, pane setníku.“

„Náš zvěrolékař to má být? To není možné.“

„Je to pravda, pane setníku.“

„Ty se mýlíš. Je to skutečně on?“

„Ovšem. Vždyť vězí spolu s tím druhým v kůlně.“

„No, pak mu buď Bůh milostivý. Vzal jsi srnce s sebou?“

„Ano. Doktor jej musel nést.“

„Dobře mu tak. A ty zajíce?“

„Všech pět je tu. Zvěřinář je má v pytli.“

„Dobrá, dobrá. Vezmu ty chlapy hned do parády. Vezmu je hned do prádla, že se budou strachem potit. Jdi a doveď je sem a svolej všechny k tomu. Ti mne mají poznat!“

Ludwig odešel. Když přišel na dvůr, přiváděl jeden ze sloužících osedlaného koně ze stáje, neboť urozený pan setník si chtěl vyjet.

„Nech to teď plavat a pomoz mi svolat lidi,“ mínil ke sluhovi Ludwig. „Pan setník bude napřed odbývat soud.“

„S těmi pytláky?“

„Ano. Všichni se k tomu mají dostavit do úřadovny.“

„Dobře, dobře. Již běžím.“

Horlivý služebník nechal uvázaného koně stát a odkvapil pryč, aby ostatní svolal k soudu. Za pět minut byli všichni pohromadě. Ludwig zatím zašel ke kůlně a vypustil ven oba zločince. Lékař si musel opět naložit srnce na záda a Supí Zobák nesl svůj pytel. Oba měli ještě svázané ruce. Když šli přes dvůr, zpozoroval Američan koně, a veselý úsměv na okamžik přelétl přes jeho tvář.

Ludwig je vedl po schodech vzhůru a otevřel dveře. Rychlý pohled Supího Zobáka padnul na jejich zámek. Všichni vkročili do světnice a Ludwig za sebou zavřel dveře.

„Zde jsou, pane setníku,“ hlásil. „Mám mu toho srnce sundat?“

Starý seděl s tváří španělského inkvizitora uprostřed svých lidí.

„Ne,“ odvětil. „Ať si jej chlap sám sundá.“

„Ale vždyť je svázaný.“

„To je zbytečné. Rozvaž je. Slyšel jsem, že zločinci při výslechu nesmějí být svázáni a tak to také zde chceme mít.“

Ludwig oba rozvázal. Při tom se rozprostřel spokojený úsměv přes tvář Supího Zobáka. Zvěrolékař však začal svou nevinnost dokazovat ještě dříve, než výslech započal.

„Pane setníku,“ zvolal, „stalo se mi hrozné bezpráví. Já jsem měl prý toho srnce zastřelit a jsem přece, –“

„Ticho,“ přerušil jej nadlesní hřímavým hlasem. „Zde mám jen já co mluvit. Kdo z vás dvou jen slovo promluví, aniž by byl tázán, ten bude křížem sepjat jako kočka a přijde o osm let déle do káznice, než druzí lidé. Rozumíš?“

Maličký umlkl. Starý se obrátil na Supího Zobáka.

„Toho druhého znám, ale kdopak jsi ty, he?“

„Jsem zvěřinář z Frankfurtu,“ odvětil tázaný.

„Jak se jmenuješ?“

„Sanchez Landola.“

Tu starý vyskočil ze své židle.

„Sanchez Landola?“ tázal se. „Tisíc láter, co jsi za krajana?“

„Jsem rozený Španěl.“

Setník na něj pohlížel strnulým zrakem.

„Člověče, chlape, padouchu, darebáku, je to pravda?“

„Ano.“

„Jak dlouho jsi zvěřinářem?“

„Teprve několik let.“

„Čím jsi byl dříve?“

„Námořním kapitánem.“

„Mořským pirátem, je to pravda?“

„Ano,“ odvětil Supí Zobák docela klidně.

„Ať tě čert sebere, ty vyvrheli všech špatností. Sanchez Landola! Ach, že jsme toho chlapa přece jednou dostali! Ale, člověče, jakpak jsi přišel s tímto zvěrolékařem dohromady?“

„On mně dělal jedy, když jsem chtěl někoho otrávit.“

Při těchto slovech maličký ustrnuté vyskočil.

„Pro všechny svaté, to není pravda, to není pravda!“

„Ticho, traviči,“ zahřměl na něj setník. „Dnes nastal den pomsty. Dnes řídím já sám soud. Dnes se všechno odhalí, co doposud žádný jiný nemohl odhalit. Sanchezi Landolo, kolik lidí jsi otrávil?“

„Bude jich kolem tří set.“

Tu se i sám starý uleknul.

„Satanáši,“ zvolal. „Tak mnoho, tak mnoho! Avšak proč?“

„Zde náš zvěrolékař tomu jinak nechtěl. Já jsem musel, jinak by mne samého sprovodil ze světa.“

„Pro Kristovy rány,“ křičel maličký. „Ani jediné slovo není pravda. Žádný člověk nemůže říci, že jsem jej ze světa sprovodil!“

Supí Zobák pokrčil rameny.

„To se rozumí, že teď zapírá. Avšak dříve byl on nejkrvelačnější ze všech mých společníků. Mohu to dokázat.“

„Člověče, ty jsi netvor. Já jsem nebyl nikdy ničím jiným, než zvěrolékařem.“

„Ticho, ani slovo navíc,“ poroučel nadlesní. „Vy jste teprve tři roky v této krajině. Může tomu tak být.“

„Vždyť jsem byl přece dříve v Elberfeldscheinu.“

„To se ukáže. Vy mlčte. Já mám teď s tímto Landolou co činit. Člověče, lotře a taškáři, znáš jistého Corteja?“

„Ano,“ odvětil Supí Zobák.

„Ah, jakpak jsi se s ním seznámil?“

„Přes tohoto zvěrolékaře, on je Cortejovým švagrem.“

„Ne, ne,“ zvolal maličký. „Já neznám žádného Corteja. Takové jméno jsem ještě nikdy ani neslyšel.“

„Ticho, sice vás nechám vyhodit,“ zahřímal na něj starý. „Však já se dozvím, kdo je vaším švagrem.“

A obrátil se k Supímu Zobákoví, a pokračoval: „Vedl jste s tímto Cortejem obchody? Mluvte pravdu!“

„Ano a to velmi mnoho,“ odvětil tázaný.

„Jaké to byly obchody?“

„Má pirátská loď byla jeho vlastnictvím.“

„Jak se jmenovala?“

„‚Lion‘ a já jsem se tenkrát nazýval jménem Grandeprice.“

„To souhlasí. Ten chlap má alespoň zmužilost přiznat pravdu. Znáš snad jistého Sternaua?“

„Znám.“

„Nechtěl tě jednou chytit?“

„Ano.“

„Copak jsi tehdy učinil?“

„To, co nyní učiním.“

„Ach, copak?“

„Utekl jsem. Adieu, pane setníku!“

Měl svůj plátěný měch ještě na zádech. Při posledních slovech se bleskurychle otočil a skočil ke dveřím. V příštím okamžiku byl venku, zavřel za sebou dveře a otočil klíčem, takže jej nemohl nikdo následovat. Pak seběhl po schodech dolů a ven do dvora. Tam přiskočil ke koni, odvázal jej, vyskočil do sedla a uháněl pryč.

Toto právě tak smělé, jak nepředvídané jednání nahoře shromážděné osoby tak překvapilo, že nikdo ani nepomyslel, pohnout jediným svalem. Setník byl první, kdo se opět vzpamatoval.

„On chce utéct,“ zvolal. „Rychle, honem, za ním!“

Přiskočil ke dveřím, aby je otevřel.

„Tisíc ďáblů! On otočil klíč!“

Pospíchal k oknu a pohlížel dolů.

„Pumy a granáty. Vyskočil na koně. Ujíždí ven ze vrat. Půjde-li to tak dál, pak nám upláchne dřív, než jej zase dostaneme.“

Žádný nepomyslel na to, vyskočit oknem ven. Všichni se tlačili ke dveřím, na které tloukli, až přišla stará děvečka, která jim otevřela. Všichni se hrnuli ven a dolů do dvora.

„Vyveďte ven koně,“ poroučel starý. „Musíme za ním.“

Kolik tu bylo koní, tolik jezdců se hnalo za minutu vraty ven, mezi prvními z nich sám setník. Jakýsi sedlák jim přicházel vstříc.

„Thomasi,“ volal na něho setník „neviděl jsi nějakého chlapa na koni?“

„Ano, na vašem koni,“ zněla odpověď.

„S měchem na zádech?“

„Ano, s měchem.“

„Kampak jel?“

„Zdál se mít velmi naspěch, avšak přece u mne zastavil a ptal se mne na cestu do Rodrigandy.“

„Tak tedy jel do Rodrigandy?“

„Ano, pane setníku.“

„Dobrá, to jej dohoníme. Kupředu, hoši. Kdo z vás mně toho chlapa opět přivede, obdrží celý svůj roční plat zdarma a k tomu celý nový oblek.“, –

Nějakou dobu předtím jel na cestě do Rodrigandy vůz, v němž seděl mladý muž, z jehož vojenského stejnokroje bylo poznat, že je to důstojník.

Když přijel vůz do zámku, důstojník slezl a zaplatil kočímu, který ihned zase odejel.

Stoupaje po schodech vzhůru, setkal se důstojník s malým, velmi tlustým mužem, kterého hrčení vozu vylákalo ven. Byl to zámecký kastelán.

„Pane nadporučíku! Vítám vás!“ zvolal.

„Dobré jitro, milý Alimpo. Již tak časně vzhůru?“

„Ano, kdo ráno vstává, tomu Bůh dává. To říká moje Elvíra také.“

„Je již také vzhůru?“

„To se rozumí.“

„Avšak panstvo ještě spí?“

„Ne. Kdopak by mohl spát, když vás očekáváme.“

„Tak tedy Ludwig ohlásil můj příchod?“

„Ano, předevčírem sem přišel.“

„Je zde na Rodrigandě?“

„Není, je v Rheinswaldenu. On příliš přilnul k setníkovi.“

„Kdepak je panstvo?“

„Nejsou ještě všichni pohromadě, avšak hned se to stane.“

„Půjdu tedy do malého salonu.“

Když napřed odložil svrchník a čepici, vkročil do zmíněné prostory. Tam stála u okna krásná, mladistvá dívčí postava. Obrátila se, když Kurt vstoupil.

„Kurte!“

„Rositko!“

Oba pospíchali k sobě a podali si ruce.

„Vítám tě, milý Kurte,“ pravila dívka radostným tónem. „Chtěla jsem být první, kdo tě přivítá.“

„A já jsem si co nejsnažněji přál, abych tě napřed uviděl před všemi ostatními.“

„Skutečně? Nuže, tvé přání je vyplněno. Zato ale zůstaneš tentokrát u nás hodně dlouho. Je to pravda?“

„Bohužel, není to možné. Odcestuji dnes nebo nejpozději zítra odtud zase pryč.“

Její tvář na sebe vzala výraz nespokojenosti.

„To je škaredé, velmi škaredé od tebe,“ pravila zamračeně.

„Anebo od Bismarcka!“

„Od Bismarcka? On je to, kdo tě opět posílá pryč?“

„Ano, drahá Rositko.“

„Tak je ti opět jednou svěřena nějaká velevážná diplomatická úloha, kterou žádný jiný nemůže vykonat než ty sám?“

„Každý jiný by to právě tak dobře provedl, jako já. Je to štěstí a náhoda, že jsem to právě já, kterému se to svěřuje.“

„A zůstaneš dlouho pryč?“

Pohlížel jí chvilku významně do očí, načež pak odvětil: „Dlouho, snad velmi dlouho.“

„A kampak máš vlastně jít?“

„Půjdu tam, kde už mnoho lidí zmizelo.“

Ona při těchto slovech zbledla.

„Kdepak by to bylo, Kurte?“

„Hádej přece!“

„Tam, kde mnoho lidí zmizelo?“

„Ano.“

„To by mohla být daleká Amerika?“

„Ovšem. Avšak která její část?“

Tu se zablesklo v jejích očích.

„Bože můj, kdybych tak dobře hádala,“ pravila. „Míníš snad Mexiko?“

On s úsměvem pokynul.

„Právě to míním,“ pravil.

Rosita zatleskala radostně rukama.

„Je to pravda, je to jistotně a vskutku pravda?“

„Ano. Byl jsem včera na audienci u knížete. Při této příležitosti jsem obdržel kromě nových instrukcí také rozkaz, abych se co nejrychleji vydal na cestu do Mexika. Sedl jsem hned na vlak, jel do Mainzu a najal jsem si tam vůz, abych vám co nejrychleji mohl sdělit tuto zprávu.“

„To se musí ihned všichni dozvědět.“

Otevřela nejbližší dveře a zavolala: „Matinko, drahá matinko, Kurt je zde a půjde do Mexika!“

Pak pospíchala také protějšími dveřmi ven a Kurt ještě slyšel její jásající volání: „Do Mexika, do Mexika!“

Ze všech stran se scházeli obyvatelé zámku, aby Kurta přivítali. Vévoda a vévodkyně z Olsunny, Otto z Rodensteinu i se svou paní a Rosita Sternauová, krásná matka mladé Rosity, oni všichni chtěli vědět, jestli je to pravda, že Kurt musí tak najednou do Mexika.

Právě se jim chystal Kurt podat obšírnou zprávu o své cestě, vtom však byl přerušen, neboť do dvora přicválal jezdec, jehož podivný zjev na sebe přilákal oči všech přítomných.

Byl to Supí Zobák.

Zatím seskočil z koně, nechal jej stát a se svým měchem na zádech kráčel po schodech vzhůru do zámku.

Tam mu přišel naproti Alimpo.

„Kdo vy jste?“ tázal se jej.

„Kdopak jste vy?“ tázal se Američan.

„Já jsem Alimpo, kastelán tohoto zámku.“

„Ach, to stačí. Mohu mluvit s jeho obyvateli?“

„Povězte mi napřed, co jste zač?“

„To je zbytečné. Vy mne přece neznáte. Přináším panstvu velmi důležité zprávy.“

„Od koho?“

„To povím panstvu.“

„Koho z panstva míníte?“

„Všechny. Co přináším, bude všechny zajímat.“

„Právě teď jsou všichni shromážděni. Avšak milý příteli, vy vlastně nevypadáte tak, abyste se mohl panstvu ukázat.“

„Právě nyní tak vypadám. Ale dlouho se dotazovat nenechám. Ustupte z místa!“

„Oho? Musím se přece zeptat, zdali vás tam smím pustit!“

„Nesmysl. To není zapotřebí.“

S těmito slovy s ním strčil stranou a vstoupil do předsíně. Právě když chtěl vkročit do salonu, zachytil jej Alimpo zezadu a zvolal: „Zpátky, zpátky! Já vás musím napřed ohlásit!“

„To obstarám já sám,“ pravil Američan, a vytrhnul se z jeho rukou.

Tu mu přišel vstříc vévoda a tázal se přísným hlasem: „Vy se sem vtíráte! Jakoupak máte příčinu k tomuto tak neobyčejnému chování?“

Tázaný mu hleděl bez strachu do očí a odvětil: „Tu příčinu, že právě miluji neobyčejnost.“

„Ke komu chcete jít?“

„K vám všem.“

„Kdopak jste?“

„Nazývají mne Supí Zobák.“

Lehký úsměv přeletěl přes vévodovu tvář. Tento otrhaný člověk měl následkem svého nosu zajisté právo na toto jméno.

„Odkudpak jste?“ tázal se Olsunna dále.

„Jsem, – ach, tu již skutečně přicházejí. Nebyl bych myslel, že tento starý nadlesní najde tak brzy mou stopu.“

Při těchto slovech přistoupil tak neostýchavě k oknu, jako kdyby zde byl doma. Ostatní bezděčně učinili totéž. Spatřili právě starého Rodensteina, jak seskočil ze svého koně. Alimpo také zaslechl dupot jeho kopyt a vyšel ven.

„Dobrý den, Alimpo,“ slyšeli volat setníka. „Pověz mi honem, zdali sem přijel jezdec?“

„Kdy?“

„Právě teď.“

„Celý otrhaný a s měchem na zádech?“

„Ano.“

„Sláva, mám jej! Kde je ten chlap?“

„U panstva v saloně.“

„U všech čertů, to je nebezpečné! Musím hned za ním, dřív než se stane neštěstí.“

Za okamžik později otevřel dveře a vstoupil dovnitř. Okamžitě se proti němu vyřítil.

„Chlape, zase tě mám!“ zvolal, aniž by si byl k tomu vzal čas, ostatní pozdravit. „Ty mně už neupláchneš. Dám tě do želez, až ti budou praštět kosti!“

„Copak se to stalo?“ tázal se vévoda. „Kdo je ten člověk, milý setníku?“

„Tento muž, tento chlap, je největší zločinec na světě. Otrávil přes dvě stě lidí.“

Přítomní na něho udiveně pohlíželi.

„Ano, jen se koukejte,“ pravil celý rozčilený. „Otvírejte oči a nevěřte tomu, ale je to přece pravda.“

„Jakpak se jmenuje?“

„Ludwig jej chytil, on však opět upláchl, když jsem s ním chtěl odbývat soud, jmenuje se Sanchez Landola.“

„Sanchez Landola?“ tázal se Kurt. „Mořský pirát?“

„Ano.“

„Ó, ten to není. Toho já znám.“

„Cože? Vždyť on sám se k tomu přiznal!“

„Že on je Landola? To není možné.“

„Jen se ho zeptejte.“

Američan si zatím velmi lhostejně a pozorně prohlížel jednotlivé osoby.

„Jakpak to souvisí dohromady? Vy jste se vydával za jistého Landolu?“ tázal se jej Kurt.

„Ano,“ kýval tázaný hlavou.

„Znáte toho člověka?“

„Slyšel jsem o něm.“

„Avšak, jak to, že se za něho vydáváte?“

Američan pokrčil úsměšně ramenem.

„Z legrace,“ odvětil zkrátka.

„Ach, tento žert by se vám mohl draze vyplatit. Landola není osoba, o které se zde přátelsky smýšlí!“

„Vím to.“

„Ale přece je to on,“ tvrdil nadlesní. „Ten chlap má ještě dokonce mých pět zajíců zde v pytli.“

„Jaké zajíce?“ tázal se Otto, jeho syn.

„Ty, co zvěrolékař udávil.“

„Ty pro nás mluvíš v hádankách. Co to máte v tom svém měchu?“

Tato poslední otázka platila Supímu Zobákoví.

„To se ihned dozvíte,“ odvětil lovec.

A obrátil se ke Kurtovi; tázal se: „Ještě jsem vás nikdy neviděl, avšak podle popisu jste vy pan nadporučík Kurt Helmers?“

„Ovšem, to jsem.“

„Nuže, pak vám mám odevzdat toto zde.“

Otevřel starý pytel, strčil do něho ruku a vytáhl ven krabičku z mahagonového dřeva. Z kapsy u kalhot pak vyndal klíček a odevzdal obě věci nadporučíkovi. Krabička byla nesmírně těžká.

„Od koho to je a co je uvnitř?“ tázal se Kurt.

„Podívejte se sám.“

Kurt otevřel klíčkem krabičku. Ostatní k tomu přistoupili. Při pohledu na její obsah všichni udiveně vykřikli. Byla plná skvostů a klenotů, samá stará, mexická práce.

„Pro Pána Boha, odkud máte tyto věci?“ tázal se Kurt.

Oči všech se obrátily plny očekávání na Supího Zobáka.

„Váš otec dostal od Bizoního Čela část královského pokladu darem,“ pravil lovec. „Polovice z toho vám byla Juarezem poslána?“

„Ano.“

„Nuže, toto zde je druhá polovice.“

„Bože! Zpráva z Mexika!“ zvolala Rosita de Rodriganda. „Člověče, povězte honem, honem, kdo posílá tyto věci!“

„Benito Juarez.“

„Ach, Juarez! Přicházíte od něho?“

„Od něho a od seňora Pedra Arbelleze, haciendera.“

„Tak tedy přicházíte z Mexika?“ tázala se Rosita v největším vzrušení dál.

„Ano, přímo. Vás jsem také ještě nikdy neviděl, ale podle popisu jste vy paní Rosita Sternauová, aneb Rosita de Rodriganda-Sevilla?“

„Ovšem, to jsem.“

„Pak mám také něco pro vás.“

„Bože můj! Co a od koho to je?“

Sáhnul do měchu a vyndal ven psaní.

„Od miss Amálie Lindsayové,“ odvětil.

„Vy ji znáte? Znáte lorda?“

„Velmi dobře.“

„On odjel do Mexika, aby dovezl Juarezovi zbraně a peníze?“

„Ano. Já jsem byl jeho vůdcem a scoutem. My jsme mnoho, mnoho prožili a já jsem připraven vám všechno vypravovat.“

Potom začal Supí Zobák obšírněji vypravovat všechny své příhody s lordem, Černým Gérardem a Malým Camillem, které jsou již laskavému čtenáři známy z dřívějších kapitol. Vypravoval totiž všechno, co se od jeho prvního objevení ve tvrzi Guadeloupe až k tomu okamžiku přihodilo, kdy v Juarezově společnosti přišel do haciendy del Erina. Neznal sice úplně souvislost událostí a osob, avšak jednoduchá známost těchto osob a událostí jej jeho posluchačům postavila do role důležitého muže.

Oči všech visely na jeho rtech. Slyšeli zde mnohem více, než se mohli dozvědět ze Sternauova dopisu. Rositin obličej hořel radostí nad tím, když slyšela, že milovaný muž ještě žije a je od všech známých tak velice ctěný a vážený. Poslouchala mlčky až do konce a pak se tázala: „Avšak pročpak jsme až doposud nedostali žádné další zprávy o tom, že jsou naživu?“

„Nebylo to možné, seňoro,“ odvětil Supí Zobák.

„Pročpak ne?“

„Poněvadž panstvo opět beze stopy zmizelo.“

„Zmizelo? Já si myslím, že se všichni nacházejí na haciendě.“

„Bohužel ne.“

„Z jaké příčiny?“

„Vlastně si to dobře ani nedovedu vysvětlit. Už jsem vám pověděl, že seňor Sternau, seňor Helmers a oba náčelníci se od nás odloučili, aby pomocí Mizteků odebrali haciendu Cortejovým přívržencům .“

„To se jim přece také podařilo?“

„Ovšem. Prezidentovo vojsko se zcela neočekávaně rozmnožilo, takže my ostatní jsme je mohli následovat rychleji, než jsme si sami mysleli. V čele jel druhý seňor Helmers, Mariano a Malý Camillo. Když jsme pak později dojeli na haciendu, byli oni již také pryč.“

„Ale kam se poděli?“

„Kdo to ví!“

„Vždyť se snad přece po nich pátralo?“

„Však to nic nepomohlo.“

„Nepodniknul Juarez nic, aby je nalezl?“

„Zpočátku si musel myslet, že to není zapotřebí. Ale když se pak přesvědčil, že se tu jedná opět o novou, hroznou nehodu, už bylo bohužel pozdě. Jediný, kdo něco skutečného mohl podniknout, jsem byl já.“

„Ach! Copak jste tedy učinil?“

Supí Zobák pokrčil rameny a odpověděl:

„Málo, velmi málo!“

„Vypravujte! Rychle! Honem!“

Všichni se samozřejmě nalézali v nemalém rozčílení. Američan se proto rozhodl podat potřebná vysvětlení.

„Juarez se domníval,“ pravil, „že se tu jedná o nějaký krátký výlet, z něhož se zmizelí vrátí opět domů. Když pak tento návrat tak příliš dlouho na sebe nechal čekat a prezident se také již obrátil na jih, začalo nám být úzko.“

„Nám? Koho tím ještě míníte?“

„Lorda a miss Lindsayovou.“

„Ti s Juarezem neodtáhli?“

„Ne. Lord se ovšem nechtěl odloučit od Juareze, avšak miss Amálie pravila, že haciendu dřív neopustí, pokud se seňor Mariano nevrátí. Potom jsem je začal hledat.“

„A co jste našel?“

„Předně musím podotknout, že Cortejova dcera uprchla. Moje pátrání zjistilo, že se zmizelí vydali na cestu, aby tuto ženštinu opět dostali.“

„Kampak šli?“

„Stíhal jsem jejich stopu až do Santa Jago, dále již nevedla.“

„Tak se tam ještě nacházejí!“

„Ó ne. V té době tam už byli Francouzi, jimž se v každém případě vyhnuli.“

„Ó, vždyť oni se Francouzů nemuseli bát.“

„Oni ne, ale Cortejo, který byl u své dcery. On se musel Santa Jago vyhnout, a protože oni jeli po jeho stopě, také do toho místa ani nepřišli.“

„A nemáte žádné tušení, co se vlastně stalo?“

„Je pravděpodobné, že je Cortejo vlákal do pasti.“

„Bože můj, musíme je vysvobodit, je-li to ještě možné!“

„Právě proto přicházím. Když jsem ztratil jejich stopu, vrátil jsem se, jak se rozumí samosebou, nazpět k Angličanovi. Nato jsme se ihned odebrali k Juarezovi a ten, když naši zprávu vyslechnul, byl toho mínění, že Cortejo utekl k Jaguárovi jihu a že proto pronásledovatelé upadli do jeho rukou. Nato ihned odeslal k Jaguárovi jihu posla.“

„Ten něco pořídil?“

„Ne, Jaguár jihu vzkázal, že u něho Cortejo není. Ten prý se vůbec nemá odvážit, přijít do jeho blízkosti.“

„To od něho mohlo být také pouhé přetvařování.“

„Možná! Proto jsem se vydal sám na cestu, abych se o tom přesvědčil.“

„K Jaguárovi?“

„Ano; byl to odvážný podnik, avšak provedl jsem to šťastně.“

„A jeho výsledek?“

„Nebyl bohužel uspokojivý. Nabyl jsem přesvědčení, že se ani Cortejo ani zmizelí nenacházejí u Jaguára jihu.“

„Bože můj, kdepak by mohli jinde být?“

„Snad jsou již dokonce mrtví!“ mínil setník.

„Tomu nevěřím,“ odvětil Supí Zobák.

„Proč ne?“

„Lidé jako Sternau, Hromový Šíp, Medvědí Srdce a Bizoní Čelo se nedají tak lehce usmrtit. Dokonce jsem spíš toho mínění, že jsou někde jakožto Juarezovi přátelé zajati, aby zatím byli méně nebezpeční.“

„Tak by tedy byla naděje na jejich vysvobození?“

„Ovšem, kdyby se poštěstilo, najít jejich stopu. Juarez a sir Lindsay podnikli vše, avšak nadarmo. Konečně mne poslali sem, abych vám přinesl zprávu. Při této příležitosti mně dal starý haciendero s sebou druhou část pokladu, a to tu, která patří Hromovému Šípu.“

Všichni na sebe smutně pohlíželi. Copak měli učinit, když se už ani Juarezovi a siru Lindsayovi nepodařilo najít stopu zmizelých? Rosita tiše plakala. Lesní Rosita objala matku a spojila své slzy s matčinými. Vévoda a Otto z Rodensteinu stáli u okna a pohlíželi smutně v myšlenkách ven. Starý nadlesní však nemohl dát své starosti tak tichý výraz, nýbrž sevřel své pěsti a zvolal: „Tisíc láter, kdybych jen ještě jedenkrát byl tak mladý!“

Tu se k němu otočil jeho syn a tázal se: „Copak bys učinil?“

„Zajel bych tam a obrátil bych celé Mexiko naruby.“

„A já, já bych šel s vámi, tutohle!“

Tato slova vyšla z úst hodného Ludwiga, který se nemohl opanovat, aby nedal najevo své city. Setník k němu vděčně pohlédl a pravil: „Víš ještě, Ludwigu, tenkrát?“

„K službám, pane setníku!“

„Co, ty to ještě víš?“

„K službám! Zcela dobře!“

„Ale vždyť já jsem ještě ani nepověděl co!“

„Však já to přece vím, neboť my oba na to ustavičně myslíme.“

„Načpak?“

„Na ten den, kdy u nás bylo velkovévodské panstvo.“

„Ano, to jsem mínil.“

„Tehdy doktor Sternau vyváděl jeden mistrovský kousek za druhým.“

„Ano. Kdo by si to byl tehdy pomyslel, –“

„Že na tak dlouho zmizí, tutohle!“

„A teď ještě podruhé zmizí!“

„Čert vem to Mexiko!“

„A Mexikány k tomu. Kdybych tam byl, vyprášil bych jim pořádně kůži. Teď to ale mé staré kosti nepřipustí, není v nich už žádná síla!“

„Avšak moje jsou mladé, milý kmotříčku!“

Byl to Kurt, který vyřkl tato slova.

„To je pravda, hochu,“ mínil starý. „Avšak copak máš ty co dělat s Mexikem?“

Tu se mladá Rosita k oběma obrátila a pravila:

„Ach skutečně, milý Kurte! Vždyť ty máš jít právě do Mexika!“

Tato poznámka způsobila, že se k němu obrátili i ostatní.

„Ano,“ pravil. „Mám tam rozluštit nějakou úlohu; avšak doufám, že mě tato úloha dopřeje dost času, abych se pustil do pátrání také po našich milých.“

Supí Zobák si nadporučíka prohlížel pátravými zraky.

„Vy? Vy chcete do Mexika?“ tázal se.

„Vždyť jste to slyšel!“

„Mladíku, zůstaňte raději doma!“

„Proč?“

„Vzduch je tam pro takové jemné pány nezdravý.“

„Co je mi do vzduchu!“

„Hm, lítá v něm sem tam mnoho kulek.“

„Právě to mám rád.“

Supí Zobák se poněkud uštěpačně usmál a pravil: „Avšak díky takové kulce můžeme velmi lehce přijít o život.“

„Vím to. Kampak se obrátíte, když bude vaše nynější poselství ukončeno?“

„Opět do Mexika.“

„Zamýšlíte se zdržet v Německu dlouho?“

„Ó docela ne. Tato země je pro mne příliš ospalá. Našinec je navyklý na jiné věci, než se zde dějí.“

„Tak mi povězte, jak dlouho se zde ještě zdržíte.“

„Hm! Co jsem měl vyřídit, vyřídil jsem, jsem tedy připraven a mám jen čekat na odpověď, kterou mám přinést prezidentovi a siru Lindsayovi. Mohu již dnes odcestovat.“

„Nepocestujeme spolu?“

„S radostí. Myslím, že vám tam mohu být užitečný. Ale kdy chcete odjet?“

„Bylo to ustanoveno na zítřek; avšak dovolte mi otázku.“

„Prosím.“

„Ke které straně patříte?“

„Držím s Juarezem.“

„Hm. Zná vás Juarez?“

„Velmi dobře.“

„Jsou vám známy nejnovější události?“

„Zcela určitě. Vždyť jsem byl prezidentovi vždy nablízku.“

„V tom případě jste lépe informován než naši zpravodajové?“

„To se rozumí.“

„Kdyby tedy některý z pruských ministrů od vás žádal poctivou informaci, podal byste mu ji?“

„Kdyby to s námi právě tak poctivě mínil.“

„Pochybujete o tom?“

„Hm! V takových věcech musí být člověk opatrný. Prusko není přítelem Francie. Jak si ale stojí s Rakousko-Uherskem?“

„Vždyť jsme je právě porazili.“

„To je pravda. Proč se ale ptáte?“

„Proto, že znám ministra, kterého by to zajímalo, kdyby s vámi mohl mluvit o Mexiku.“

„Jak se jmenuje?“

„Bismarck.“

Supí Zobák se tvářil velmi udiveně.

„Sám Bismarck, ten čertův chlapík?“ tázal se.

„Ano, on sám.“

„Tisíc láter! Kdybych ho tak jednou mohl vidět!“

„Anebo s ním dokonce mluvit! Chcete-li?“

„Hm! Šlo by to? Jste připraven to zařídit?“

„V každém případě.“

„Dobrá. Tomuto muži bych podal nejupřímnější zprávu. Avšak tuším, že již zítra musíte odcestovat.“

„Ovšem, mám přikázáno se již zítra vydat na cestu. Avšak zdá se mi, že se mohu odvážit a dovést vás k Bismarckovi.“

„Kdepak teď vězí ten chlap?“

„V Berlíně.“

„Dobrá, tak musíme za ním!“

„Svolujete tedy k tomu?“

„Ano.“

„Děkuji vám. Avšak, – hm!“

Při těchto slovech vrhl významný pohled na oděv prérijního lovce.

„Co to má být avšak a hm?“ tázal se lovec.

„Váš zevnější zjev se nikterak nehodí pro návštěvu u prvního ministra.“

„Tak, tak? Hm. No, vždyť já mám zde v pytli lepší oblek.“

„Jaký?“

„Pravý mexický oblek.“

„Ach, ten nesmíte v žádném případě obléci.“

„Pročpak ne?“

„Protože nikdo nesmí tušit, že jste Mexikán. Musíte se představit Bismarckovi pod jiným jménem.“

„Pod jiným jménem? Tisíc hromů, to zní nějak vznešeně. Jak to mám ale udělat, he?“

„Vezmete na sebe obyčejný civilní oblek. Já vám takový obstarám.“

„Obstarám? Má to znít koupím?“

„Ano.“

„S tím mě nezahanbujte! Supí Zobák není tím chlapem, který by si nechal zaplatit oblek. Takový chlapík, který sem přes moře donesl takové skvosty, má už tolik peněz, že si může zaplatit kazajku a nákrčník sám!“

„Nuže, můj milý, já jsem vás tím nechtěl urazit.“

„To bych vám také neradil! Kdy tedy odcestujeme?“

„Dnes večer posledním vlakem.“

„Spolu?“

„Ovšem.“

„To se mi nehodí.“

„Ach! A pročpak ne?“

„Protože na to nejsem zvyklý. Já miluji to, jsem-li odkázán sám na sebe. Určete raději místo v Berlíně, kde bychom se spolu shledali.“

„Hm! Nebudu vás tedy nutit a máte to mít. Zítra se tedy sejdeme ve tři hodiny odpoledne v Děvínském dvoře. Ulice, na které hostinec leží, se jmenuje, –“

Tu mu Supí Zobák vpadl do řeči: „Počkat! Nechci to vědět! Dělá mi to dobře, když se v tom nevyznám. Někdo, kdo nezabloudí v divokém pralese, najde snad také váš Děvínský dvůr!“

„No dobře! Ujednáno!“

S těmito slovy odešel Kurt do svého pokoje. Avšak ani ne za pět minut někdo lehounce zaklepal, otevřely se dveře a mladá Rosita do nich strčila svou krásnou hlavičku.

„Smím vejít, milý Kurte?“ tázala se.

„Ano, drahá Rosito,“ odvětil.

Zavřela za sebou dveře, přiblížila se k němu a pravila: „Víš, že se o tebe velmi bojím?“

„Pročpak, Rositko?“

„Myslím, že se už nevrátíš!“

„A já myslím pravý opak.“

Jeho veselá, důvěřivá tvář ovšem tento názor potvrzovala.

„Je ta úloha, kterou jsi na sebe vzal, nebezpečná?“

„Není, skutečně není.“

„Avšak, ty se vydáš do nebezpečí, abys vyhledal otce a ostatní a vysvobodil je.“

„To bude boží vůle, má milá Rositko. Vždyť ještě ani nevím, co musím kvůli tomu udělat.“

Pohlédla mu s láskyplnou starostlivostí do očí a pravila: „Ó, to bude ještě mnohem nebezpečnější, než tehdy ten dvojí souboj.“

„Tenkrát jsi přece neměla žádný strach!“

„Ano, tehdy jsem znala nebezpečí a věděla jsem, že je překonáš, nyní je mi ale neznámé.“

„Znám prostředek, milá Rositko, že nad každým nebezpečím zvítězím.“

„Jakýpak?“

Tu se k ní sehnul a tiše se jí tázal: „Víš, co jsem nesl při tom souboji na prsou?“

„Mou mašli.“

„Kterou jsi opět vyplatila.“

Líbezný, stydlivý úsměv přelétl přes její tvář, načež pak odpověděla: „Ano, avšak já jsem ti ji vrátila a za to jsi mne přinutil, vzít také cenu nazpět.“

„Bylo to snad ode mne nehezké?“

„Velmi, velmi nehezké!“

„Pak jsem ovšem neobyčejně nevděčný, neboť mašle byla mým talismanem a chránila mne při boji. Snad tedy víš, co jsem tím mínil, když jsem předtím mluvil o tom prostředku?“

Ona pokynula hlavou a pravila: „Snad opět nějaký talisman?“

„Ano, má drahá Rositko.“

„Od kohopak to očekáváš, snad od tvého kmotříčka, pana nadlesního?“

„Ale kdepak! Ne, nýbrž od tebe.“

„Skutečně? Ach, copak by to mělo být?“

„Nuže, opět nějaká mašle, nebo něco podobného.“

„Máš to mít, milý Kurte. Může to být třeba rukavička?“

„Ano, ale taková, kterou jsi již nosila.“

„To se rozumí. Odeberu se teď do mého pokoje a vyhledám ti ten talisman, který si chceš vzít sebou. Avšak vlastně jsem sem přišla z docela jiné příčiny.“

„Smím vědět proč?“

„Ano, povím ti to, ačkoliv to snad není zcela v pořádku. Myslíš, že mi mého tatínka opět dovedeš?“

„Doufám, že mi Bůh pomůže.“

„Budu se k němu vroucně modlit. A ty, ty máš obdržet odměnu, ačkoliv nevím, zdali ti bude také milá.“

„Jakou míníš?“

„Pověz mi přece, máš rád nějakou dámu?“

„Ano, jednu mám rád.“

Její tvář při těchto slovech poněkud zbledla.

„Velice rád?“ tázala se.

„Ano, velice rád.“

„Tak rád, jak máš rád sám sebe?“

„Ó, ještě víc, mnohem raději! Raději než svůj život.“

Zbledla ještě více.

„Míníš tak rád, jako, jako svou, – svou nevěstu?“ tázala se zdlouhavě.

„Ano, tak nekonečně rád!“

Sklonila těžce svou hlavu, ňadra se jí úzkostlivě dmula a její hlas se třásl, když se plna očekávání tázala: „Smím vědět, kdo je ta dáma?“

Uchopil ji za obě ruce a odpověděl: „Ty, ty to jsi, má sladká Rositko!“

Tu se jí opět krev vrátila do tváře, oči se jí zajiskřily a tónem radosti se tázala: „Je to pravda, milý Kurte?“

Zdlouhavě a vroucně přitisknul její hlavičku ke svým prsům a pravil: „Mohla bys o tom pochybovat? Rosito, má vznešená Rosito, jsi to ty, které patří každý den mého života a ještě bude patřit, jsi to ty, bez níž nechci být živ, bez níž pro mne není na světě žádné štěstí, a ty se ptáš, jestli je to pravda, že tě miluji!“

Objala jej oběma rukama a pravila: „Věřím ti, milý Kurte. A teď ti chci povědět cenu, kterou vsadím na to, když nám dovedeš mého otce.“

„Pověz ji, má Rositko!“

„Když dovedeš otce do Rodrigandy, pak mu řeknu, že tě mám ráda právě tak, jako ty mně a že, –“

Umlkla. On chvilku čekal a pak se tázal: „Nuže, a že? Prosím, prosím, pokračuj dál!“

„A že jen tehdy budu šťastná, když, když, –“

„Když? Ó mluv, má sladká, drahá Rosito.“

„Když nebudu nikdy v životě od tebe odloučena.“

„Rosito, Rosito!“ zajásal.

Usmívala se na něho a tázala se: „Není pravda, že se to ani nesluší, že já, jako dáma, tak k tobě mluvím?“

„Dokonce činí mne to nejšťastnějším člověkem, ačkoliv se této blaženosti musím zřeknout.“

Jeho hlas při těchto slovech hluboce klesal.

„Zřeknout? Proč?“

„Tvůj otec je vévodou z Olsunny!“

„Avšak je také synem vychovatelky. On bude naši lásku posuzovat jako doktor Sternau.“

„A tvá matka je hraběnka z Rodrigandy!“

„Nyní jen ženou lékaře. Ostatně jsem přesvědčena, že matinka na to nemyslí, učinit mne nešťastnou.“

„Víš to jistě?“

„Ano.“

„Odkud?“

„Zaslechla jsem jednou její hovor se starým setníkem.“

„Smím to vědět?“

„Ty bys to rád věděl?“

„Ano, neboť je to pro mě hlavní věc.“

„Nuže, ona pravila, že ponechává vše milému Pánu Bohu; ten prý nejlépe ví, co její malé Rositě bude sloužit k pravému pokoji a štěstí!“

Kurt sepjal obě ruce jako k modlitbě.

„To skutečně pravila? Jistotně a opravdově?“ tázal se.

„Ano, milý Kurte. Bylo mi, jako bych musela mít matinku miliónkrát raději, než předtím, kdyby to bylo vůbec možné. Plakala jsem dlouhou dobu radostí.“

„Bůh žehnej tvé matince nastotisíckrát!“

„Ano, ano, nechť to ráčí učinit, ona si to zasluhuje. Nyní jdu pro tebe vyhledat ten talisman.“

Chystala se odejít. On ji však zadržel.

„Rosito,“ pravil, „skutečně myslíš, že tě nechám jen tak odejít?“

„Jakpak?“

„Bez polibku!“

Šelmovsky se na něho usmála a tázala se: „Je toho polibku tak nevyhnutelně zapotřebí?“

Kurt se tvářil velmi vážně a pak důvěrně odpověděl: „Zajisté!“

„Proč?“

„Zákon lásky to tak předpisuje.“

„Vskutku? Ve kterém paragrafu?“

„V každém paragrafu.“

„To není možné!“

„Ó, je to možné!“

„Hm; jako kdyby to bylo něco hezkého!“

„Myslíš si opak, Rositko?“

„Ano.“

„Proč?“

„Víš ještě tehdy, jak byla řeč o staré tetě?“

„Ach! S tím velikým nosem a s bradavicí na něm.“

„Ty jsi sám říkal, že takové tety nerad líbáš?“

„Jenže ty nejsi taková stará a ošklivá teta!“

„Ó, třeba jednou taková budu.“

„Ale zajisté ne ošklivá. A teď ještě nejsi dokonce ani teta.“

„Ty myslíš tedy, že, –“

Odmlčela se, jakoby pověděla už příliš mnoho.

„Že ti již smím dát polibek?“ tázal se.

„Ano.“

„To je ovšem můj názor.“

„Hm. Dělejme přece, jako bych byla stará teta.“

„Je to možné! To se mám toho polibku zřeknout?“

„Ano, ledaže by sis myslel, že jsi starým strýcem.“

Srdečně se zasmál a pravil: „Strýc a teta se smějí líbat?“

„To se rozumí! Avšak velmi slušně a cudně, jako pár starých z dob velkého kurfiřta.“

„Nuže, já sice nevím, jak se tehdy líbalo, avšak snad se tomu při nějakém cviku naučím.“

Při těchto slovech přitiskl krásnou dívku k sobě, pozdvihl její hlavu do výšky a položil svá ústa na její rty. Líbal ji opět a opět a nepozoroval ve svém štěstí ani to, že se otevřely dveře, až pojednou zazněl hlas starého setníka: „Tisíc milionů kop okurek! Copak se to zde děje?!“

Oba od sebe leknutím odskočili.

Starý vstoupil do pokoje a zavřel za sebou opatrně dveře.

„Konečně jsem vás jednou nachytal, co?“ tázal se zuřivě. „Chlape, copak nevíš, že je to princezna z Olsunny a hraběnka z Rodrigandy?“

„Ano, vím to,“ odvětil Kurt klidně.

„A ty, copak jsi ty, he?“

„Důstojník a poctivý muž.“

„To je toho!“

„Pane setníku!“

Kurt ustoupil o krok a tato slova zvolal takřka hřímavým hlasem.

„Co je?“ udiveně se tázal setník.

„Já se nenechám v přítomnosti této dámy urážet.“

Jeho oči se leskly a ze zvuku jeho hlasu bylo poznat, že to míní velmi vážně. Starý se zarazil.

Lusknul hned nato prsty a pravil: „Neurážet? No dobrá. Jen se líbejte. Uvidíte, jak dlouho se to bude trpět. Ostatně já jsem sem jen přišel, abych ti pověděl, že Američan se již vydá na cestu.“

„Do Berlína?“

„Nejprve ke mně. Mám ještě jeho pušku. Je to velmi odvážný chlapík!“

„To tedy z káznice nebude nic?“

„Vlastně bych jej měl dát zavřít; avšak ten chlap je pro mne příliš hrubiánský. Já miluji zdvořilost a jsem navyklý na jemnější mravy; s ním nechci raději nic mít. Rositko, půjdeš se mnou?“

„Ano,“ odvětila. „Sbohem, milý Kurte!“

„Sbohem, milá Rositko!“

Odešla se starcem. Na schodech zůstal stát a pravil: „Milý Kurte a milá Rositko! Tisíc láter! To zní, jako bych byl mezi samými holuby. Myslíš si, že se tento holub pro tebe hodí?“

Rosita se zarděla, ale odvětila: „Ano, milý kmotříčku!“

„A ty pro něho?“

„Ano.“

„To aby do toho hrom uhodil! Já mám toho hocha sice rád, avšak, vždyť je přece však jen syn lodníka. Ty jsi ale –“

„Jeho nevěsta!“

„Jeho husička. Dále nic,“ mínil hněvivě. „Ví o tom matinka?“

„Neví.“

„No, tady to máme! Čert ať mne vezme, když –“

Tu jej uchopila rychle za rámě a přerušila jej slovy: „Ach, milý kmotříčku, tuším, že jsi zvyklý na jemnější mravy!“

„Ano,“ odvětil zaraženě. „Copak nejsem dost jemný?“

„Hm. Nechci si příliš stěžovat.“

„To bych ti také neradil. Ano, ano, Kurt, ten jak se zdá má ovšem jemnější mravy než já.“

„To je pravda, kmotříčku!“

„Pumy a granáty! Jestliže to patří k jemnosti, tak já tě mohu také hubičkovat, až ti moje vousy zůstanou viset na hubě!“

Ona se vesele zasmála a pravila: „Já jsem ti nikdy nezabraňovala, abys mně jako můj kmotříček políbil.“

„To je pravda. Avšak pěkně děkuji. Děvče, ty se docela zahazuješ.“

„Jak to?“

„Z tohoto Kurta sice něco bude, avšak já bych měl pro tebe docela někoho jiného.“

„Koho?“

„Hádej.“

„Raději to řekni.“

„No, velkovévodského prince. Pro takového ty se nejlépe hodíš!“

„Musím ti za to poděkovat. Sbohem, kmotříčku.“

„Sbohem? A proč? Vždyť já jdu s tebou!“

„Ne, ne! Tvé způsoby v konverzování se stávají tak jemnými, že je pro samou jemnost nelze zpozorovat.“

S těmito slovy se kolem něho kmitla po schodech dolů.

„Čertova holka,“ bručel sám k sobě. „Co z toho jen vzejde. Jak se ti dva objímali a hubičkovali! Ale ať si ten kluk nechá zajít chuť. Vždyť mám pro něho už také jinou nevěstu!“ , –

Několik hodin později kráčel Supí Zobák zdlouhavými kroky mainzskými ulicemi a pohlížel pátravým zrakem po štítech obchodů.

Konečně se zastavil před jakýmsi domem.

„Obchodník s oděvy, Levi Hirsch,“ bručel si, když četl nápis nad krámem. „Podívám se tam!“

Jakmile otevřel dveře, přijal jej židovský obchodník pátravými pohledy. Jeho zevnějšek se mu příliš nezamlouval.

„Co si pán přeje?“ tázal se žid.

„Oblek.“

„Oblek? Celý? Podívejme!“

„Ovšemže celý!“ mínil lovec. „Roztrhaný být nesmí.“

„Roztrhaný? Bože Abrahamův! Mám snad mít roztrhané šaty pro panstvo, které přichází, aby koupilo pěkné věci u Leviho Hirsche, který je největším obchodníkem s oděvy v Mainzu! Co je pán zač?“

„Do toho mu nic není.“

„Je pán odtud?“

„Není.“

„Snad tedy pán nepřichází, vzít ty věci na úvěr, anebo jak se říká na dluh?“

„Já zaplatím hned!“

Žid jej nyní pozorně pozoroval od hlavy až k patě, než předtím a pravil: „To rád slyším. Tak tedy má pán dost peněz sebou, aby mohl zaplatit úplný oblek, který se skládá z kabátu, kalhot a z pěkné vesty?“

„Teď on se má po čertech málo co starat o můj měšec, rozumí on mně?“

„Bože Izákův! Smím se přece ptát, abych šel najisto, když se jedná o to, udělat dobrý a reálný obchod!“

„Jít najisto? Tisíc hromů! Považujete mne snad za tuláka?“

Žid natáhl všech deset prstů před sebou jako na ochranu, ustoupil o krok zpět a zvolal: „Co praví pán? Jak bych jen mohl pomyslet na takové slovo, co znělo jako tulák. Avšak ať jen pán vrhne pohled na sebe samého. Nosí přece v zimě šaty, které jsou i pro léto studené, a které vidíme nosit jen na velmi prostých lidech.“

„Šplííích!“ vjel mu proud tabákové šťávy do obličeje.

Ulekaně se oběma rukama chytil za tváře a zvolal: „Bože Abrahámův! Co dělá pán? Plije do tváře poctivého muže. Nemůže plít tam, kde nejsou žádné tváře a kde právě nestojí muž, který nemiluje být trefen šťávou žvýkavého tabáku?“

„Ale! Kdo nechce být popliván, ať dříve rozváží svá slova, než začne mluvit. Já ale nemám čas dělat dlouhé okolky. Ať se tedy on utře a ať mi on poví, zdali mi chce ukázat oblek nebo ne.“

Žid si přejel šosem svého kabátu přes obličej a odvětil: „To se rozumí, že chci ukázat oblek; avšak ať mi pán přece poví, jaký si přeje vidět!“

„Hm!“ mínil Supí Zobák přemýšlivě. „Potřebuji takový, v němž mne nikdo nepozná.“

„Pán se chce tedy přestrojit?“

„Ano. Nikdo nesmí poznat, odkud přicházím.“

„Tedy musím vědět, odkud přicházíte.“

„Do toho mu nic není. Může mu postačit, že mám v úmyslu cestovat tak, jak se říká na zapřenou!“

„Na zapřenou? Pak musím alespoň vědět, kam a ke komu chce pán jít na zapřenou?“

„Hm! Chci, – ano, ano, já musím k ministrovi.“

Žid na něho nedůvěřivě pohlédnul, avšak pravil: „K ministrovi? To pán nepůjde v kabátě?“

„V čempak tedy? Mám jít v košili?“

„Ne. Když se jde k ministrovi, smí se jen ukázat ve fraku, poněvadž ten je oděvem etikety a zdvořilosti.“

„Dobrá. Ukázal mi tedy nějaký frak.“

„Předložím frak, jaký nosil veliký Klemens Lothar Metternich v době kongresu, který se odbýval v hlavním městě Vídni proti francouzskému císaři Napoleonovi Bonapartemu.“

„Kdo to byl Metternich?“

„Kníže a ministr, tvůrce Svaté aliance, mocný jako císař a bohatý jako Veliký Mogul, který je dvakrát větší než slon.“

To prérijnímu lovci zalichotilo.

„Dobrá,“ pravil, „ať on přinese ten frak!“

Obchodník donesl z nejskrytějšího kouta svého krámu zmíněný oděv. Byl hnědočervené barvy opatřený bříškami a knoflíky velikými jako talíř.

Supí Zobák se na něj podíval a pak se tázal: „Zač je tento ministerský frak?“

„Není pro mne možné, dát jej laciněji, než za dvanáct tolarů a deset grošů.“

Lovec byl navyklý na americké ceny.

„To je laciné,“ pravil. „Zde je třináct tolarů!“

Hrábnul do svého plátěného pytle a vytáhl veliký měšec, z něhož židovi napočítal třináct lesklých tolarů.

Obchodník byl nad tímto jednáním jak u vytržení. Pravil: „Pán dostal tento ministerský frak o čtyři tolary laciněji, avšak já jsem žádal tak málo, poněvadž pán chce odkoupit ještě více, aby doplnil celý oblek. Smím přinést vestu?“

„To se rozumí. Avšak také ona mě musí učinit, abych byl nepoznán.“

„To se musím dříve zeptat, za koho se chce pán vydávat?“

„Za koho? Hm! Zatraceně! Na to jsem ani dříve nepomyslel. No, tak třeba za umělce. K tomu se docela hodím. Avšak kolik druhů umělců je na světě?“

„Nejprve jsou tu básníci.“

„Pěkně děkuji. Ti často hladovějí.“

„Tkalci.“

„Ti mažou a mnoho klepají.“

„Stavitelé.“

„Děkuji. Ti stojí ve špatné pověsti. Jejich domy stojí jen odedneška do zítřka.“

„Hudební skladatelé a muzikanti.“

„Hm! To by nebylo nic špatného. Hudebním skladatelem a muzikantem? To se mi líbí lépe. Jakou bych to musel mít vestu?“

„Ukážu pánovi zelenou vestu s tolika modrými květy, že jej budou považovat za louku se samými nezapomněnkami.“

„Tisíc hromů, ano, tuto vestu musím mít!“ Byla nejméně třicet let stará a dal za ni čtyři tolary.

„A teď kalhoty?“ tázal se žid. „Jaké mám donést kalhoty?“

„Musí být také na zapřenou.“

„Tak tedy donesu černošedé, kožené kalhoty, jak byly v módě časů Johanna Sebastiana Bacha, který pořádně hrával na varhany a komponoval mnoho košů plných not.“

„Byl to věhlasný muž?“

„Tak věhlasný, že jej budou znát ještě za deset tisíc let.“

„Tak ať on donese ty kalhoty sem.“

Byly to staré, obnošené koženice, které v každém případě pocházely z některé vesnice v okolí Mainzu.

Supí Zobák se tvářil jaksi podivně, když je spatřil, zaplatil však ihned tři tolary, které za ně žid žádal.

„A nyní boty. Jaképak mám donést boty?“ tázal se šťastný obchodník.

„Na zapřenou! Nesmí mne v nich nikdo poznat.“

„Navrhuji tedy střevíce, pár tanečních střevíců, tak jemných a lehkých, že pán bude skákat ve vzduchu, jakmile je obuje. Takové střevíce musí nosit pán, který je skladatelem a muzikantem.“

„Sem s nimi!“

Žid je donesl a hned mu byly zaplaceny.

„Chce pán pokrýt také svou hlavu?“ tázal se dále obchodník.

„Ovšem, ale také na zapřenou.“

„Pak dám pánovi klobouk tak vysoký a široký, jak jej nosil Orfeus, dříve než sestoupil do Orkusu.“

„Kdo byl ten Orfeus?“

„Veliký skladatel a muzikant, který vynalezl harmoniku a klavír s dvěma strunami.“

„Byl slavný?“

„Velice. Když hrál na harmoniku a břinkal na klavír, oživlo všechno kamení.“

„Dobrá! Ten klobouk koupím.“

Klobouk byl hrozný. Střecha měla asi tři stopy v objemu a hlava k tomu byla přiměřeně vysoká.

„Pán si vezme přece také rukavičky!“

„Ovšem. Avšak nesmí se podle nich poznat, odkud jsem.“

„Dám mu tedy bílé rukavičky, tak jemné jako pavučina, aby mu žádná nepoškodila nehty.“

Donesl bílé pohřební rukavice, za které Američan zaplatil šesteronásobnou cenu. Supí Zobák si myslel, že nyní bude mít konečně všechno pohromadě, avšak v tom se velice mýlil, neboť žid se ještě ohlížel ve svém krámě a pak se tázal: „Chce-li pán jít jako muzikant, musí pak mít také noty, aby ukázal, že je velikým komponistou.“

„Tisíc hromů, ovšem, noty, na ty bych byl úplně zapomněl. Má on zde nějaké?“

„Proč bych neměl mít noty? Vždyť se má dceruška učila hrát na kytaru! Tam leží u novin. Chce za ně pán dát tolar?“

„Ano. Sem s nimi!“

Obchodník přinesl žádané noty. Nato však mínil přemýšlivě: „Ale, když je člověk komponistou, pak musí také mít hudební nástroj, aby na něj mohl foukat anebo pískat.“

„To je pravda. Má on také hudební nástroje?“

„To se rozumí, že budu mít nástroje! Vždyť jsem přece dostal do zástavy basu s dvěma strunami a pozoun, na který spadly tři zdi Jericha.“

„Ať je přinese!“

„Co? Basu nebo pozoun?“

„Pozoun je mně milejší.“

„Zde je.“

Vyňal nástroj ven z hromady starého železa.

„U všech čertů!“ mínil lovec. „Ten má ale děr!“

„Může to být jinak? Neříkal jsem, že na něj spadly tři zdi Jericha?“

„Hm! Když je tomu tak! Co tedy stojí tento pozoun?“

„Stál mne samého deset tolarů, dám jej za osm.“

„Dobrá, zde jsou peníze! Anebo mám raději zaplatit bankovkami? Potřebuji později stříbrné peníze.“

Sáhnul do pytle a vytáhnul z něho hezký počet desetitolarových bankovek, z nichž jednu položil na stůl; ostatní strčil do kapsy u kalhot.

Obchodník živě sledoval tento pohyb rukou.

Jaká to byla neopatrnost, dvacet a ještě více desetitolarových bankovek tak jednoduše strčit do kapsy u kalhot!

„Dostanu dva tolary nazpátek,“ mínil Supí Zobák. „Dal on mi za ně nějaké brýle.“

„Jaké si pán přeje?“

„Takové, co bych skrz ně mohl vidět.“

„Mám dát brýle anebo skřipec, nebo snad sklíčko?“

„Takové, co se hodí k mému obleku na zapřenou.“

„Dám tudíž starožitné skřipcové brýle z nosu mistra Glucka, který komponoval mnoho a mnoho kusů pro divadlo, kde je svět zabedněn prkny.“

„Gluck? Byl slavný?“

„Náramně. Zde jsou jeho brýle. Stojí mne čtyři tolary, chci je ale dát za dva, poněvadž pán u mne koupil celý oblek na zapřenou.“

„Dobrá! Chci se také ihned převléci. Není zde nějaké místo, kde by se člověk mohl svléci a obléci?“

„Právě tento krám je to místo, v němž zákazníci bývají svlékáni a oblékáni. Ať si pán stoupne tamhle do kouta a já mu při tom pomohu.“

„Neměl by on chuť, tento starý oblek ode mne odkoupit?“

„Raději ne! Co bych měl dát za takové věci! Podívám se na ně a řeknu mu, co si o nich myslím.“

Navzdory jeho výkřiku žalosti se jeho oči radostně zaleskly. Nespustil od té doby zrak ze Supího Zobáka, který se teď začal převlékat.

Žid věděl, že se desetitolarové bankovky nacházejí v kapse a chtěl se tedy přesvědčit, zdali je lovec vybere.

Když se Supí Zobák do zakoupeného oděvu obléknul, odstrčil starý oblek od sebe nohou a tázal se: „Nuže, jak to vypadá? Koupí to on?“

Žid zcela dobře dával pozor a věděl, že se lovec bankovek ani netknul.

„Podívám se na ty věci,“ pravil.

Vzal kalhoty do ruky, nepozorovaně přitom ohmatával, jak si myslel, zvenčí kapsu a zcela zřejmě zpozoroval, že se v ní ještě nacházejí drahocenné papíry.

Muselo jich být zajisté víc než dvě stě tolarů.

Jeho ruce se začaly třást. Zachvátila jej lakotnost.

„Co mám dát za tyto věci, které žádný člověk ani nekoupí?“ pravil. „Nestojí za nic.“

„Co on chce dát?“ tázal se Supí Zobák krátce.

„Dám za celý ten krám nanejvýš tolar.“

„Co si on myslí! Sem s tím! Strčím to do mého pytle!“

Tu obchodník rychle skočil nazpět a pravil: „Dám tedy dva tolary.“

„Ani mně nenapadne,“ mínil Supí Zobák, který se chystal k odchodu a sáhnul rukou po věcech.

„Tři tolary,“ mínil žid.

„Nesmysl.“

„Čtyři tolary.“

„Ne!“

„Pět tolarů.“

„Ani to ne.“

„Šest tolarů.“

Žid se třásl strachem, jako kdyby jej zachvátila zimnice.

„Ne a ne. Nedám to za méně než za čtyřicet tolarů.“

„Čtyřicet!“ zvolal obchodník, otvíraje přitom zeširoka oči a ústa. „Jak je to možné?“

„Látka k těmto věcem je předena z chlupů lenochoda.“

„K čemu to?“

„Kdo nosí takovou vlnu, nedostane nikdy zimnici. Nechám tyto věci opět opravit, jestliže za ně dostanu příliš málo.“

„Vlna z lenochodů? Čtyřicet tolarů! Bože Abrahamův, Izákův a Jakubův, pročpak je to právě vlna z lenochoda! Dám deset tolarů, avšak více ani vindru.“

„Čtyřicet a ani o jeden méně.“

„Dvanáct!“

„Čtyřicet! Sem s tím! Nemám víc času!“

Žid uskočil několik kroků nazpět. Nechtěl si bankovky za žádnou cenu nechat ujít.

„Dvacet tolarů!“ zvolal samou úzkostí.

„Čtyřicet! Povídám to naposledy. Musím odjet vlakem a nemám už ani minutu čas!“

Vlakem pryč? myslel si v duchu žid. V tom případě tento člověk odjede a nikdy se již více nevrátí. Tato okolnost zvýšila cenu obleku.

„Je to opravdu vlna z lenochoda?“ tázal se kvapně.

„Ovšem.“

„Dám tedy pětadvacet.“

„Ne.“

„Šestadvacet!“

„Čtyřicet!“

„Sedmadvacet!“

„Dám mu ještě minutu na rozmyšlenou, pak ale se svými věcmi zcela jistě odejdu.“

Žid hmátnul ještě jednou křečovitě na tu stranu, kde byla kapsa.

„Třicet tolarů!“ vyjekl.

„Čtyřicet!“

„Bože můj! Čtyřicet tolarů za takové hadry!“

„Co, hadry? Kdo jej nutí, aby je koupil? Sem s tím!“

Popadnul kalhoty a táhnul je k sobě. Žid nepustil a táhnul zase k sobě a v největší tísni volal: „Dvaatřicet!“

„Čtyřicet!“

„Třiatřicet!“

„Čtyřicet!“

„Pětatřicet!“

„Čtyřicet!“

„Nemohu. Není možné!“ volal žid.

Nejvíc ho dopalovalo, že se mu nechtělo poštěstit, smluvit ani jediný tolar.

„Tak pustil konečně!“

S těmito slovy se Američan snažil opět zmocnit obleku, avšak žid nepopustil, nýbrž zvolal: „Šestatřicet!“

„Čtyřicet!“

„Sedmatřicet!“

„Čtyřicet!“

„Osmatřicet!“

„Čtyřicet! Sem s mými věcmi!“

„Bože Abrahamův! Nejsou to pánovy věci, nýbrž jsou to moje věci, neboť dám čtyřicet tolarů.“

Mluvčí se při tom potil na celé tváři.

„Dobrá. Sem s penězi!“ mínil Supí Zobák.

Žid hmátnul ke své jistotě ještě jednou po papírech, svinul pak oblek dohromady, odložil jej stranou a sáhnul po penězích.

Při každém tvrdém, lesklém tolaru, když jej bral do ruky, na něm bylo vidět, jak mu to přichází zatěžko, napočítat tuto sumu.

A přece si pospíšil, aby se cizince zbavil, aby ho snad ještě nenapadlo, kde zanechal své bankovky.

„Tak, zde je čtyřicet tolarů,“ pravil konečně. „Hrozná suma za takové cáry. Jsme hotovi. Pán může jít.“

Supí Zobák se mu smál do tváře a pravil: „Ano, jsme hotovi, já mohu jít. On mně udělal zcela pořádné ceny, avšak já jsem nikterak nesmlouval, protože to nikdy nedělám. Přece však jsme vyrovnáni. Sbohem!“

„Sbohem!“

Sotva byl Supí Zobák venku ze dveří, otevřely se dveře za krámem ležící malé prostory. Tam se nacházelo židovo obydlí. Vstoupila jeho žena.

„Pro všechno na světě, Levi!“ zvolala a spráskla rukama. „Copak jsi to učinil? Velikou, strašnou hloupost!“

Levi zamknul zevnitř krám, aby právě odešlý nemohl opět vstoupit, pohlížel své ženě vesele do vrásčité tváře a pravil: „Cože jsem měl udělat? Hloupost?“

„Ano, hroznou a velkou.“

„Jak to, Sarah leben?“

„Vždyť jsi dal za tyto hadry čtyřicet tolarů. Pozbyl jsi snad rozum?“

„Ne, nepozbyl jsem rozum, nýbrž jsem učinil velmi skvělý obchod.“

Ženina tvář se poněkud vyjasnila, načež pak pravila: „Slyšela jsem každé slovo vašeho obchodu. Kdo byl ten muž?“

„Vím já? Ptal jsem se ho? Hlupák to byl. Odkoupí ode mne nejstarší a nejšpatnější z mých věcí za hrozitánské ceny.“

„A ty koupíš tyto cáry, které nestojí ani za deset stříbrných grošů, za cenu ještě větší.“

„Ženo, ty tomu rozumíš?“

„Nedal jsi za to čtyřicet tolarů?“

„Ano. Avšak tyto hadry stojí ještě víc, než čtyřikrát tolik.“

„Jsou asi z vlny lenochoda, he?“

„Z vlny lenochoda? Nenech se vysmát, Sarah leben. Vlna z lenochoda neexistuje. To někdo tomu člověkovi namluvil.“

„Tak to byla jen ovčí vlna?“

„Ano.“

„A ty dáš čtyřicet tolarů? Chceš se snad nechat zavřít do blázince?“

„Sarah leben, tyto věci stojí za sto a čtyřicet tolarů.“

„Jak je to možné?“

„Hned ti to dokážu. Hmátni do této kapsy!“

Roztáhnul kapsu u kalhot od sebe a držel je před sebou.

„Co je v ní?“ tázala se zdlouhavě.

„Sáhni tam, podívej se, co tam najdeš.“

„Co je to?“ tázal se.

Ona sáhla rukou do kapsy a pak pravila: „Papíry.“

„Ano. Vezmi je ven!“

Pohlížel s velikou dychtivostí na její ruce, v nichž držela několik kousků papíru.

Ona, prohlížejíc papíry, odvětila: „Rozřezané noviny.“

„Ó Menasse a Efraime! Chytil jsem falešnou kapsu. Hmátni rychle sem do této kapsy. Sarah leben!“

Podával jí druhou kapsu, do které teď ona strčila svou ruku.

„Co je v této?“ tázal se.

„Nic,“ pravila.

Zblednul.

„Nic?“ tázal se. „Nic, říkáš?“

„Ano.“

„Nic v ní není?“

„Docela nic.“

„A v první kapse?“

„Jen tyto kousky papírů.“

Nyní si sám rychle prohlížel obě kapsy. Nemohl v nich nalézt ani to nejmenší. Leknutím upustil kalhoty na zem.

„Bože spravedlivý!“ zvolal. „Já jsem byl ošizen, já jsem kapores, já jsem oklamán o čtyřicet tolarů!“

Cítil se být tak slabý, že si musel sednout na starou židli. Ona si však dala ruce v bok a tázala se: „Cože jsi? Ošizen, oklamán a kapores o čtyřicet tolarů? Ne, kapores je tvůj rozum a tvůj mozek!“

„Sarah leben!“ bědoval. „Vždyť on tam přece zastrčil přes dvacet bankovek!“

„Bankovky? Jaké bankovky?“

„Desetitolarové.“

„Ty jsi to viděl?“

„Ano.“

‚Tak je opět vytáhl.“

„To jsem neviděl.“

„Kdo to je?“

„Co já vím?“

„Kampak šel?“

„Říkal, že musí jít na nádraží.“

„Tak běž, skoč, utíkej! Musíš jej najít!“

„Ale proč, Sarah leben, proč?“

„Musí ty kalhoty opět odkoupit za čtyřicet tolarů.“

„To on neudělá.“

„Vždyť tě obelhal.“

„Ne, nýbrž já jsem ho chtěl oklamat.“

„Ó, Levi leben, jaký ty jsi hlupák! Budu se za tebe stydět při každých starých kalhotách, které kdy spatřím.“

„Jsem jako Hiob,“ bědoval. „Zprvu bohatý, teď chudý.“

„Mlč. Hiob nekupoval žádnou vlnu z lenochoda.“

„Tehdy snad ani ještě žádná taková vlna nebyla. Sarah leben, já jsem zemdlený, nemocný, jsem mrtvý. Mně nic víc nepomůže, než sám hrob. Ó, těch čtyřicet tolarů! Ó, ta vlna z lenochoda! Ó, ty staré kalhoty! Ó, Sarah leben, už je po mně veta!“, – Ten, o kterém tu byla řeč, Supí Zobák, opustil krám a kráčel vesele dál.

„Ó, Levi,“ říkal si pro sebe. „Jak jsi hloupý, velmi hloupý. Strčil jsem tam bankovky jenom proto, abych tě měl za blázna. A když jsem ti kalhoty nabízel ke koupi, byly již peníze dávno pryč. Čtyřicet tolarů za ty cáry! To je hrozné! Mám celý svůj nový oblek zdarma a ještě pár peněz k tomu.“

S tímto novým oblekem to však vypadalo jaksi podivně. Nepodobal se v něm nikterak žádnému počestnému a vážnému člověkovi, nýbrž vypadal právě jako nějaká maska, k čemuž ovšem nemálo přispěl jeho nos.

Ani příliš daleko nedošel a už za ním pobíhali kluci.

Jeho klobouk, jeho talířový frak, staré koženice, taneční střevíce, jeho skřipec a jeho pozoun, byly ovšem dost velkou příčinou, přilákat diváky.

Pozoroval to s největším zalíbením.

„Tisíc láter, ten oblek mně musí slušet,“ usmíval se v duchu. „Nebude to dlouho trvat a budu mít za sebou veškerou mládež.“

Tak kráčel, pušku a pytel na zádech, pozoun však držel v rukou, z jedné ulice dále do druhé. Zástup za ním rostl jako lavina a dělal takový hluk, že všude vpravo a vlevo se otvírala okna dokořán.

„Tisíc hromů! Způsobuji zde povyk! Mainz bude ještě dlouho na Supího Zobáka pamatovat,“ bručel si. „Škoda jen, že nevědí, že to jsem já, neboť cestuji na zapřenou.“

Jeho zapřená však neměla trvat dlouho.

Policista jdoucí kolem rohu, zpozoroval zvláštní postavu a množství lidu, ji pronásledující a zůstal stát, až k němu ten dav přijde.

Supí Zobák jej ani nezpozoroval.

Policista zadržel jednoho výrostka z davu a tázal se jej:

„Kdo je ten chlap?“

„Nevím.“

„Odkud přichází?“

„To nevíme.“

„Kam jde?“

„To také nikdo neví.“

„Proč za ním běžíte?“

„Protože je tak vyfintěn.“

„Tak? Co tropí? Co povídá?“

„Ani slovo. Jen se pro sebe pořád usmívá.“

„Zůstal snad jednou stát?“

„Ne.“

„Nebyl v žádném domě nebo v některém krámě?“

„Nebyl.“

„Já se jej sám zeptám!“

Poté se pustil za Američanem a uchopil jej za rameno.

„Hej! Poslyšte! Kdopak vlastně jste?“

Supí Zobák zůstal stát a koukal chvilku na policistu. „Šplííích!“ zasvištěl policistovi najednou proud tabákové šťávy těsně kolem nosu.

„Já?“ tázal se lovec klidně.

„Ano, vy!“

„Proč to chcete vědět?“

„Po tom se nemáte co ptát.“

„Tak, tak. Kdopak vy jste?“

„Já jsem městský strážmistr.“

„Dobrá. To jsme kamarádi.“

„Jak to?“

„Já jsem lesní strážmistr.“

„Nesmysl. Ten není.“

„Ó přece.“

„Kdepak?“

„Potom se vy nemáte co ptát.“

„Vidím, že s ním tady na ulici nic nepořídím. On půjde se mnou. Kupředu!“

Mezi rozhovorem se dostali rychle kupředu a zastavili se před policejní strážnicí.

Vstoupili do síně a odtud do místnosti, v níž sedělo několik policistů.

V tom se otevřely vedlejší dveře a do světnice vešel pán s brýlemi na nose.

„Co se to tady děje?“ ptal se přísně.

Přítomní policisté všichni okamžitě povstali.

„Prosím za odpuštění, pane komisaři,“ pravil jeden z nich, ukazuje rukou na lovce. „Máme zde zadrženého, který se velice vzpouzí.“

Komisař pohlédl na Supího Zobáka.

„U všech čertů, co je to za chlapa?“ ptal se.

„To nevíme.“

„Jak to? Vždyť se ho na to máte zeptat!“

„Nechce nám říci žádné informace.“

„Podívali jste se na jeho průkazy?“

„Bylo by to marné. Chtěl jsem ho právě ohlásit k výslechu.“

„Proč byl zatčen?“

„Jeho podivný zevnějšek přilákal množství lidí. Žádal jsem proto po něm informaci, ale nedostal jsem žádnou dostatečnou odpověď. Proto jsem jej zatknul.“

„Šel dobrovolně?“

„Ano. Avšak zde se stal hrubiánem a dokonce i vyhrožoval.“

„Ah! A proč?“

„Poněvadž, hahahaha! Poněvadž jsme jej nepovažovali za spořádaného člověka, jak to směšným způsobem požadoval.“

„Ne tak, nýbrž proto, že mně vyhrožovali bitím a uvězněním,“ vpadl mu do řeči Supí Zobák.

Komisař na něj vrhl hrozivý pohled a řekl: „On má odpovídat, až bude tázán!“

„Já nemám čas čekat, až se snad někomu zalíbí, se mne tázat,“ neohroženě odvětil Supí Zobák. „Můj čas je krátce vyměřen, já musím odjet nejbližším vlakem.“

„Kam?“

„Nemám žádný důvod, aby to každý slyšel.“

„Ah! Tak, tak! A to se to já také nedozvím?“

„Jestliže jste k tomu oprávněn a budete-li se zdvořile tázat, neodepřu vám žádnou odpověď.“

Komisař se dal do úsečného smíchu.

„Nuže, jsem k tomu oprávněn,“ pravil, „a ze zdvořilosti mu posloužím tak dalece, jak to uznám za vhodné. Co to má zde v tom koženém měchu?“

„Pušku.“

„Zbraň? Ah! Má zbrojní lístek?“

„Ano.“

„Co to má zde v pytli?“

„Různé věci!“

„To nestačí. Je třeba to říci přesněji!“

„To není má věc. Kdo chce vědět, co tam je, ať se podívá. Ostatně dovoluji si otázku, zdali toto je ta místnost, v níž se má se mnou vyjednávat. Již jsem říkal, že jsem připraven podat informaci, avšak ne veřejně. Není divu, když se pak člověku říká, že je vzpurný.“

„Tak vstoupil sem!“

Při těchto slovech vešel zpátky do svého pokoje a pokynul policistovi, aby za ním přinesl pušku a pytel.

Supí Zobák vstoupil do pokoje, a zpozoroval, že se tam ještě nachází druhý pán. Ten byl druhému tak podobný, že člověk ihned uhodnul, že jsou to bratři. Co mu na něm, který navzdory svému civilnímu obleku rozhodně vypadal na vojáka, nejvíce bylo nápadné, bylo jeho pravé rámě. Z pravého rukávu totiž trčela jemná rukavička, na níž bylo vidět, že nezakrývá živou ruku.

Díval se na vstupujícího napůl udiveně napůl vesele a řekl pak se smíchem ke komisaři:

„Kýho ďasa, copak to sem vlečeš za hastroše?“

„Živou hádanku, jejíž rozluštění ihned uvidíme,“ odpověděl tázaný. Na to se obrátil na Supího Zobáka se slovy: „Řekl mi tedy předně, kdo vlastně je?“

Lovec pokrčil rameny a pravil:

„Napřed přece musím vědět, jestli jste také vskutku tím mužem, jemuž jsem povinen dát informace.“

„Tisíc hromů, copak jsi neslyšel, že jsem komisař?“

„Ano, avšak já tomu nevěřím.“

„To je ovšem veselé. Pročpak o tom pochybuješ?“

„Poněvadž si myslím, že takový úřad se svěří jenom muži, který se naučil zdvořile zacházet s lidmi.“

„Tak! Tak jsem tedy nezdvořilý?“

„Hm! Chci jen připomenout, že jsem zvyklý s každým člověkem zacházet tak, jak se mnou nakládá on. Od nynějška budu také vás zcela tak jmenovat, jako vy mne. Můžete tedy volit mezi vy a on.“

Vojensky vyhlížející muž si hladil bradu a myslel si:

„Čertovský chlap. Ach, on má pozoun! V každém případě žebravý muzikant.“

Komisař odvětil se smíchem:

„Tak tedy umělec! Nuže, pak budu k tomuto postavení mít náležitý zřetel a budu prozatím užívat uctivého ‚Vy‘.“ A obrátil se k Supímu Zobákoví, pokračoval dál: „Přejete si tedy vědět, před kým zde stojíte?“

„Ovšem, musím poprosit, aby se mi to sdělilo!“

„Nuže, poněvadž jste umělec, chci mít tolik ohledu a učinit vám podle libosti. Kladu si tedy za čest, představit se vám jako policejní komisař, šlechtic Ravenov.“

„Děkuji!“ odvětil na tato slova vyslovená s patrným posměchem Supí Zobák.

„A vy, pane?“ ptal se komisař.

„Než vám na to dám odpověď, musím nejdříve vědět, kdo je ten druhý pán.“

„Ah, vy jste po čertech zvědavý! Tento pán je můj bratr, poručík mimo službu, šlechtic Ravenov.“

„On není policejní úředník?“

„Není.“

„Pak musím poprosit, aby se vzdálil.“

„Tisíc hromů!“ zvolal poručík, a vyskočil ze židle. „Jaká je to drzost!“

Také komisař svraštil své brvy a pravil přísným hlasem Supímu Zobákoví:

„Kdo zde může zůstat nebo se musí vzdálit, o tom rozhoduji pouze já sám.“

„Dobře, pak prosím, abyste mne propustil. Já se nenechám v přítomnosti cizího člověka, který sem nepatří, vyslýchat!“

„Dobře. Já vás ovšem propustím, ale ne na svobodu.“

„Kam jinam?“

„Do vězení, kde budete mít dost času, rozmyslet se jinak.“

„V tom případě pak žádám, abych byl napřed ohlášen u představeného nebo u ředitele policie.“

„K čemu to?“

„To vám snad nepotřebuji říct, že jste to vy, o němž chci s ředitelem mluvit. V každém případě se chci zeptat, jestli je pravda, že mohu být uvězněn jen z té příčiny, že se nechci nechat vyslýchat v přítomnosti člověka, který sem nepatří.“

Tu poručík zakašlal a pravil:

„Zavři ho a nech mu vysázet pár karabáčem!“

Tu k němu Supí Zobák hrozivě přikročil a výhružně pozdvihnul pravou ruku jako k ráně:

„Vyslov ještě jedno takové slovo, chlapíku, a obdržíš políček, že budeš svůj nos považovat za balon. Myslíš-li, že zde můžeš poroučet, poněvadž jsi důstojník a bratr toho, který mne má vyslýchat, pak se velice mýlíš. Nejsem nikterak tím mužem, který by se nechal od jiného zastrašit!“

Při tom se díval tak, že si důstojník musel říci, že svému slovu při první příležitosti dostojí. Proto rychle ustoupil nazpět a pravil:

„Co teď? Doufám, že toho nesty…“

„Zadrž!“ přerušil jej komisař. „Žádné další slovo, které by mohlo být příčinou, že by ses seznámil s pěstmi nějakého, no, tohoto muže. Bylo by to ovšem nezvyklé, kdybych výslech prováděl za tvé přítomnosti! Prosím tě proto, aby ses na několik okamžiků vzdálil. Vyřídím ho zkrátka.“

„Ah! Já mám tedy tomuto muži uhnout?“ ptal se poručík patrně rozzlobený.

Jeho bratr pokrčil ramenem.

„Úřední záležitosti,“ mínil.

„Nuže, pak se nesmíš divit, když se odtud prozatím dokonce vzdálím.“

Na to vyšel, aniž by čekal na bratrovu odpověď, s pyšně zdviženou hlavou ven ze dveří.

Komisaře to velice mrzelo, nedal to však na sobě znát. Obrátil se k Supímu Zobákoví a pravil:

„Vaši pušku!“

Oslovený vytáhl pušku z pouzdra a podal mu ji.

„Tady je,“ pravil.

„Je nabitá?“

„Není.“

„Zbrojní lístek?“

„Tady!“

Sáhnul do kapsy a vytáhl list, který podal úředníkovi. Listina byla správná. Zněla na majitele, tak že jméno Supí Zobák nebylo udáno.

„Otevřte ten pytel!“ poručil komisař policistovi, podávaje zbrojní lístek zpět majiteli.

Policista uposlechnul a vytáhl pytlík, který se zdál být velmi těžký. Když jej otevřel, ukázalo se, že jeho obsah jsou samé zlaťáky.

„Odkud máte ty peníze?“ ptal se úředník přísně.

„Vydělal jsem si je,“ odvětil lovec zkrátka.

„Jak?“

„To je moje věc!“

„Oho! Já to musím vědět, neboť toto zlato se s vámi nikterak neslučuje.“

„Mám já snad kvůli srovnání být také ze zlata?“

„Nechte těch žertů! Mohlo by se vám to zle vyplatit. Co je ještě v tom pytli?“

„Zde! Dva revolvery,“ mínil policista.

„Ah! Opět zbraně!“

„Ano. A zde je veliký nůž.“

„Ukažte!“

Komisař nůž zevrubně prohlížel. Pak se ptal Supího Zobáka:

„Co jsou to za skvrny na tom noži?“

„Hm. To vidí přece každé dítě!“

„Snad od krve?“

„Ano.“

„Od jaké krve?“

„Lidské.“

„Tisíc hromů! Vy jste tím nožem probodnul člověka?“

„Ano. Několik.“

„Kde?“

„Na různých místech.“

„Kdo nebo co byli zač?“

„To jsem si dobře nepamatoval. Poslední byl důstojníkem.“

Úředník na něho koukal celý zaražený.

„Člověče!“ zvolal. „To se odvažujete, tak klidně se k tomu přiznat?“

„Pročpak ne?“ ptal se Supí Zobák s úsměvem.

„Nechám vás dát do želez!“

„Když chcete, třebas do marcipánu!“

„Vy buď máte pomatený rozum, nebo jste tvrdošíjný zločinec!“

„A vy jste buď velmi hloupý, nebo výtečný kriminalista!“

„Na to vám odpovím později. Hledejte rychle dál!“

Toto platilo policistovi, který opět sáhnul do pytle a vytáhl z něho různé šatstvo. Bylo z nejjemnější látky a bohatě zdobeno zlatými a stříbrnými šňůrami a prýmkami.

„Co je to?“ ptal se komisař.

„Oblek,“ odvětil Supí Zobák.

„To vidím! Komu patří?“

„Mně!“

„Odkud ho máte?“

„Koupil jsem ho.“

„K čemu?“

„Tisíc hromů! K oblékání. K čemupak jinému!“

„Tyto šňůry a prýmky jsou pravé. Stojí velmi mnoho peněz. Muzikant nemá tolik prostředků, aby si mohl takový maškarní oblek koupit.“

„Kdopak to říkal, že je to maškarní oblek?“

„To vidí každý.“

„Ale jděte! Ten každý by musel být velmi hloupý. A kdopak vám říkal, že jsem muzikant?“

„Tenhle pozoun.“

„Ó, tento pozoun nic neříkal, nevydal ze sebe ještě ani tón. Ten jsem si tady teprve koupil.“

„Kdy?“

„Před půl hodinou.“

„Od koho?“

„Od jednoho žida.“

„Jak se jmenoval?“

„Levi Hirsch. Také tento oblek, co mám na sobě, pochází od něho.“

„Dnes koupený?“

„Ano.“

„Ale, muži, co vás to napadá, se tak nápadně oblékat?“

„Líbí se mně to, a to je všechno.“

„Jak se jmenujete?“

„William Saunders.“

„Odkud jste?“

„Ze St. Louis.“

„Ve Spojených státech amerických?“

„Ano.“

„Co jste zač?“

„Obyčejný prérijní lovec. Za války jsem však kapitánem nebo raději rytmistrem dragounů armády Spojených států amerických.“

„To by vám jen čert uvěřil.“

„Ten tomu určitě uvěří, neboť je chytřejší než ostatní, co tomu nevěří.“

„Žádné urážky! Můžete to dokázat?“

„Čím by se to muselo dokázat?“

„Dobrými průkazy.“

„Platí průvodní list?“

„Ano.“

„Zde je.“

Vytáhl teď ze svého měchu starou koženou tobolku, vyňal jeden z papírů, které se tam nacházely, a podal ho úředníkovi. Ten se na papír podíval, zkoumal jej a pak udiveně řekl:

„Skutečně, platný průvodní list, znějící na jméno kapitána Williama Saunderse, který se chce z New Orleansu odebrat do Mexika.“

„Doufám, že popis osoby souhlasí?“

„Ovšem. V tomto nosu se člověk nemůže zmýlit. Avšak proč přicházíte do Německa, místo do Mexika?“

„Již jsem tam byl.“

„Můžete to dokázat?“

„To si myslím. Slyšel jste snad někdy o muži jménem sir Henry Lindsay, hraběti z Rothingwellu?“

„Myslím, že ano. Nebyl to onen anglický zplnomocněnec, který měl nařízeno dopravit Benitovi Juarezovi zbraně?“

„Ano. Zde je od něho vysvědčení.“

Podal mu druhý papír. Úředník jej přečetl a pak řekl: „Vy jste byl průvodcem a scoutem tohoto muže?“

„Ano. A vy znáte toho Juareze, o němž jste právě mluvil?“

„Ovšem. Kdopak by v Mexiku neznal prezidenta Benita Juareze!“

„Nuže, zde je ještě jeden takový list.“

Podal úředníkovi třetí list. Nyní se komisař dokonce zarazil a zvolal: „Pane, vždyť to je naprosto vřelé prezidentovo doporučení, psané anglickým a francouzským jazykem!“

„Ovšem.“

„Znáte ho osobně?“

„Velmi dobře. Ale snad také znáte jistého seňora anebo raději jistého pana barona Magnuse?“

„Míníte snad nynějšího pruského vládního vyslance v Mexiku?“

„Ano.“

„Co je s ním?“

„Tady.“

Podal mu čtvrtý list. Když to úředník přečetl, prohlédl si muže ještě jednou a pak řekl: „To je průvodní list tohoto královského úředníka. Jak jste k němu přišel?“

„On mně jej vyhotovil.“

„Ne, já jsem myslel, jak jste vy přišel k panu von Magnus?“

„Obědval jsem u něho.“

„Během audience?“

„Ovšem.“

„Ale kapitáne, to musím říci, že jste nás hezky napálil!“

„Jak to?“

„Tyto zbraně jsou vaše lovecké zbraně?“

„Ovšem.“

„Tímto nožem snad byli probodnuti lidé, Indiáni?“

„Ó, také běloši.“

„To tam za mořem není nic neobyčejného, avšak nám do toho nic není. A tento oblek je mexický kroj, který jste tam nosil?“

„Ano. Obyčejně se oblékám více než jednoduše, avšak má-li se člověk ukázat před panským vládním jednatelem, pak se přece musí obléci poněkud lépe. To přece uznáte.“

„Dovolte mi otázku: co vás vede do Německa?“

„Rodinné a politické záležitosti.“

„Rodinné věci? Máte zde snad příbuzné?“

„Příbuzné ne, ale známé.“

„Kde?“

„V Rheinswaldenu.“

„Ah, já znám místní obyvatele. Koho tím máte na mysli?“

„Všechny.“

„Všechny? Jak tomu mám rozumět?“

„No, vévodu z Olsunny a všechny jeho příbuzné.“

„Tisíc láter! Jak jste přišel k této známosti?“

„Já? Právě tak, jak jste k tomu přišel vy.“

„Ah! Odpusťte! Může být, že se nemám na tyto soukromé věci ptát! Avšak mluvil jste tu ještě také o politických záležitostech. Copak z toho mám vyrozumět?“

„Věci a poměry, také rozkazy, o nichž zde ovšem nemám co povídat. To jistě uznáte.“

„Dobrá. Avšak mohu snad vědět, kam odtud odcestujete?“

„Do Berlína.“

„Ah! S tajnými rozkazy?“

„Možná. Uznáte tedy, že jsem se nemohl nechat vyslýchat v přítomnosti vašeho bratra?“

„Ovšem.“

„A že nejsem tím mužem, který by se nechal urážet od policisty.“

„Prosím za odpuštění.“

Úředník byl pevně přesvědčen, že Supí Zobák byl vskutku ten, za koho se vydával. Jeho listiny byly nadevší pochybnost pravé. Řekl si v duchu, že by stížnost tohoto neobyčejného muže mohla jeho samého a jeho podřízené přivést do nesnází; proto se odhodlal a odprosil ho. Avšak mnohé bylo na cizinci takřka nepochopitelné. Proto se zeptal: „Byl jste již v Rheinswaldenu?“

„Ano. Také v Rodrigandě.“

„A mluvil jste s panstvem?“

„Se všemi.“

„Také s dámami?“

„To se rozumí.“

„Bože můj! Snad ne dokonce v tomto obleku?“

„Ale kdepak. Vždyť jsem si tyto věci koupil teprve teď u žida.“

„Ah! Vy jste se představil ve svém mexickém národním kroji?“

„Chraň Bůh! Takový poprask jsem nedělal.“

„Co jste měl tedy na sobě?“

„Tento hábit, anebo alespoň něco podobného.“

Sáhl do pytle a vytáhl z něho věci, které byly podobné těm, které měl na sobě v Rheinswaldenu a Rodrigandě: starou bavlněnou kazajku a kalhoty, které již několik roků neprošly rukama pradleny.

Úředník polekaně ustoupil několik kroků nazpět a zvolal: „V těchto hadrech?“

„Ano.“

„Paní vévodkyně vás tak viděla?“

„Ovšem.“

„Hraběnka z Rodrigandy?“

„Ano, a také její dcera, Rosita de Rodriganda.“

„Copak nemáte rozum?“

„Hm! Tak trochu.“

„Ale pane! Vždyť máte dost peněz, abyste si mohl koupit jiný oblek!“

„To jsem také učinil!“

„Ten, co teď máte na sobě? Ten je ještě směšnější!“

„To je mi jedno! Mně se líbí. Měl byste jednou vidět, jak by se Apačové a Komančové divili, kdybych tak teď před ně mohl předstoupit. Považovali by mne za největšího náčelníka na celém světě a to jenom díky tomuto famóznímu fraku!“

„Jak to?“

„Poněvadž má tak veliké knoflíky, jaké ještě za celý svůj život neviděli.“

„Avšak zde nejste ani mezi Komanči, ani mezi Apači!“

„To je mi lhostejné. Pořádný Apač je desetkrát chytřejší, než policista v Mainzu.“

„Pane, začínáte být vtipný!“ smál se úředník. „Je možné, že by vás divoch nezatkl. Tady vám však nemohu zaručit, že se vám to ještě jednou nestane! Radím vám proto, abyste svůj oblek vyměnil.“

„To se nestane. Nedělám nic zlého. Kdo mne zatkne, blamuje sebe samého. Nemá snad Němec právo šatit se tak, jak se mu líbí, pane komisaři?“

„Ó, ano.“

„Nuže, tak tedy i já si chci užít této volnosti. Nebo snad ještě budu dán do vazby?“

„Protože jste se legitimoval, tak ne.“

„Jsem také ochoten zde počkat. Pošlete, jestliže máte ještě nějakou pochybnost, posla do Rheinswaldenu, aby se tam na mně zeptal.“

„To není zapotřebí. Jste propuštěn.“

„Dobrá. Chci vám tedy vzdát dík za příjemnou zábavu. Víte nyní, proč se já šatím tak a ne jinak?“

„Nuže proč?“

„Jen kvůli zábavě. Dělám rád žerty a nic mi nečiní větší potěšení, než když se konečně lidem mohu vysmát. Sbohem, pane komisaři!“

Mezi touto řečí si opět všechno strčil nazpět do svého pytle a přehodil jej i s puškou přes rameno. Nato pak kráčel ven ze dveří.

„Co je to za člověka?“ řekl komisař k udivenému policistovi. „S tak podivným mužem jsem se v celém svém životě ještě nesetkal.“

„Byly ty listiny skutečně pravé, pane komisaři?“

„Ovšem.“

„Ale lidé za ním budou opět pobíhat!“

„Bohužel! Jemu to však dělá radost.“

„Nebylo by lépe, poslat za ním některého z nás v občanském oděvu, aby se zamezilo alespoň příliš velkému hluku?“

„To se může stát. Musíme ho nechat doprovodit alespoň k nádraží.“

To se také stalo. Supí Zobák kráčel, obdivován a doprovázen zvědavými lidmi, k nádraží. Tam si prohlížel nápisy nade dveřmi, koupil si konečně lístek první třídy a odjel prvním vlakem do Berlína.

I zde způsobil jeho neobyčejný zjev nemalý povyk, kterému unikl jen tím, že si sedl do drožky a řekl kočímu, že chce zavézt do hostince k Děvínskému dvoru.

Když zde vůz opustil, i zde na něho všichni pohlíželi s úžasem.

On se při tom líbezně usmíval a zeptal se pak přicházejícího nadsklepníka: „Je to hostinec Děvínský dvůr?“

„Ano,“ odpověděl tázaný.

„Mohu dostat pokoj?“

Sklepník si muže znovu prohlížel a pak řekl: „Hm, vy zajisté nejste odtud?“

„Myslím, že ne.“

„Máte průkazy?“

„No ovšem.“

„Tak pojďte.“

Zavedl ho síní na dvůr, kde otevřel dveře.

„Tuhle sem,“ řekl pak.

Supí Zobák vstoupil a ohlížel se kolem sebe. Bylo to tmavé, zakouřené sklepení. Na okně stálo rozličné náčiní na čištění obuvi a na zdech viselo množství šatstva, čekajícího na čištění.

„Tisíc hromů. Copak je to za díru?“ tázal se Supí Zobák.

„Podomkova jizba.“

„Copak jsem objednal podomkovu jizbu, anebo pokoj?“

„Ovšemže pokoj,“ řekl nadsklepník a vznešeně se usmíval. „Avšak povězte mi, jaký chcete?“

„Takový zajisté ne.“

„Vy jste snad zvyklý na něco jemnějšího?“

„Samozřejmě,“ přisvědčil Supí Zobák.

„To na vás není vidět.“

„Něco takového se často stává. Žádám slušný pokoj, co stojí, to je vedlejší věc.“

Tu se mu sklepník hluboce, úsměšně poklonil a řekl: „Zcela jak poroučíte. Pojďte!“

Zavedl ho nazpět a po schodech vzhůru. Nahoře v první předsíni byly otevřeny dveře. Vedly do pěkně upraveného předpokoje, vedle něhož ležel ještě vznešenější pokojík. Skrze druhé otevřené dveře bylo vidět do vedlejší ložnice.

„Stačí vám to?“ tázal se nadsklepník v očekávání, že odtud host zcela polekaně ustoupí.

„Hm. Není to sice špatné, ale ještě mnoho tu chybí.“

Sklepníka to zamrzelo, že byl zklamán ve svém očekávání. Proto řekl rychle a úsečně: „Jeho Osvícenost hrabě Waldstetten zde bydlel dva dny.“

„To se divím. Takový hrabě mívá přece nároky.“

„Vy snad ale ne?“

„Proč ne? Copak titul je něco tak zvláštního? Vy například jste nepatrnější orangutan, než takový hrabě? Nechám si tento příbytek.“

Sklepník si z něho chtěl jen udělat legraci. Nyní se polekal. Co kdyby zde ten chlap skutečně zůstal a pak nemohl zaplatit?

„Pokoj stojí pět tolarů denně,“ zvolal rychle.

„To je mi lhostejné.“

„Bez stravného.“

„Všechno je mi jedno.“

„A bez obsluhy.“

„To dokonce vůbec nevadí.“

Tu se objevila dívka, která až dosud něco dělala v ložnici. Byla to ta samá sklepnice, která se znala s Kurtem Helmersem a která ho tenkrát podporovala v tom, aby vypátral tajemství kapitána Landoly. Zaslechla jejich rozmluvu a byla zvědavá na muže, který dal nadsklepníkovi tolik práce.

„Vaše průkazy,“ řekl nyní nadsklepník.

„Tisíc láter, to máte tak naspěch?“ tázal se Supí Zobák.

Tázaný pokrčil rameny a klidně odpověděl: „Jsme na to policejně odkázáni, nedat žádný pokoj, aniž bychom věděli, s kým jednáme.“

„Je tedy váš dům obyčejná krčma, ve které se neví, co je kniha cizinců?“

Řekl to tónem, který sklepníkovi přece imponoval.

„Můžete mít knihu cizinců,“ odpověděl.

„Tak ji přineste. Ale nejdřív mně řekněte, jestli neznáte nějakého nadporučíka od husarů, Kurta Helmerse?“

„Neznám.“

„Tak tedy ještě nedojel?“

„Nic o něm nevím.“

Tu přistoupila dívka blíž a řekla: „Já znám pana nadporučíka velmi dobře.“

„Ah! Již zde jednou bydlel?“ zeptal se Supí Zobák.

„Ne. Znám ho, protože bydlím nedaleko od Rheinswaldenu.“

„Tak! Já přicházím z Rheinswaldenu. Setkal jsem se s ním u vévody z Olsunny a domluvili jsme se, že se zde sejdeme.“

„Pak tedy zajisté přijde,“ řekla dívka přívětivě. „Máte pro něj také objednat pokoj?“

„O tom mně nic neřekl. Avšak, “, obrátil se k nadsklepníkovi, „co tu ještě stojíte? Neporučil jsem vám, abyste přinesl knihu cizinců?“

„Ihned, můj pane,“ řekl sklepník, nyní ovšem docela jiným tónem. „Poroučíte snad ještě něco?“

„Něco k jídlu.“

„Snídani? Přinesu lístek.“

„Není zapotřebí. Je mi lhostejné, co dostanu. Přineste jen rychle dobrou snídani.“

Sklepník odběhl. Supí Zobák hodil svůj měch, své pouzdro a svůj pozoun na modrohedvábný divan a obrátil se opět k děvčeti.

„Tak vy jste tedy z Rheinswaldenu?“

„Ano.“

„Potom to zde ale příliš neznáte?“

„Ó, přece trochu ano. Jsem již v Berlíně dost dlouho.“

„Viděla jste již Bismarcka?“

„Ano.“

„Víte, kde bydlí a kudy se musí jít, aby se k němu přišlo?“

„Ano.“

„Tak mi to popište.“

Ona na něho udiveně koukala a pak řekla: „Chcete snad dokonce k němu?“

„Ano, mé dítě.“

„Ó, to je velmi těžké. Musíte se ohlásit na ministerstvu, nebo někde tak podobně. Já to tak podrobně nevím.“

„Nesmysl. Nebudu s tím tak dlouho okolkovat.“

Dívka mu pak popsala cestu, kterou by se měl dát. Vtom přišel opět sklepník a přinesl knihu cizinců. Supí Zobák se do ní zapsal a napomenul ho, aby si pospíšil se snídaní, že nemůže dlouho čekat. Oba se pak vzdálili a Supí Zobák začal vyndávat své věci, přičemž byl překvapen sklepníkem, který přinášel jídlo. Ten jenom vyvaloval oči, když spatřil obsah pytle a měchu. Ihned odkvapil ke svému pánovi, aby mu o tom podal zprávu.

Ten ještě nic nevěděl, neboť se právě teď vrátil z procházky. Velice se zarazil, když uslyšel, jakého má u sebe hosta.

„A tomuto člověku jste dal první číslo, to znamená, náš nejlepší pokoj?“ zvolal.

„Zavedl jsem ho nahoru, protože jsem ho měl za blázna,“ omlouval se nadsklepník. „On si však pokoj ihned ponechal.“

„Jak se zapsal do knihy?“

„Jako William Saunders, kapitán armády Spojených států amerických.“

„Pane Bože, nebude to snad přece takový podvodník a zrádce jako tenkrát onen Parker, který se také vydával za kapitána armády Spojených států amerických!?“

„Vypadá na to. Nos má jako rukojeť starého deštníku!“

„A co všechno má s sebou?“

„Pušku.“

„Tisíc láter!“

„Dva revolvery, veliký nůž s ostrou, ohnutou čepelí.“

„Jsem z toho celý pryč.“

„Pak starý pozoun.“

„Starý pozoun? Tomu nevěřím. Viděls zcela jasně, že je to skutečně starý pozoun?“

„Hm. Myslím alespoň, že je to pozoun.“

„Byl z mosazi?“

„To je ovšem těžké říci,“ odpověděl sklepník zamyšleně.

„Jakou měl barvu?“

„Byl žlutý, tak jako z mosazi, avšak ne světle žlutý, nýbrž tmavší, velmi zarezavělý.“

„Tmavší? Snad by to nebyla dělovina?“

„Ano, to by bylo možné.“

„Pane Bože, pak je to snad nějaký druh pušky, děla, pekelného stroje. Neviděl jste na tom kohoutek, nějakou spoušť, ukazovadlo anebo nějaký kolostroj?“

„Ne.“

„Musíme se přesvědčit.“

„Ale jak? Ten člověk nevypadá na to, že by si nechal prohlížet své věci.“

„To je tak velmi vyzývavý?“

„Na vysokém stupni.“

„Co se má tedy stát?“

„Něco se musí stát,“ odpověděl nadsklepník. „Já tomu chlapovi nevěřím. Mohl by docela dobře pomýšlet na nějaký vražedný útok!“

Tu se ujala slova sklepnice, která až dosud mlčky poslouchala, a rychle vpadla do řeči: „Vražedný útok? Ježíši Kriste! On se vyptával po Bismarckovi!“

Hostinský zbledl.

„Po Bismarckovi?“ zvolal. „Co od něho chtěl?“

„Musela jsem mu popsat, kde Bismarck bydlí a popsat mu tam zevrubně cestu.“

„Proč? Chtěl snad k němu?“

„Chce s ním mluvit.“

„Nebesa! Máme to tu, zajisté ho míní zavraždit!“

„Řekla jsem mu, že to není tak snadné, k Bismarckovi se dostat; on však řekl, že s tím nebude dělat žádné okolky.“

„Vskutku, on zamýšlí vražedný útok. Chce ministra zastřelit. Co si teď jenom počneme?“

„Musíme to ihned oznámit policii.“

„Ano, ano; hned tam sám doběhnu.“

Hostinský v největším spěchu odkvapil. Přišel na policejní úřad, který byl vzdálen hezky daleko od jeho hostince a sotva mohl popadnout dech.

„Uklidněte se, můj milý,“ řekl úředník. „Přicházíte, jak se mi zdá, ve velmi smutné záležitosti, ale bude lépe, když počkáte, až budete schopen mluvit.“

„Ó, já, já jsem schopen mluvit. Přináším zprá, zprávu o, o vražedném, – útoku!“

Policista se zalekl.

„Proti komu má být ten útok namířen?“

„Proti panu Bismarckovi.“

„U všech čertů. Vskutku?“

„Ano. Vím to zcela jistě.“

„A jakým způsobem se to má provést?“

„Puškou, revolvery, nožem a pekelným strojem.“

„Kdo je tím útočníkem a kdo jsou jeho společníci?“ zeptal se policista velmi vážně.

„Dovolte mi nejprve otázku. Pamatujete se na onoho kapitána Parkera, kterého u mne hledali, jemuž se však podařilo upláchnout?“

„Ano.“

„Vydával se za kapitána armády Spojených států amerických?“

„Ano, pamatuji se na něho docela dobře.“

„Nuže, nyní u mne bydlí člověk, který se opět vydává za kapitána armády této země.“

„To není ještě žádná příčina považovat ho za podezřelého.“

„Vzpouzel se ukázat své průvodní listiny, dokonce trval na tom, aby mu byla předložena kniha cizinců, do níž se zapsal.“

„To je ovšem něco neobyčejného. Jak se jmenuje?“

„William Saunders.“

„Anglické, nebo americké jméno. Kdy přišel?“

„Před půlhodinou.“

„Jak je oblečen?“

„Zcela neobyčejně, jako nějaká maškara. Má na sobě staré koženice, taneční střevíce, frak s knoflíky jako talíře a klobouk podobný deštníku.“

„Hm. Ten muž vypadá spíše na podivína, než na zločince. Kdo zamýšlí provést na někoho vražedný útok, ten se tak neobleče.“

„Ale jeho zbraně!“

„Jaképak má zbraně?“

„Pušku, dva revolvery a nůž. Hlavní zbraň se však skládá z jakéhosi stroje z děloviny podobného pozounu. Kdo může vědět, čím je tento vražedný nástroj nabitý?“

„Viděl jste jej?“

„Já sám sice ne, ale můj nadsklepník.“

„Můžete se na něho spolehnout?“

„Ano.“

„A proč jste se nepřesvědčil sám?“

„To by snad bylo cizinci nápadné. Nechtěl jsem u něho vzbudit podezření, abychom ho měli tím jistěji ve svých rukou.“

„Ale jak víte, že jeho útok je namířen právě na Bismarcka?“

„On se vyptával na to, kde bydlí a nechal si popsat cestu do všech podrobností.“

„Od koho?“

„Od jedné z mých sklepnic, která je se mnou v rodinném poměru.“

„To by ovšem bylo důležité.“

„Ó, on dokonce řekl, že nebude dělat s Bismarckem žádné okolky.“

„Může to ta dívka odpřisáhnout?“

„Ovšem.“

„Řekl, kdy chce jít k ministrovi?“

„Ne.“

„Kde je teď?“

„U snídaně.“

„Kde?“

„Ve svém pokoji.“

„Dobrá. Může být, že se snad mýlíte. V každém případě se o jistotě musíme přesvědčit. Za půl hodinky přijdu k vám. Bude to vaší starostí, aby se ten člověk až do té doby z domu nevzdálil.“

„Smím, kdyby to bylo zapotřebí, jej moci zadržet?“

„Jen v nejnutnějším případě.“

„Budu se podle toho řídit.“

S tím se vzdálil.

Mezitím Supí Zobák nic netuše ukončil svou snídani.

„Mám snad na tohoto nadporučíka čekat?“ tázal se sám sebe. „Oho, Supí Zobák je již takový chlapík, aby i bez doporučení promluvil s Bismarckem. Ovšem s tím nebudu moci dělat žádné žerty, jak s ostatními. Ale přece jsem zvědav, jaké on bude dělat oči, když takto nastrojený chlap jej požádá o audienci.“

Odnesl své věci do ložnice, kterou pak dobře uzavřel a klíč nechal u sebe.

Na to vyšel nepozorován z domu a vydal se na cestu, kterou mu popsala sklepnice. Bylo sice několikrát zapotřebí se poptat, avšak konečně došel šťastně na místo, aniž by byl kde býval zdržen.

Když však přišel k Bismarckovu paláci, nechtěl jej vrátný pustit. On jej však odstrčil a dosáhl schodů dříve, nežli se služebníkovi podařilo jej zachytit. V tom samém okamžiku se objevil nahoře na schodech jakýsi pán. Měl na sobě jednoduchý stejnokroj a čepici na své šedivé hlavě. Jeho krok byl pevný a jistý, držení jeho těla vojenské, a v jeho zraku spočíval pohled blahosklonné příznivosti.

Vrátný se poněkud zarazil při pohledu na tohoto muže; ihned ustoupil od pronásledování svého protivníka a zůstal uctivě stát. Supí Zobák to nepozoroval; využil tohoto okamžiku a vzal rychlými kroky hned dva, tři schody najednou, takže se octnul na jednom a tom samém schodu se sestupujícím pánem. Na to posunul rukou na svém klobouku a pravil: „Good morning, old master! Nemohl byste mi říci, kde bych mohl najít Jeho Excellenci pana Bismarcka?“

„Good morning,“ prohlížel si poněkud usměvavě tazatele, načež pak pravil: „Chcete s Excellenci mluvit?“

„Ano.“

„Kdo jste?“

„Hm. To smím říci jen Jeho Osvícenosti.“

„Tak. Jste objednán?“

„Ne, my old master!“

„Pak se budete muset vzdálit s nepořízenou.“

„To nejde. Má záležitost je velmi důležitá.“

„Tak, tak. Je to soukromá věc?“

„Old master,“ učinil přece neobyčejný dojem na prérijního lovce. Jinému by nedal na tuto otázku žádnou odpověď, zde však mínil: „Vlastně vám to nepotřebuji říci; ale vy se mně tak líbíte, že chci být shovívavý. Ne, není to žádná soukromá záležitost.“

„Jaká tedy?“

„Ano, dále nemohu opravdu nic víc říci.“

„Je to tedy tak velké tajemství?“

„To se rozumí.“

„Nemáte dokonce žádného pána, který by vás k Jeho Excellenci uvedl a ohlásil?“

„To ano. Avšak on zde není. Přijde teprve později a já nechci déle čekat.“

„Kdo je tato osoba?“

„Osoba to není, nýbrž nadporučík od gardových husarů.“

„Ah! Jak se jmenuje?“

„Kurt Helmers.“

Přes něžný obličej „starého pána“ přelétl rychlý úsměv. „Toho znám,“ pravil. „On chce přijít do Berlína, aby vás ohlásil hraběti Bismarckovi?“

„Ano.“

„Ale já myslím, že on je na cestách.“

„Chtěl odjet. Tu jsem se s ním setkal v Rheinswaldenu a on se přitom něco dozvěděl, co se mu zdálo být vhodné, aby se to ministr Bismarck dozvěděl.“

„Jestli je tomu tak, pak vstoupím na nadporučíkovo místo a uvedu vás k ministrovi, když mně povíte, kdo jste.“

„Zde ne. Zde to slyší ten ťulpas, ten vrátný.“

„Tak pojďte,“ mínil pán se smíchem, opět se obrátil a kráčel napřed.

Přišli do předpokoje, v němž se nacházel sluha. Ten se chtěl při jejich objevení poníženě uklonit, avšak průvodce Supího Zobáka mu to tajným pokynem zakázal.

„Nuže, zde jsme mezi sebou,“ pravil. „Nyní můžete mluvit.“

„Avšak zde stojí opět takový solný sloup.“

Přitom Supí Zobák ukázal na sluhu. Pán mu opět pokynul, načež se muž vzdálil.

„Tak teď,“ pravil průvodce, již poněkud netrpělivým tónem.

„Jsem prérijní lovec a kapitán dragounů vojska Spojených států amerických, můj starý příteli.“

„Tak, tak. Je to, co máte na sobě, stejnokroj vojska Spojených států amerických?“

„Ne. Jestliže to považujete za stejnokroj, máte po čertech málo vojenský rozhled. No, staroušku, však to také není ani zapotřebí. Víte, mezi námi řečeno, já jsem tak trochu podivín; rád si zažertuju a tak jsem si na sebe navlékl tento oblek, abych se pobavil nad těmi otevřhubami, co mne obdivují.“

„To je jakýsi zvláštní sport! Mám-li vás ale uvést, pak musím napřed vědět, co to je, o čem vy chcete s Excelencí jednat.“

„To je právě to, co nesmím prozradit.“

„Pak ovšem nenaleznete žádný přístup. Ostatně můžete mi směle všechno říci, co chcete sdělit hraběti. On přede mnou nemá žádné tajnosti.“

„Vskutku?“

„Ano.“

„Pak jste něco jako jeho důvěrný pobočník?“

„Mohlo by se to tak nazvat.“

„Nuže, pak se toho chci odvážit. Já přicházím z Mexika.“

Obličej starého pána získal ihned výraz velkého napětí.

„Z Mexika?“ tázal se. „Lovil jste tam, anebo jste se tam zúčastnil boje?“

„Obojí, můj starý příteli. Předně jsem byl průvodcem Angličana, který dovezl zbraně a peníze Benitovi Juarezovi.“

„Lorda Henryho Lindsaye?“

„Ano. Znáte ho?“

„Ano. Cestoval jste s ním?“

„Po Rio Grande del Norte vzhůru, až jsme potkali Juareze.“

„Tak jste viděl Juareze?“

Na mluvčím bylo vidět, že teď věnoval rozmluvě velkou pozornost.

„Ó, denně. Byl jsem u něho až do té doby, kdy jsem odcestoval do Německa. Sešli jsme se s ním v tvrzi Guadeloupe, totiž hrabě Rodriganda, Sternau, Helmers, – ale tady žvástám o lidech, které vy zajisté ani neznáte!“

„Rodriganda? Sternau? Helmers? Kdo je to ten Sternau?“

„Muž hraběnky Rosity z Rodrigandy.“

„Ten? S tím jste se sešel?“

„Ovšem. Znáte jej?“

„Slyšel jsem o něm. Avšak proč přicházíte vy do Německa?“

„Benito Juarez mne poslal, abych mluvil s příbuznými Sternaua. Pověděl jsem vám již tolik, pak vám mohu ukázat také své průkazy. Zde jsou.“

Vytáhl své papíry a podal mu je. Pán je rychle přehlédl, podíval se pak ještě jednou na muže a pravil: „Vskutku, tam za mořem musejí být jen podivní lidé –“

„Zde také,“ přerušil jej lovec.

„O tom až později. Představím vás teď panu hraběti, neboť, – –“

Byl opět přerušen, neboť dveře se otevřely a v nich se objevil Bismarck sám. Když zaslechl živý rozhovor obou a jelikož se snad tím cítil být vyrušován, chtěl se sám podívat, kdo zde tak hlasitě hovoří. Spatřil oba, a pravil poněkud udiveně: „Jak, Vaše Veličenstvo je opět zde?“ a obrátil se zároveň s hlubokou poklonou ke starému pánovi.

„Veličenstvo?“ zvolal Supí Zobák rychle. „Tisíc láter!“

Bismarck na něho takřka ulekaně pohlédl.

„Veličenstvem,“ oslovený mu však přívětivě pokynul a pravil: „Nepotřebujete se lekat.“

„To mně ani nenapadá,“ odvětil Supí Zobák, „avšak jestliže tento master vás nazývá Veličenstvem, pak jste snad dokonce, –“

„Nuže, snad dokonce, –„

„Pruský král?“

„Ano, ten ovšem jsem.“

„U všech čertů! Co jsem to byl za osla. Ale kdo by si to mohl pomyslet. Přichází tento starý hodný pán tak tiše po schodech dolů, vyptává se mne po tom a po onom a je to sám pruský král. No, Supí Zobáku, za jakého hlupáka tě tento král bude považovat?“

„Supí Zobák? Kdo je to?“ tázal se král.

„To jsem já sám. Na prérii má totiž každý své příjmení,, podle něhož se nejlépe pozná. Avšak, Veličenstvo, kdopak je ten pán zde?“

„Neznáte jej?“

„Ne. Nemám to potěšení.“

„Nuže, to je právě ten pán, ke kterému jste chtěl jít.“

„Co? To je Bismarck? Skutečně?“

„Ano.“

„Ano.“

„Toho jsem si představoval jinak. Prosím, Vaše Veličenstvo, aby panu ministrovi řekl, kdo já jsem.“

Král podal s úsměvem hraběti listiny Supího Zobáka. Bismarck je přelétnul očima a pak pravil: „Pojďte, kapitáne.“

Na to se vrátil i s králem do svého kabinetu a Supí Zobák je následoval. Služebník, se vrátil o několik okamžiků později do pokoje, a usoudil podle hlasitých, často se střídajících hlasů, že se tam uvnitř vedla velmi živá rozmluva. Její obsah však nebyl určen pro veřejnost.

Mezi tou dobou, co Supí Zobák pobýval u Bismarcka, objevila se policie v hostinci Děvínský dvůr, aby zatknula údajného atentátníka. Jelikož na opětovné zaklepání v pokoji Supího Zobáka se nikdo neozýval a při bedlivější prohlídce se zjistilo, že se uvnitř nikdo nenachází, opět se všichni vzdálili, aby po uprchlíkovi venku pátrali.

Sotvaže byli policisté pryč, přijela před vrata hostince drožka. Mladý muž, který z ní vystoupil, nebyl nikdo jiný než Kurt Helmers. Neměl ani tušení o tom, co se stalo; netušil také, že obcházející kolem hostince jsou převlečení policisté, kteří bedlivě střežili hostinec. Vstoupil do nálevny a poručil nadsklepníkovi, který jej neznal, aby mu donesl sklenici piva. O několik minut později sem vešla sklepnice. Ta jej spatřila a ihned poznala. On jí pokynul a ona přistoupila k jeho stolu. V jejím obličeji se jevil částečně úžas, částečně obava.

„Vy jste zde, pane nadporučíku?“ pravila. „Tak je to přece pravda!“

„Co?“ tázal se Kurt.

„Že jste sem chtěl přijít.“

„Ovšem. Ale odkud to víte?“

„Povídal mi to cizinec, kterého zde teď chtějí zatknout.“

„Zatknout? A proč?“

„Protože pomýšlí učinit na Bismarcka vražedný útok.“

„Nesmysl! Holý nesmysl!“

„Ne, je to pravda, pane nadporučíku.“

„Tak tedy šel k Bismarckovi?“

„Ano.“

„A policie se již za ním pustila?“

„Ano.“

„To tedy nesmím ztratit ani okamžik. Musím také za ním!“

Vyskočil ze židle a spěchal rychle ven dveřmi, aby vyhledal Supího Zobáka.

Mezitím se ten vrátil ze své návštěvy u Bismarcka, kde dostal rozkaz, aby, jakmile se Kurt dostaví, to ihned ohlásil Bismarckovi a pak čekal, co se mu ze strany ministra vzkáže.

Sotvaže se však Supí Zobák octnul opět ve svém pokoji, nahrnulo se tam za ním celé hejno policistů, kteří jej ihned zatknuli a kteří pak začali prohledávat jeho věci, aby se přesvědčili o zmíněném pekelném stroji, o němž jim byla polekaným hostinským podána zpráva.

Když pak jeden z policistů spatřil pod šatstvem ukrytý pozoun, vytáhnul jej velmi bedlivě ven, očekávaje každou minutu výbuch údajného pekelného stroje.

Při pohledu na tento výstup se Supí Zobák nemohl déle zdržet a vypuknul do tak hlasitého smíchu, že se až zdi otřásaly.

Když pak konečně sám úředník zpozoroval, že drží v rukou skutečný pozoun a žádný vražedný nástroj a když se v tom samém okamžiku také Kurt Helmers vrátil a svými slovy potvrdil všechna udání Supího Zobáka, byl lovec opět propuštěn na svobodu. Na to se všichni policisté vzdálili a Kurt se Supím Zobákem byli opět sami.

„Co teď uděláme?“ ujal se konečně slova Supí Zobák.

„Vydáme se ještě dnes na cestu.“

„Kam?“

„Přes L?Havre de Grace do Mexika. Podle obdržených instrukcí tu už ani minutu déle nesmíme otálet.“

A tak se také stalo, jak je již laskavému čtenáři známo z dřívějších kapitol, v nichž další osudy všech našich známých až do jejich shledání již byly vylíčeny.

Ke konci našeho vypravování nám ještě zbývá sdělit, že hrabě Emanuel se zase úplně uzdravil.

Hrabě Fernando se už nevrátil do Mexika, nýbrž prodal své zámořské statky a zůstal s Emanuelem na německé Rodrigandě.

Mariano, mladý hrabě, se se svojí šťastnou Amálií usídlil na španělské Rodrigandě, bývá ale častým hostem u svých německých příbuzných.

Sternau, někdejší lékař, dokáže důstojně zastupovat tradice svého vévodského domu ve Španělsku po boku své dosud krásné Rosity.

Otto z Rodensteinu s Florou k němu často zavítají.

Alimpo s Elvírou žijí u hraběte Emanuela. Starý nadlesní Rodenstein se pořád ještě denně dohaduje s Ludwigem a se svou pakostnicí. Malý Camillo bydlí s paní Emily u Antona Helmerse a jeho Emmy na haciendě del Erina, zatímco starý Pedro Arbellez šel na odpočinek. Černý Gérard se svou ženou Resedillou a s tchánem žijí v hlavním městě Mexika. Bizoní Čelo dosud honí bizony a medvědy a občas zavítá na haciendu. Medvědí Srdce si odvedl Karju jako svou squaw na území Apačů, kde se dělí se svým bratrem Medvědím Okem o náčelnictví nad těmi udatnými kmeny…

Lesní Rosita je nejšťastnější ze všech mladých dam. Její manžel je již plukovníkem, ačkoliv nesmíme prozradit, které posádce je přidělen. Oba střídavě kolébají na svých kolenou malé něžné lesní poupátko, které slibuje, že z něho bude krásná Rosita. – A ti ostatní, o nichž bychom se ještě měli zmínit? Zarba, cikánka se svými lidmi, Pepi a Cecilia, ty hezké Mexikánky i s doktory Bertholdem a Willmannem, kde ti zůstali? Copak dále se stalo se zahradníkem Bernardem Mendozou, když s hrabětem Fernandem uprchl z Heráru, jako z Wagnera, statného námořního kapitána? Nuže tito dva dostali hojnou odměnu, a jsou teď zámožní páni. Nad těmi ostatními se ale dodneška rozprostírá rovněž tajná jako zajímavá záhada, která se vyjasní jen v tom případě, bude-li laskavý čtenář mít chuť nahlédnout do románu „ZTRACENÝ SYN“, napsaného stejným spisovatelem, jako teď se všemi svými přáteli se srdečně loučící román „TAJEMSTVÍ STARÉHO RODU“ a všech jeho sedm dílů…