Karel May

V říši stříbrného lva 1. - V zemi černých stanů

Kapitola první OD HROBU VINNETOUOVA

Mnoho mých čtenářů jisté zná Vinnetoua, náčelníka Apačů, nejušlechtilejšího Indiána, mého nejlepšího a nejvěrnějšího přítele. Zajisté též vědí, že zemřel a jak se to stalo. V hlubokém kráteru hory Hancock, v boji proti Siouxům byl střelen do prsou a krátce nato skonal v mém náručí. Jeho mrtvé tělo jsme dopravili do hor Gros Ventre a pochovali jsme je tam v údolí říčky Metsur. Já pak šel za svou smutnou povinností na jih, abych zvěstoval Apačům, že zahynul veliký vůdce apačských kmenů, kterého si nejvíce vážili a jehož nejvíce obdivovali. Byla to jízda, na niž bych ještě dnes raději zapomněl. Vinnetouova smrt mne zdrtila tak, že jsem se úplně změnil. Jindy vždy veselý a pln sebedůvěry, nevzmohl jsem se teď ani na nejmenší úsměv, ano, ztratil jsem všechnu chuť k životu. Chtěl jsem být sám a sám, vyhýbal jsem se lidem, a zastavil-li jsem se na své daleké, osamělé jízdě v některé pevnůstce nebo u některého osadníka, omezil jsem své zastávky na dobu nejkratší a odjel jsem opět co nejrychleji. Stranil jsem se lidské společnosti. Nemohu ovšem tvrdit, že lidé, s kterými jsem se tehdy setkal, by se byli ke mně chovali tak, abych si přál u nich zůstat déle, než jak jsem původně zamýšlel. Vůbec ne, věnovali mi tak málo pozornosti, jako bych pro ně nebyl, a když jsem odjížděl, dostalo se mi sotva pozdravu. Zavinil to asi můj zchátralý zevnějšek. Na vysvětlenou musím uvést, že jsem se vydal s Vinnetouem k hoře Hancocku proto, abychom vysvobodili některé dobré a slušné osadníky ze zajetí Siouxů Ogallallů. Podařilo se nám to, náš úspěch byl však zaplacen Vinnetouo-vou smrtí. Když jsme jej pochovali, část bělochů se odhodlala zůstat v údolí řeky Metsur a založit tam novou osadu. Pomáhal jsem jim při tom, a tak se stalo, že jsem se vydal na cestu k Apačům teprve značně později.

V zemi černých stanů Průběhem doby utrpěl můj lovecký oblek tolik, že jsem jej musel nahradit jiným, protože však je na divokém Západě pramálo oděvních skladišť, byl jsem rád, když mi nabídl jeden z osadníků výrobek své vlastní krejčovské dílny, šaty téhož druhu, jakého užívají zálesáci, ale zhotovený z modrého plátna vlastní výroby. Neumělé ruce oblek nastříhaly a šily. Takové šaty nevynikají ovšem střihem, spodky připomínají dvě svislé spojené roury, vesta malý pytel bez rukávů a kabát velký a dlouhý pytel s rukávy. A poněvadž tento oblek byl pořízen na osobu zcela jinou, snadno uvěříte, že mi v něm připadla nezáviděníhodná úloha. Podobal jsem se v něm všemu jinému, jenom ne slušnému lovci. Přistoupilo-li k tomu i mé nynější jednání, na slovo skoupé a lidí se stranící, bylo zcela přirozené, že jsem nikde nemohl očekávat pozornost, kterou jinak Old Shatterhand všude vzbuzoval. Dorazil jsem tak ve dvou nedělích až k North Canadianu. Jel jsem rozlehlou, rovnou prérií, na níž se zelenaly osamělé skupiny stromů a křovin, okolnost, jež vyzývala k obezřetnosti, poněvadž se zhoršoval rozhled. Nezbývalo mi nic jiného, než být stále připraven na nějaké nenadálé nepřátelské střetnutí, neboť se roznesla pověst, že vypukly povážlivé nepokoje mezi Komanči, jejichž území dosahovalo až sem. Přiblížilo se již poledne, když jsem dospěl k potoku, jehož čistá a svěží voda zvala k odpočinku.

Vyhledal jsem si místo, z něhož bych měl co nejlepší výhled, abych každého, kdo by se přibližoval, mohl spatřit. Pak jsem seskočil z koně a dopřál mu volnosti k pastvě. Sám jsem se po chuti napil a položil se pak do stínu stromů, ale tak, abych celé okolí mohl dobře přehlédnout. Ležel jsem tak asi čtvrt hodiny, když jsem zpozoroval dva jezdce, kteří, jak se zdálo, směřovali přímo k místu, kde jsem odpočíval. Byli to běloši, zůstal jsem tedy bezstarostně ležet. Přijížděli ze

směru, kterým jsem před chvílí přišel, sledovali přímo mou stopu, jíž zřejmě věnovali velikou pozornost. Padli na ni a chtěli vědět, koho mají před sebou. Jeli na mezcích, oba byli navlas stejně oblečení. Jakmile se mi přiblížili, zpozoroval jsem, že se tato podobnost vztahuje nejenom na šaty, nýbrž i na jejich postavy a rysy obličejů. Kdo je spatřil, musel usoudit, že jsou bratry a dokonce snad dvojčaty. Postavou byli dlouzí, neobyčejně vyzáblí a vyčouhlí. Na první pohled se zdálo, jako by již delší dobu trpěli nouzí. Že tomu tak není, o tom svědčila zdravá barva ve tvářích a pevné držení těla za jízdy. Byli nejen stejně odění, nýbrž i stejné vyzbrojení a to zvyšovalo jejich podobnost tak, že by byli zcela k nerozeznání, kdyby jeden z nich nebyl poznačen jizvou na levé tváři. Valnou mužskou krásu by jim byl asi nepřisoudil nikdo, neboť nejnápadnější část jejich obličejů byla bohužel vytvořena zcela neobyčejně. Nejsou nosy jako nosy, ale tohle byly nosy! Každý se mohl s absolutní jistotou vsadit, že takové nosy nenajde v celých Spojených státech. A nejen rozměry těch nosů, ale i jejich tvar byl neobyčejný, a což teprve barva! Představit si takové nosy nelze,

k tomu je třeba vidět je, každý popis je zcela nevýstižný. A kupodivu, i ty dva nosy si byly tak podobné, že kdyby bylo

možné je odlomit, zaměnit a opět nasadit, obličeje obou mužů by nebyly utrpěly nejmenší změnu. Navzdory těmto

nosům se oba muži nemohli považovat za ošklivé, naopak, jejich výrazné tváře zářily blahovůlí, v ústních koutcích se usadily veselé a bezstarostné úsměvy, a jejich jasné, bystré oči hleděly do světa tak mile a přívětivě, že ani vyslovený nedůvěřivec je nemohl podezírat ze špatných úmyslů. Oblečeni byli do velmi pohodlné, vlněné, tmavošedé kazajky a spodků z téže látky, nohy vězely v silných šněrovacích střevících, na hlavách měli bobří klobouky s prostornou

střechou a s ramen jim splývaly široké pokrývky na způsob plášťů. V kožených opascích vězely nože a revolvery, a kromě toho byli ozbrojeni dlouhými, dalekonosnými puškami. Všechno na těch dvou téměř svádělo k představě záměny. Kdyby byli oba zašli do křoví a jeden z nich opět vystoupil, skutečně bych nevěděl, který tam zůstal, kdyby nebylo zmíněné jizvy. A aby podobnost ještě více vynikala, oba jezdili na mezcích, kteří byli též úplně stejní barvou, vzrůstem, stavbou těl i chůzí. Dosud jsem tyto muže nikdy nespatřil, slyšel jsem však o nich a věděl jsem tedy dobře, koho mám před sebou, klamči omyl byl vyloučen. Oba byli nerozluční, nikdo nikdy nespatřil pouze jednoho z nich. Jejich vlastní jména neznal nikdo, říkalo se jim jen “The both Smiffles” (Nosáčové), přirozeně pro jejich nosy. Ten s jizvou byl Jim, druhý Tim, tedy Jim Snufřle a Tim Snuffle. I jména byla podobná, a aby tomu nasadili korunu, také jména mezků zněla podobně, Jim měl mezka Polly, Tim zas Molly. Ačkoli jsem v poslední době nebyl v náladě uzavírat nové známosti, neměl jsem nic proti setkání s těmito muži. Byli to, jak se říká, z duše dobří a počestní lidé a při tom tak zajímavé charaktery, že stálo za to se k nim na kousek cesty přidružit, jestliže se jejich pouť bude shodovat s mojí.

Nespatřili dosud ani mne, ani mého koně, jenž se pásl za křovím, neboť tráva, v níž jsem ležel, byla u potoka tak bujná, že mě úplně zakrývala. Upírali oči na mou stopu, přitom se ke mně stále blížili, až byli ode mne vzdáleni sotva dvacet kroků. Tu zpozorovali, že stopa, po níž se brali, náhle mizí. Zastavili své mezky a ten s jizvou zvolal překvapeně: “All devils! Konec stopy! Nepozoruješ to také, starý Time?” “Ves,” přisvědčil druhý. “Ale kde je chlapík?” “Odklizen!” “To by tu musel být někdo, kdo ho odklidil, Old Jime. A nikoho nevidím. To se mi ještě nikdy nestalo!” “Mně také ne. Ale pohled5! Koňské stopy vedou za křoví. Chlapík se tam asi skrývá.” “Ale ne! Obrať své požehnané oči sem dolů, starý brachu! Tuhle seskočil a šel k vodě, kde …” Ustal v řeči. Sleduje mé stopy zrakem, upřel je na místo, kde jsem odpočíval, a pokračoval v řeči:

“U všech ďasů! Tam leží v trávě a ani se nehýbá! Myslí snad ten človíček, že zde na divokém Západě už není ani

střelný prach, ani plížící se rudoch? Hoví si tu pěkně, jako by spal doma na pohovce a ne za řekou Mississippi, kde pobíhají Komančové jako vlci, vyjící po kořisti. Pojď, vzbudíme ho!” Zamířili i se svými zvířaty ke mně. Hleděl jsem na ně, jak přijíždějí, a když poznali, že jsem nespal, řekl ten s jizvou: “Good day, muži! Jaký jste to neprozřetelný greenhorn. Zanecháte stopu, kterou každý pozná na tři míle a uložíte se na jejím konci do trávy, aby vás každý rudoch snadno nalezl a zhasl vaše světélko. Ani za mák se mi nezdá, že byste byl zálesákem!” Jeho hlas vinou podivuhodně obrovského nosu získal svérázný zvuk, který jméno Snuffle znamenitě vystihovalo. Prohlédl si mne nyní pátravým, nikoli však zlomyslným pohledem, který jsem klidně snesl, a potom pravil: “Nu, nedostanu odpověď?” “Ale ano, nechtěl jsem vám jen odporovat,” odpověděl jsem. “Odporovat? Rád bych věděl, kde byste k tomu vzal příčinu!” “Právě z vašich slov, sir.” “Ach! Opravdu? To mi musíte vysvětlit!” “Nazval jste mne neprozřetelným, aniž jste k tomu měl nejmenší důvod. Zaslouží-li někdo výčitky, jste to jen vy.” “My? By God! Dokažte to!” “Beze všeho. Myslíte opravdu, že rudoch, jdoucí po mé stopě, by mne mohl tak snadno dopadnout?” “Ovšem!” “Oho! Byl bych ho viděl přicházet a dostal by ode mne něžný pozdrav dřív, než by zjistil, kde vězím.” “Opravdu?” “Spolehněte se. Sami jste byli jen několik kroků ode mne, než jste mne spatřili. Desetkrát jsem vás mohl poslat do věčných lovišť, zatím co jste uvažovali, kde bych mohl být.” Jim pohlédl na svého bratra a řekl: “Tento muž má pravdu, nemyslíš, starý Time? Mluví téměř jako kniha, ačkoli nevypadá zrovna nejchytřeji. Je to tak, mohl nás odklidit zcela snadno, kdybychom byli nepřáteli a,” - doložil důrazně - “kdyby byl pravým westmanem.” “Yes. Ale on westmanem není,” odvětil Tiin velmi určitě a pohlížel na mne s blahovolným politováním. “Bude to asi nějaký zbloudilý osadník.” “Zajisté, to je patrné na první pohled. Ujmeme se ho a uvedeme ho na pravou cestu. Zabloudit na dalekém Západě a vlézt Komančům do drápů, to není zrovna nejvyšší rozkoš. Zatím si tu můžeme také trochu odpočinout, místečko není špatné.”

Sestoupil a posadil se vedle mě, totéž udělal i jeho bratr a potom se mne tázal oním sebevědomým, ale celkem dost přívětivým způsobem, jakého užívá vyšší, když hodlá pomoci nižšímu: “No, nenamítáte snad nic, že vám budeme společníky, he?” “Prérie není uzavřena nikomu, sir.” “Holá! To zní zrovna tak, jako by vám bylo docela lhostejné, jestliže vám chceme přispět radou a pomocí.” “Je to od vás velice hezké, nepotřebuji však vaši radu ani pomoc.” “Že ne?” tázal se s údivem, zvedl obočí a povážlivě si mne prohlížel. “Ne.” “Tedy jste nezabloudil?” Ne ” “INC. “Vyznáte se v této krajině?” “Ano.” “Hm! Zvláštní věc! Vsadil bych svého mezka proti kůzleti, že zálesák nejste. Odkud tedy vlastně pocházíte?” “Tam z druhé strany.” “Za velkou louží? Hm, tomu rád věřím. Je to pravděpodobné. Vaše tvář, oblek - vše na vás je evropské. Neřekl byste nám laskavě, co tu kutíte a jak se jmenujete?” “Proč ne? Ale já tu byl dříve a mám tedy právo, abych se nejprve tázal vás.” “I hrome, tenhle gentleman dbá na čest! Nu, přišli jsme ovšem později a proto chceme být slušní a říci vám, že jsme lovci, praví, poctiví lovci a ne snad nějací mrchožrouti, kteří teď po

stovkách znepokojují starou prérii. A jak se jmenujeme? Naše jméno tu nemá významu, neboť celý svět nás zná jen jako bratry “Snuffies”, víte - to pro naše nosy. Je to sice poněkud mrzuté, ale my jsme si na to už tak zvykli, že si z toho nic neděláme. Tak! Teď víte, kdo jsme a jak se jmenujeme, a očekáváme, že i vy nyní odpovíte na mou otázku.” “Velice rád,” odpověděl jsem jeho vlastními slovy. “Chci být také slušný a řeknu vám, že jsem lovec, pravý poctivý lovec a žádný příživník, kterých se teď tolik vyrojilo. A jak se jmenuji? Mé vlastní jméno tu nemá význam, neboť celý svět mne zná jen jako Old Shatterhanda.” Sotva jsem to řekl, vyskočil Jim Snuffle a zvolal: “Old Shatterhand? Tisíc kulí! Jaká čest poznat nejslavnějšího…” Nedomluvil, neboť jeho bratr Tim mu vskočil do řeči: “Nonsens! Nedej si něco namluvit, starý Jime! Jen se pořádně na toho človíčka podívej! On a Old Shatterhand? Vím přece dobře, že máš také oči!” Jim bratra poslechl, ještě jednou si mne zkoumavé prohlédl a zklamaně prohlásil: ” Well, máš pravdu, starý Time! Tenhle muž není Old Shatterhand, jinak by každý mýval musel být grizzlym.”

Po těch slovech opět usedl. Podotkl jsem: “Věřte nebo nevěřte, pravdivost mých slov tím nezměníte.” “Psfcaio/” zasmál se Jim Snuffle. “Vy nejste Old Shatterhand. Dobře vím, kdo jste a co jste.” “Tak ven s tím!” “Jste šprýmař, veselá kopa, která nás chce povodit za naše dlouhé nosy. Ale to se vám nepodaří. Neobyčejně jste mne prve svou drzostí překvapil, takže jsem málem zapomněl, že slavného lovce, jehož jméno jste bral nadarmo, osobně znám.” “Že ho znáte, master Snuffle?” “ye,.” “Dobře ho znáte?” “To zrovna ne. Viděli jsme ho jen jednou ve Fort Clark na Missouri.” “Ve Fort Clark? Že by tam byl někdy býval Old Shatterhand? O tom nic nevím.” “Věřím, docela rád věřím, neboť jsem přesvědčen, že vy ho znáte leda podle jména. Řeknu vám tedy, že je to člověk statný, urostlý a vysoký jako jedle, širokých prsou, s plnovousemčerným jako uhel, který mu splývá až na prsa. Dříve než uzavřel přátelství s Vinnetouem, byl raněn tomahawkem na čele, stopy tohoto zranění jsou dodnes patrné.” “Tomahawkem na čele? Vysoká ramenatá postava, s dlouhým a černým plnovousem? Mhm, mhm. To jste se skutečně nechal pěkně povodit za svůj dlouhý nos, mistře Snuffle. Old Shatterhand ve Fort Clark nikdy nebyl. Muž, kterého jste mi právě popsal, je lovec bobrů, jménem Stoke, rodák z lowy, který se několikrát a na rozmanitých místech vydával za Old Shatterhanda, až mu to někdo zarazil..” “Kdo mu to zarazil?” “Pravý Old Shatterhand ovšem.” “Tedy vy?” “r”.” “Uff! Jak se to přihodilo, sir? Jsem opravdu zvědav na bližší podrobnosti.” “Jsou zcela prosté. Bylo to také v pevnosti, ale ne ve Fort Clark, nýbrž ve Fort Randall, také na Missouri. Přišel jsem tam, abych si doplnil zásobu střeliva, a tam ve store jsem našel společnost mužů, sedících se Stokem a hltavě naslouchajících jeho žvástům. Zeptal jsem se ho, je-li opravdu Old Shatterhandem, a když přisvědčil, prohlásil jsem, že jen já jsem ten, kdo má právo na toto jméno. Protože mne za to nazval lhářem, dokázal jsem pravdivost svého tvrzení.” “Dokázal? Prosím vás jak?” “Udeřil jsem ho pěstí do hlavy, takže se okamžitě svalil.” ” Well! Buďte tak laskav a ukažte nám tu vaši pověstnou pěst.” “Zde je.”

Natáhl jsem k němu dlaň. Chopil se jí, pozoroval ji, ohmatal ji a potom se zasmál: “Jste opravdu nevyrovnatelný šprýmař. Tohle je ruka nějaké miss Jackso-nové. Tak měkké prsty měla nebožka naše teta. Vím to velmi dobře, neboť jsem od ní dostal nejeden pořádný pohlavek, ale ten mne nepovalil, ani jsem po něm neomdlel. A těmito prsty že omráčíte člověka?” “Yes.” “Tak, že omdlí?” “Tak, že už nevstane, budu-li chtít.” ” Well! Buďte tedy tak laskav a zasaďte mi jednu takovou ránu. Prosím vás o to velice, neboť bych jednou rád zjistil, co člověk cítí, když upadne do bezvědomí.” A nastavil mi hlavu jako kozel. Opravdu, zasvrběla mne ruka, ale přemohl jsem se a odpověděl jsem klidně: “Nežádejte to ode mne, Mr. Snuffle. Počítám, že na vás bych potřeboval aspoň dvě rány.” “Proč?” “Jednu na váš nos.” “Hahaha! No, nevyklouzl jste mi zle, ale teď aspoň víme, na čem s vámi jsme. Kdybyste byl opravdu Old Shatterhand, byl byste udeřil, neboť ten muž si nedá beztrestně přezdívat šprýmařů.” “Zvláště znamená-li to slovo vlastně lháře,” doložil jsem klidně. “Jste velice laskav, že používáte méně ostrého výrazu. A právě tato vaše laskavost mi brání vyhovět vašemu přání.” “Vida, to je zas dost dobrá výmluva! Víte snad, jaké pušky má Old Shatterhand?” “Ovšem.” “Nuže?” “Medvědobijku a Henryovu opakovačku.” Zde musím poznamenat, že jsem svou henryovku uložil do plátěného pouzdra, aby nezrezivěla vlhkem deště, který se snesl předešlé noci. Jim Snuffle ukázal na kulovnici, jež ležela vedle mne, a ptal se: “Snad byste nechtěl tvrdit, že tady ten starý, nemotorný kanón je Old Shatterhandova medvědobijka?” “Zajisté.” “Pak mohu houfnici z doby Washingtonovy směle prohlásit za salonní revolver! A ta sváteční zbraň, kterou tak něžné zavinujete, to je henryovka?” “Yes.” “Tak ji přece ukažte! Moc rád bych si ji prohlédl.” “Ukázal vám také ten druhý Old Shatterhand na Fort Clark své zbraně?” “Nikoliv.” “Pročpak ne?”

“Prosím vás, kdo by se opovážil obtěžovat takového muže podobným nemístným přáním? ” “A mne obtěžujete docela bezohledně, jak vidím. Měl tam ten s sebou také medvědobijku a opakovačku?” “Nevím. Nebylo to také třeba. Ujišťuji vás, že to byl ten pravý Shatterhand: širák, lovecká kazajka z losí kůže, lovecká košile a legginy z jelenice, vysoké boty do vody - věru, tak chodí Old Shatterhand, jinak si ho člověk nemůže a nesmí ani představovat. No, a jak vy proti tomu vypadáte? Váš klobouk jediný připomíná lovce nebo westmana, všechno ostatní však připomíná pluh a králičí chlívek. A potom hlavní věc: Old Shatterhand není a nemůže ani být v této krajině.” “Proč?” “Protože je nahoře v horách Gros Ventre.” “Víte to tak jistě?” “To bych řekl. Patrně ani nevíte, co se tam nahoře přihodilo. Slyšel jste někdy o Vinnetouovi?” “O náčelníkovi Apačů? Co vy o něm víte?” “Ze je nebožtík. Tak, tak! Pomyslete si, ten znamenitý chlapík je mrtev. Zastřelili ho Sioux Ogallallové na hoře Hancocku, a Old Shatterhand je jim jistě v patách, aby tisíckrát pomstil smrt svého přítele a bratra. Říkám vám, že ani jeden z nich nevyvážné životem! Old Shatterhand neprolévá krev zbytečně, ale v tomto případě jistě neustane a neumdlí, dokud těm rudým klackům nezhasne poslední světýlko života. No, ještě tvrdíte, že jste Shatterhand?” To, co řekl, působilo na mne tak, jako by mi někdo krutě stiskl srdce, má bolest nad ztrátou Vinnetoua byla dosud příliš živá. Přece jsem však na jeho otázku přisvědčil. “Tak nám přece vypravujte,” naléhal, “co se tam na té hoře stalo?” “Stačí mi, sir, že jsem to zažil, nechce se mi o tom hovořit.” ” Well! Vždycky přijdete na dobrou vytáčku! Človíčku, vy se mi líbíte. Bud’ máte o kolečko víc a vydáváte se za někoho, jehož ani neznáte, a v tom případě se vás musíme ujmout, abyste se nakonec nepokládal za tureckého sultána nebo čínského císaře. Tropíte-li si však jen žerty, i tak nám budete velmi vítaným společníkem, neboť náležíme k lidem, kteří si také rádi občas zažertují. Kdybyste měl s námi stejnou cestu, vzali bychom vás s sebou.” “Prokázali byste mi opravdu tu čest?” “Nemluvte o cti, my se jen rádi zasmějeme. Odkudpak přicházíte?” “Z hor Gros Ventre.” “Well! Zůstáváte věrný své úloze, jak pozoruji. A kam směřujete?” “K Apačům.” “Ďáble! Co u nich chcete?” “Musím jim oznámit smrt Vinnetouovu.”

“Člověče, vy nám tu hrajete svou úlohu vskutku znamenitě! Ale máte-li opravdu tento úmysl, podnikáte nebezpečnou cestu nadarmo, neboť Apačové zajisté už vědí, že jejich náčelník zahynul.” “Máte pravdu! Byl jsem lecčíms zdržen a nevydal jsem se na cestu hned. Tak mne fáma předešla. Vím, jak se zde na Západě rychle rozšíří pověst nebo nějaká zpráva. Ale přesto k nim musím. Je třeba, aby slyšeli očitého svědka.” “Očitého svědka! Jste opravdu vypráskaný chlapík! Nu, chcete-li s námi zůstat, bude nám to nejvyšší rozkoší. Hodláme jít totiž přes Canadian a potom vzhůru do Santa Fé. To je také po nějakou dobu váš směr. Tedy: Chcete se k nám přidružit nebo ne?” “Ano, protože se mi také líbíte.” ” Well! Ujednáno. Ale nejdříve nám řekněte, jak vás máme nazývat? ” “Mým jménem samozřejmě.” “Snad Old

Shatterhand? ” “Ano.” “Muži, to od nás nežádejte. Jméno toho lovce ani žertem nevezmeme do úst.” “Myslím to vážně, sir.” “Ale my ne. Řekněte nám laskavě své jméno!” “Nemám jiné - zde na Západě.” “Hm. Nutíte nás tedy, abychom vám nějaké vyhledali. Jste šprýmař, tedy vás budeme nazývat Mr. Laugher1, pokud se vám neuráčí sdělit nám své pravé jméno. Jste s tím srozuměn?” “Nenamítám nic.” “Jsi s tím také srozuměn, starý Time?” “Nazývej si ho, jak chceš, krátce nebo dlouze, souhlasím. Teď je to Old Shatterhand, uvidíme, co z něho ještě všecko bude.”

“Westman nebo traper jistě ne. Tedy, Mr. Laugher, pojedete s námi. Víte, co to znamená?” “Sotva něco zvláštního.” “Oho! Musíme územím Komančů, kteří se zase jednou postavili proti bělochům. Tvrdí totiž, že byli opět při jakýchsi dodávkách zkráceni čili okradeni.” “To je pravda, ale špatně jste se vyjádřil.” “Řekněte to tedy lépe!” “Dostanou-li nás, budeme hlupáci.” ” Well, very well! Možná, že jste opravdu tak chytrý, jak vaše slova napovídají a že se nenecháte chytit. Nyní však jsme se dost napovídali a proto vzhůru na cestu. Přiveďte si koně, sir!” “Přijde sám.” ‘Smíšek Zahvízdl jsem a můj kůň přiklusal okolo křoví. Když spatřili mého nádherného hřebce, oba nosáči překvapením na chvíli oněměli, a Jim zvolal: “By God, to je koníček. Muži, kde jste vzal takové zvíře?” “Je to dar.” “Od koho?” “Od Vinnetoua.” “Držte konečně zobák, člověče! Vám by tak Vinnnetou daroval takového koně! To už skutečně zacházíte trochu daleko! Řeknu vám nepokrytě, že jste mně podezřelý! Takový poběhlík a má takové drahocenné zvíře! Nu, doufám, že nás majitel toho koně nepotká a nesvolá na místě jury, aby vás oběsila!” “Nestarejte se, Mr. Snuffle!

Nepatřím k zlodějům koní. Že kůň patří mně, můžete snadno usoudit z toho, že mne rychle a ochotně poslouchá. To zvíře patřilo dříve náčelníkovi Siouxň, než je Vinnetou ukořistil.” “Hm. To, co povídáte, má hlavu a patu a jsem tím opravdu drobet zmaten. Kdo jezdí na takovém koni, nepatří jistě k obyčejným světoběžníkům, ale pravý westman nenavleče na sebe takové plátěné kornouty, jaké visí na vás! Jste mi hádankou, človíčku!” ” Well, ale nelamte si tím hlavu. Rozluštění přijde samo.” “Ale co nejdříve, prosím, Mr. Laugher! Považoval jsem vás za šprýmaře, ale tenhle kůň mi vrtá hlavou. Na štěstí máte upřímný, poctivý obličej, a tak to s vámi zkusíme. Nasedněte a kupředu!” Řekl jsem již, že mi toto setkání nebylo od samého začátku nemilé, nyní však ještě získávalo na zajímavosti, začínal jsem se bavit. Oba

nosáčové stůj co stůj nechtěli uvěřit, že bych byl Old Shatterhand, mýlil je zmíněný Stoke a rovněž můj nynější oblek je utvrzoval v pochybnostech. Považovali mne buď za šprýmaře, nebo za člověka, který má o kolečko víc, a teď se dokonce ozvalo lehké podezření, že jsem zloděj koní. To mne potají nemálo bavilo, a proto, když jsem teď sedl na koně k další jízdě, nijak jsem se nesnažil, aby mé držení svědčilo o tom, že jsem v sedle doma. Neobratná jízda, kterou jsem předstíral, utvrdila ještě jejich přesvědčení, že jsem velmi pochybnou osobností, potají si často vyměňovali o mně domněnky, a neušlo mi, že mě mají ostře na mušce. Abych je přiměl k jinému názoru, mohl jsem jim jen ukázat svou opakovačku, mně se ale líbilo nechat je v jejich starostech, a tak nakonec, jak se zdálo, docela litovali, že mne vzali s sebou. Večer jsme se utábořili na kraji lesa. Rozumí se, že jsme pro své bezpečí postavili stráž. Vyzval jsem je, aby stanovili pořad hlídek, oba však prohlásili, že mohu pokojně spát, že budou střídavě bdít sami. Jejich nedůvěra tedy rostla. Jindy, abych je nepřetěžoval, bych jim byl dokázal, že jsem skutečně ten, za koho se vydávám, ale v posledních nocích jsem se skoro nevyspal, byl jsem na prérii sám a nemohl se s nikým na stráži střídat, proto mi teď bylo zcela

vhod, že si mohu odpočinout. Ulehl jsem a spal tvrdě až do rána, kdy mě vzbudili. Opakovačku jsem měl ve spánku pod rukou, aby si ji nemohli prohlédnout.

Když jsme ráno vyrazili, měli jsme před sebou ještě asi čtyři hodiny jízdy, než dospějeme k Beaver Creeku při North Canadianu. Zůstal jsem skoupým na slovo a do sebe zahloubaným jako včera. Snufflesové se nepokoušeli navázat rozhovor, zřejmě je začalo mrzet, že mne vzali s sebou a nejraději by se mne asi byli zbavili. Asi po dvou hodinách jsme projížděli malou otevřenou savanou. Na ní se před námi vynořil osamělý jezdec, jenž ujížděl, jak jsem viděl, přímo k nám. Když nás zpozoroval, stanul na okamžik a pobídl koně napravo, aby nás zdaleka minul. To vzbudilo moje podezření. Také oběma nosáčům to bylo nápadné, a Jim řekl: “Nechce nás potkat. Je to běloch, vidí nás a musí také vidět, že nejsme rudokožci. Pročpak asi o nás nechce nic vědět, Old Time?” “Asi proto, že v této končině nelze nikomu důvěřovat, Jime. Ani bělochovi,” odpověděl Tim. ” Well. Ale my mu dokážeme, že nám může důvěřovat. Bude nám snad prospěšné, když se dozvíme, odkud přichází a zda nenarazil na stopy Komančů. Pojedeme k němu!” Kdyby to nebyli udělali, byl bych je k tomu vyzval, takto jsem jel klidně a beze slova s nimi. Jezdec viděl, že ho chceme dostihnout: kdyby se byl ještě teď vyhýbal setkání, stal by se ještě podezřelejším než dosud, a jelikož jsme byli tři, byli bychom ho snadno dohonili. Proto měl tolik rozumu, že se smířil s osudem a jel nám vstříc. Když se k nám dostatečně přiblížil, zpozoroval jsem, že jede na velmi pěkném koni. Ne bez údivu jsem si povšiml, že kůň je sedlán způsobem v

Americe zcela nezvyklým. Sedlo a řemení bylo totiž skoro přesnou napodobeninou skvostného postroje, kterému v Persii říkají rešma. Bylo ovšem vyrobené jen neuměle někým, kdo neznal originál,1 ale tím spíše to bylo zde na divokém americkém jihozápadě udivující. Nevěděl jsem opravdu, jak si to vysvětlit a co o tom soudit. Až dosud jsem zkusil a zažil všelicos neobyčejného, ale něco tak zvláštního, jako perské sedlo na americkém prérijním koni, jsem dosud neviděl. Jezdec byl zřejmě plnokrevný Američan, a stěží se dalo předpokládat, že si tento postroj objednal u sedláře.

Podle oděvu to byl traper, na zádech nesl pušku, u pasu pouzdro s revolverem, nůž a - co ještě? Nevěřil jsem svému zraku, když jsem spatřil dlouhý perský handžár, dýku, jejíž rukojeť byla vykládána velmi umělecky stříbrem. Jak získal ten chlapík tuto orientální zbraň? Něco tady skřípalo. Pozdravil nás nevrle, a když viděl, že není zbytí, zarazil koně.

Když jsme jeho pozdrav opětovali, Jim Snuffle se ho tázal : “Nezazlívejte nám, sir, že vás na minutku pozdržíme. Komančové vylezli ze svých doupat, a tak je vždycky dobré vědět, je-li krajina před námi bezpečná nebo ne. Přicházíte od Beaver Creeku?” “Ano,” odpověděl tázaný, vztyčil své dlouhé tělo a netrpělivě pokrčil širokými rameny. “Chcete-li něco vědět, ptejte se rychle, mám naspěch.”

“Nebudu mluvit zbytečně. Kudy jste jel, než jste dorazil ke Creeku?” “Cestou od Antelope Butes.” “Sám?” “y”.” “Jste tedy neobyčejně odvážlivý chlapík. Nepřišel jste na stopy Komančů?” Ne ” “ne. “Ale oni vykopali válečnou sekyru, jak se povídá.” “Nic takového jsem neviděl a neslyšel. Ještě nějaké otázky? Musím dále!” “Při tak uspokojivé odpovědi jsem hotov. Děkuji vám zdvořile, sir, a přeji vám šťastnou jízdu!” “Farewell!” Nosáči byli spokojeni, ale já ne. Jestliže mi

byl předtím nápadný cizokrajný postroj a handžár, nyní byl mi podezřelý převeliký spěch tohoto muže, připadal mi přímo úzkostlivý. Že by byl sám dojel až sem od Antelope Butes, to byla nepochybně lež. Proto, když chtěl koně pobídnout k další jízdě, popojel jsem k němu blíž a řekl jsem: “Ještě okamžik, sir! Co je to za zvláštní postroj, kterým jste tak pěkně přizdobil svého koně? Takový jsem zde ještě nikdy neviděl.” “Do toho vám je starého čerta!” odpověděl mrzutě. Netrpělivě se snažil kolem mne projet, já mu však stále bránil v cestě a pokračoval jsem v hovoru: “Povídáte, že mi do toho nic není, ale kdo může za to, že jsem tak zvědavý a rád bych to věděl?” “Z cesty!” zafuněl. “Je to mexikánský postroj, teď to víte a jděte k čertu se svou zvědavostí!” Trhl uzdou, až se kůň vzepjal, a chtěl se ode mne odtrhnout, ale já pobídl hřebce patami, zůstal jsem cizinci stále po boku a mluvil jsem dál: “Mýlíte se, sir, to není postroj mexikánský, nýbrž perský. Rád bych se vás ještě zeptal, od koho máte tu cizokrajnou dýku za pasem?” “Nemám chuť vám odpovídat. Ostatně, jakým právem …” Nedomluvil, neboť ho Jim Snuffle přerušil a káravě mne napomínal: “Sir, tohle nejde! Radím vám, abyste nechal gentlemana odjet. Nebudete přece bez příčiny začínat hádku.” Nedbal jsem na to, co říká, a řekl jsem cizinci: “Tato dýka je perský handžár, a zajímalo by mne, odkud jej máte. Také kůň, na němž jedete, je mi dost divný. Je váš?” “Jak se opovažujete ptát se na něco takového?” zařval na mne muž. “Víte, jak se na takovou drzost odpovídá?” Jimův zásah ho asi povzbudil k odporu, neboť učinil pohyb, jako by chtěl vytáhnout revolver z pouzdra. “Nesahejte na bouchačku,” varoval jsem ho nevlídně. “Podívejte se raději na své boty a ostruhy! Hodí se k těmto orientálním třmenům? Tento kůň není váš. Komu jste ho ukradl?”

“Ty zvědavý taškáři …” Muž vytrhl revolver z pouzdra, nedopřál jsem mu však ani ten krátký okamžik, který potřeboval k otevření pojistky. Naklonil jsem se a dal mu ránu pěstí do spánku. Pustil otěže, skácel se na druhou stranu a spadl z koně na zem. Seskočil jsem, abych mu hned prohlédl kapsy. Vtom seskočil z koně i Jim, chytil mě za ruku a zvolal: “U všech kozlů, člověče, zdá se mi, že máme s sebou pěkného zákeřníka! Nedáte-li tomuto muži hned pokoj, srazím vás pažbou na zem!” Snažil se mě odtrhnout od cizince, ale přes všechnu námahu, kterou vynaložil, se mu to nepovedlo.

Setřásl jsem ho ze sebe, vztyčil se, a pravil jsem velmi rozhodně: “Rychlejší než vaše pažba, Mr. Snuffle, je má pěst. Nejsem ani zákeřník ani lehkověrný kluk jako vy, uvědomte si to! Nepleťte se mi do toho, vím dobře, co dělám.” “Ale - ale …” koktal v rozpacích, “ten muž se na vás přece nijak neprohřešil!” “Na mně ne, ale na jiných lidech, jak vám hned dokážu.” Sklonil jsem se opět k cizinci a vyprázdnil jsem mu kapsy již bez všeho vyrušování. Našel jsem ale jen předměty, jaké mívá při sobě každý westman -nikde nic, co by potvrzovalo mé podezření. To přimělo dobrého Jima, aby mi opět začal dělat výčitky. “Tak už vidíte svůj omyl, nemotoro, nic jste nenašel. Proč přepadáte člověka jako dravec, když …” “Prosím, nerozčilujte se!” vpadl jsem mu do řeči. “To, co má v kapsách, pouze dokazuje, že je lovcem, ale vůbec z toho není zjevné, že by ten kůň byl jeho. Teď se ještě přesvědčíme, co je v brašnách.” Rozepjal jsem jednu z nich, sáhl do ní a vyňal jsem předmět, jaký westman zpravidla nemívá, totiž malou knihu, vázanou v marokénu. Když jsem ji otevřel, spatřil jsem perské písmo, ne tištěné, nýbrž psané, a na stránce, která se mi namanula, jsem četl: ,,Du yar zirak u až badá in kuhun du maní, Faragat-i va kitab-i va gusa i caman-i! Man in huzur bi dunva va achirat na diham; Agarci dar pay-am uftand chalki, anjuman-i!” Byl to básnický ghazel ve stopách mujtass, opsaný z “Dívánu” Hafizova, nejslavnějšího lyrika, jakého Persie zrodila. Mohla tato kniha náležet stepnímu tulákovi, docela prostému, praobyčejnému, nevzdělanému prérijnímu poběhlí-ku? Rozhodně ne! Takový člověk nemá o perštině zdání, jak by tedy mohl číst Hafize, zatímco cválá územím nepřátelských Komančů? Hledal jsem dál a nalezl jsem kromě perské huká2 ještě jiné rozmanité předměty, které potvrzovaly, že osoba, které kůň patří, je pravděpodobně z Orientu. ‘Vodní dýmka.

Zde, na dalekém americkém západě! Okolnost, která zajisté můj údiv opravňovala! Byl snad pravým majitelem koně bohatý Yankee, který putoval prérií, když předtím cestoval v Persii nebo vůbec v Orientě? Byl okraden, byl snad dokonce zavražděn? To bylo nezbytně třeba vyšetřit! Oba nosáči stáli u mne, neboť i Tim Snuffle slezl s koně, a přihlíželi mému počínání v napjatém očekávání a s pocity patrně docela nejasnými. Když jsem ze sedla vytáhl miniaturní huká, tázal se Jim zvědavě: “Co je to? Trubice s hlavičkou a skleněnou lahví! Aha! To je přístroj k destilování lihu a likérů. .Ten chlapík vyrábí špiritus, kontraband!” “Sotva. Je to perská dýmka, při níž kouř prochází vodou.” “Kouř vodou? Holá! To musí být rozkoš, kouřit mokrý kouř. Tento muž, co zde leží v prachu, kouřívá z této dýmky? ” “Ten asi ne, nýbrž jiný, a po tom se poohlédneme.” “A jaká je to kniha, he?” “Jsou to perské básně, a vůbec perské jsou téměř všechny tyto předměty.” “Jak můžete vědět, že tato kniha je perská?” “Poněvadž to zde čtu.” “Poněvadž - to - čtete?” vyrážel po jednotlivých slovech. “Vy -vyrozumíte - persky?” “Ves.” “Nepatří snad Persie k zemím, kde bydlí tihle Turci?” “To zrovna ne, ale Turecko hraničí s Persii.” “Aha! Bude to asi ve veliké poušti Sahaře, kde lidé cestují na velbloudech?” “Tam ne, ale nepříliš daleko od ní.” “U všech výrů! Slyšels to, starý Jíme?” ” Kes,” odvětil jeho málomluvnější bratr. “Podívej se na mne!” “Ves.” Hleděli na sebe, a nemohu tvrdit, že by jejich tváře při tom zářily zvláštní chytrostí. “Time, přece jsi slyšel, co se nedávno ve Fernandinu vypravovalo o Old Shatterhandovi? ” “Jak by ne. Byl jsem při tom a mám dobrý sluch.” “Kolikrát Old Shatterhand navštívil Spojené státy?” “Až dosud čtrnáctkrát.” “A byl mezitím?” “U Turků, Číňanů a niggrů a také tam, kde se jezdí na velbloudech a kde horkem slézá kůže a praská kost.” ” Well. A teď uvaž, že tento Mr. Laugher srazil tohoto cizince pěstí s koně, takže ztratil vědomí!” “Ves.”

“Čte persky, což je zrovna vedle Sahary!” “Ke,.” “Old Shatterhand vůbec se prý vyzná ve všech recích tamějších Číňanů a jiných moslemínů.” “To bych řekl. Praví se, že mluví s moslemíny ve všech indiánských nářečích.” ” Well. A teď dovolte otázku, mister - eh - Laugher. Byl jste v těch zemích a hovořil jste s tamějšími gentlemany jejich jazykem?” “Byl jsem tam a mluvil jsem s nimi,” odpověděl jsem, když se mne tak přímo tázal. “Byl jste opravdu čtrnáctkrát v

Americe?” “Byl-” “Vida, jak se tedy i SnufBeovci mohou někdy řádné říznout. Je to pravda, co jste nám včera vypravoval o tom bobrolovci Stokeovi z Fořtu Randall?” “Doslova.” “Ale pak tohle vaše staré dělo je nepochybně přece jen pravá medvědobijka. Buďte tak laskav a ukažte nám tu druhou pušku!” “Kterou jste včera nazvali sváteční zbraní? Víte, jak vypadá henryovka?” ” Yes. Dal jsem si ji podrobně popsat. Kdybych ji viděl, hned bych věděl, na čem jsem.” “Tedy se na ni podívejte, nic proti tomu nenamítám.” Vyňal jsem zbraň z povlaku a podal jim ji. Prohlíželi ji a jejich rozpačité obličeje mluvily beze slov, byly opravdu skvostné. Poznávali, jaké chyby se dopustili a neodvažovali

se chvíli ani na mne pohlédnout. “Copak soudíš, starý Time, he, co soudíš o této zbrani?” tázal se Jim. “Henryova opakovačka - na mou duši!” “Beze sporu. A tady je připevněna stříbrná destička. Přečteš to? ” “Yes. Old - Old - Shat - Old Shatterhand,” slabikoval Tim. “All right! Tak znějí písmena, když se dobře přečtou, čtu to sám také. A my jsme mu nevěřili! Považovali jsme tohoto přeslavného gentlemana dokonce - hm-za zloděje koní! Provedl jsi už někdy něco tak hloupého?” “No.11 “Já také ne. Musíme svou chybu napravit, musíme se omluvit - ale - hm -hm!” Bylo mu asi velmi nesnadné doznat svou chybu. Stál ještě chvilku s odvrácenou tváří, potom se téměř násilím otočil, pokročil ke mně a řekl: “Sir, ze všech hlupců, kolik jich běhá po této staré prérii, jsme my dva největší hlupáci, totiž já a můj bratr Tim, ale podle všeho, co jsem již o vás slyšel, nebudete se proto na nás hněvat do smrti. Vysmějte se nám, chcete-li, ale když se dosyta vysmějete, zapomeňte na to, co se stalo.” “Tedy mi už věříte?” ” Yes,” přikývl Tim, a jeho hovornější bratr dodával s důrazem:

“To se rozumí, že věříme, ano, přísaháme na to, a kdyby teď někdo přišel a chtěl o tom pochybovat, dostal by tolik kulí do makovice, že by se mu mozek vysypal jako sítem. Chcete stále, abychom cestovali společné?” “Pokud máme stejnou cestu, ano. Teď si však musíme všímat tohoto cizince. Pozoruji, že opět nabývá vědomí. Musíme ho svázat.” Spoutali jsme muže řemeny tak, že nemohl vstát. Pokud dříve byli oba bratři proti mně, nyní projevovali tím větší horlivost, aby mi pomáhali. Kdybych je nechal, byli by řemeny utáhli tak, až by praskaly. Cizinec brzy přišel k vědomí, ale ne hned úplně. Chtěl vstát, pocítil, že nemůže, a to ho úplně probudilo. Viděl nás kolem sebe, vyvalil na nás oči, potom si uvědomil, co se mu přihodilo a vynaložil veškeré úsilí, aby řemeny přetrhl. Když poznal, že to nepůjde, osopil se na mne: “Co vás to napadlo, vy zákeřníku! Nejdřív mne udeříte do hlavy a potom ještě spoutáte na rukou i na nohou. Co jsem vám udělal? Musím jet dále co nejrychleji a žádám, abyste mne okamžitě pustili!” “Rád věřím, že byste chtěl rychle jet dál,” odvětil jsem. “Patrné očekáváte, že vám budou vaši pronásledovatelé brzy v patách.” “Vy to víte? To je velmi dobře, že to víte!” odtušil zcela proti mému očekávání. “Tak mě rychle pusťte a hleďte, ať jste také raději dál než blíž!” “To bych rád věděl, z jakého důvodu?” “Z nejnaléhavějšího, jaký si můžete představit.” “Tak?” “Komančové!” “Chcete říci, že přijíždějí za vámi?” “Ano, je to pravda.” “Pshaw! Obratem ruky měníte svá tvrzení. Prve jste přece říkal, že jste je neviděl a ani o nich neslyšel.” “Poněvadž mi do vás nic nebylo. Nyní je však jiná situace.

Nepropustíte-li mne, budete také ztraceni. Komančové přijdou rychle a je to tlupa nejméně padesáti bojovníků.” “Znamenitě! Využijeme příležitosti, abychom je poznali a oni aby poznali nás. Předtím bych se však rád od vás něco dověděl.” “Rozvažte mne, jinak nepromluvím vůbec.” “Právě naopak: nerozvážeme vás, dokud se nedovíme, co chceme vědět.” “Ale tato ztráta času připraví o život vás i mě!” “O tom mám své mínění a radím vám, abyste na mé otázky odpovídal pravdivě.” Zasypal mne nadávkami a všelijak mi utrhal na cti. Když však zjistil, že to nepomáhá, obrátil se prosebně k Jimovi, jenž se ho prve zastával. Když ani to nebylo nic platné, zasyčel zlostně: “Ptejte se tedy! Co chcete vědět? Ujišťuji vás ale, že budete litovat tohoto násilí a tvrdě je odskáčete!”

“S potěšením si na to počkám. Tak. Čí je ten kůň? ” “Nesmysl! Čí by byl, když ne můj!” “A dýka?” “Je má.” “A komu patří věci, které jsem vyňal ze sedlových kapes? Tady je vidíte všechny ležet na zemi.” “Mně, mně a vždycky mně!” “Tato kniha?” “Také.” “Jaká je to kniha?” “Jsou to poznámky, které jsem si tam zapsal.” “Ale to přece není angličtina!” “Je, jsou to poznámky psané těsnopisem. Proto jim nerozumíte.” “Nenamáhejte se lhát! Je to perské písmo a perský jazyk. Koně jste ukradl. Odhodláte-li se k upřímnému doznání, naložíme s vámi shovívavě: budete-li nadále lhát, propadnete bez milosti zákonu prérie. Víte dobře, že za krádež koně je trest smrti.” “To je k smíchu! Přece nejsem zlodějem svého vlastního koně! Nechtě té komedie! Vidím vám do duše: sami jste zloději, kteří mi chtějí vzít koně pod záminkou, že jsem jej ukradl já.” Klidně jsem snesl tuto drzost: ale milého Jima jeho nařčení dopálilo tou měrou, že přistoupil k zajatci a se zaťatými pěstmi mu hrozil: “Ty lotře! My že jsme zloději? Řekni to ještě jednou a zvalchuji ti kůži na obou stranách! My a zloději! Víš, kdo jsme?” “Ať jste, kdo jste, poctiví lidé nejste, jinak byste mne propustili.” “Právě proto, že jsme poctiví lidé, tě nepropustíme. Abys věděl, my dva jsme bratři Nosáčové!” “Smiffleové? To jste vy? Pak se tím víc divím, že se mnou tak sprostě zacházíte. Obviňujete mne, aniž víte, kdo jsem, aniž máte proti mně sebemenší důkaz. Ani jste se mne nezeptali, jak se jmenuji!” “Poaěvadž bys nám pověděl nepravé jméno, ty podvodníku!” “Proč bych to dělal? Jsem počestný člověk a nemusím tajit své jméno. Jsem nevinen. Rozvažte mi ruce, potom vám pomocí tohoto stenografického zápisníku dokáži, že jsem právoplatný majitel koně a všech těchto věcí!” “To víš, ty bys toho dokázal! Namluvit nám, že kniha perských povídaček je stenografie, to by ti líbilo! Na štěstí je tu ještě třetí gentleman, který perštině rozumí a v knize umí číst.” “Cože? Tenhle modrý pláteník že umí persky?” “Pláteník? Darebáku, mluv zdvořileji! Až ti povím jeho jméno, zaleze tvá odvaha do myších děr!” “To jsem tedy zvědavý! Podle všeho nemá sám tolik odvahy, aby se představil.”

“On? Old Shatterhand se bude stydět vyslovit své jméno?” “Old Shatterhand? K smíchu! Tenhle člověk, tahle postava

- Old Shatterhand? Hahaha!” Smál se zplna hrdla. Rozezlil tím Jima tak, že ho chtěl kopnout: já jsem však mezi ně vstoupil a řekl jsem: “Nechtě ho, Mr. Snuffle. Brzy pozná, s kým má tu čest. Škoda slov. Kdyby se byl dobrovolné přiznal, byli bychom s ním jednali šetrně: nyní mu ukážeme, že jeho přiznání nepotřebujeme.” “Velmi správně, sir! Nevěřil, že jste Old Shatterhand! Jaká je to drzost! Srazil jste ho pěstí s koně: už to by mu mohlo stačit a také to byla pro toho ničemu nejlepší odpověď. Kdo ještě pochybuje, je blázen, hotový blázen! Co chcete, abychom udělali teď?” Zajatcovy oči se obrátily k mým zbraním a potom ke mně. Muž zbledl, velice zbledl: patrně již poznal bezúčelnost svého lhaní. Tvářil jsem se, jako bych jeho pohled nepozoroval a odpověděl jsem Jimovi: “Přivážeme ho k jeho koni a pojedeme s ním po stopě zvířete zpět. Brzy se asi ukáže, jakým způsobem získal svou kořist a zrovna tak rychle bude potěšen tím, že mne uslyší hovořit s vlastníkem tohoto koně - persky!” Neřekl jsem to proto, že bych očekával, že na divokém Západě potkám Peršana, ani proto, že bych se chlubil: šlo mi jen o to, abych pozoroval účinek svých slov na zajatce. Krev se mu vhrnula do tváří, že se začervenal až po uši: tím nápadnější byla pak jeho bledost, když nával krve pominul. Usuzoval jsem tedy správně, že tu šlo skutečně buď o rodilého Peršana nebo aspoň o muže, jenž persky rozuměl. Co jsem řekl, to jsme provedli. Všechny předměty jsme vložili zpět do sedlových brašen a vyzvedli jsme

zajatce do sedla, k němuž jsme ho připoutali. Snumeovci vzali s sebou jeho zbraně kromě handžáru, který jsem zastrčil za pás. Potom jsme se vyhoupli do sedel a jeli jsme dále k Beaver Creeku, já v čele, Jim a Tim se zajatcem za mnou. Muž již ani nehlesl a protože jsem se nechtěl ohlížet, nemohl jsem číst myšlenky, které se asi odrážely v jeho očích. Plán, který jsem měl, nebyl úplně bez nebezpečí. Když se muž prve zmiňoval o Komančích, nezněla jeho slova tak, že by mluvil do větru. Něco pravdy asi obsahovala a proto bylo nutné, abychom během jízdy zachovávali největší obezřetnost. Na volné prérii bylo možno pozorovat každého jezdce už zdaleka, ale jakmile se objevila křoviska, vyrazil jsem napřed, abych zabezpečil naši karavanu a mohl ji v případě nutnosti varovat. Potřeboval jsem dvojnásobnou pozornost. Musel jsem hlídat stopu, kterou jsme nesměli ztratit, zároveň jsem však musel mít oči i uši na všech stranách, abychom snad nebyli překvapeni nepřítelem. Tím se náš postup zdržoval, a přitom jsme měli dost naspěch, neboť kdyby byl pravý majitel koně v nebezpečí, každé zpoždění mohlo být pro něj osudné.

Na štěstí se nic cestou nepřihodilo a tak jsme se dostali k Beaver Creeku dříve, než uplynuly zmíněné dvě hodiny. Řeka měla v té době málo vody: byla mělká. Stopa vedla na této straně přes vodu. Přebrodili jsme se, ale na druhém břehu stopa nepokračovala. “To je osudné! Co teď? ” uvažoval Jim. “Ten chlap se nám musí přiznat, kudy jel. Přinutíme ho k tomu!” Kradmým a rychlým pohledem jsem se přesvědčil, že zajatcovy oči spokojeně zazářily. Patrně se domníval, že ztratíme jeho stopu a z toho čerpal naději: ale zklamal se, neboť nic nebylo snazšího, než ji objevit. Nepochybně řeku přebrodil šikmo a šlo tedy jen o to, zjistit, kde vstoupil do vody, zda výš nebo níž. Zajisté jel šikmým směrem, m’ožná jel dlouhý kus cesty řečištěm než z řeky zase vyjel. Abych to zjistil, musel jsem na břehu najít místo, kaní s té strany dorazil. Seskočil jsem s koně a kráčel jsem zvolna a obezřetně vodou, abych ji nezkalil. Byla čistá a mělká, sotva tři stopy hluboká, takže jsem viděl až na dno. Výš proti proudu nebylo nic znát, ale když jsem se potom vydal dolů, zpozoroval jsem na dně zřetelné otisky koňských kopyt. Jezdec tedy směřoval zdola nahoru, a aby zatajil svou stopu, jel značný kus cesty řečištěm. Vzdálenost obou míst obnášela nejméně dvě stě kroků. Zajatec zůstal s oběma Nosáči na břehu a pozoroval mne. Pokynul jsem jim, aby přišli za mnou i s mým koněm. Když dojeli a já jim stopu ukázal, řekl Jim: “To je Old Shatterhand! Nebýt jeho, sotva bychom tu stopu našli. Nemyslíš, starý Time?” ” Yies,” přisvědčil mu bratr. Vsedl jsem opět na koně, abych pokračoval v pátrání na pravém břehu po proudu. Zajatcova tvář se znovu zasmušila: jeho kratičká naděje byla ta tam. Šel velmi vážně, a pozoroval jsem, že se rozmýšlí. Nemohl jsem ovšem vědět, jaké úvahy mu táhly hlavou, byl jsem však přesvědčen, že se to brzy dovím. Stopa směřovala zpočátku po vodě a potom téměř v pravém úhlu od ní hustými křovinami a lesem: konečně zahnula vlevo, až jsme po ní dojeli k potoku, u něhož mizela. Na protějším břehu potoka jsme spatřili volné místo, kde byla tráva pošlapaná. Seskočil jsem z koně a ohledal řečiště: byly v něm otisky koňských kopyt. “Zdá se, že tam na druhé straně tábořili jezdci: nemyslíš, starý Time?” dotazoval se Jim svého bratra. “Yes,” přisvědčil Tim Smíme. “Kdo to asi byl? Dovíme se to, master Shatterhand?” “Doufám. Je pro nás velice důležité, abychom se dozvěděli, kdo tu byl před dvěma hodinami.” “Před dvěma hodinami? Nemějte mi za zlé, sir, ale domnívám se, že to bylo před delší dobou. Pohleďte na trávu!” “Vidím ji.”

” Well! Poněvadž ji vidíte, zajisté pozorujete, jak je zdupaná. Mám zato, že tu někdo tábořil po celou noc.” “Soudím stejně.” “Dobrá! Po celonočním táboření však tráva nevstane tak rychle, jako kdyby byla sešlapávána jen krátkou dobu. Proto myslím, že toto místo bylo opuštěno dříve než před dvěma hodinami.” “Souhlasím, sir, zdá se mi však, že jste si všeho dobře nevšiml.” “Čeho?” “Že po lidech, kteří zde od včera tábořili a místo opustili, přišli jiní, kteří odtud vyrazili teprve před dvěmi hodinami.” “Jiní? Myslíte, že tu jde o dvě rozličné tlupy?” “Zajisté.” “Pak jsou vaše oči

bystřejší než moje, čemuž bych se ovšem nedivil při pomyšlení, že jste Old Shatterhand. Nechtěl byste laskavě mému slabšímu zrakovému ústrojí přispět na pomoc?” “S radostí. Nejdříve se však podívám na druhou stranu. Zůstaňte zatím zde, abyste mi nesetřeli stopy, které chci číst.” Přeskočil jsem neširokou vodu a prohlédl opuštěný tábor co nejzevrubněji. Potom jsem zavolal svého koně, a ostatní tři jezdci jeli za ním. “Smím tady se starým Timem také trochu pátrat?” tázal se mne Jim. “Moc rád bych věděl, podaří-li se nám vyčíst totéž, co vám.” “Nic nenamítám,” odvětil jsem. “Muži, jako jsou Jim a Tim Snufflesové, bez námahy vypátrají, na čem jsou.” Oba sestoupili a zkoumali stopy co nejdůkladněji: při tom si potichu sdělovali své myšlenky. Zdálo se, že jejich úsudky se shodují. Potom řekl Jim: “Tahle věc má háček, který je nám nevysvětlitelný. Prohlásí-li Old Shatterhand, že tu jde o dvě rozdílné tlupy, nepochybně to tak je: ale my jsme tu našli stopy jen po té jedné. Kde je druhá?” “Za tou první.” “Ale její stopa, sir, její stopa! Nevidíme ji.” “Opravdu ne? A přece je patrná. Odkud přišli lidé, kteří zde tábořili?” “Přímo od jihu. Stopa je nadmíru zřetelná, ale jiná tady není.” “Omyl, veliký omyl, jakého bych se vlastně nikdy u Nosáčů nenadal.” “Proč omyl?” “Ze dvou důvodů.” “První důvod?” “Stopa vede přímo z jihu. Kam vede odtud?” “K západu.” “Tvoří tedy úhel. Kdyby mělo být vaše mínění správné, byli by dotyční lidé podnikli značnou zacházku. Kdo chce na západ, nejede přece přímo na sever. Buď to byli lidé velmi nezkušení nebo se mýlíte.”

“Bude to asi to prvé: nezkušení lidé.” “Neřekl bych. Tomu odporuje druhý důvod. Prohlédněte si dobře ty stopy, Mr. Snuffle! Co soudíte, kdy se tu otiskla stopa, vedoucí sem od jihu?” “Jak jste sám naznačil: asi před dvěma hodinami.” “A tato, směřující odtud na západ?” “Také v té době.” “Dobrá! Kdyby tomu tak bylo - a rozhodně tomu tak je - pak se ti lidé zde mohli zdržet nejvýš několik minut. Záhy po svém příchodu museli odjet. Ale stopy na tomto místě ukazují na včerejší večer. Jak to zrýmujete?” Jim protáhl obličej v nemalých rozpacích: bezradně pohlédl na svého bratra a tázal se ho: “No tak, jak to zrýmuješ, Old Time! Dovedeš to?” Ne ” “ne. “Já také ne. Stopy, které vedou sem a zase odtud, ukazují na dvě hodiny: tábořilo se tu však od včerejšího večera. Celá věc je tak zapletená, že jí nelze rozumět.” “Myslím, že ano,” prohlásil jsem. “Že to rozluštíte?” “Yes.” “Tak to, prosím vás, udělejte! Docela rád bych se v tom vyznal!” “Přemýšlejme tedy trochu! Vzpomeňte si na úhel, který obě stopy svírají, a potom na to, jak je nepravděpodobné, že by skuteční westmeni podnikli takovou zacházku! Odtud vyrazili na západ, a pak je přece jasné, že sem přišli od východu.” ” Well. Ale svýma vlastníma bystrýma očima vidíte, že přišli od jihu!” “To není jejich stopa!” “Ah! Tedy jiná?” “Jistě! Pohleďte odtud k východu! Nevidíte nic?” Hleděl chvíli naznačeným směrem, zavrtěl hlavou, potom však honemřekl: “Holá! Snad to už mám! Zdá se mi, že v trávě se vine pruh. Dá se těžko pozorovat, ale přece jej vidím.” “All right! Ten

pás jsem zpozoroval už prve. To je včerejší stopa lidí, kteří zde přenocovali. Přiznáváte, že tráva po tak dlouhé době opět vstane?” “Ano, máte pravdu, sir.” “Tráva včera k večeru pošlapaná vstala a proto stopu vidíte jen podle odlišného zabarvení. Lidé, o něž tu jde, sem přišli od východu a dnes jeli na západ: s tím jsme hotovi.” “A stopa od jihu?” “Pochází od velmi silné čety jezdců, kteří přišli od jihu a zajisté směřovali na sever: ale když zde objevili tábořiště, zahnuli nalevo, aby jeli za první tlupou. “Ano, tak to je, sir, navlas tak, jak říkáte. Souhlasíš, starý Time?” “Yes! Je to tak.”

“Ale jaká byla prvá tlupa a jaká druhá?” “První tvořili běloši, druhou rudoši.” “Holá! A to tvrdíte tak neomylně? Rád bych věděl, jaké důvody vás k tomu vedou?” “Zase dva. Předně: druhou četu tvoří nejméně šedesát jezdců, a poněvadž je velice nepravděpodobné, že by v této krajině bylo tolik bělochů pohromadě, domnívám se právem, že to byli rudoši. Za druhé, jejich koně neměli podkovy, jak se přesvědčíte, prohlédnete-li si stopu důkladněji. S takovým počtem neokovaných koní se vydávají na cesty jen Indiáni.” “To připouštím, ale z čeho soudíte, že se první tlupa skládá z bělochů? ” “Nu, přece stopy jejich koní zanechávají otisky podkov! Pominu-li ostatní důvody, uvedu aspoň ten, že i náš zajatec, který je nepopiratelně běloch, k té tlupě náležel.” “AU devils! Že k ní náležel? Jak odůvodníte ten názor? Mám za to, že zajatec nám bude tvrdit opak.” “To může! Ale nepodaří se mu mne oklamat.” “A pokusí-li se o to přece?” “Tím si své postavení nezlepší, spíše naopak: neboť pak bych musel usoudí^” že náleží k rudochům, kteří osnují nepřátelské záměry vůči bělochům.” “Máte snad také pro to nějaké důvody?” “Ovšem. Tito Indiáni jsou zajisté Komančové, bojovníci, kteří se nyní vzbouřili proti bílým, a poněvadž se kvůli bělochům, kteří zde tábořili, uchýlili od svého původního směru, je to důkazem, že proti nim něco zamýšlejí. Náš zajatec tvrdil, že rudochy neviděl ani o nich neslyšel: jeho stopa se tu však druží s jejich stopami: obelhal nás, a tak dostávám chuť se s ním krátce vypořádat. Pro takového chlapa kule dlouho v hlavni nezrezaví.” Zajatec slyšel jistě všechno, co jsemříkal a dostával strach. Má hrozba nebyla sice míněná vážně, ale patrně dosáhla účelu, neboť muž se vzdal mlčení a řekl: “Nepatřím k nim, sir: to mohu odpřisáhnout.” “Pshaw! Ani sebeslavnější přísaha člověka vašeho druhu mnoho neznamená. Obelhal jste nás a to stačí. Poněvadž rudoši vyhrabali válečnou sekeru, musíme se mít na pozoru. Popřel jste, že byste byl Indiány viděl a přece jste byl u nich. Potom jste se uhnul na sever, tedy tam, kam oni původně chtěli. Jednal jste patrně na základě jejich rozkazů, tedy jako jejich spojenec, jejich zvěd. Proto se může stát, že velmi brzy vaše srdce ochutná kouli nebo nůž!” Byl jsem přesvědčen, že náležel k bělochům, ale zrovna tak jsem věděl, že se od nich odloučil z nějaké nekalé příčiny. Jen proto, abych zvýšil jeho úzkost, nařkl jsem ho ze spojení s Indiány. Má slova zapůsobila ihned, neboť rychle ujišťoval: “Mýlíte se, sir. Právě těm rudochům jsem chtěl uniknout.” “Tomu ať si věří kdo chce, já ne.”

“Můžete tomu věřit: je to tak, jak jsem řekl.” “Nu, nenamáhejte se! Rozumí se, že se vydáme za Indiány, a pak se ukáže, co se s vámi stane, máme-li vás vydat jim, anebo máme-li vás zcela prostě zastřelit. Pro lháře a zloděje čas nemám.”

“Vyslechněte mne přece! Dovolte mi, ať promluvím, Mr. Shatterhand!” “Nechci nic slyšet! Co chci vědět, to se dovím, aniž si od vás nechám malovat straky na vrbě.” “Nechci vás už klamat. Rozvážil jsem si všechno a dospěl jsem k názoru, že bude lépe, povím-li vám pravdu.” “Nu, to by bylo moudré, neboť nepatřím k lidem, které lze snadno oklamat. Rudochy brzy dohoníme a potom si promluvíme i s bělochy, mezi nimiž je ten, jehož jste okradl. Zodpovíte se mu.” “To můžete provést. Nechtěl jsem ho okrást.” “Oho! Ten kůň snad není jeho, co?” “Ale ano, je jeho.” “Dýka také?” “Ano.” “A ty věci v sedlových kapsách?” “Také.” “Chcete snad tvrdit, že vám to všecko daroval?” “Ne, to mi ani nenapadá.” “Tedy nezbývá než předpokládat, že jste mu to ukradl.” “Sir, jsou přece možné ještě jiné případy.” “Rád bych věděl, jaké? Že vám koně půjčil?” “Ano, tak je to! Půjčil mi jej.” “Výmluva!” “Žádná výmluva, ale pravda. Uznávám, že udělám lépe, budu-li k vám upřímný a jestliže mne vyslechnete, bude to nejen k mému, nýbrž i k vašemu prospěchu - poněvadž chcete jet za rudochy.” “Dobrá, uvidíme tedy či vlastně uslyšíme. Ale nechci slyšet žádné pohádky. Jak se správně jmenujete?” “Perkins.” “Možná, že právě tedl” “Nikoli, vždycky! Jmenuji se Perkins. Jistý běloch najal mne a ještě dva westmany, abychom ho doprovodili přes hory. Je to muž, kterému náleží kůň.” “Kdo je to a čím je?” “To určitě nevím. Je to málomluvný člověk. Nazývali jsme ho Mr. Džafar.” “Džafar? Hm. Mluví anglicky?” “Dostatečně, abychom se s ním dorozuměli.” “Má u sebe ještě někoho?” “Dva anglické sluhy, které, tuším, najal v Londýně.” “Víte snad, odkud pochází?”

“Ne. Jak jsem již podotkl, je to mlčenlivý muž a počíná si tak, že jsme si netroufali dotazovat se ho na jeho poměry.” “Jistě je zámožný?” “Ano, vypadá to tak. Má s sebou dva soumary a platí nám dobře. Křesťan asi není.” “Z čeho tak soudíte?” “Denně se pětkrát i šestkrát modlívá zvláštním způsobem, a to v řeči, které nerozumíme.” “Používá přitom koberec, na který pokleká?” “Má pokrývku, na níž při modlitbě střídavě vstává, poklekává i polehává. Při tom divně rozhazuje rukama, rozpíná je, křížem je skládá na prsa nebo je spíná. Je to k smíchu.” “Jak se obléká?” “Tak jako my, kromě toho, že nosí na hlavě vysokou astrachánku. Vlasy má tmavé a kníry tak silné, že jsem takové jakživ neviděl.” “Jak je asi starý?” “Může to být čtyřicátník.” “Je to Orientálec, snad Peršan. Nejde mi do hlavy, co dělá takový člověk v Americe a zejména tady na Západě. Kam cestuje?” “Do Saň Franciska. Bylo nám uloženo doprovodit ho do Santa Fé, kde si chce vzít jiné průvodce. Věříte mi nyní, Mr. Shatterhand?” “Co jste zatím řekl, vypadá pravdivě. Povězte mi však stejně upřímně, proč jste od něho utekl?” “Myslíte, že jsem utekl? Vždyť jsem mohl od něho odejít i na základě jeho přání. ‘• “Opět se vytáčíte? Dal jste nám příčinu k největší nedůvěře, jednal jste drze a vzdorovitě, a teď musíte vynaložit vše, abyste nám o sobě vštípil jiné mínění. Selžete-li ještě jednou, naložíme s vámi prostě po zákonu prérie a kule vás nemine. Za krádež koní je smrt, a my nemáme chuť vláčet se s vámi dlouho po prérii.” “Ale toho koně jsem neukradl, věřte mně!” “Pshaw! Zastihli jsme vás s koněm, který vám nepatří a ještě s jinými předměty, které nejsou vaše. Obelhal jste nás, klamal jste nás jak o Indiánech, tak o sobě, což by nás všechny mohlo snadno v nynějších poměrech přivést do záhuby. Už to stačí, abychom s vámi krátce zatočili. Neděláme-li to a jednáme-li s vámi dosud shovívavě, tedy jen proto, že chceme slyšet nepokrytou pravdu. Doznáváte, že jste bez dovolení toho cizince od něho utekl?” Bylo pro něho zoufale těžké se přiznat, ale protože viděl, že by lživými vytáčkami ničeho nedosáhl, odpověděl: “Neudělal jsem to úmyslně, věřte mi. Náhle se přede mnou objevili Indiáni, byli u mne tak blízko, že jsem ztratil rozvahu

- a myslel jsem jen na to, abych se dostal do bezpečí.”

“Kde to bylo, když jste spatřil rudochy. Zde?” “Ano.” “Řekl jste, že jste odtud již odjeli.” “Ovšem, ale musel jsem se vrátit. Prve jste docela správně usoudil, že jsme včera k tomuto místu přijeli od východu, neušla vám naše stopa, ačkoli tráva zase povstala. Tábořili jsme zde a ráno jsme pokračovali. Asi po hodině zpozoroval Mr. Džafar, že nemá dýku, kterou jste mi odňal. Říkal jí handžár. Ta věc nemohla zůstat jinde než zde. Chtěl se vrátit a hledat ji, ale poněvadž se v kraji nevyzná a mohl snadno zabloudit, nabídli jsme mu, že jeden z nás se vrátí pro tu zbraň. Souhlasil a poslal mne.” “Na svém koni?” “Ano, poněvadž byl nejlepší a nejrychlejší. Půjčil mi jej, aby na mne nemusel dlouho čekat.” “Byl by na vás čekal věčně, kdybychom vás nebyli potkali. A i kdybych připustil, že vám svého koně opravdu půjčil, pak se musím divit, že své věci ponechal v sedlových brašnách.” “Důvěřoval mi. A pak - vše se to odehrálo tak rychle, že ani na ty předměty nepomyslil.” “Hm! Takové neobezřetnosti se může dopustit jen cizinec. Dále! Nalezl jste dýku, když jste sem dorazil? ” “Ano. Ležela tam pod tím nízkým keřem, zakryta jeho větvemi tak, že jsme ji při svém odchodu nespatřili. Seskočil jsem z koně a shýbl jsem se, abych ji zvedl. Když jsem se opět vztyčil, podíval jsem se bezděky křovinami k jihu a tam jsem k svému zděšení spatřil četu šedesáti až sedmdesáti Indiánů.” “Komančů?” “Ano. Byli pomalováni válečnými barvami. Věděl jsem, že mi hrozí smrt, zpozorují-li mě. Křoví mne krylo, ven z něho jsem nesměl. Převedl jsem tedy koně co nejrychleji přes potok a doufal jsem, že v jeho řečišti nepůjdou stopy tak snadno vypátrat.” A “A potom jste ujížděl k severu, místo abyste pospíšil za svými druhy na západ a varoval je.” “Ano. To byla chyba, které jsem se dopustil, ale byl jsem náhlým příchodem rudochů tolik poděšen, že snad zasloužím omluvy.” “Nemyslím, že by vás to ospravedlňovalo. Není pravým průvodcem ten, kdo zděšeně prchá, když vidí několik Indiánů.” “Několik? Řekl jsem přece, že jich bylo šedesát až sedmdesát!” “Jenom? Byl jsem již překvapen několika sty rudochů, aniž jsem se vyděsil a prchal. Vám, jako průvodci, byl svěřen život člověka, bylo tedy vaší povinností jít k němu a varovat ho.” “To nebylo možné. Komančové by mne byli spatřili!” “Nesmysl! Zpočátku jste byl zcela dobře kryt tímto lesem a po nějaké chvilce jste se mohl vrátit k své stopě.”

“Byl bych to udělal, ale musel jsem přece předpokládat, že Indiáni právě po té stopě půjdou!” “Co na tom! Zde se jistě zastavili a podrobili tábořiště zevrubnému zkoumání, tím byste byl získal náskok, který by jim byl ztížil, snad i znemožnil vaše dostižení. Byl jste zachvácen panikou, kterou naprosto nemohu omluvit.” “Lze ji však velmi snadno vysvětlit, uvážíte-li, že rudoši byli ode mne nejvýše na dvě stě kroků, když jsem je spatřil. Stačila jediná minuta a byl bych jim padl do drápů.” “Nový nesmysl! Jediný skok přes potok a byl jste v bezpečí. Leknutí vás však zbavilo rozvahy.

Zatímco jste se staral o svou vlastní osobičku, zanechal jste člověka, který byl svěřen vaší péči, v největším nebezpečí, možná jste zavinil i jeho smrt.” “Tak jest,” souhlasil Jim Snuffle. “Možná, že ti ubožáci byli zatím přepadeni a usmrceni. Co soudíš, starý Time?” “Yes,” přisvědčil mu bratr. Perkins v rozpacích zíral před sebe. Nahlížel, že máme pravdu, a pokusil se o poslední omluvu: “Tak zlé to asi ještě není, neboť mám zato, že moji druzi včas rudochy zpozorovali a skryli se před nimi.” “Váš předpoklad není ani trochu odůvodněný,” odvětil jsem. “I kdyby tomu nakrásně tak bylo, nejsou Komančové slepí. Stopu mají a úkryt by vypátrali snadno a rychle, vždyť je bílý den. Jednal jste nerozvážně, lehkomyslně a nezodpovědně. Vůbec pro vás není omluvy. Běda ubožákům, kteří spoléhají na takového vůdce, jakým jste vy! Nevíte, že každý scout3 bez váhání musí nasadit svůj život, jde-li o bezpečí těch, kteří jsou pod jeho ochranou? Chtěl jste se ospravedlnit, ale dosáhl jste pravého opaku. Zloděj koní má aspoň odvahu a smělost, ale takovým zbabělým scoutem, jako jste vy, opovrhuji. Nu, pokusme se dostat se rychle k rudochům, uvidíme, je-li možné ještě bělochy zachránit. Souhlasíte, gentlemen?” “Samozřejmě. Nosáči vždycky a rádi pomáhají člověku i z té nejhlubší louže. Viď, starý Jime?” “íes,” přisvědčil bratr. “Musíme si však pospíšit!” “Ba právě! Pět bělochů, z nichž tři nejsou westmany, stojí proti sedmdesáti Injunům, kteří jsou na válečné stezce. Holá - to asi není žádná rozkoš. Ale, Mr.

Shatterhande, věříte všemu, co vám tento master Perkins, takzvaný scout, napovídal?” “Domnívám se, že mu teď můžeme věřit, neboť kdyby byl opět lhal, bylo by po něm veta. Podle všeho jde tu o cizince, dva jeho sluhy a dva průvodce. Kdybych jen věděl, jací lidé jsou ti dva!” “Jsou to velice řádní lidé, sir,” ujišťoval Perkins. 3Stopař, průvodce v pustinách

“Jsou-li tak řádní jako vy, pak buď Bůh milostiv jim a těm třem cizincům! Tedy kupředu! Ztratili jsme zde již beztak mnoho času.” Nasedli jsme a spěchali k západu po stopě, vedoucí proti vodě. Říkává se, že při každém neštěstí bývá i štěstí, a toto přísloví se teď potrdilo. Že cizinec podle mého přesvědčení byl již rudochy chycen a přepaden, to bylo jeho neštěstí, zato však bylo štěstí, že Injunové nespatřili zbabělého scouta. Patrně byli přesvědčeni, že jim odzadu nebezpečí nehrozí a nenadali se, že by jim v patách šli lidé, kteří se ohrožených chtějí ujmout. Nepochyboval jsem, že

Perkins mluvil celkem pravdu, důkazy o tom sice nebyly, neboť stopy bělochů na tábořišti byly rudochy zašlapány tak, že jsem je vůbec nemohl rozeznat, ale doufal jsem, že se mi cestou naskytnou patrnější stopy. To se také za nějakou dobu stalo. Dospěli jsme totiž k místu, kde rudoši zastavili. Udělali jsme totéž, a Jim Snuffle podotkl: “Zdá se, že jim tu něco bylo nápadné, neboť sestoupili k poradě. Kdybychom jen věděli, o čem se radili!” “Vím to,” prohlásil jsem. “Nuže?” “O počtu bělochů, které stíhají.” “Myslíte? Proč?” “Až potud šli po stopě bělochů, zde ji však opustili a dva Indiáni seskočili, aby ji prozkoumali. Zdá se, že se po cestě rozešli v názoru a zde se hodlali přesvědčit, kdo má pravdu. Protože pak na tomto místě dávali pozor, aby nezničili stopy bělochů, můžeme je i my dobře prozkoumat. Využiji toho, abych se přesvědčil, jak dalece smíme věřit Mr. Perkinsovi.” “Ano, přesvědčte se, sir,” vybízel mne zajatý scout. “Uvidíte, že je všechno přesně tak, jak jsem řekl.” Seskočil jsem a podrobil stopy nejpečlivějšímu zkoumání. Těžko, velice těžko jsem mohl získat jistotu, neboť místo, na kterém rudoši stopy ušetřili, bylo jen malé a mně velice záleželo na tom, abych objevil obrácenou stopu kopyta. Po delším měření a přirovnávání se mi přece podařilo dopátrat se rozumného výsledku. Abych se dokonale přesvědčil, přistoupil jsem ke koni, na němž scout nyní jel, a prohlédl jsem si dobře jeho kopyto. Jim zavrtěl hlavou a otázal se: “Proč to děláte, sir? Záleží snad na tomto koni?” “Velmi mnoho,” odpověděl jsem. “Chci se přece dozvědět, mluvil-li Perkins pravdu nebo ne.” “A vy to dovedete vyčíst z koňského kopyta?” “Ovšem.” ” Thunder storm! To by nesvedl syn mého otce. Jak se to dovíte? ” “Zcela prostě. Jelo tu opravdu

šest bělochů a jeden z nich se vrátil.” “Říká vám to stopa?” “Ano.” “To je na pováženou, sir!”

“Proč?” “Poněvadž rudoši asi stopy podrobili stejné prohlídce, shledali asi jako vy, že se tu někdo obrátil a jel zpět. Vědí podle toho, že je za nimi a nastražili mu léčku, která by nám mohla být osudná.” “Žádné strachy! Nepozorovali nic. Je tu jen jediný otisk kopyta a ten je tak lehce vyražen a tak málo znatelný, že jsem jej mohl zjistit pouze já, a to proto, poněvadž mi Perkins řekl, že jel nazpět. Řekl pravdu. Vypátral jsem obrácenou stopu, která souhlasí se zadním levým kopytem jeho koně.” “Well. A jestliže rudoši právě tu jedinou stopu také zpozorovali?” “Pak by ovšem nedaleko odtud nastrojili léčku, ale doufám, že bych ji včas zpozoroval. Dám dobrý pozor! JedVne dál!” Pokračovali jsme v přerušené jízdě, a když ani po půl hodině nebylo nikde známky o nějaké léčce, oba Snufflesové uvěřili, že mám pravdu. Po nějaké době jsme přišli k místu, kde Perkins obrátil. Jeho dnízi na něj nečekali, nýbrž jeli pomalu dále. Místo, kde došlo k přepadení, nebylo zde, nýbrž dále před námi. Potom jsme zjistili, že dva Indiáni sešli se stopy, jeden napravo, druhý nalevo. “Jsou to vyzvědači,” řekl Jim. “Zajisté. Jejich náčelník poznal podle stop, že je bělochům nablízku, a proto vyslal zvědy, aby si zjednal jistotu. Záhy se ukáže, kde se opět k četě přidali.” Asi po čtvrt hodině se spojila stopa jednoho a potom i stopa druhého zvěda s hlavní tlupou, a nyní jsme mohli předpokládat, že zanedlouho dojedeme k místu přepadení. Bylo třeba největší obezřetnosti, jestliže jsme se nechtěli s rudými nenadále setkat. Bylo docela možné, že ještě zůstali na místě. Proto jsem jel kus cesty napřed, i když to znamenalo nebezpečí, že mne mohou každou chvíli zpozorovat nebo dokonce napadnout. Tyto obavy se na štěstí nesplnily, ačkoli terén pro mne nebyl nijak výhodný. Bylo tu mnoho roztroušených křovin a za každým keřem mohl být ukrytý nepřítel. Tu najednou křoviska přestala, a na planině, ve vzdálenosti sotva tří minut cesty jsem zpozoroval tábořící rudochy. Kdybych byl popojel čtyři nebo pět kroků dál, byli by mne jistě zpozorovali. Koně byli volní a svobodně pobíhali po prérii, bojovníci pak tábořili v kruhu, v němž se asi rodilo důležité usnesení. Byli tak namačkaní, že jsem nemohl proniknout zrakem vedle jednotlivých osob dovnitř kruhu. Vrátil jsem se kousek cesty zpět, seskočil, uvázal koně a vybídl oba bratry, kteří ke mně zatím dorazili, aby udělali totéž. “Sestoupit?” tázal se Jim. “Proč? Nesmíme dál?” “Indiáni táboří venku na planině.” “U všech kozlů! Přece jsme je tedy dohonili! Zajali bělochy?” “Ano.” “Snad je nezavraždili? ” “Myslím, že ne.” “Dobrá, dovolte, ať se podíváme.” Složili jsme věrolomného scouta z koně, přivázali jsme ho ke křovině a postoupili jsme pak vpřed, ovšem jen opatrně, abychom nebyli zpozorováni. “Opravdu, Komančové,” řekl Jim. “Co říkáš, Time?” “yes,” přisvědčil jeho bratr svým známým způsobem. “Jsou všichni v jednom houfu. Bělochy nevidím. Jak můžete vědět, že jsou mezi nimi, Mr. Shatterhand?” “Jen se tak domnívám.” “Ale jistotu nemáte!” “V tomto případě ano.

Nevidíte tam vpravo ty dva soumary?” “Ba věru. AU devils! Patřili cizinci. Zmocnili se ho tedy!” “Zajisté. Proč by jinak Indiáni přestali s honičkou a shromáždili k poradě? Nepochybuji, že ho mají.” “Co s ním zamýšlejí?” “To se brzy dovíme. Záleží na tom, zda tekla při srážce krev nebo ne. Byl-li některý z rudochů zraněn nebo dokonce usmrcen, nedopřejí asi bělochům dlouhou lhůtu.” “A hned na místě je odpraví. Ano, takový je i můj názor.” “Promiňte - můj ne!” “Cože? Myslíte, že je povlečou dále?” “Ano, i když asi ne příliš daleko. Odsouzení a popravu zajatců provádějí rudoši vždy, pokud je to možné, s obvyklými slavnostmi. K tomu potřebují vhodné tábořiště, ale místo, na kterém právě teď jsou, se k tomu nehodí. Předně tu nemají vodu, aby se zde zdrželi několik hodin a snad i déle, a pak - místo neposkytuje dost bezpečnosti. Je příliš otevřené, snadno lze spatřit, kdo tu je. Proto mám zato, že se Komančové odtud brzy hnou, aby našli lepší místo.” “Kdybychom věděli, kde to bude, mohli bychom je předem vyhledat, abychom rudochy vyslechli.” “Nejspíše pojedou k řece, bylo by však velmi nebezpečné je předejít.” “Proč?” “Abychom šli najisto, museli bychom znát nejen krajinu, nýbrž právě to místo, kde budou tábořit. Neznáme-li je však, riskujeme, že nás rudoši objeví. Zanechali bychom také přes všechnu opatrnost stopy, které by rudí za dne zpozorovali. A což kdybychom je náhodou očekávali zrovna tam, kde chtějí zůstat? Pak - - ” “Pak by nám zrovna dobře nebylo!” vpadl mi Jim do řeči. “Well! Tedy je nepředjedeme, ale půjdeme za nimi! Záleží přece na tom, abychom vysvobodili jejich zajatce.” “Ale jak? To je otázka, kterou nemůžeme nyní zodpovědět,” podotkl Tim. “Lze jen říci, že provedení našeho záměru bude po čertech nebezpečné. Jsme tři proti sedmdesáti, a to je slovo!”

“Tady nesejde na počtu. Uvažovali bychom o něm teprve tenkrát, kdybychom na ně chtěli útočit přímo, poněvadž tady však úspěchu nedosáhneme, leda lstí, musíme se spoléhat jen na duševní převahu.” “Na duševní převahu., velmi dobře jste to řekl, sir, opravdu velmi dobře! Myslíte, že Jim a Tim Snuffle duševně nad rudochy vynikají?” “Doufám v to, neboť jen v tom případě se nám podaří rudochy přelstít.” “Hm. Pokud jde o to, myslím, že nic nezkazíme. Hlupáci nejsme, viď, starý Time?” “Yes.” “Gentlemen, smím vyslovit prosbu?” zahovořil vtom náš zajatec. “Jakou? ” tázal jsem se. “Zavinil jsem, že se moji druzi dostali do tohoto zlého postavení, jsem tedy povinen přispět k jejich vysvobození.

Rozvažte mě, dejte mi svobodu a uvidíte, že vykonám vše, co je možno od člověka žádat!” “Ano, kdybychom vám mohli důvěřovat,” namítl Jim. “Můžete. Ujišťuji vás - ” “Počkat!” vpadl jsem mu do řeči. “Kdo opustí své druhy v nebezpečí, kdo se dopustí zbabělosti a věrolomnosti, tomu nelze už nikdy důvěřovat.” “Stalo se to jen leknutím, sir!” “I kdybych to připustil, musel bych očekávat, že se v rozhodné chvíli opět polekáte.” “Nikdy! Teď vím, koho máme před sebou, a nemohu už být překvapen.” “A vaše zbabělost? Zamýšlíme nasadit svůj život, rozumíte? Nezdá se, že byste se toho odvážil i vy.” “Odvážím se!” “Nevěřím vám!” Chtěl ještě prosit a ujišťovat, ale já ho už neposlouchal a obrátil jsem svou pozornost opět k Indiánům, jejichž porada skončila. Začali se pohybovat, kruh se rozestoupil, a nyní jsme

spatřili, že uprostřed něho leželo několik lidí, kteří nemohli povstat, protože byli buď spoutaní nebo mrtví. Rudoši je zvedli a přivázali ke koním, potom nastoupili pochod k severu, tedy tak, jak jsem předvídal, totiž k řece. Starý náčelník jel v čele. Neviděl jsem mu sice do obličeje, poněvadž byl značně vzdálen, ale podle per na hlavě byl náčelník významný a také již starý, poněvadž mu po zádech splývaly bílé vlasy. V nastoupeném směru se opět objevil les, v němž Indiáni zmizeli. Z opatrnosti jsme chvíli počkali a pak jsme se vydali k místu, kde rudí konali poradu. Tam nebylo na čtení stop ani pomyšlení, neboť půda zde byla tak sešlapána a podupána, že všechny stopy úplně zanikly. Tady byli běloši přepadeni. Bránili se, neboť jsme objevili stopy krve. To bylo zlé, velice zlé a nám nejvýš nemilé, poněvadž nás to nutilo k rychlému jednání, nemohli jsme dlouho čekat, až se nám naskytne jiná příležitost, než právě zde a dnes.

Především bylo nutno jet za Indiány. Nesměli jsme ovšem do lesa přímo, nýbrž obloukem, a teprve když jsme byli uvnitř, vyhledali jsme místo, kde do něho rudoši vnikli. Odtud ovšem jsme se mohli vydat po jejich stopě bez zvláštního nebezpečí, pro jistotu však jsem seskočil z koně a šel jsem padesát kroků napřed po stopě velmi dobře znatelné. Šel jsem co nejtišeji, oči i uši a všechny smysly na stráži. Mrzuté bylo, že jsme postupovali pomalu, ale jinak to nešlo. Možná, že bělochům hrozilo větší nebezpečí, když se zdržíme, ale sotva bychom jim pomohli, kdybychom sami padli rudým do rukou. Míjela hodina za hodinou, nastalo odpoledne. Jestliže jsem se dosud o zajatce strachoval, nyní jsem nabýval opět naděje. Dojedou-li Indiáni k tábořišti pozdě, nebudou mít dnes čas, aby bělochy popravili s obvyklými obřady a odloží to asi na zítřek. Večer a v noci se mi určitě naskytne příležitost k zamezení vraždy. Nejvíce jsem si sliboval od okolnosti, že Komančové nemají ani potuchy o naší přítomnosti. Byli na svém území a věděli, že se mu teď vyhne každý, kdo k nim nepatří, a tak jsem očekával, že se jim přílišná opatrnost bude zdát zbytečná. Měli jsme k řece dorazit už dávno, ale tvořila zde značný oblouk, na jehož vnitřní straně jsme jeli. Teprve kvečeru se objevovaly známky, že se blížíme k vodě. Nyní jsme postupovali ještě pomaleji než dosud, a to bylo dobře, neboť vzápětí jsem uslyšel volání, na něž jiné odpovídalo. Přiblížili jsme se ke Komančům na doslech, vrátil jsem se tedy k svým druhům, abych je zastavil a abych s nimi vyhledal úkryt. Brzy jsme našli příhodné místo, na němž jsme uvázali koně i Perkinse.

Není snad ani třeba říkat, jak nám tento muž překážel, znesnadňoval nám náš podnik, ale jak se ho zbavit, pokud jsme mu nechtěli ublížit více, než bylo nutno, nebo se vystavit ještě většímu nebezpečí? Nabídl nám sice svou pomoc, a bylo možné, že to mínil poctivě, ale nemohli jsme mu plně důvěřovat. Když jsme jej i koně dobře ukryli, dotazoval je Jim: “Co nyní, sir? V lese ještě je trochu světla, při němž bychom mohli znamenitě vyzvídat, aniž nás divoši zpozorují. Víte jistě, že jsou nablízku?” “Ano. Slyšel jsem dva muže, jak na sebe volali.” “To se divím. Neklamal jste se snad?” “Ne.

Byly to lidské hlasy.” “Snad to byli běloši!” “Ne. Kdyby zde byli běloši, jistě by si teď dvakrát rozmysleli takhle na sebe křičet.” “Ani rudoši nemívají ve zvyku řvát, až by je bylo slyšet na míle daleko!” “Neřvali na míle, o tom nebyla řeč. Volali jen na sebe, a to je mi vítaným důkazem, že se cítí bezpečně a netuší, že by byl poblíž někdo jiný. Naše záměry se nám tím asi velmi usnadní.” “Well, tedy k dílu! Připlížíme se k nim?”

“Ovšem. Nejdříve se musíme dovědět, kde jsou, potom teprve uvidíme, co dál.” “Dobrá! Na cestu! Pojďme!” “Kdo? Koho míníte?” “Samozřejmé vás a sebe. Starý Tim zůstane zde u zajatce.” “Hm! Stačilo by, kdybych šel sám.” “Sám? Nedůvěřujete mi snad, sir?” “Ale kdepak! Jsem jen zvyklý nikoho neobtěžovat a vykonat vše potřebné sám.” “Jaké obtěžování? Věřte, že se v plížení vyznám! V tom oboru jsem již všelicos vykonal! Hezky zezadu se připlížit k nic netušícímu rudochovi, to je mi nejvyšší rozkoší! Nesmírně by mne mrzelo, kdybyste mne odmítl. Půjdu s vámi a můj bratr zůstane zde.” “Ne,” odpověděl Tim zcela proti Jimovu očekávání. “Že ne? Co ti to napadá, chlapče? Jeden přece musí zůstat u zajatce!” “yes.” “A ten jeden jsi ty.” Ne ” “l^C. “Kdo tedy?” “Ty.” “Já? Blázníš? Jim by tu zůstal sedět, když jde o švandu s Injuny?” “Tim také nezůstane sedět!” “Musíš! Víš co? Jsem starší!” “Jsi o pět minut starší, ale pět minut nerozhoduje v tak vážné věci. Dvojčata jsou vždy stejného věku. Nestrpím poručníkování a půjdu s sebou!” Taková řeč, poněvadž ji pronesl dobrák Tim, byla dlouhá, velice dlouhá. Tolik vět souvisle nepronesl za kolik let, proto také při posledním slově zhluboka a mocně vydechl. Jim na okamžik mlčel. Podivem nad nenadálou bratrovo výmluvností ztratil řeč, potom však vybuchl tím energičtěji: “Tak se mi zdá, že se mi chceš protivit - mně - mně - který jsem podle pravdy a skutečnosti prvorozený! To by tak hrálo! Takové malé holátko se opováží něco mi předpisovat? To ne! Půjdu a ty zůstaneš!” Ne ” “Yes! Tvé ne nic neplatí!” Obě tato zvláštní dvojčata začala v rozčilení mluvit hlasitě. Upozornil jsem je na to a navrhl jsem jim, že půjdu sám, potom že hádka ztratí smysl a nikomu nebude ublíženo. Ale Jim nesouhlasil, hodlal totiž - a o tom jsem nepochyboval - dokázat mi svou dovednost. To mi nebylo příliš vhod, avšak nechtěl jsem ho urazit a tak jsem nakonec svolil. Tim se už nehádal, ale právě jeho mlčení mne znepokojovalo. Prohodil jsem k němu se smíchem: “Neoddáváte se snad nějakým tajným záměrům, Mr. Smíme? ” “Ne,” odvětil nevrle. “Souhlasíte tedy, aby šel váš bratr?”

“To mne uklidňuje. Bylo by osudné a nesmírně nebezpečné, kdyby někdo z nás podnikl něco na vlastní pěst, o čem by druzí nevěděli. Tím by bylo vše nejen zmařeno, nýbrž by šlo i o náš život a svobodu.” “Žádné strachy!” ujišťoval mne Jim. “Není k nim důvodu. Tim nepodnikne nic beze mne, je na to také příliš mlád. Zůstane tady, než se vrátíme. Nyní však nečekejme déle, jinak se úplně setmí.” “Dobrá! Mr.Time, hlídejte laskavě co nejpečlivěji tábor a nevzdalujte se odtud, dokud se nevrátíme. Zde vám odevzdávám obě své pušky, překážely by mi.” Beze slova se ujal Tim medvědobijky a opakovačky, pak jsem s Jimem odešel.

Kapitola druhá DŽAFAR

Za slovní půtky mezi Jimem a Timem se tak sešeřilo, že bylo sotva vidět. Nemuseli jsme se už plížit, nýbrž postupovali jsme přímo strom od stromu k místu, kde jsem zaslechl hlasy. Opravdu bych raději byl sám! Slyšel jsem sice, že both Snuffles jsou docela dobří stopaři, osvědčili se i v neobyčejných případech, zde však šlo o víc: každý okamžik, každý krok rozhodoval o životě zajatých bělochů a rovněž i o našem. Proto jsem vybídl Jima ještě jednou k největší opatrnosti. “Nestrachujte se,” ujišťoval mne šeptem. “Překonal jsem jiné věci!” To mne mělo upokojit, ale tím, že bral věci na lehkou váhu, dosáhl právě opaku, umínil jsem si, že nedopustím, aby podnikal něco, co by bylo nad jeho síly. Zpočátku se ovšem zdálo, že náš podnik bude snadný. Postupovali jsme, aniž nás cokoli zdrželo, dosáhli jsme i vysokého břehu řeky a nezpozorovali jsme dosud ani známky po rudoších. Úmyslně se zmiňuji o “vysokém břehu”, neboť co jsme hned nepozorovali a o čem jsme se záhy přesvědčili, bylo to, že totiž téměř bezvodé řečiště leželo značně hluboko pod námi. Už se skoro docela setmělo, ale přece jsem poznal, že břeh na místě, kde jsme stáli, spadal dolů příkrým a lysým svahem, který nebylo radno slézat, neboť půda mohla snadno povolit a člověka strhnout s sebou.

Postupovali jsme raději při okraji, až do míst, kde byla půda bezpečnější, neboť na ní rostly stromy a pobřežní svah pod námi byl zarostlý křovím. “Zmýlil jste se asi, sir,” zašeptal Jim. “Tady není po rudoších ani památky.” “Vím jistě, že tu

jsou. Zaslechl jsem zřetelně jejich hlasy.” “Možná tu byli, nyní jsou však pryč!” “Jsou dosud tady, vím to!” “Není je ani slyšet, ani vidět.1’ “Cítím je aspoň.” “Cítíte? U všech koček! Co to máte za nos?” “Praobyčejný, ale

nadmíru citlivý nos. Cítím vůni koní. Nablízku jsou určitě koně Komančů.” “Kde?” “O něco níže u vody.” “Až tam dolů dosahuje váš nos?” “Pshaw! Snad ani nepoznáte koňskou vůni. Mám ji jinak velmi rád. Přijdete-li ve velkém městě na stanoviště drožkářů, nemusí tam být ani jediný kůň, ale koňský pach tamzůstal. Vsadím se, nevím oč - - holá, nepozorujete, že mám pravdu? Podívejte se tam dolů!” Dole u řeky se zatřpytila malá jiskra, která rychle rostla.

Poněvadž se setmělo, rudoši zapalovali ohně. Že nezůstali zde nahoře na vysokém břehu, bylo lehké pochopit. Dole měli dost vody pro sebe i pro koně. Z jednoho ohně jich za chvíli bylo pět. “To je dobře,” podotkl Jim. “V záři těch ohňů spatříme všechno, jen co se jim přiblížíme.” “Ale oni nás zpozorují také, nebudeme-li nanejvýš opatrní. Ty ohně vidím jen proto rád, neboť svědčí o tom, že se Komančové cítí úplně bezpečně.” “Půjdeme přece dolů, Mr.

Shatterhand? ” “Ano.” “Navrhuji tedy, abychom se rozdělili. Vy sestoupíte tuhle nalevo a já napravo, nebo naopak. Tak se k nim připlížíme ze dvou stran a nic nám neujde. Dole se opět sejdeme.” Poněvadž jsem nevěřil, že by byl dostatečně obezřetný, odpověděl jsem: “Bude lépe, když zůstaneme spolu. Zde sestoupíme dolů, připlížíme se k táboru a tam napravo opět vystoupíme. Přitom také vše důležité spatříme a můžeme si rychle přispěchat na pomoc, kdyby se nám něco přihodilo.” “Souhlasím, sir. Pojďme tedy dolů!” Sestup nebyl zrovna snadný. Úplně neznámý terén vynikal příkrostí. Keřů okolo rostoucích jsme se chytat nesměli, abychom nezpůsobilí šelest a každý uvolněný kámen by nás byl prozradil. Proto jsme si museli počínat co nejopatrněji. Trvalo dobrou půlhodinu, nežli jsme sešli dolů. Jim Snufne se při tom dost osvědčil, uměl se pohybovat opravdu neslyšně. Slézal jsem prvý, on se držel za mnou nebo výše nade mnou, a přece jsem musel napnout sluch, abych slyšel lehký šelest, bez kterého to ovšem vůbec nejde. Jim byl také na svůj výkon patřičně hrdý, neboť jakmile jsme dosáhli úpatí, tázal se mne: “Nuže, jaké to bylo, sir?” “Spokojen,” odvětil jsem. “Nepochybujete už, že se vyznám v plížení?” “O plížení se ovšem ještě vůbec nedá mluvit!” “Že ne?” tázal se, protahuje slova.

“Ne. Plížení nám teprve nastane.” “Teprve? A jak nazýváte to, co jsme dělali dosud? To nebylo plížení?” “Bylo to slézání, ale ne připlížení k nepříteli, to teprve musíme vykonat. Doufám, že se v něm vyznáte zrovna tak jako ve slézání. Držte se hezky těsně za mnou a nevzdalujte se ode mne!” “Toho není třeba, sir, jsem zvyklý jednat zcela samostatně.” “Jste-li na zvědách sám nebo s bratrem, buďsi, ale teď jsem tu já a prosím vás, abyste se řídil podle mne.” ” Well, stane se. Přiznávám se, že je pro mě nejvyšší rozkoš řídit se podle Old Shatterhanda.” Toto zjištění mne sice zcela neupokojilo, ale přece hodně uklidnilo mé počáteční obavy. Byli jsme dosud nad místem, na němž rudoši tábořili, proto jsme museli znovu zamířit dolů. Říční údolí tvořilo jakousi proláklinu, snižovalo se tedy k svému středu, bylo porostlé křovím jen až tam, kam nedosahovaly zátopy. Poněvadž teď byla řeka téměř bez vody, vznikl mezi řečištěma křovím volný prostor, na nějž jsme se nemohli odvážit. K rudochům nebylo vůbec možno připlížit se od vody, bylo to možné jen obloukem podél nebezpečného pobřežního spádu - úloha velmi těžko proveditelná. Plazili jsme se mezi křovinami k tábořišti. Šťastně jsme se k němu dostali, takže jsme je mohli přehlédnout. Komančové zvolili vskutku velmi příhodné místo. Bylo totiž nižší než okolí, takže zátopy tady dosahovaly až k údolní stěně. Zde nerostlo křoví, vzniklo tu volné prostranství, poskytující dost místa i pro větší tábor. Bylo nám to velice nemilé, neboť tím jen vzrostly obtíže, které bylo nutno překonat. Komančové právě jedli. Bavili se při tom způsobem, který nasvědčoval, že se cítí naprosto v bezpečí. V téměř stejně početných skupinách tábořili kolem pěti ohňů, takže jsme je mohli pohodlně spočítat. Bylo jich sedmdesát a jeden. Svým bílým vlasem byl mezi nimi nejnápadnější náčelník. Dřepěl u druhého ohně a poněvadž seděl obličejem k nám, mohl jsem ho zřetelně vidět. ” Uff!u uniklo mi v překvapení ze rtů, ovšem jen potichu. “Kdybychom se mu dostali do drápů, byli bychom ztraceni, i kdyby ani nebyl na válečné stezce.” “Znáte ho, sir?” tázal se Jim šeptem. “Až příliš dobře! Je to To-kei-čun, nejobávanější válečný náčelník Komančů.” “Váš nepřítel, co?” “Ano. Kdysi jsme s Vinnetouem a několika jinými muži upadli do jeho zajetí, z něhož jsme vyvázli pouze mou drzostí. Tehdy jsme s ním ujednali’, že sice můžeme odjet, že nás však za chvíli bude stíhat i se svými bojovníky. Rozumí se, že jsme se již nedali polapit.” “Zajímavé, sir. To mi musíte vypravovat.” “Teďne, Mr. Smíme!”

“To se rozumí, že ne! Teď máme jinou starost, než si povídat o dobrodružstvích. ” “Ovšem! Zvláště když se můžeme snadno dočkat nového.” “K tomu se také chystáme. Není snad dobrodružstvím vyvést pět zajatců z tábora sedmdesáti Komančů? Vidíte je, ne? Leží u ohně, u něhož je i náčelník.” Jak bych neviděl! Leželi vedle sebe syoutaní, takže se nemohli ani hnout. Ten, jenž nám byl nejblíže, měl silný, černý a splývající knír. Byl to zajisté ten cizinec, o němž Perkins mluvil jako o Džafarovi. Mezi náčelníkovým ohněm a námi bylo ještě několik keřů, proto jsem nepovažoval za příliš odvážné připlížit se ještě víc. Rudoši nepostavili stráže, a poněvadž pokojně seděli u ohňů, neměl jsem obavy, že by mne zpozorovali. Náčelník rozmlouval s osobami sedícími kolem něho, a já bych byl rád vyslechl, o čem mluví. Proto jsem požádal Jima, aby zůstal na místě a sám jsem se pak plížil dál kupředu. Ale sotva jsem se doplazil k poslednímu keři, zaslechl jsem za sebou tichý šelest, a když jsem se obrátil, spatřil jsem, že Jim Smiffle je mi v patách. “Co vás to napadlo, master?” káral jsem ho rozmrzele. “Proč jste nezůstal na svém místě? ” “Víte, já bych také rád slyšel, o čem si rudí povídají.” “Rozumíte jejich řeči?” “Nemnoho, ale přece trochu.” “Tento keř nekryje dvě osoby tak dobře jako jednu!” “Nějak se již směstnáme, sir. Řekl jste, že mám zůstat u vás a nevzdalovat se. Poslouchám vás, jak vidíte.” Přitlačil se těsně ke mně, a tak jsme oba leželi ve stínu keře, ale přece jen by mi bylo bývalo milejší, kdyby byl zůstal na svém místě. Dosáhli jsme svého, slyšeli jsme, o čem se mluvilo. Rudoši hovořili o válečném tažení, které právě podnikali. Hodlali totiž přepadnout některé osady - jmenovali je -, chtěli povraždit tamější bělochy, ale předtím chtěli navštívit Makik-Natun4, provést tam válečný tanec a dotázat se “velké medicíny”, podaří-li se tažení proti osadám.

Lesk zamýšlené slavnosti na Makik-Natunu hodlali zvýšit tím, že u mučednického kůlu umučí pět bledých tváří, které zajali. Znal jsem nyní jejich úmysly a mohl jsem opustit nebezpečné místo. Jestliže se nám nepodařilo osvobodit zajatce dnes, mohli jsme sledovat rudochy k Makik-Natunu a tam vyhledat nebo už cestou získat lepší příležitost k osvobození zajatců. Plazili jsme se tedy zpět. Když jsme dosáhli svého předešlého úkrytu, dotazoval se Jim: “Něčemu jsem rozuměl,

ale ne všemu. Co to je Makik-Natun?” “Komančský výraz, pocházející z nářečí Tonkavů, a znamená Žlutou horu.” 4Zlutá hora.

“Žlutá hora? K ní se odeberou rudí, že?” “Ano.” “A tam hodlají zajatce umučit, rozuměl-li jsem dobře?” “Velmi správně.” “Kde je ta hora? Kdybychom to věděli!” “Vím to. Byl jsem tam několikrát.” “Opravdu? To je dobře, velmi dobře. Daleko odtud?” “Asi den jízdy.” “Znáte cestu?” “Znám. Z této strany jsem tam sice ještě nejel, ale jaký bych byl westman, kdybych se nedostal na známé místo odkudkoli! Makik-Natun je spíše pahorek, než hora, neboť tam nejsou žádné skutečné hory, jsou to krátká a nízká návrší - a jméno pochází od žluté barvy tamější půdy.” “Proč hodlají rudoši právě tam provádět tanec medicíny?” “Protože je tam pochováno několik jejich náčelníků. Ale teď dost řečí, mr. Smíme. Pojďte za mnou! Musíme vědět, kde jsou koně. Nejde jen o to, abychom zajatce osvobodili, nýbrž musíme pro ně také opatřit koně, jinak by nás Komančové záhy dohonili.” Plazili jsme se keř od keře, abychom co nejdříve dosáhli hrany údolní stěny. Právě se nám to podařilo, když jsem zaslechl nad námi šelestem. “Tiše!” zašeptal jsem k Jimovi. “Neslyšel jste?” “Nic,” odpověděl. “A vy?” “Ano.” “Kde? Co?” “Tady nahoře. Lehký šumot hrnoucího se písku.

Snad by to nebyl - -” “Kdo?” “Váš bratr. Byla by to hloupost - - ” “Můj bratr? Myslíte, že něco provedl?” “Nechce snad prosadit svou a připlížit se rovněž k Indsmenům?” “To by byl nápad! Ten by si to vypil! Já bych mu - - ” Nedopověděl a leknutím by byl vyskočil, kdybych ho nebyl rychle uchopil a přitiskl k zemi. “Ten by si to vypil,” řekl. Ano, vypil, a k tomu jak -s celou slávou! Nejprve bylo slyšet šumot, dolů se svážející a na keře narážející země, pak se ozvalo hlasité Thunderstorm!, načež z výše cosi zafičelo a valilo se přímo mezi Indiány, kieří úlekem vyskočili, aby se však hned s křikem vrhli na nečekaného hosta. Byl to člověk, a byl to Tim Snuffle, jenž přece jen svůj úmysl provedl. Přišel na neštěstí zrovna k zmíněnému místu, kde násep povoloval, a byl mnohem méně opatrný než my. Příliš se odvážil k okraji a tak způsobil, že kyprá hrana vysokého břehu povolila a svezla se s ním dolů. A dole ho rudoši houfně přepadli. Nenadálý a prudký pád Timovi asi neuškodil, neboť zaječel tak silně, že překonal i řvaní rudochů. A aby míra neštěstí byla dovršena, dal se do křiku i Jim, který rozhodně neměl nejmenší právo ječet.

“Time, starý Time!” zařval a pokoušel se vytrhnout se mi z rukou. “Buďte zticha, člověče!” přikazoval jsem mu hněvivě hlasem co možno ztlumeným. “Vždyť sebe i mne přivedete - - ” “Usmrtí ho. zabijí ho, nadobro zahyne!” přerušil mne úpěnlivým nářkem. Jelikož jsem ležel na břiše a on vstal, nemohl jsem uplatnit svou sílu, jeho síly pak zdvojnásobil strach. Starý Jim se mi vyrval a běžel jako šílený přímo k rudochům. Zahlédl jsem, jak mezi nimi zmizel. Rozumí se, že ho hned povalili jako jeho bratra. Co jsem měl dělat? Vydat se za ním? Ani nápad! Zůstal jsem ležet namístě, ačkoli se dalo očekávat, že rudoši hned prohledají okolí. Jaká neobezřetnost, jaký nesmysl provedl nejprve jeden a po něm druhý Snuffle! A to že prý byli staří, ostřílení westmani! Místo abychom pět osob osvobodili, rozmnožil se počet zajatců na

sedm. A následky? Ty se ukázaly hned, neboť vtom se ozval rozkaz náčelníkův: “Zašlapte ohně! Možná, že jsou nablízku ještě jiné bledé tváře.” Rozkazu bylo okamžitě uposlechnuto. Přitom nastal na chvilku zmatek, který ve mně vzbudil myšlénku, jíž jsem provedl tak rychle, jak jsem na ni přišel. Plameny uhasínaly a při zkomírající záři doutnajících oharků jsem viděl, že rudoši rozčileně pobíhají po stráni a věnují veškerou pozornost oběma bratrům. Přitom úplně zapomněli na dřívější zajatce. Vyskočil jsem a napůl shrbeně jsem pospíchal přímo do ležení, doběhl jsem šťastně k zajatcům a uchopiv za límec toho z nich, kterého jsem považoval za Džafara, vlekl jsem ho zpět k místu, kde jsem ležel předtím. Rudoši to mohli vidět, dokonce to měli vidět, ale rozčilením neviděl žádný z nich nic. Zázrakem se mi ten bláznivý kousek podařil. Nyní mne kryla opět křoviska a tak jsem se vzpřímil. Nejdříve však pryč odtud, jen pryč!

Popadl jsem spoutaného muže, jenž ze sebe nevydal ani hlásku, hodil jsem si ho na rameno a chvátal odtud, až jsem byl v bezpečí. Pak jsem ho položil na zem, vytasil jsem nůž, přeřízl řemeny, jimiž byl spoután, a řekl jsem: “Jste svobodný, sir. Vstaňte a pokuste se chodit.” “Svobodný?” opakoval anglicky s poněkud tvrdým přízvukem. “A - - vy nejste Indián?” “Jak vidíte, nikoli. Přišel jsem vás osvobodit, ale netušil jsem, že se to uskuteční tímto způsobem.” Teprve nyní se zvolna, namáhavě vzpřímil, vzal obě mé ruce do svých a pravil: “Svobodný - svobodný jsem! Je to pravda? Je to možné?” “Jak vidíte!” “Alláh il Alláh! Jsem svoboden, vysvobozen, vyrván těmďáblům! Pane, kdo jste? Musím vědět, komu za to mám děkovat!” “O tom později. Ted především odtud, rychle pryč! Slyšíte, jak rudoši

vyjí? Zpozorovali, že jste zmizel a budou po vás pátrat. Nesmíme ztratit ani okamžik. Zkuste, můžete-li chodit!” Trochu vykročil, ale klopýtl a prohlásil: “Nejde to, sir! Spoutali mne příliš ztuha, necítím vlastní nohy. Kdybych měl jít, upadnu.” “Znám to. Člověku připadá, že nemá nohy, a bez nich se dá jen těžko běhat.” “Jak se však dostanu dál? Mám se opět dát chytit?” “Ponesu vás!” “Ponesete mne? Člověka, jako jsem já, chcete nést? ” “Maličkost! Záleží jen na tom, abych měl volné ruce, neboť musím vylézt na tento příkrý svah. Vezmu vás tedy na záda a vy mne obejmete rukama okolo krku. Držte se pevně! Vzhůru!” Zastrčil jsem přeříznuté řemeny do kapsy, aby je Indiáni nenašli. Bez ohledu na nebezpečí, kterému nás vystavovalo každé zdržení, se cizinec ze zdvořilosti chtěl vzpírat tomu, abych ho nesl, ale já si ho bez dlouhých řečí vysadil na záda a šplhal jsem nahoru tak rychle, jak jen to bylo možné. Přitom jsem dbal, abych po sobě nezanechával hluboké stopy. Nahoře jsem ho složil, neboť jsem se domníval, že sice pozvolna, ale přece jen bude již moci jít. Jakmile se opět rozproudí v žilách krev, nohy budou zase v pořádku. Na chvilku jsme se zastavili a já naslouchal, co se dole děje. Panovalo tam teď úplné ticho. Rudoši usoudili, že snad nablízku je více bělochů, mohli však po nich pátrat jen potmě a tak jsem se neobával, že naleznou moji stopu. Ta do rána asi zmizí a zajatcovo zmizení pro ně bude hádankou, kterou by rozluštili jen tehdy, kdyby jim oba Snuffleové neopatrně prozradili mou přítomnost. Rozumí se samosebou, že jsem chtěl nasadit všechno, abych vysvobodil nejen oba bratry, ale i ostatní bělochy. Jak? - o tom jsem zatím neměl ani zdání. Dnes se rozhodně nedalo již nic podniknout. cizinec už mohl kráčet, ovšem jen pomalu, ale my jsme nepospíchali, poněvadž nás nikdo nestíhal. Když mne cestou opět žádal, abych mu pověděl své jméno, řekl jsem: “Zde na Západě mne nazývají Old Shatterhand, nazývejte mne také tak, sir. A vy? Nejste Mr. Džafar?” “Ano - ale jak to, že znáte mé jméno?” “Slyšel jsem je od Perkinse, vašeho vůdce.” “Kdy?” “Dnes.” “Vy jste ho viděl? Nestalo se mu neštěstí? Myslil jsem, že je ztracen.” “Povězte mi především, jak o něm smýšlíte! Jaký je to člověk?” “Až dosud jsem neměl příčinu, abych si na něj stěžoval.” “Hm. Není to s ním tedy tak zlé, jak jsem se domníval. Nyní však

pojďte, musíme dál! Zatímco půjdeme, povím vám, jak jsem se s ním seznámil.”

Vzal jsem ho za ruku, abych ho vedl, neboť jsme museli lesem. Co jsme tak opatrně kráčeli pod stromy, vypověděl jsem mu vše. Když jsem skončil, cizinec poznamenal: “Sir, Perkins není žádný hrdina, to jsem již několikrát pozoroval.

Leknutí a strach způsobily, že porušil věrnost. Je však již dost potrestán. Zbabělý sice je, ale ničema není.” “S tím souhlasím. Myslíte tedy, že ho mohu zbavit pout?” “Ano.” “Nemusíme se obávat, že nám uškodí?” “Můžete mu důvěřovat. Zklamete se v něm jen tenkrát, budete-li od něho očekávat hrdinské skutky. Ale, sir, jak lituji své ostatní lidi! Patrně jim není pomoci a zahynou!” “Ještě ne! Promluvíme si o nich později. Brzy budeme na místě.” “U Perkinse?” “Ano.” “Jaký máte zrak! V noci se vyznáte v tmavém lese jako ve dne!” “Pouhý cvik.” Nebylo nutné, abychom tlumili hlas, proto nás Perkins slyšel. Poznal nás podle hlasu a volal nám vstříc, ještě než jsme došli: “Přicházíte, Mr.

Shatterhand? Bohudík, dílo se tedy zdařilo! Slyšel jsem vás hovořit s Mr. Džafarem. Osvobodil jste ho? Doufám, že nyní ani mně neodepřete svobodu!” “Uvidíme,” odvětil jsem a přistoupil k němu. “Nejdříve musím vědět, co je nejdůležitější. Odevzdal jsem Mr. Snuffleovi své zbraně. Kde jsou?” “Zde vedle mne, jeho i bratrovy také.” “Tedy byly mé obavy zbytečné. Ze se odtud vzdálil, dopustil se největší hlouposti, jakou kdy mohl provést v celém životě.” “Domlouval jsem mu, aby to nedělal, nedbal však a šel.” “Přesto, že měl na starosti zajatce! Naprosto neprominutelné! Kdyby jen jediný řemen nebyl dost utažen, mohl jste se osvobodit a upláchnout nám s koňmi i se zbraněmi. Však ho za to stihl spravedlivý trest!” “Trest? Co se mu přihodilo? ” “Dostal se do zajetí, ba přímo do něho sjel a spadl.” Vypravoval jsem mu, co se přihodilo a doložil jsem: “Vidíte, co se přihodí, když člověk jedná bez rozvahy a bez uvážení. Přesvědčil jste se o tom ostatně sám na sobě. Sám jste vinen, že jsem s vámi jednal tak bezohledně.” “To uznávám, sir! Teď však mám za to, že upustíte od své přísnosti.” “Well! Mr. Džafar se za vás přimlouval a proto vám vrátím svobodu, doufám však, že se od nynějška lépe osvědčíte!” “Zajisté, sir, ujišťuji vás! Řekněte jen, co mám udělat.”

Zbavil jsem ho pout a vrátil mu vše, co jsem mu z kapes vybrakoval. Potom jsem ho ještě varoval: “Nedomnívejte se, že vám budu hned zas úplně důvěřovat! Dohlížel bych na vás velmi přísně, ale postačí, myslím, když to přenechám raději Komančům.” “Komančům? Aby na mne dohlíželi? Co tím myslíte, sir?” “Prostou věc: Budete ztracen, dopustíte-li se ještě nějaké zpronevěry a vymknete-li se mému vedení. Budete-li zbabělý nebo věrolomný, propadnete jim. Až nastane den, budou rudí po nás pátrat. Jen já je dovedu svést z pravé stopy. Vy byste je neoklamal, tím buďte jist, vás by dohonili a polapili. Vaše osobní bezpečnost spočívá na vaší věrnosti k nám, a jen proto nabývám přesvědčení, že se na vás mohu spolehnout.” “To můžete, Mr. Shatterhand, to můžete! Jaká hloupost od Tima Snufflea, že vás neposlechl! Teď je zajat! Nemohl byste mu pomoci?” “Doufám, že ho osvobodím a ostatní také. Budete mi při tom pomáhat?” “Ze srdce rád! Ale - nebude to - eh - příliš nebezpečné?” “Nemějte starost o sebe ani o život! Budete mi pomáhat tak, že nic nepokazíte a že mi jen podle svých možností přispějete, což se pro vás obejde bez nebezpečí.” “Zůstanou zde rudoši dlouho?” “Jsem přesvědčen, že zítra odtud odtáhnou.” “Pojedeme za nimi?” “Ne, nýbrž před nimi.” “Víte patrně, kam chtějí?” “Ano.” “Je tedy dobře, že jsou zde mezkové obou Snumeů, jinak bych musel jít pěšky.” “Ta zvířata s sebou nevezmeme.” “Ze ne? - Pročpak ne?” “Ponecháme mezky zde, aby je rudoši našli. Musíme je přesvědčit, že zde oba bratři byli sami.” “Tomu asi rudí neuvěří.” “Proč ne? Oba Snuffleové vědí, že zahynou, neosvobodím-li je, proto je ani nenapadne prozradit, že tu byl ještě někdo s nimi. Rudí budou ovšem pátrat a naleznou při tom mezky a zbraně obou bratrů. Tím se přesvědčí, že tu oba bratři byli sami, poněvadž kdyby tu s nimi byl ještě někdo, odvedl by zajisté zvířata a odnesl by zbraně.” “Hni. To není špatně vymyšleno. Ale Indiáni spatří také naše stopy!” “Stopy do rána zmizí. A kdyby i zčásti zůstaly, nevšimnou si jich rudoši, neboť nebudou pátrat dále, jakmile naleznou mezky.” “Nevím, nevím. Přijdou-li až sem - - ” “Až sem? Ani náhodou mě nenapadne, abych je sem přilákal, neboť na tomto místě by určitě zjistili, že zde bylo víc osob než jen dvě. Mech a tráva

jsou zde tak zválené, že se do rána nevzpřímí. Nikoli! Mezky odtud odvedeme, a to na takové místo, kde budou snadno nalezeni. A při tom mi pomůžete, chcete-li.” “To se rozumí, že chci. Které místo k tomu zvolíte?” “Tim Snuffle se svezl dolů se svahu. Tam budou rudí pátrat nejdříve. A tam také uvážeme zvířata.” “Kdy? Zrána?” “Ale ne! To by snadno objevili stopy, které způsobíme.” “Tedy je tam musíme zavést hned, tak aspoň stopy do rána zmizí.” “Ano, tak to uděláme. Ale byl jste spoutaný. Budete moci chodit?” “Myslím, že ano. Naštěstí jste mne nespoutali tak, jak to dělávají Indiáni.” “Nemeškejme tedy a přiložme ruku k dílu. Mr. Džafar není zvyklý plížit se v noci lesem, zůstane tedy zde a počká, až se vrátíme.” Na každého z obou mezků jsme naložili zbraně i sedla Snuffleů, pak jsme je odvedli. Šel jsem napřed a Perkins za mnou. Když jsme dospěli k místu, kde Tim spadl, uvázali jsme zvířata a vrátili se k Džafarovi, který byl nejen nadšen svou svobodou, ale také se radoval, že má opět svého koně. “Přál bych si, kdyby byl můj,” pravil Perkins, “neboť teď musím pěšky.” “Jste dobrý chodec?” tázal jsem se ho. “Na tuto otázku nemohu bohužel přisvědčit,” odpověděl. “Trápí mne levá noha.” “Půjčím vám tedy svého koně a sám půjdu pěšky.” “To chcete udělat?” “Jak říkám.” “Jsem vám za to velice vděčen, ale není to od vás trochu neopatrné, Mr. Shatterhand?” “Proč neopatrné?” “Před chvílí jste řekl, že mi nemůžete úplně důvěřovat.” “Nu a -? A jak to souvisí s mou neopatrností?” “Půjdete pěšky, já pojedu na koni. Snadno vám tedy mohu upláchnout.” “Pshaw! Potřeboval bych jen zahvízdnout a můj kůň by se ke mně vrátil, kdybyste dělal co dělal. Má indiánský výcvik. A kdyby se tak nestalo, má kule je rychlejší než kůň. Old Shatterhand vždycky ví, co může nebo nemůže. Ale teď-kupředu!” Vyvedli jsme koně z lesa, na straně odvrácené od řeky. Na volném prostranství vsedli Džafar a Perkins na koně, aby jeli za mnou, a já převzal úlohu vůdce. Venku bylo jasněji než v lese. Hvězdy zářily a nepochyboval jsem, kudy jít.

Po delší dobu oddával se každý z nás svým myšlenkám. Potom Perkins přerušil mlčení dotazem: “Víte dobře, sir, kam nás vedete? Smíme se to také dovědět?” “Ovšem. Směřujeme k výšině, kterou rudoši nazývají Makik-Natun. Chtějí tam usmrtit zajatce na hrobech svých náčelníků. Dnes jsme nemohli nic podniknout, doufám však, že jim zítra zajatce vyrveme.” “Jak?” “Ještě nevím, rozhodne o tom vhodný okamžik.” “A nenajdete-li takový okamžik?” “Tedy si jej vytvořím. Postarám se o dvě vhodné příležitosti, jedné z nich se chopím a využiji ji.” “Které, jsou ty příležitosti?” “Asi půl dne cesty mezi tímto místem a Makik-Natunem je výmol, kterým odtékají jarní vody a v němž se stále udržuje tolik

vlhkosti, že tam vzrostl les. Soudím, že Indiáni k němu zamíří, aby tam dopřáli koním oddech a pastvu. Jinde už by takové místo nenalezli. Snad se nám tam naskytne prvá příležitost osvobodit zajatce.” “Dobře. A druhá?” ,.Nevyjde-li první možnost, nezbude, než abychom jeli za rudochy až k Makik-Natunu, kde se taková příležitost naskytnout musí, i kdybych ji měl způsobit přímo a úmyslně.” “Jste velmi odvážný, Mr. Sliatterhand! Neodvažujete se přespříliš?” “Čeho se odvážím, odvážím se sám. Od vás ovšem nežádám, abyste dával svůj život v sázku.” ..Znáte dobře ten výmol, o němž jste se zmínil?” “Ano. Už jsem tam byl, třebaže ne z této strany.” ..Odtud ne? Pak byste se mohl velmi snadno zmýlit.” ,.To pravíte vy, který si říkáte scout? Old Sliatterhand se ještě nikdy nezmýlil, vždycky přišel tam, kam chtěl přijít, pamatujte si to!” Ta poznámka způsobila, že s další rozprávkou přestal. Náhradou za to začal nyní Džafar vypravovat, jak byl přepaden rudochy. Bránil se a kulemi dva útočníky zneškodnil. Odtud krvavé skvrny, které jsme zpozorovali. Za ťo mu vítězové utáhli pouta mnohem více než ostatním a odsoudili ho na bolestnější smrt. K tomu vypravěč přidal vylíčení, jak s ním zacházeli a nakonec líčil štěstí, které pocítil, když byl vysvobozen. Mluvil anglicky, ale způsobem tak květnatým, že bych ho byl hned považoval za orientálce, i kdybych byl předtím o něm neslyšel ani slovo. Rozmlouvali jsme spolu delší chvíli. Byl bych se o něm rád dověděl mnohem více podrobností, ale že sám o svých poměrech mlčel, neuznával jsem za vhodné příliš se vyptávat. Vzdělaný muž to rozhodně byl, vzdělaný nejen podle orientálních názorů, nýbrž i podle evropského měřítka. Nepochybně žil delší dobu v Evropě.

Džafar’ 47 Později zůstali oba muži pozadu, a zatímco jsem kráčel vpředu, hovořili, jak se zdálo, o mně, neboť tlumili někdy hlas až k šepotu a zůstávali dost daleko za mnou. To by určitě nedělali, kdybych nebyl býval sám předmětem jejich rozhovoru. Perkins mi několikrát nabídl koně, protože jsem však necítil únavu, přiměl jsem ho, aby si jej zatím ponechal. Minula noc a nastávalo jitro. Když se rozednilo, scout prohodil: “Teči budou Komančové po nás pátrat, sir, a najdou mezky.” “Zajisté. A protože je v lese vlhko, nespatří naše stopy, čím vlhčí tráva nebo mech, tím dříve vstane. Nespatří-li rudí žádné stopy, budou mít za to, že oba Snuffleové neměli víc společníků a vzdají se dalšího pátrání.” “Ale po Mr. Džafarovi pátrat budou!” “Ne moc dlouho. Mohli by se ho zmocnit jen v tom případě, kdyby vypátrali jeho stopu. Takový případ, jak předpokládám, nenastane, proto také nepodniknou nic, co by bylo zbytečné.” “Ale zdá se mi, že nebudou moci pochopit, jak zmizel. Proto budou tím dychtivější, aby tu záhadu objasnili.” “Za normálních okolností by ovšem propátrali celou tamnější krajinu i její okolí, víme však, co zamýšlejí a že mají naspěch. Nesmějí čekat, až osadníci, které chtějí přepadnout, vytuší, nebo přesně zjistí, co se chystá. Proto také Indiáni raději připustí, aby uprchlík, který jim tak záhadně zmizel, běžel kam chce, než aby se zdržovali dlouhým a bezvýsledným hledáním. Jak znám ty kočovníky a jejich zvyky, věnují tomu sotva první dvě ranní hodiny a potom se vydají k Makik-Natunu.” “Kdy asi přijdou do lesa ve výmolu?” “Poněvadž pojedou rychleji, než jak jsme jeli v noci, budou tam kolem poledne.” “A my?” “Snad za hodinu, jestli se nemýlím.” “Tedy nám zbývá téměř pět hodin času. Kdybychom tam tak nalezli zvěř!

Nemáme nic k jídlu.” “Tam bohužel lovit nebudeme, neboť se musíme vyvarovat každé stopy své přítomnosti. Avšak -

- hle! Tu je hned něco na zub.” Sotva Perkins projevil touhu po zvěři, vyskočili před námi dva prérijní zajíci. Strhl jsem opakovačku z ramene a zastřelil jsem je. “Dobrý bože!” zvolal Džafar. “Jaký jste střelec! Teď vidím na vlastní oči, že měl Perkins pravdu, když mi prve vypravoval o Old Shatterhandovi.” Jeho naivní obdiv mi připravil srdečnou zábavu.

Sebral jsem oba zajíce, připevnil je k pasu a potom jsme šli dál. Oba výstřely obrátily Džafarovu pozornost k mým zbraním. Opětovně na ně pohlížel způsobem, který svědčil o neobyčejném zájmu, až to nakonec nevydržel a zeptal se: “Sir, má tato vaše těžká puška nějaké zvláštní jméno?” “Ano.” “Jaké?” “Říkám jí medvědobijka.” “To je zvláštní! To jméno jsem již slyšel, ale v arabském znění. Je takových zbraní ještě víc? ” “Ovšem. Tak starodávných a těžkých pušek, jako tato, je na světě habaděj.” “Kolikrát můžete vypálit z té menší?” “Pětadvacetkrát.” “Ah! Také to se shoduje. Jaká je to puška?” “Henryova opakovačka.” “Vidíte, i tohle jméno jsem slyšel vyslovovat arabsky. Opravdu divný případ, že máte právě dvě pušky stejného typu, jako ty, o nichž jsem slyšel vypravovat.” “Kde jste o nich slyšel?” “Na Tigridu.” “Na Tigridu? Ovšem, to je nadmíru podivné!” “Znáte tu řeku?” “Jak by ne! Každý školák ji zná ze zeměpisného vyučování. Vy jste tam byl, Mr. Džafare?” “Ke,.” “Kdy?” “Před dvěma lety. Musím vám předem sdělit, že jsem Peršan a že mi ve vlasti říkají mirza Džafar. Asi nevíte, co se tím rozumí?” “Myslím, že ano,” usmál jsem se. “Nuže, co?” “Je-li slovo mirza před jménem, znamená to hodnost učence, stojí-li za jménem, pak vyznačuje prince vznešeného rodu.” “Vy to víte? Tedy mne nazývají mirza Džafar. Cestoval jsem přes Bagdád do Cařihradu. Putoval jsem podle Tigridu do Mossulu, a byl jsem tam hostem u kmene Hadeddihnů, u nichž jsem slyšel o podobných zbraních.” “Že by tam snad měli henryovky a medvědobijky?” tázal jsem se, opravdu vzrušen jeho sdělením, aniž jsem to ovšem dal na

sobě znát. “Ne. Ty zbraně náležely cizinci.” “Kdo to byl?” “Jmenoval se emir Kára ben Nemsi effendi.” “To je arabské jméno, nebyl to tedy cizinec.” “Byl. Kdybyste rozuměl arabsky, znal byste smysl jména. Šejk Hadeddihnů mi vypravoval o tomčlověku i o jeho zbraních.” “Jak se nazýval ten šejk?”

“Byl malý, ale velmi srdnatý a chytrý chlapík a jmenoval se hadži Halef Omar ben hadži Abul Abbas ibn hadži Davud al Gossarah. Pěkně dlouhé jméno, což?” “Téměř delší než hroznýš.” “Ano, vašemu sluchu zní ovšem směšně, ale na Východě je zvykem, že k vlastnímu jménu připojují významní lidé jména svých předků. Tím uctívá každý sám sebe a své předky zároveň. Ostatně se Halef Omar právem honosil tak dlouhým jménem, neboť to byl proslulý muž, který mohl vypravovat o četných svých hrdinských skutcích. Honil lva i černého pardála, bojoval s mnohými nepřáteli a nade

všemi zvítězil.” Rozumí se, že jsem pocítil neobyčejnou radost, když jsem slyšel zde, v prérii, ačkoli to bylo nepravděpodobné, o svém malém příteli, hadži Halefovi. Jak už míval ve zvyku, ten malý chlapík vypravoval asi Džafarovi s celou orientální přehnaností o svých dobrodružstvích a vydával se za hrdinu příběhů, které jsme spolu prožili a jež vlastně spadaly na můj účet. Abych se trochu pobavil, zamlčel jsem zatím, že ten emir Kára ben Nemsi effendi jsem já, a hovořil jsem dál: “Byl Kára ben Nemsi účastníkem těch činů? ” > “Byl. Účastnil se jich osobně a před nepřáteli prý nikdy neutíkal. Hadeddih-nové mu děkují, že jejich kmen nebyl vyhuben, neboť cizinec je zachránil od porážky, která by jim bývala hrobem. Také já jej chovám ve vděčné paměti, neboť jsem mu zavázán velikými díky.” To mi bylo novinkou. Věděl jsem naprosto jistě, že jsem se s tímto Džafarem nikde nesetkal, nikdy jsem ho neviděl ani o

něm neslyšel, a nyní jsem slyšel, že mi je zavázán díky? Podíval jsem se na něho tázavě a on pokračoval: “Vysvobodil totiž od smrti mého příbuzného, pomohl mu v boji. Potom jej doprovodil až do Bagdádu a snažil se mu pomoci ve velikém nebezpečí, ale to se mu bohužel nepodařilo neboť můj příbuzný byl později přece jen přepaden a zavražděn.” Vysvobodí-li člověk na dalekém americkém západě perského občana z indiánského zajetí, jistě je to podivná událost, slyší-li však ještě od toho inirzy, že před tím kdesi na Tigridu odvrátil smrt od jednoho z jeho příbuzných, pak výraz “podivný” znamená ještě příliš málo. Proto, ačkoli jsem o tom chtěl pomlčet, přerušil jsem ho ve svém překvapení rychlou otázkou: “Vašeho příbuzného? - V boji že mu pomáhal a do Bagdádu doprovodil - -a přece byl zavražděn? Hm. Nemyslíte Hassana Ardžira mirzu?” Teď se podivil on. Zadržel koně, takže i já jsem stanul, údivem rozpřáhl paže a zvolal: “Hassan Ardžir mirza, uprchlý princ! Vy ho znáte? Alláh ještě dnes koná divy! Kde jste o něm slyšel?” “Slyšel? Já ho viděl!” “Viděl?”

“Mluvil jsem s ním.” “Mluvil–?” “A klečel jsem u jeho mrtvoly, když jsem již sám byl těžce nemocný morem!” “Morem

- - - !” “A vedle jeho mrtvoly ležela Džanah, jeho žena, jeho chlouba, zároveň s ním zavražděná!” Byl to zvláštní výjev. Stáli jsme, či vlastně tlačili jsme se k sobě, oba jsme rozčilením křičeli, skutečně, Perkins se musel domnívat, že jsme se oba zbláznili. Džafarovy oči na mne zíraly vyjeveně, ústa měl pootevřená a jazyk údivem zadrhával, nemohl vyslovit ani hlásku. Konečně po velké námaze vykoktal: “Džanah, jeho duše, jeho perla! To byla právě ona, skrze niž jsem mu byl příbuzným. Pane - sir - master, řekněte mi, sním nebo třeštím horečkou? Vy jste byl u Hadeddihnů? ” “Ano.” “Když hadži Halef Omar k nim ještě nepatřil?” “Ano.” “A byl jste při tom, když zemřel jejich slavný šejk, Mohamed Emin? ” “Pochoval jsem ho s nimi, Mohameda Emina, který mi kdysi daroval Ri-ha, mého skvostného vraníka. Zemřel, když jsme Hassanovi Ardžirovi mirzovi pomáhali v boji proti Kurdům.” “To souhlasí - ano - ano, tak to je! Ale tedy jste vy

sám - ano - vy -” Přejel si rukou čelo a pokračoval: “Pak jste sám emir Kára ben Nemsi effendi!” “Jsem. Beduíni mi tak říkali, třebaže tituly emir a effendi mi přisoudili bez zkoušek a zásluh.” Nyní mne zahrnul množstvím otázek, na které jsem musel odpovědět, pak jsem skončil: “Je to setkání, jakého bych se byl ve snách nenadal, ale náš údiv nesmí nás tu déle zdržovat. Mysleme hlavně na přítomnost, a teprve až splníme náš úkol, můžeme vzpomínat na minulost.

Pospěšme si, abychom dojeli k výmolu!” “Jak si přejete, sir, ale věřte mi, že mi rozčilení vjelo do všech údů. Old Shatterhand a Kára ben Nemsi effendi jedna a táž osoba! Musíte mi ještě všechno vypravovat!” “A vy mně také. Rozumí se, že se musím podrobně dozvědět, kde a jak jste se setkal s mým věrným hadži Halefem. Teď však na cestu, rychle!” Pokračovali jsme v jízdě, tak podivným způsobem přerušené. Nebylo pro nás ovšem snadné zachovávat mlčení, ale bylo lépe soustředit všechny myšlenky na přítomnost a její požadavky. Co se týče Perkinse, skoro se nakazil naším úžasem, neboť se tvářil, jako by na vlastní oči viděl, jak sultán z Istanbulu dělá přemety přes hlavu císaře čínského.

Má předpověď se splnila, nezmýlil jsem se v cestě k výmolu. Asi po hodině jízdy jsme spatřili na východě před sebou temný pás, který nemohl být ničím než lesem. Podotýkám, že výmol se prostíral severně od Beaver Creeku, my jsme však udělali oblouk na západ, proto jsme přicházeli k výmolu z této strany. Stalo se tak proto, aby Komančové, kteří k němu asi pojedou přímo, nenašli naše stopy. Musím také podotknout, že les na výmolu tvořil obdélník, který nepokrýval příliš značnou plochu. Pro sedmdesát rudochů bylo velmi snadné propátrat jej za hodinu tak, že by v něm nalezli každého ukrytého člověka. K tomu se přidružila ještě okolnost, že jsme předem nemohli tušit, kde Komančové vlastně budou tábořit. Ať bychom si zvolili kterékoli místo, museli jsme být připraveni, že přijdou právě k němu. A kdyby ani takový případ nenastal, stále ještě jsme mohli být prozrazení třeba jen frkáním Džafarova koně. Neboť to zvíře nepatřilo dosud žádnému westmanovi, nemělo školu Západu, a takový neskolený kůň se nezdrží, aby se neozval, když jsou jiní koně nablízku. Když se tedy Perkins tázal, kde zvolíme úkryt, odpověděl jsem: “Neukryjeme se, nýbrž zůstaneme na volné pláni, alespoň vy dva.” “Ale vždyť budeme hned zpozorováni!” “Naopak. Taková plocha je nejlepším úkrytem, jaký můžeme za stávajících okolností zvolit.” Chtěl něco namítat, on, který by byl nejraději někam zalezl, Džafar ho však zakřikl: “Neodmlouvejte! Od té chvíle, co vím, že tento sir je Kára ben Nemsi, jsem přesvědčen, že jedná vždy správně.” “Vždy snad ne, ale snažím se o to často,” omezil jsem jeho chválu. “Zůstaneme zrovna zde, kde právě jsme, to je pro nás místo nejpříhodnější.” “Proč nejpříhodnější?” šťoural přece jen Perkins. “Jsem také stopař, sloužím jako scout. Myslím, že mohu také promluvit slovíčko.” “Poslyšte, Mr.Perkinsi,” řekl jsem, “víte přece, za jakých okolností jsme se seznámili. Prosím, abyste na to nezapomínal! Ale přesto přece vám povím své důvody.” Zatím co jsme sestoupili a poutali koně, řekl jsem: “Les je malý a Komančové mají sedmdesát bojovníků. Nemusí se ani příliš rozptylovat, aby nás nalezli, zejména když nevíme, kde rozloží tábor. Naši koně zanechávají stopu, která nezmizí do chvíle, kdy se rudoši dostaví. Jediné frknutí nebo zařehtání mohlo by nás připravit o život.” “Hm, to je pravda,” přisvědčil bázlivě. “Kdežto zde, jen uvažte! Komančové dojdou k lesu od jihu a opustí jej směrem na sever, my jsme však západně od něho, sem tedy nepřijdou a také nás nespatří. A kdyby se některý z nich objevil, může každý, kdo dá pozor, rychle odtud, dříve než bude zpozorován. Není tedy výhodnější zůstat zde, než v lese, kde prozrazení je jisté a skrytý ústup nemožný?”

“Ano,” přiznával. “Ale jsme-li zde, jak můžeme osvobodit zajatce, když Indiáni zůstanou s nimi v lese?” “To je má starost! Řekl jsem již, že vás nevystavím žádnému nebezpečí. Mr. Džafar nezná divoký Západ ani jeho obyvatele, proto na něm žádnou účast na tomto podniku žádat nemohu. Půjdu sám do lesa a vy zůstanete zde, než se vrátím.” “A kdyby sem zatím rudoši přece přišli?” “V tom případě odjedete rychle na západ, a až zmizí, zase se vrátíte. Rozhodně je musíte spatřit dříve, než oni vás.” “Vezmete s sebou svého koně?” Jaká otázka! “To by byla chyba, že bych nemohl udělat větší. Svěřím koně vám.” “Co když budeme muset uprchnout a nebudeme se k vám moci vrátit?” “O mne se nestarejte! Určitě se k vánra ke svému koni vrátím. Tolik vám důvěřuji, že vím, že mi s ním neutečete. Zůstanu zde u vás, až zjistím, že se rudoši brzy dostaví, potom se vydám do lesa a - ” “- - a necháte se tam najít, jako by našli nás,” vskočil mi do řeči. “Stáváte se poněkud směšným, Perkinsi. Ale možná, že se žert obrátí v pravdu a že dojde i k tomu, že by mne vypátrali. Rozumí se pak samo sebou, že neosvobodím šest zajatců ani přímým bojem ani lstí. Sám nemohu těch sedmdesát

rudochů pobít, nemohu zajatce udělat neviditelnými a zmizet s nimi. Jde zde mnohem spíše o odvážný čin, k jehož provedení patří násilí i lest, dvě věci, s nimiž umím zacházet. Zkusil jsem to už jednou i s To-kei-čunem a to s dobrým výsledkem, a to mi vnuklo myšlenku, abych stejných prostředků užil znovu. Podaří-li se mi zmocnit se náčelníka, máme vyhráno, pustím ho na svobodu pouze výměnou za zajatce.” “Je to odvážné, nesmírně odvážné!” “Ne tolik, jak by se zdálo, aspoň ne pro toho, kdo v tom už získal jistou zručnost. Nejedná věc zdánlivě těžká je snadnější, nežli ta, která se snadnou zdá.” “Ale jak to provedete, abyste se zmocnil náčelníka?” “To ponechám okolnostem, a nebudou-li příznivé, vynutím si je. Pak budu schopen i toho, že skočím přímo mezi divochy a nasadím nůž starému šéfovi na hrdlo s pohrůžkou, že ho hned pošlu k otcům, hne-li někdo rukou proti mně a nedají-l: svobodu zajatcům.” “Sir, to by už bylo čiré šílenství!” “A přece jsem již podnikl něco podobného. Leknutí, strach a zděšení jsou potom mými nejlepšími spojenci, kdo se ovšem už napřed třese hrůzou, ten ať takové kousky nezkouší. Nyní stáhneme zajíce, dříví je tu na oheň dost.” Jako nějaké přední stráže vysílal les do prérie ojedinělá křoviska. Dosahovala až k nám a některá z nich byla uschlá nedostatkem vláhy. Perkinsovi bylo uloženo, aby nasbíral tohoto topiva, a záhy plápolal oheň, nad nímž se pekli zajíci. Při tomto příjemném zaměstnání a při jídle jsem si nechal od Džafara

vypravovat o někdejších událostech. Už jsem se ani nezmínil o podniku, na který jsem se dnes chystal. Ani později nebylo o němřeči, až nakonec když jsem vstal, bral si zbraně a chystal se k odchodu, uslyšel jsem Perkinsovu otázku: “Odcházíte do lesa, sir?” “Ano.” “Se zbraněmi? Budou vám na obtíž, až se budete plížit. Nechtěl byste je raději nechat zde?” “Ne. Koně vám mohu svěřit, ale zbraně ne, neboť kdyby se stalo, že bych o koně přišel, mohl bych ho dostat zpět jen těmito zbraněmi.” “Ale kdyby vás rudoši chytili, ztratíte zbraně navždy.” “Jen v tom případě, že bych i sám byl ztracen.” “Ne, protože by se vám mohlo podařit vyrvat se jim a zachránit holou kůži. Polapí-li vás, vezmou vám vše, a kdyby se vám i šťastně podařilo uprchnout, své zbraně již zpět nezískáte.” “Mýlíte se,” zasmál jsem se. “Bez zbraní bych ze zajetí ani neodešel.” “Budou-li je jednou mít, bylo by zázrakem, kdyby se vám podařilo opět jim je odejmout.” “Ovšem, ale nebylo by to poprvé, co by se takový zázrak přihodil. Byl jsem už několikrát v zajetí, vždycky mi zbraně sebrali, a přece jsem vždy unikl, aniž jsem je zanechal u Indiánů. Nemějte o mne starosti, rozhodně se opět uvidíme.” Po těch slovech jsem odešel.

Kapitola třetí TO-KEI-ČUN

Především jsem musel dbát, abych po sobě nezanechal patrné stopy. Až k lesu mně to nepůsobilo obtíže, protože jsem kráčel po lysých místech bez trávy, která se vyskytovala jen tu a tam, půda byla místy tvrdá, na kámen vyprahlá, takže stopy na ní nebyly vidět. Ostatně jsem mohl téměř s jistotou očekávat, že sem Indiáni nepřijdou. V lese bylo již hůř.

Tam byla půda měkká, proto jsem byl nucen plazit se po čtyřech, ovšem ne po nohou a rukou, nýbrž jen na prstech. Jaká je to práce, kolik námahy i únavy vyžaduje, to dovede posoudit jen ten, kdo to už někdy zkusil. Neznám jiný tělesný výkon, jenž by vyžadoval tolik síly a vytrvalosti, jako právě plížení po prstech. K tomu ještě jsem musel postupovat pozpátku, poněvadž jen tak šlo zahladit otisky, bez nichž se má pouť neobešla. Plazil jsem se tedy na prstech u nohou vpřed a do jejich otisků jsem vkládal prsty u rukou. Pečlivě jsem dbal, abych smazal po každém kroku stopy rukama. Je patrné, že takový postup je velice zdlouhavý. Věděl jsem přesně, kam mám jít. Znal jsem směr, odkud Komančové přijdou, věděl jsem i o místě, kde dorazí k lesu. Odtud se asi odeberou přímo k výmolu, kde byla voda, a tam jsem se hodlal ukrýt. Kdybych byl k vodě mohl jít obvyklým způsobem, byl bych tam za pět minut, takto však minula dobrá hodina, než jsem se k vodě dostal. Tam teprve jsem se rozhlížel a chtěl jsem se ukrýt - avšak kde? Naštěstí jsem nemusel dlouho pátrat. Spatřil jsem vyvrácený kmen, úplně zarostlý divokým břečťanem. Plazivá rostlina zakrývala nejen celý strom, ale rozlezla se a bujela dál, a ovinula i sousední křoví, takže odumíralo. Břečťan tu utvořil hustou a zelenou houštinu, skýtající velmi dobrý úkryt.

Musel jsem ovšem předpokládat, že nebudu první bytost, která zde vyhledává úkryt. Vlezl jsem pod to loubí a šťáral v něm důkladně medvědobijkou. Skutečné jsem odtud vyhnal všelijaké živočichy, ano, zahlédl jsem i chřestýše, který odtud prchal. Byl by špatnou společností a měl jsem štěstí, že neútočil proti tomu, kdo ho vyrušil. Had byl asi nasycen, a v tu chvíli není třeba se ho bát tolik, jako když je vyhladovělý. Zalezl jsem co možná nejdál pod břečťan, a dával jsem hodně velký pozor, abych nestrhl nějakou větvičku, která by mne mohla velmi snadno prozradit rudochům. Poněvadž jsem očekával, že tu zůstanu delší dobu, usadil jsem se pohodlně a vyčkával příštích událostí. Rozumí se, že jsem se postaral i o výhled z břečťanové houštiny, abych mohl pozorovat okolí. Jiný na mém místě by snad byl na pochybách, přijdou-li sem rudoši skutečně, já ale byl o tom přesvědčen. Škoda, že jsem se musel skrývat uvnitř lesa a ne na jeho kraji, kde bych byl rudochy již zdálky zpozoroval. Za takových okolností míjí čas velice pomalu, minuty se zdají být hodinami. Bylo také možné, že rudoši nedodrží přímý směr a že tedy vejdou do lesa na jiném místě. V tom případě by se mi bylo provedení celého záměru ztížilo. Proto jsem pocítil srdečnou radost, když jsem zaslechl hluk, který se přibližoval. Indiáni přicházeli. Nejprve jsem spatřil dva rudochy, kteří jeli před ostatními, aby vyhledali příhodné místo. Rozhlédli se a jeden z nich řekl druhému: “Zde je místo, hodící se k táboření. Můj bratr může seskočit, přivedu ostatní.” Cválal zpět, zatímco jeho druh sestoupil z koně a zavedl ho k vodě, aby zvíře napojil. Zanedlouho přišla celá tlupa, ale bez náčelníka. Spatřil jsem oba sluhy i dva průvodce Peršanovy, všecky spoutané, a k největší své radosti jsem spatřil i oba bratry Snuffleovy. Nebyli zraněni a seděli na svých mezcích. Lest se mi tedy zdařila, obě zvířata byla vypátrána.

Nyní však zbývalo ještě zvědět, zda byli oba SnufBeovi tak chytří, aby neprozradili nic o své společnosti. Zajatci byli sňati se sedel a položeni na zem. Také rudoši se rozložili k odpočinku a nechali koně popásat na křovinách a na trávě. Teprve teď jsem mohl být jist, že má stopa nebude vypátrána. Neznepokojilo mne ani v nejmenším, že náčelník nepřijel s ostatními, naopak mi to bylo zrovna vhod. To-kei-čun jako náčelník asi považoval za nutné, aby zůstal poněkud vzadu a nejel s obyčejnými bojovníky. Zachová-li se tak i později, nevyrazí zároveň s ostatními, nýbrž zdrží se několik minut. V tom případě by se mi naskytla příležitost zmocnit se ho, kdyby se mi to snad již nepodařilo dříve. Přijel o

dobrou čtvrthodinu později než ostatní. Sestoupil z koně a usedl zcela blízko mého úkrytu na vyvrácený kmen, pod jehož břečťanovým houštím jsem.se schovával. Aniž promluvil slova, nacpal si kalumet a neuspěchaně kouřil.

Jeho bojovníci zachovávali rovněž mlčení. Když dokouřil, zavěsil dýmku na šíji a rozkázal oběma rudoclium, kteří sem přišli jako první: “Moji bratři přivedou mi sem obě bledé tváře, které se jmenují Simffles.” Oba bratři byli přivlečeni jako dva žoky a složeni před To-kei-čunem. Ten jim zíral chvíli ostře do tváří a potom řekl: “Both Snuffles ať slyší, co jim povím a nechť dají konečně správnou odpověď. Na Makik-Natunu mají podstoupit mučednickou smrt, budou-li však bez vytáčky a popravdě odpovídat, propustíme je na svobodu. Znali bílého muže, který byl naším zajatcem a jenž včera večer zmizel zcela nepochopitelným způsobem?” Jim odpověděl: “Tu otázku kladeš nám už asi popáté, a já ti odpovídám po páté: neznali jsme ho.” “Víte, kam se poděl?” “Nevíme.” “Byl spoután, velmi dobře spoután, takže se

sám nemohl uvolnit!” “V tom se asi mýlíš, nebyl podle všeho tak pevné spoután, neboť se osvobodil.” “Prohlédl jsem krátce před tím jeho řemeny, byly v pořádku.” “Snad je tedy ten muž mocným kouzelníkem. Bledé tváře mají své kouzelníky a umělce. Takový čaroděj se velmi snadno osvobodí i z nejtužších pout.” “Ne. Někdo mu nepochybně řemeny rozvázal.” “To je nemožné, povídám ti! Vždyť ležel uprostřed vašeho tábora a byl vámi pečlivě střežen.” “Když jsme chytali tebe a tvého bratra, nedávali jsme na něj pozor, a v tu chvíli byl tentam.” ” Řekl jsi přece, že měl ruce i nohy spoutány?” “Ano. Nějaká bledá tvář se vyskytla nablízku, využila okamžiku a odvlekla ho.” “Kdo by mohl odvléci zajatce ze středu sedmdesáti bojovníků? Byl by to zajisté nějaký velice odvážlivý muž, ne-li zrovna šílenec. Rozumný člověk by se toho neodvážil.” “Jeden je, ale ten je jediný.” “Kdo?” “Old Shatterhand. Znám toho bílého prašivého psa. Vím dobře, co už provedl a čeho se odvážil. Kdysi, když byl v mém zajetí, přinutil nás, abychom ho propustili. Co se stalo včera večer, vypadá tak, jako kdyby to provedl on. Kdybych nevěděl, že je daleko na severu, aby mstil smrt Vinnetoua, svého stejné prašivého bratra, myslil bych, že je zde. Plížil ses se svým bratrem k našemu táboru právě ve chvíli, kdy nám zajatec zmizel, musíš tedy znát toho, kdo jej osvobodil.” “Nevíme nic, náčelníku.”

“Lžeš a za to umřeš! Kdybyste pověděli pravdu, dostali byste se na svobodu.” “To je také lež!” “Není.” “Vím, že nemluvíš pravdu a že nás slibem jen svádíš k řeči.” “Co slíbí To-kei-čun, tomu dostojí.” “Pshaw! Vykouříš-li s námi kalumet, uvěříme.” “To-kei-čun nekouří nikdy dýmku míru se zajatci.” “Z toho je vidět, že nás hodláš oklamat!

Vyhrabali jste válečnou sekeru, proto každý běloch zhyne, jakmile se vám dostane do rukou. I kdyby tomu bylo tak, jak pravíš, a my uvěřili, zrušil bys později své slovo a dal bys nás mučit.” “Tedy se nepřiznáte?” “Nemáme k čemu.” Až dosud mluvil náčelník klidné, chtěl zřejmě svou vlídností Jima přimět k doznání. Nyní byl zklamán a vyjekl hněvivě: “Co tomu říká druhý Smíme? Chce se přiznat?” “No,” odvětil Tim svým málomluvným způsobem. “Říkám vám tedy, že jste soudili správně. Nebyl bych vás propustil, museli byste přece umřít, ale byli bychom vám dopřáli kulku, aby vaše smrt byla rychlá. Že se však vaše tlamy uzavírají každému slovu, otevřeme vám je k vytí a nářku, ke kvílení a naříkání.

Zkusíte všechny útrapy, jaké si naše ženy vymyslí!” “Pshaw, nezkusíme žádné útrapy.” “Zkusíte! Pravím vám, že zkusíte a v takových věcech slovu dostojím!” “Ano, kdybys mohl, tentokráte však nemůžeš!” “Kdo mi zakáže, abych neprovedl, co bych chtěl?” Zchytrale zkoumavým pohledem mu Jim Snuffle zíral do tváře, potom odpověděl: “Rád bys to věděl, co? To si myslím! Oba Nosáče potrápit na mučednickém kůlu, to by ti asi bylo nejvyšší rozkoší. Ale tak blaze ti jistě nebude, neměj starost!” “Pshaw! Z tebe mluví strach!” “Strach? Jim Snuffle a strach! Hahaha! Povídám ti, že zkřivíte-li nám jediný vlas, budete všichni zničeni!” “Uff, uff! Jak nám může vyhrožovat takový smradlavý pes jako ty?” “Mohu, a nejsem pes. Za námi je muž, který by nás krvavě pomstil!” “Kdo?” “Ten, kterého jsi před chvílí jmenoval.” “Koho míníš? Koho jsem jmenoval?” “Pronesl jsi jeho jméno a doznal jsi, že on jediný byl by schopen osvobodit zajatce.” “Míníš Old Shatterhanda?” “Ano.”

“Ten že by tu byl?” “Je velmi blízko!” “Uff! Domníváš se opravdu, že mne můžeš oklamat?” “Nechci tě oklamat, říkám jen, co je pravda.” “To-kei-čun vidí do tvého srdce a čte v něm myšlenky. Co tu povídáš, to sis právě teď vymyslil.

Zmínil jsem se o Old Shatterhandovi a tebe napadlo, abys řekl, že je nablízku.” “Opakuji, že je skutečně zde!” “Kdo ti to pověděl?” “Nikdo. Viděl jsem ho!” “Pshaw!íí odpověděl opovržlivě náčelník. “Hovořil jsem s ním. “Pshaw!11 “Je to pravda, starý Time, nebo ne?” ” Yes,” přisvědčil tázaný. “Lžete oba!” “Ne!” trval Jim na svém tvrzení. “Nejenže jsme ho viděli a mluvili s ním, my jsme s ním za tebou přijeli. Byl včera večer s námi a vydal se na cestu, aby vás vyslechl.

Můj bratr se zřítil se svahu a já skočil, abych mu pomohl. Tím jsem se dopustil hlouposti. Old Shatterhand byl chytřejší, zůstal ve tmě. Spatřil váš zmatek a byl tak odvážný, že jej využil k osvobození zajatce.” Mluvil pravdu a jeho slova zněla tak pravdivě, že se i náčelník zarazil. I já byl zaražený, nevěděl jsem, co si mám o Jimovi myslit. Mohl pokazit všechno, ale úplně všechno. Kdyby mu byl náčelník uvěřil a jednal podle toho, bylo by provedení mého záměru nejen nemožné, ale snad i nebezpečné. Prozradit mou přítomnost rudochům, k tomu mohl mít Jim jen jedinou příčinu, aby jim totiž nahnal strach a aby je odvrátil od mučení zajatců. Zpytavě a beze slova mu To-kei-čun zíral chvíli do tváře. Potom mávl zamítavě rukou a tázal se: “Old Shatterhand byl tedy opravdu s vámi?”. “Ano.” “A slezl s tebou z výšiny k našemu táboru?” “Ano.” “Bídná ropucho! Myslíš skutečně, že oklameš To-kei-čuna, nejstaršího a nejzkušenějšího náčelníka Komančů? Kdyby byla pravda, co tvrdíš, Old Shatterhand by byl osvobodil tebe nebo tvého bratra nebo vás oba, ale ne muže, kterého neznal!” “Nás nemohl vysvobodit!” “A osvobodit jeho bylo zrovna tak nemožné!

Dvacet mých bojovníků pátralo po stopách, když nastal bílý den!” “Tvoji bojovníci jsou slepci!”

“Byli to muži vidoucí, neboť vypátrali vaše mezky, ale ani jediné stopy po Old Shatterhandovi a po cizinci.” “Právě to by ti mělo sloužit jako důkaz, že tu byl Old Shatterhand. Stopy kteréhokoli jiného muže byste byli vypátrali, on však svou stopu umí zahladit jako nikdo jiný.” “V noci? Mám se ti vysmát? Kdo stírá svou stopu, musí na ni vidět, ale ve tmě nemůže ani ten bílý pes poznat vlastní stopu. Z tebe mluví strach před mučednickou smrtí. Aby ses sám zachránil, chceš nás strašit. Old Shatterhand je nyní daleko, daleko odtud. Ano, měl bych radost, kdyby byla pravda, co sis vymyslel! Uchopil bych toho smrdutého kojota a stáhl bych mu kůži přes hlavu. Bohužel ty lžeš a myslíš si, že si lhaním zachráníš život.” “Mluvím pravdu!” “Mlč, zbabělce! S tebou jsem domluvil. Zajatec zmizel, a jeho zmizení nemůžeme pochopit. Ať! Místo něho jsme polapili vás a nejsme o nic chudší. Dnes večer dorazíme k Makik-Natunu.

Zítra ráno budete přivázáni k mučednickému kůlu.” “Kdybys to udělal, propadli byste všichni životem!” “Pshaw! Tvá hrozba je úzkostný skřek ptáka, který se octl ve spárech orla. Směji se jí a nechci o tom slyšet už ani slova!” Vstal, aby se pyšně vzdálil, ale než odešel, nařídil hlasitě: “Moji rudí bratři se mohou vydat na cestu, neboť jejich koně se už napojili. Pojedu brzy za nimi.” Vytasil jsem nůž, když se o mně Jim zmiňoval. Kdyby mu byl náčelník uvěřil a vzhledem ke mně vydal nějaký rozkaz, byl bych vyrazil ze svého úkrytu, přepadl jej a nasadil mu nůž na hrdlo. Ze strachu o jeho život nebyli by se snad rudoši odvážili ublížit mně, a potom bych se byl s nimi dohodl o podmínkách. Byla by to ovšem veliká odvážlivost, a proto se mi velmi ulehčilo, když jsem uslyšel, že rudoch Jimovi nevěřil. Ulehčení přešlo v radost, když náčelník dal rozkaz k dalšímu pochodu. Hodlal jet až za nimi, chtěl se zdržet, a z toho jsem čerpal naději, že se můj záměr podaří. Zajatci byli opět přivázáni ke koním, Komančové nasedli a dali se na pochod. Náčelníka nebylo vidět, jeho kůň ohryzával křoviny za mým úkrytem. Pokud se náčelník chtěl vrátit pro svého koně, musel projít okolo mne. V nemalém napětí jsem čekal pět, deset minut, téměř čtvrt hodiny, pak, jak jsem si přál, se náčelník vracel. Zbraň měl v pravé ruce a levou tiskl na prsa pokrývku, kterou si přehodil přes rameno. Nechal jsem ho, aby mne minul, pak sáhl po uzdě svého koně, ale tomu příliš zachutnaly šťavnaté letorosty křovin, proto odpíral poslušnost. Hluk dunících kopyt přehlušil šelest, který jsem způsobil, jak jsem lezl z úkrytu. Několik kroků a stál jsem za náčelníkem. Přitahoval uzdu koně k sobě a chystal se vložit levou nohu do třmene, když vtom jsem mu položil levou ruku na rameno, v pravé jsem držel namířený revolver a řekl jsem mu;

“To-kei-čun ať ještě počká, rád bych s ním promluvil.” Rázem se obrátil. Nepoznal mne hned, protože jsem měl nezvyklý oblek, potom se mu však objevil ve tváři výraz leknutí a konečně zvolal: “Old Shatterhand! Old - - Old - - !” “Ano, Old Shatterhand,” přisvědčil jsem, “prašivý pes, o němž jsi se domníval, že cestuje daleko na severu. Ani se nehni, nebo střelím!” Náčelník patřil k mužům, kteří se uleknou jen na okamžik, jeho tvář přijala hned výraz lhostejnosti, a hlas mu zněl skoro úplně klidně: “Uff! Opravdu, tos ty! Pozoruji, že jsi nás vyslechl. Co mi chceš říci?” K zápasu se mnou se neodvážil, neboť hleděl do ústí mého revolveru a věděl, že vystřelím při nejmenším pohybu, jenž by prozrazoval útok. Díval jsem mu pevně do tváře, protože z očí jsem mu musel vyčíst všechny skryté myšlenky.

Odskočil ode mne, odvrátil poněkud hlavu, pohlédl zpět a chtěl mi znenadání uskočit do houští. Měl jsem si dopřát žertu a nechat ho, aby to udělal? Ano! Nemohl mi uniknout, tím jsem si byl jist. Proto jsem nepodnikl nic, abych mu v tom zabránil a odpověděl jsem: “Chci s tebou promluvit o tvých zajatcích, které musíš propustit.” “Propustit? Jaká žádost! Co je ti po nich?” “Jsou to moji přátelé.” “A moji nepřátelé! Vyhrabali jsme válečné tomahawky proti bledým tvářím, a každý běloch, kterého polapíme, podstoupí- - ” Neodpověděl - při posledním slově se obrátil jako blesk a zmizel v houští. Já naoko za ním, ale vůbec ne rychle, nýbrž pomalu, přitom jsem šustil křovinami co nejhlučněji a volal jsem, jako bych nejvíc spěchal: “Stůj, stůj! Stůj, nebo střelím!” Harašením křovin, které mu zajisté neušlo, jsem v něm chtěl vzbudit přesvědčení, že za ním běžím, obrátil jsem se však zpět k jeho koni a vyňal jsem z kapsy jeden z řemínků, jež jsem včera večer schoval při osvobození Džafarově. Řemenem jsem upoutal koně jednou zadní nohou k nejbližšímu keři nízko při zemi a rychle jsem zalezl opět do svého úkrytu. Kůň stál klidně a okusoval křoví dál. Byl bych býval mohl docela snadno překazit To-kei-čunův útěk, ale považoval jsem za žert přelstít ho po druhé. Předpokládal jsem, že kus cesty uprchne, ale potom se opatrně vrátí pro svého koně, který mu byl nejen nezbytným dopravním prostředkem, nýbrž i nositelem jeho medicíny, pro niž se Indián stokrát odváží života. A kdybych se byl mýlil a náčelník pro koně nepřišel, nezbývalo mu něž se vydat za svými bojovníky pěšky - v tom případě bych ho byl na jeho vlastním koni brzy dohonil. Skrčil jsem se tedy opět pod břečťanem a vyhlížel tamodtud otvorem mezi listím na všechny strany. Ovšem, nevrátí se s té strany, kam uprchl a kde - jak si myslil - na něho čekám. Té strany nebylo vůbec třeba si všímat, zato tím víc tří ostatních.

Hle - když uplynulo asi pět minut •, zpozoroval jsem, že se přede mnou pohnul keř, mírně, velice mírně. Větve se rozhrnuly a náčelníkova tvář se objevila mezi nimi. Ohlížel se a pátral po koni. Nespatřil nikoho, domníval se tedy, že jej posud stíhám. Rychle vyskočil, aby byl co nejdříve v prachu. Řemene na zemi si nepovšiml, vsedl na koně a pobídl jej. Kůň ho ovšem nemohl poslechnout, a když pátral po příčině, zpozoroval, že kůň je na noze spoután. Seskočil, aby překážku podrobněji ohledal. Když se sklonil, stál jsem už za ním a oslovil jsem ho: “Věděl jsem, že To-kei-čun šel jen na procházku, proto jsem mu dopřál to potěšení a nestíhal jsem ho, raději jsem na něho počkal zde, až se navrátí.” Nyní se lekl ještě více než předtím. Vztyčil se a zíral na mne, neschopen nejmenšího hnutí. “Aby podruhé neodešel na procházku, hodlám ho přesvědčit, že je v rukou Old Shatterhanda.” Nyní pustil pušku z ruky a sáhl za pas pro nůž, vtom ho má pěst udeřila do hlavy - svalil se, druhá rána ho zbavila vědomí. Byl můj! Nyní jsem nejdříve odvázal jeho koně a vsedl na něj, abych zkusil, bude-li mne poslouchat. S třemi puškami a se zajatcem v rukou nebylo pomyšlení na nějaké jezdecké výkony. Kůň se dlouho nevzpíral, brzy usoudil, že každý odpor je marný. Seskočil jsem z něho, hodil jsem své pušky i náčelníkovu na plece, vysadil jsem náčelníka na hřbet, vyskočil znovu do sedla a položil jsem si rudocha napříč před sebe, abych se takto vrátil k Džafarovi a Perkinsovi. Zpočátku jsme jeli křovinami dost obtížně, ale když jsme opustili les, dal jsem se do trysku. Džafar i Perkins mne spatřili zdaleka. Seděli na zemi, nyní však vyskočili a chvátali mi vstříc. “Bohudík, že přicházíte,” volal na mne Perkins.“Ah - vezete s sebou rudocha! Snad ne zajatce? Kdo je to?” “Prohlédněte si ho!” odpověděl jsem, když jsem dojel až k nim. “By Jove!” vykřikl Džafar jako nějaký Angličan. “Muž s bílým vlasem? Náčelník, který nás chtěl zavraždit!” “Zajisté on. Toho jsem právě chtěl mít, obyčejný rudoch by nám neprospěl. Sejměte ho s koně, abych i já mohl se sedla. Musíme ho spoutat.” Snesli ho a položili na zem. Přitom řekl Perkins: “Opravdu jste ho zajal. A ke všemu přivádíte i jeho koně! To je výkon, jaký po vás nikdo nedovede, Mr. Shatterhand! Jak jste to jen navlékl?” “Zcela prostě. Byl to poměrně snadný lov.” “Prostě! Snadný! Sedmdesát Indiánů! A náčelníka vyrve z jejich středu! Kdo při tom nebyl, neuvěří!” Zatím co jsme Komanče poutali, vypravoval jsem, jak se mi podařilo ho zajmout. Různými výkřiky dávali oba muži najevo svůj údiv, až jsem je přerušil, protože se To-kei-čun probíral. Otevřel oči, hleděl na nás, pozoroval jednoho po druhém, a zase je zavřel, patrně vzpomínal, co se s ním stalo. Brzy však

s viditelným úsilím oči otevřel, utkvěl pohledem nejnesmířlivější nenávisti na mém obličeji a zasykl mezi skřípějícími zuby: “Ten pes mne uchvátil, ale moji bojovníci se vrátí, vysvobodí mne a utlučou ho klacky!” Odpověděl jsem mu klidně: “Starý náčelník by jednal moudřeji, kdyby používal zdvořilejších slov. Jeho život spočívá v mých rukou.” “Života mne nezbavíš, neboť moji bojovníci přijdou a přinutí tě, abys mne propustil.” “Tvých několik Komančů? Pahaw!íí “Je jich desetkrát sedm!” zařval zuřivě. “Vím to.” “Rozdrtí vás na prach!” “Pshaw! Co je sedmdesát Komančů proti Old Shatterhandovi?” Úmyslně jsem hovořil tak sebevědomě, ba nadutě, neboť nadutost je úplně přiměřená při jednání s lidmi, kteří ji sami velmi často projevují. “Sedmdesát silných buvolů proti jedinému nemocnému psu!” pokračoval náčelník svým způsobem, aniž se nechal zmýlit. “Mám se smát muži majícímu sníh stáří na hlavě? Vztek malomoci tebou lomcuje. Prodléval jsem uprostřed tvých sedmdesáti Komančů, aniž mé srdce strachem bilo o jediný úder rychleji. Byl jsem pouze na tři kroky od tebe, nemocný pes mezi sedmdesáti buvoly! A nemohli tomu psu ublížit, on však největšího a nejsilnějšího buvola odnesl v zubech. Věru, nemáš to pod svými šedivými vlasy v pořádku, náčelníku. Tam by měl sídlit rozum zralých let, je tam však jen nerozum dětinského věku. Proč jsi nevěřil tomu, co ti

sdělil Jim Snuffle? Mluvil pravdu.” “Nenyslil jsem, že jsi zde,” zasyčel. “A přece jsi řekl, že tvého zajatce nevysvobodil nikdo jiný, než Old Shatterhand! Odporuješ si tedy sám. Přál sis, aby byla pravda, že jsem tu, chtěl jsi toho smraďocha, totiž mne, polapit a zaživa s něho stáhnout kůži. Udělej to!” Neodpověděl, pokořen, zlostně zíral do prázdna. Té chvilky jsem použil k prohledání brašen, jež visely na bocích jeho koně. V jedné z nich měl sušené maso a jiné potraviny, také

střelivo a jiné předměty, Indiánům na válečné stezce potřebné. Ve druhé však byly zcela jiné věci. Nejprve jsem vyňal tobolku. “Taje má!” zvolal Džafar* jakmile ji uviděl. “Indiáni mi vybrakovali všecky kapsy. Tobolka obsahuje důležité zápisky, papírové peníze a poukázky.” “Přesvědčte se, prosím, je-li v ní všechno!” Podal jsem mu tobolku, prozkoumal její obsah a k největší radosti shledal, že neschází nic. Potom jsem vytáhl peněženku a rozmanité předměty patřící sluhům Džafarovým, průvodcům a oběma Snuffleům. Náčelník si přisvojil celou kořist, zda navždy nebo jen zatímně, aby ji později rozdělil, po tom jsme se ovšem neptali. Ale pohledy, kterými nás probodával, prozrazovaly kypící vztek. Nakonec se už nedovedl ovládnout a rozkřikl se: “Berte, jen berte! Jakmile se moji bojovníci vrátí, všechno mi zas dáte!” “Tvoji bojovníci k nám nepřijdou.” “Přijdou! Až zjistí, že za nimi nejedu, vrátí se.” “Pshaw! Nepřijdou, zato já

sám se k nim vydám.” “Jeď! Roztrhají tě jako bdělí táboroví psi bídného kojota!” “Ublíží mi zrovna tak málo jako tehdy, když jsem byl tvým zajatcem. Bylo vás několik set a přece jste se neodvážili ublížit Old Shatterhandovi.” “Tenkrát za tebe prosil můj syn, jemuž jsi daroval život, tím jsi zachránil život i sobě.” “Lžeš! Ano, tvůj syn mi byl vděčný, ale život jsem zachránil sobě i druhým tím, že jsem tebe zajal. Kdybychom nebyli bývali propuštěni, byl bych tě usmrtil, a mnozí z tvých bojovníků by byli odešli do věčně zelených lovišť. Znáš přece zbraně, z kterých střílím. Dnes jsi v podobném postavení jako tehdy. Jsi mým zajatcem a já ti povím, co máš učinit.” “Neposlechnu tě! Jsem To-kei-čun, válečný náčelník Komančů, a nepodro-bím se vůli žádné z bledých tváří.” “Tedy jsi ztracen!” “Pshaw! Neodvážíš se zbavit mne života!” “Nemluv tak! Kdo by mohl a kdo by mi chtěl v tom zabránit?” “Ty sám!” Ta?” “Já. “Ano, ty,” přisvědčil s významným úšklebkem. “Vidím, že tomu nevěříš.” “Ovšemže ne.” “Potom je Old Shatterhand, jenž se domnívá, že patří k nejslavnějším bojovníkům v prérii, sám k sobě krátkozraký, ba slepý. Nejsi hrdý na svou pověst, že nikdy bez potřeby neusmrtíš člověka?” “Hrdý zrovna ne, ale těší mne, že se to o mně povídá.” “Spoléhám tedy na to, že na sebe neuvalíš výčitky, že jsi zavraždil To-kei-čuna, pohlavára Komančů.” “Mýlíš se, zde není řeč o vraždě.” Tpl” “je. “Ne. Dostaneš-li kuli do čela, potrestal jsem tě jen, nikoli však zavraždil.” “Potrestal? Zač?” “Za to, že zajímáš bledé tváře a chceš je

usmrtit.” “To není pravda!” “Chceš to snad popřít?” “Ano.” “Směju se tomu.”

“Ne ty, nýbrž já se mohu smát. Podle zákonů prérie nesmíš mě usmrtit, leda prolil-li jsem krev. Stalo se to?” “Chtěl jsi to udělat.” “Hohoho! Že jsem chtěl?” zasmál se pohrdlivě. Spoléhal se tedy s jistotou, že u mne není jeho život v nebezpečí. Pak dodal: “Co zamýšlíš, to teď neplatí. Dokaž, že jsem chtěl ublížit!” “Hrozil jsi zajatcům smrtí u mučednického kůlu. Sám jsem to slyšel.” “To je právě jen hrozba, nyní počkej, zda ji uskutečním.” “Dobrá tedy, nehodláš-li skutečně zajatce usmrtit, propusť je!” “To nechci, zůstanou mými zajatci.” “Nepropustím tedy ani tebe!” “Prosil jsem tě snad, abys mi dal svobodu? Podrž si mne, jak dlouho chceš!” Výsměšný úšklebek zhyzdil opět jeho obličej. Ačkoli se domníval, že mne pozlobil, odvětil jsem co nejklidněji: “Považuješ se patrně za velikého chytráka a domníváš se, že jsi mne přelstil. Protože vám nejsou vaši bílí zajatci na obtíž, ponecháte si je, a já si mám ponechat tebe, což je naprosto nemožné, poněvadž se s tebou nemohu vléci. Buďte propustím, nebo najdou tvoji lidé příležitost, aby tě vysvobodili. Takové jsou tvé myšlenky, tvé výpočty - ” Hodlal jsem mluvit ještě dále, ale náčelník měl tolik drzosti, že mne přerušil doznáním více než nepokrytým: “Ano, to si myslím a to si přeji! Old Shatterhand není vrah. I když chce trestat, udělá to jen tenkrát, má-li nezvratné důkazy. A ty nemáš.” Mluvil hlasem nadmíru důrazným a povýšeným.

Odvolával se na mou dobrou pověst, poněvadž byl přesvědčen, že se vyvaruji všeho, co by jí uškodilo. Pohlížel na mne vítězně ten starý brach, jako hráč šachu, jenž nad svým spoluhráčem zvítězil v těžké partii. Musel jsem se v duchu smát, ale odpověděl jsem mu vážné: “Nemáš nepravdu, ale mýlíš se přece. Neklameš se ve mně, ale nechápeš dobře své postavení. Nemohu sice tvrdit, že jsi usmrtil bělocha, ale několik jsi jich zajal.” “Na to není trest smrti!” “Co tedy?” “O tom zákon prérie nemluví.” “Dokáži ti, že ano, i když nepřímo. Jaký trest je na krádež koně?” “Smrt.” “A na loupež člověka? ” “To-kei-čun neloupí lidi.” “Co tedy udělal?” “Zajal jsem bledé tváře, ale neuloupil jsem je.”

,,Pshaw! O slovech, jimž přisuzuješ tento smysl, se s tebou nehádám. Chytím-li koně, který mi nepatří, a odvedu-li jej, je to krádež koně. Tys bledé tváře pochytal a odvedl, to je loupež lidí. Tys jim také vyprázdnil kapsy a tím jsi dokázal, že jejich jmění považuješ za svůj majetek. Na loupež lidí je u mne smrt. Potrestám-li tě za to kulí, nikdo mi nebude nic vytýkat. Velmi ses zmýlil, odvolával-li ses k mé spravedlnosti. Jsi hoden smrti!” “A přece mne života nezbavíš!” houževnatě trval na svém. “Neklam se dlouho! Má kule tě jistě zasáhne, nesvolíš-li k návrhu, který ti nyní předložím.” “Znám jej. Nemusíš mi jej předkládat.” Také z těchto slov zněla táž houževnatá neústupnost, jakou projevil již dříve.

Místo abych se pro ni horšil, viděl jsem ji s potěšením, neboť stálost, s níž se spoléhal na mou dobrou pověst, byla pro mě vlastně vyznamenáním. “Který návrh míníš?” tázal jsem se. “Chceš, abych zajaté bledé tváře propustil, a ty bys

propustil mne.” “Ano, to míním. Co tomu říkáš?” “Už jsem řekl: podrž si mne a Komančové si ponechají bledé tváře.” “Je to tvé poslední slovo?” “Ano.” ” Well! Uvidíš hned, jak ses zmýlil. Na loupež koně je smrt, za loupež lidí rovněž. Ti lidé se na vás neprohřešili, nebyli jste oprávněni zbavit je svobody. Nespoléhej, že se s tebou budu vláčet. Komančové však nesmějí nijak ublížit těmto bledým tvářím!” “Učinili by to, kdyby mne museli mstít.” “I to by byl zločin, neboť ty sis smrt zasloužil. A ještě něco: myslíš, že je ponechám v moci tvých bojovníků, zemřeš-li ty? Naopak, jakmile odejdeš do věčných lovišť, nebudu mít nic pilnějšího na práci, než vysvobodit je.” “Pshaw!” odpověděl zamítavě. “Nepřetvařuj se! Mne neoklameš! Sám jsi přesvědčen, že by se mi podařilo osvobodit je. Neměl jsem se vlastně tebou tolik zabývat, měl jsem - ” “Jsi Old Shatterhand,” přerušil mě, “muž, jenž neprolévá krve. A právě tato mnohá tvá slova dokazují, že se nemůžeš rozhodnout. Nechceš mne usmrtit a nevíš tedy, jak vyprostit bledé tváře z našich rukou. Zůstanou v naší moci -howgh!” Domníval se, že mne překonal, ale teď již neměl co dělat jen se mnou. Perkinse totiž opustila trpělivost s touto drzou neústupností rudochovou, a nemohl se již udržet. Promluvil rozhorleně: “Zcela spávně, sir! Čím více slov s ním ztratíte, tím bude nestydatější. Jednejte zkrátka! Dejte mu spravedlivě zaslouženou kuli, a my potom pospěšme za Komanči, abychom bělochy osvobodili. Vylovil-li jste ho tak snadno z jejich středu, nebude obtížnější je osvobodit.

Ublíženo jim nebude, svými životy jsou bezpečni, stačí když rudochům oznámíme, že jsme jim zajali náčelníka. Aby ho zachránili, budou se střežit ublížit zajatcům. Že mu zatím tu jeho tvrdou kotrbu proženeme kulkou, o tom se ještě nedovědí. Prosím vás tedy, sir, zatočte s tím chlapem zkrátka!” Přisvědčil jsem na souhlas a obrátil jsem se k náčelníkovi: “Slyšel jsi, co ten běloch řekl. Má úplně pravdu, a udělám to, co navrhuje. Táži se tě tedy naposledy:

souhlasíš s výměnou zajatců? ” “Ne,” odpověděl posměšně. “Zastřelte si mne!” “Stane se, i když tomu nevěříš. Ano, usmrtíme tě ještě mnohem důkladněji, než si myslíš.” “Jen k dílu! Střel a nemluv! Old Shatterhand je stará breptavá baba!” “Počkej s úsudkem okamžik! Znám tvé myšlenky. Domníváš se, že ti hrozím, zbraň dokonce na tebe namířím a přece nevystřelím - - ” “Ano, ano,” vpadl mi vítězoslavně do řeči, “tak se stane, tak, jak pravíš.” “Myslil jsem si to.

Znáš dobře Old Shatterhanda, ale přece ještě ne úplně. Domníváš se a dokonce věříš, že bych tě nezastřelil, a v tom se mýlíš, to tě však neopravňuje, abys jednal tak výsměšné, jak jednáš. Řekl jsem, že tě usmrtím mnohem důkladněji, než si myslíš. Znáš mou lidskost, ale Old Shatterhandova lest ti zůstává neznámá. Raduješ se, že jsi mne překonal a zatím sám jsi poražen. Neusmrtím tvé tělo, ale zabiji tvou duši.” “Duši?” tázal se. “Co může postihnout duši člověka?” “To nevíš? Ukáži ti to. Rudochovu duši lze rozstřílet a roztřepit, až bude docela ztracena a usmrcena, takže nedojde do věčných lovišť. Mr.Perkinsi, chci si zažertovat a vystřelit několikrát z revolveru. Budete tak laskav a podržíte mi ve vzduchu věc, do které pošlu několik ran?” “Well,” odpověděl Perkins, ,.Přejete-li si, učiním tak, sir. Ale dovolil bych si tázat se vás, máme-li teď k takovému vyražení zrovna čas?” “Hned se dozvíte, zda je to vyražení. Postavte se sem a natáhněte hezky ruku, abych vás snad ueporanil.” “Pshaw! Old Shatterhand se nikdy nechybí,” podotkl, když jsem ho postavil asi třicet kroků stranou od náčelníka a natáhl jeho ruku vodorovně. Potom jsem odešel k náčelníkovu koni, sňal jsem z něho váček s medicínou, donesl jej Perkinsovi a když jsem mu ho podával, řekl jsem: “Tak, Mr. Perkiusi! V této medicíně vězí duše i duch To-kei-čuna, válečného náčelníka Komančů. Nejprve ji provrtám kulemi, potom váček spálím na popel, abych získal jistotu, že náčelník nikdy nevkročí do věčných lovišť. Potom ho propustíme. Tělu neublížíme, nebude moci říci, že ho Old Shatterhand usmrtil, on se však také nesmí vrátit ke svým, neboť jeho jméno zanikne v propasti hanby, a nezíská je ani tím, že by si dobyl novou medicínu. Neboť starou neztratil v boji, ale byla mu odňata lstí, proto její majitel nikdy už nebude žít ve cti.” Zdánlivě jsem si při té řeči náčelníka nevšímal, přece však potají jsem po něm mrkl a ke svému největšímu zadostiučinění jsem zpozoroval, že můj výpočet

byl správnější než jeho. Zděšením ustrnul, oči měl skelné, chtěl promluvit, ale zatím každé slovo mu uvázlo v hrdle, potom se mu vydral z úst chraptivý výkřik, pokusil se vztyčit se v poutech, konečně, když jsem zamířil revolverem na váček s jeho medicínou, zvolal v strašlivé úzkosti pronikavým hlasem: “Zadrž, zadrž! Odhoď zbraň! Prosím tě jménem dobrého Manitoua, nestřílej!” Nespustil jsem ruku, ale jak jsem držel revolver stále namířený, obrátil jsem se tváří k náčelníkovi s dotazem: “Připouštíš tedy, že tvá čest i duše budou na věky ztraceny, kdybych nyní vystřelil? ” “Ano, ano, ano!” “A prosíš, abych tě ušetřil?” “Ano.” “Přiznáváš výslovně, že prosíš?” “Ano, ano! Odlož zbraň!” Spustil jsem ruku s revolverem a prohlásil jsem: “Nahlížíš již snad, že jsi Old Shatterhanda přece neznal úplně, ačkoli ses v mé dobrotě neklamal. Jsem hotov prokázat ti milost, vykonáš-li, co jsem od tebe žádal.” “Vykonám, vykonám! Bledé tváře ať jsou vyměněny za mne!” “Pshaw! To byl můj původní požadavek, nyní žádám více.” “Co žádáš?” vyzvídal, znovu polekán. “Domníval ses, že jsi chytřejší a odmítl jsi můj slušný a spravedlivý návrh, a mluvil jsi ke mně slovy

posměšnými a pohrdlivými. Klidně jsem je snášel, protože jsem věděl, že podlehneš. Když se to stalo, nebudu se ti

vysmívat, žádám však, aby urážka byla odčiněná. Old Shatterhand není pro smích a pro urážky. Můj požadavek je nyní větší než prve.” “Co žádáš ode mne? Nemůžeš přece chtít víc, než zajatce?” “Ano, víc nechci, ale podmínka je nyní jiná, tobě za trest i na výstrahu. Musíš odvolat urážky, které jsi pronesl. Rychle tedy odpovídej na otázky, jež vyslovím, nebo přece vystřelím!” Namířil jsem opět revolverem na váček s medicínou, jejž Perkins držel, a pokračoval jsem: “Doznal jsi tedy, že prosíš, opakuj to!” Je nutné znát úctu, s jakou Indiáni chovají své medicíny, aby čtenář pochopil nevylíčitelnou úzkost, s jakou To-kei-čun rychle odpovídal: “Ano, prosím!” “Nazval jsi mne smrdutým psem a ještě jinak, řekni, kdo jsem a jaký jsem!” “Jsi Old Shatterhand, nejudatnější ze všech bílých mužů!” “Zneuctil jsi památku mého bratra Vinnetoua, řekl jsi, že je také pes. Kdo byl Vinnetou? Mluv rychle, nebo stisknu!” “Zadrž, počkej!

Vinnetou byl největší a nejslavnější náčelník Apačů.”

V zemi černých stanů “Dodej k tomu, že byl šlechetným mužem, jenž v boji proti Komančům nikdy neustoupil.” “Pravím, že byl takový.” “Jsi srozuměn, aby zajatí běloši byli hned propuštěni na svobodu, a že mají dostat zpět vše až po nejmenší věc?” “Ano.” “Tedy mi nyní vyhotovíš totem, který bude třeba jen ukázat, aby mi byli beze všech záludností zajatci vydáni, a že s nimi mohu odejít, aniž pomyslíte na stíhání?” “Vyhotovím takový totem.” “Nepodnikneš nikdy nic nepřátelského proti mně ani proti žádnému z těchto mužů? ” “Uff! Žádáš příliš mnoho!” “Řekni ano! Nečekám! Jedna - dvě - !” “Zadrž, nestřílej! Slibuji to.” “Pouhý slib mi nestačí. Co bylo ujednáno, zpečetí

se dýmkou míru.” “Veliký duch se ode mne odvrátil a vydal mě do tvé moci, musím se pod^ robit. Kdy mne propustíš?” “Tebe? O tom teď není řeč.” “Že ne? Bledé tváře budou propuštěny, musím tedy vědět, kdy budu zbaven pout.” “O tom nebyla řeč. Nabídl jsem ti, že tě za ně vyměním, ve svém zaslepení jsi to zamítl, odpovídal jsi slovy hany a

posměchu, proto jsem ti řekl, že můj požadavek je teď jiný. Propustíš zajatce za to, že jsem nezneuctil a neroztřepil tvou medicínu, zůstaneš však přitom mým zajatcem. Co s tebou bude dál a propustím-li tě později, to záleží na mé milosti.” “Uff, uff!” zvolal polekán. “K tomu nesvolím. Oni budou svobodni a já ne, to není správné, jich je šest, já pouze jeden, povoluji tak jako tak více než ty.” “To slyším od tebe, který se domníváš, že jsi největší náčelník Komančů? Neváhal bych získat svou svobodu za svobodu několika set rudých bojovníků. A ty se nepovažuješ za cennějšího, než je těch šest bělochů? K svému velkému údivu se dozvídám, jak velice málo se cení náčelník Komančů.” Tato slova ho asi velice zahanbila, neboť hned hleděl napravit chybu tím, že řekl: “Víš zrovna tak dobře jako já, že zajatci nejsou obyčejné bledé tváře, jsou mezi nimi vynikající bojovníci.” “Právě proto bys měl vycítit čest, že tě cením výše, než jak se sám oceňuješ. Neupustím od svého požadavku.” “A já k němu nemohu svolit! Žádám svobodu za svobodu.” “Tak to mohlo být prve, tvé chování však zvýšilo mé požadavky. Jsi tím sám vinen. Old Shatterhanda nelze bez trestu potupit. Nuže, jsi srozuměn nebo ne?”

Ne “Pohleď tedy, co se stane! Mr. Perkinsi, váček vzhůru!” Vystřelil jsem. Váček s medicínou se nárazem zakolébal, kule jej provrtala. Náčelník nevykřikl, ale přímo zařval: “Zadrž, nestřílej! U Manitoua tě prosím, nestřílej!” “Svoluješ tedy k mým požadavkům?” “Ano, ano!” ” Well! Kdybys byl svolil dříve, má kule by se nebyla dotkla tvé svátosti! Vyhotovíš teď totem? ” “Ano.” “A vyznačíš v něm vše, co jsem žádal, tak, aby to tvoji bojovníci mohli přečíst?” “Ano. Ale nemám tu nic, na co bych mohl písmo nakreslit. Máš snad něco po ruce?” “Mám. U vás je zpravidla zvykem vrývat značky do kůže a vetřít pak do nich červenou barvu. Kůži máme, neboť tu jsou obě zaječiny, ale barvu nemáme, a bez ní by písmo nebylo rozeznatelné. Proto ti dám papír a tužku.” “Neučil jsem se psát tak, jak píší běloši. Mluvící papír5 nedovedu vyhotovit.” “Není to potřeba, neboť jej nebudou číst běloši, nýbrž tvoji bojovníci. Dám ti list nebo několik listů z mého zápisníku, na nich můžeš tužkou mnohem snadněji nakreslit své figury, než kdybys je ryl do kůže.” Zíral na mne, uvažoval, a jeho obličej se vyjasnil jakýmsi uspokojením, jehož význam jsem bohužel pochopil teprve později.

Potom podotkl: “Stane se, jak si přeješ, ale nyní to udělat nemohu, poněvadž jsem spoután.” “Uvolním ti pouta tak, abys měl volné nejen ruce, ale i nohy, neboť budeš psát vstoje.” “Proč vstoje? Kdo maluje figury, musí při tom sedět.” “Ano, kreslí-li na kůži. Ale ty neumíš zacházet s papírem a budeš potřebovat podložku. Poněvadž zde není žádná, nebo není aspoň žádná pohodlnější nežli koňské sedlo, budeš stát u svého koně, a papír si položíš na sedlo.” Opět mihlo se mu něco v obličeji, čemuž jsem tentokrát hned porozuměl. Mít volné ruce i nohy a stát u koně - jak snadno lze vyskočit do sedla a prchat. Uvážil asi, že tu nepůjde o jeho život, protože by mi jeho smrt nijak neprospěla, vždyť jen za živého náčelníka jsem mohl vyměnit zajaté bělochy. Nemusel se tedy obávat, že po něm vystřelím, spíše očekával, že se pokusím dostat ho opět neporušeného, a zdálo se mu asi velice pravděpodobné, že unikne. Měl dobrého koně, jeho náhlý útěk nás překvapí a než se vzpamatujeme a začneme ho stíhat, bude mít takový náskok, že ho nedohoníme. Tyto myšlenky křižovaly mu v hlavě, to jsem předvídal a podle toho se zaří-5Tak nazývají Indiáni dopisy.

dil. Rozvázal jsem ho, dal jsem mu několik lístků, jež jsem vytrhl ze zápisníku, tužku do ruky a ukázal jsem, jak ji má používat. Potom přistoupil k svému koni, upravil sedlo jako podložku a začal kreslit. Abych mu útěk zamezil, mohl jsem se jen postavit ke koni a vzít zvíře za uzdu, neměl jsem však proč kazit mu pokus o útěk, neboť bych ho byl rád zahanbil znova. Proto jsem ho nehlídal tak, jak snad bylo třeba, a když k němu chtěl přistoupit Perkins, aby na něj dával pozor, pokynul jsem mu, aby toho nechal. Vzdálil jsem se od něho a zdánlivě bez obav jsem se doloudal k svému sivá-kovi, kde jsem usedl do trávy. Na oko jsem si počínal tak, jako bych neměl ani nejmenší podezření, přesto však jsem ho pozoroval velmi bedlivé, připraven každým okamžikem vyskočit a vyšvihnout se na svého koně. Zabýval se kreslením sotva dvě, tři minuty. Potom pátravě po mně mrkl, tvářil jsem se, jako bych o něho nedbal. Tu hned upustil tužku i papír, popadl otěže, vyšvihl se na koně a patami jej kopal do slabin. Pronikavě vykřikl. A vzápětí již s koněm uháněl. “U všech všudy, prchá!” zvolal Perkins. “Jaká hloupost, takhle mu usnadnit útěk, sir! Rychle za ním!” Chtěl na koně, Džafar také, já však byl již v sedle, pobídl jsem siváka a v jízdě jsem ještě zavolal: “Zůstaňte jen zde! Já ho přivedu.” To se stalo tak rychle, že náčelník získal zatím nejvýše dvacet metrů náskoku, když můj kůň vyrazil. Uchopil jsem laso, upevnil je jedním koncem k sedlovému knoflíku, navinul jsem smyčky na předloktí a zvolal na rudocha: “To-kei-čun ať prchá rychleji, nebo ho dohoním!” Ohlédl se, byl jsem patnáct metrů za ním, neboť můj kůň byl rychlejší než jeho. Že dojde k stíhání tak rychlému, na to nepomyslil, přesto se výsměšně ozval a pobídl koně k rychlejší jízdě. Každým skokem jsem ho však doháněl. Když se po druhé obrátil, byl jsem od něho už jen na deset metrů, a roztáčel jsem laso k hodu. Vtom se vyklonil po indiánském způsobu napolo ze sedla, takže visel kolenem jedné nohy na sedle, a držel se rukou na šíjovém řemeni svého mustanga. Tak tedy spočíval podél koňova těla, a proto jsem ho nemohl chytit lasem. Každý zdejší kůň ví, že nastává největší nebezpečí, jakmile se Indián těsné přitlačí k jeho boku, a bez pobídky napne všecky síly k rychlosti co největší. Jeho zvíře si počínalo stejně, a protože bylo ještě výkřiky a ranami pobízeno, získal náčelník na okamžik větší náskok. Nyní však pocítil i můj sivák vítr a hnal se takovými skoky, že se vzdálenost rychle menšila. Náčelník se nemusel obávat lasa, ale jeho kůň nebyl před ním nijak chráněný. Nejel jsem proto za ním přímo, ale ze strany, roztočil jsem smyčky nad hlavou a v příhodném okamžiku jsem laso vymrštil. Mířil jsem dobře. Mustang hlavou takřka přímo vletěl do smyčky, jež mu ovinula krk. Můj sivák měl v této věci znamenitý výcvik, věděl, co ho čeká a zmírnil rychlost. Stačilo mu, že

ucítil jemné přitisknutí mých kolen, odvrátil se a pevně zapřel nohy proti tahu. Tím se laso natáhlo velmi prudce, pocítili jsme silné trhnutí, ale sivák obstál, Indiánův kůň byl stržen k zemi. To-kei-čun se válel daleko od něho, odmrštěn silou nárazu. Seskočil jsem rychle z koně, chvátal k němu a doběhl jsem k němu právě v okamžiku, kdy chtěl vstát. Vytasil jsem pravicí nůž, přitlačil náčelníka levicí k zemi a nakázal mu: “Ani se nehni, jinak bodnu!” Asi stále ještě předpokládal, že by mi jeho smrt neprospěla, a proto nedbal mé hrozby a odpovídal: “Pse, mne neudržíš, zadávím tě!” Při této

vyhrůžce mi zaryl obě ruce do hrdla. Tu jsem ovšem nůž odhodil, stiskl jej kolenem na prsou a silným trhnutím jsem se vyprostil. Chytil jsem ho za obě ruce, levicí jsem je sevřel a pravicí jsem ho popadl za ohryzek. Chtěl se vztyčit, ale nepodařilo se mu to, bil a kopal nohama, aniž mě zasáhl, jeho odpor ustával, čím pevněji jsem mu svíral hrdlo - nakonec ještě zachroptěl a potom ležel tiše bez hnutí. Povstal jsem a ohlédl se. Džafar a Perkins nezůstali na místě, nýbrž jeli za námi. Nezapomněli vzít mé zbraně s sebou, nemohl jsem jim tedy nic vytýkat. Když dojeli až ke mně, zvolal Džafar: “Díky bohu, že je zase náš! Jaká by to byla škoda, kdyby byl uprchl!” “Ani ve snách to nebylo možné,” odpověděl jsem. “Oho!” namítl Perkins. “Nepředvídanou náhodou - ” “Pshaw!11 přerušil jsem ho. “Jaká náhoda? Věděl jsem, že chce uprchnout.” “A nezamezil jste mu to? Vždyť jste mě k němu ani nepustil! Byl bych ho zadržel.” “To jsem provedl sám, jak vidíte. Vzali jste s sebou řemeny?” “Ano. Spoutáme ho opět?” “Ted” ještě ne, dříve totiž musí nakreslit totem.” “A vzít opět do zaječích, co?” “O to se již nepokusí. Přiveďte sem oba koně, mého i jeho!” Laso už nebylo napjaté a Komančův kůň mohl zase dýchat. Vyskočil, ale dosud byl spojen se sivákem. Perkins mu sňal oko z krku,

stočil laso a přivedl i koně. Zatím se náčelník probíral z mrákot. Nahlas chrčivě vydechl, otevřel oči, vypoulil je na nás a pohnul údy, jako by je zkoušel, potom pomalu vstal, aniž jsem mu v tom bránil. “To-kei-čun je podivný bojovník,” řekl jsem mu. “Tam u výmolu si vyšel na procházku, aby mi opět vběhl do rukou, nyní si vyjel na procházku koňmo, aby se seznámil s mým lasem. Dojde snad i k tomu, že nám uletí vzduchem. Dovede-li to, uprchne bezpečně, protože létání jsem se nenaučil.” Stál nepohnutě a zíral do země, studem nebyl schopen slova.

“Náčelník Komančů ať pokračuje tam, kde přestal,” doložil jsem přísně. “Ať maluje dál svůj totem, ale musí zanechat každého žertu, neboť nyní už mu nerozumím!” Džafar sebral a přinesl pohozené listy a tužku a podával je náčelníkovi, ten je beze slova i bez odporu vzal, přistoupil k svému koni a pokračoval v přerušené práci. Perkins mu stál po boku s vytaseným nožem. Trvalo dlouho, než byl hotov, potom mi podal papíry, aniž pronesl slova. Nyní záleželo na mně, abych totem podrobně prozkoumal, neboť kdybych byl neporozuměl jedinému lstivému znaménku, byli bychom v nebezpečí, neshledal jsem však ničeho, co by vzbudilo podezření, totem byl počestný a správný. Skládal se-z malých skupin figur, jež připomínaly výtvory dětských neumělých prstíků. První skupina znázorňovala muže s pérem ve vlasech, ležícího na zemi, tedy indiánského náčelníka. Byl spoután, nad ním se zračilo znamení To-kei-čunovo. Vedle něho stála figura, jež v každé ruce třímala pušku, její ruce byly nepoměrně veliké, a nad její hlavou byla naznačena ještě jedna veliká ruka. Tím jsem byl míněn já, Old Shatterhand. Po straně seděly dvě jiné figury, jedna s vysokou, oblou čepicí, to byl Džafar, druhá s vysokými botami znamenala bělocha. Tato skupina se četla: Old Shatterhand, Džafar a ještě jedna bledá tvář zajali To-kei-čuna. Podobným způsobem byly vyznačeny i ostatní skupiny, kterými náčelník vyjádřil, co se mělo stát podle naší úmluvy. Poněvadž skupiny byly nakresleny opravdu dětinským způsobem, patřil

ovšemk řádnému rozluštění neobyčejný důvtip. Když byly rozluštěny, význam vysvitl. Hlavní věc při tom byla, že jsem neshledal nic podezřelého, co by nasvědčovalo, že by nás náčelník chtěl oklamat. To-kei-čun se posadil a vyčkával úsudek o svém uměleckém díle. Vrátil jsem mu je se slovy: “Jsem s tvým totemem spokojen, je v něm vše, co jsem si přál. Nyní připoutáme náčelníka Komančů k jeho koni a pojedeme dál.” “Kam?” ptal se. “Za tvými bojovníky.” “Ví Old Shatterhand, kam se ubírají?” “K Makik-Natunu. Snad je dohoníme dříve, než tam dorazí.” “Nedohoníš je, neboť ujíždějí rychle.” “Myslím, že zpočátku nebudou mít příliš naspěch, abys je mohl dohonit.” “Nečekají na mne.

Vědí, že obyčejně zůstávám za nimi a že rád jezdím sám. Nemůžeš s nimi mluvit dříve, než na Makik-Natunu.” Pověděl to otevřeně, což bylo sice zhola neobyčejné, ale neměl jsem příčinu, proč bych mu nevěřil. Na škodu nám být nemohlo, jestliže jsme jednali podle jeho sdělení, proto jsem řekl: “Pospíšíme si. Chci osvobodit zajaté bledé tváře pokud možno ještě dnes, a proto promluvím s bojovníky kmene Komančů ještě než se zešeří.”

Nevzpíral se, ani když jsme ho poutali k jeho koni. Pak jsme vyhledali stopy jeho lidí, abychom co nejrychleji jeli za nimi. Prohlédl jsem si je a shledal, že Indiáni jeli rychle. Náčelník mluvil tedy pravdu. Jel nyní s Perkinsem napřed a já s Džafarem za nimi, poněvadž jsem ho chtěl mít ustavičné na očích. Peršan se rozhovořil o dnešní události a našich nadějích na osvobození zajatců. Přitom podotkl: “Náčelník rozumí anglicky, slyší, o čem jednáme, nepotřebuje však vědět, o čem rozmlouváme. Nebylo by lépe použít jiné řeči?” “Jsem srozuměn, ale které?” “Poněvadž jste Kára ben Nemsi effendi, mluvíte jistě arabsky. Mluvme tedy tou řečí!” “Proč ne persky?” “Rozumíte i tomuto jazyku?” “Dostatečně. Myslím alespoň, že se i v něm vyjádřím s dostatečnou srozumitelností. ” Jakou měl radost, že si může pohovořit v mateřské řeči! Nabyl zvláštní živosti, kterou jinak neprojevoval, a hovořil, což je přirozené, výhradně o své vlasti a jejích poměrech. Očekával jsem, že se zmíní obšírněji i o sobě, ale neučinil tak. Zdálo se, že vytušil mou zvědavost pokud šlo o jeho osobu, poněvadž mezi řečí podotkl: “Očekáváš asi, že promluvím také o sobě, ale co bych hovořil o sobě v zemi, v níž jsem zcela cizí a kde nic neznamenám?” Oslovil mne důvěrným, orientálním způsobem, zavděčil se mi tím, těšilo mne to, ačkoli doma se nepřátelím snadno, neuzavřel jsem tam nikdy s nikým bratrství. Když jsem na tato jeho slova nic neodpověděl, pokračoval: “Nechci ti však tajit, že jsem pod ochranou svého panovníka šach-in-šacha. Je přítelem západoevropské techniky a vzdělanosti a vysílá občas několik svých mladých poddaných na západ, aby se tam vzdělali.” “Volí k tomu zajisté jen nadané osoby.” “Což dovede také Old Shatterhand skládat poklony? Dostalo se mi milosti, že oči šachový na mně spočinuly. Byl jsem poslán do Istanbulu, Paříže a Londýna. V Londýně jsem pobyl delší dobu. Slyšel jsi snad, že šach-in-šach nedávno poctil Londýn svou návštěvou?” “Četl jsem o tom v novinách.” “Vzpomněl si na mne při svém pobytu v hlavním městě Anglie a nařídil, abych se k němu dostavil. Při tomto slyšení mi doporučil, abych se obeznámil též se Spojenými státy. Když jsem se sem přeplavil, netušil jsem, že budu mít štěstí seznámit se s Kára ben Nemsim, o němž mi tolik vypravoval šejk Haddedihnů. A ani ve snách mi nenapadlo, že mu budu zavázán za svobodu i život. Jak pozoruji, není cestování Západem zrovna nejbezpečnější, a já tomu

zprvu nechtěl věřit. Těším se již, že nebezpečí pomine, jakmile budeme mít prérii za zády.” “Nu, v Skalistých horách můžete ještě všelicos prodělat.” Poněvadž zůstal u tohoto předmětu, nedověděl jsem se o něm už nic víc než to, co mi právě pověděl. Žádal mne, abych mu podal zprávu o Západu, o své osobě se už nezmiňoval. Nač to tajnůstkářství?

Bylo vzhledem ke mně podivné, neboť mne znal již dávno, třeba jen podle vyprávění, a byl mi zavázán díky, jak sám uznal. Byl mu snad svěřen úkol, o němž nesměl mluvit? To nebylo nemožné, ačkoli jsem se marně tázal, jaký úkol mohl vést Peršana napříč Amerikou? Či vlastně podnikal jen studijní cestu? Měl snad zde obohatit své vědomosti, aby jich doma využil v nějakém postavení? Tím se přece nemusel tajit? Nebo byl proto tak nesdílný, aby budil zdání o své důležitosti? To by bylo ne-li směšné, tedy aspoň málo rozumné. Shledá-li se orientálec ve vzdálenosti dvou tisíc a pěti set zeměpisných mil od svého domova s mužem, s nímž se může bavit ve své mateřštině, byl by bláhový, aby se před ním halil do tajemství. Umínil jsem si, že se uvaruji všeho, co by snad zavádělo řeč na jeho osobu. Cesty rychle ubývalo. Stopa Komančů běžela před námi stále dobře znatelná, takže nás nic nezdržovalo. Indsmeni jeli nejméně tak rychle jako my za nimi a nijak se neznepokojovali o bezpečnost svého náčelníka, poněvadž na něho nečekali. Zbývaly do večera ještě dvě hodiny, když jsem oběma svým druhům sdělil, že jsme už v blízkosti Žluté hory. Tu se mne otázal Perkins: “Pojedeme přímo k ní?” “Ale ne! Znamenalo by to prohru na celé čáře.” “Proč?” “Poněvadž je s námi náčelník. Toho nesmějí rudoši spatřit, dokud nám nevydají své zajatce, a snad ani potom ještě ne, poněvadž jsem neslíbil propustit ho.” “Ale musejí se přece dozvědět, že je naším zajatcem!” “Ovšem.” “Kdo jim to poví?” “Vy, Mr.Perkinsi,” odpověděl jsem vážně, přestože jsem to mínil žertem. “Já?” zvolal ulekaně. “Já že bych jim měl doručit totem?” “Ke*.” ^ “Proč já? Nemohl by to raději udělat Mr.Džafar? ” “Ne. Nezná ani Západ, ani Indiány, kdežto vy přece nemůžete upřít, že máte jisté zkušenosti.” “Pokud jde o to, je zde osoba, která má mnohem větší zkušenosti než já.” “Tak?” “Netušíte, koho míním, Mr.Shatterhand?” “Nu?” “Vás. Vy sám jste nejzpůsobilejší k vyjednávání s Komanči.”

“Nejsem.” “Rád bych věděl, proč?” “Poněvadž musím zůstat u náčelníka. Je pro mne příliš důležitý, než abych ho svěřil někomu jinému.” “V tom s vámi nesouhlasím. Dobře ho střežit, to je desetkrát snadnější, než vyhledat jeho bojovníky a vyjednávat s nimi. Obávám se, že bych se zase dopustil hloupostí, jimiž bych vás uvedl do nebezpečí.” “Hm, toho se

ovšem obávám také.” “Vidíte! Bude tedy nejlépe, převezmete-li sám úkol jednat s rudochy. Zatím někde počkáme na váš návrat.” ” Welll Chtěl jsem se jen přesvědčit o vaší odvaze.” “Ó, cožpak to! Odvahy mám dost! Ale zde kromě odvahy jde také o chytrost, jaké - - které - - hm - -” “Jaké postrádáte. Nu - promluvil jste jednou upřímně, tak, jak mám rád. Ale nejste-li dost chytrý, jak vám mohu svěřit náčelníka? Zdá se mi, že se s ním při svém návratu neshledám.” “Toho se neobávejte, sir! Nebudeme přece tak hloupí, abychom ho rozvázali a nechali utéci!” “To by ovšem bylo nejen hloupé, ale přímo čiré bláznovství. Mohlo by se však přihodit něco jiného. Soudím sice, že rudoši, až dojdou k hrobům náčelníků, se tamodtud již nevzdálí, přesto však mohli by se někteří z nich z jakékoli příčiny dostat až sem a tak vás vypátrat.” “Postřílíme je.” “A překvapí-li vás?” “Nenecháme se překvapit. Budeme se mít na pozoru! Vyhledáme si takové místo, kde se k nám nepřiplíží.” ” Well! Ale dostaví-li se jich přesila?” “Ani tu se nemusíme obávat, neboť provedeme, čemu jsme se od vás přiučili.” “Co?” “Pohrozíme jim, že náčelníka hned usmrtíme, budou-li na nás útočit.” “To by bylo správné. Netajím se tím, že nemohu žádného z vás poslat ke Komančům, musím k nim sám, ale doufám, že se na vás mohu zatím spolehnout.” “To můžete, sir!” ujišťoval a oddechl si. “Odevzdáme vám náčelníka při vašem návratu tak jistě, jak ho u nás zanecháte.” “Ano,” potvrzoval Džafar. “Nejsem bázlivec a také žádný - jak se říká

-hlupák. Kdyby sem přišli nějací rudoši, ručím za to, že nám náčelníka nevyrvou ani lstí, ani mocí.” Džafar nebyl ani hloupý, ani bázlivý, jemu jsem důvěřoval víc než Perkinsovi. A co mi také zbývalo? Jeden z nás musel k Indiánům, to však nebyla maličkost, ale odvážný čin, k tomu bylo třeba muže. A tím nebyl Peršan, úplně neznalý

poměrů a okolností, ani Perkins, jenž neměl dostatek odvahy. Byl jsem tedy nucen svěřit jim náčelníka a jít sám. Znal jsem místo, kde byly hroby náčelníků. Na jižní straně Makik-Natunu se otvírá kotlina, jejíž stěny se zvedají dost příkře. Čtyři hroby náčelníků byly umístěny na západní straně údolí, kde nebyly stromy, nýbrž jen křoviny. V pozadí údolí vyvěral ze žluté horniny pramen, tam asi Indiáni tábořili. Místo poblíž hrobů bylo volné, kdysi tam rostoucí keře byly zničeny při častých smutečních slavnostech. Všude jinde v údolí bujely křoviny, a to i mimo ně napravo i nalevo, tedy k východu i k západu po úpatí hory, okolnost, jak později vysvitne, pro mě příznivá. V tomto údolí Makik-Natunu mělo být dnes rozhodnuto o osudu zajatých. Ovšem zde šlo také o můj život, neboť kdyby se Indián kdekoliv přikláněl k míru, na hrobech náčelníků padlých v boji zná jen nenávist, ovládá ho jen pomsta, a proto se toto místo zrovna moc nehodilo k našemu záměru. Nezbývala však jiná možnost a nic se nedalo odkládat, poněvadž bylo víc než jisté, že zajatci budou příští den zrána popraveni. Jeli jsme po stopách Komančů tak, až byla Žlutá hora na půl hodiny jízdy před námi přímo na severní straně. Pak jsme odbočili na západ, cválali rovnoběžně s horou, po chvíli jsme se vrátili k původnímu směru. Než jsme k hoře dojeli, zastavili jsme se. “Slezeme už tady?” tázal se Perkins. “Ano.” “A zde na vás počkáme? ” ,.Správně.” “Ale, sir, nezlobte se, to je největší chyba, jaké se můžeme dopustit!” “Proč?” “Jsme nablízku nepřítele a máme tábořit na volném prostranství? To je přece neopatrnost!” “Naopak, je to chytrost, kterou považuji za nutnou. Kdybychom dojeli až k hoře, kde jsou křoviny a stromy, mohli byste v mé nepřítomnosti být vypátráni a přepadeni. Stačil by jediný rudoch, aby vás oba zastřelil ze zálohy a náčelníka osvobodil.” “Hm, to je pravda - aspoň to tak vypadá.” “Nejen vypadá! Předsevzali jsme si, že se vyvarujeme každého místa, kde byste mohli být překvapeni.

Tady je volný prostor, a tak už zdaleka spatříte každého, kdo by se vám blížil. O náhlém přepadení nelze mluvit. A kdyby přišlo více rudochů - ale toho se nemusíte obávat - můžete se snadno hájit a zabránit útoku. I v nejhorším případě, kdybyste se přesile ubránit nemohli, zadrží rudé pohrůžka, že jim usmrtíte náčelníka. Sám jste to prve podotkl.” ” Well! Zjišťuji, že máte pravdu, sir. Zůstaňme tedy zde! Kdy se vydáte za rudochy?” “Jakmile si zabezpečím náčelníka.”

“Půjdete nebo pojedete?” “Pojedu.” “Nebudete se tedy plížit? ” “Ne. Ještě je denní světlo a místo není vhodné pro plížení. Ostatně přijdu jako posel, vyslanec jejich náčelníka, přinášející jim jeho totem, a to nedělá Old Shatterhand jinak, než na koni.” “A své zbraně vezmete s sebou?” “Zajisté.” “Příliš se odvažujete! Možná, že vám je vezmou.” “Pshaw! Bez zbraní bych nevyřídil nic, vůbec nic, u mne jsou bezpečnější, než kdekoli jinde. A nyní dolů z koní!” Seskočili jsme a sňali To-kei-čuna se sedla. Potom jsem ho spoutal tak, že jsem od něho mohl bezstarostně odejít. Když Džafar a Perkins uvázali koně ke kolíkům a usedli ke Komančovi, napomenul jsem je, vlastně už docela zbytečně:

“Buďte tedy dobře na stráži! Nedbejte žádných řečí, proseb ani slibů a nedovolte nikomu, aby se k vám přiblížil.” “Buďte bez starosti, sir!” odpověděl Perkins. “Přál bych si, abychom o vás nemuseli mít větší starosti, než jaké máte o nás vy.” “Naopak, Mr.Perkinsi! Na mne rudoši nevyzrají. Tedy víte už, jak si máte v každém případě počínat?” “V jediném ne.” “A to?” “Že vás zajmou a vy se nevrátíte.” “To se nestane, neboť rudochůmřeknu, že jejich náčelník zahyne, nenavrá-tím-li se do určité doby. Opakuji ještě jednou: nedovolujte nikomu, aby se k vám přiblížil, ani mocí, ani lstí! Nikdo nesmí náčelníka uvolnit a propustit, jen já!” “AU right! Teď víme všechno. Přejeme vašemu záměru zrovna tolik štěstí, kolik opatrnosti zachováme zde.” Tyto řeči mě měly upokojit, ale když jsem opět vsedl na koně a vzdaloval se, nemohl jsem se přece zbavit všech obav. Zbývalo už jen půl hodiny, než nastane šero. V té době bylo nutno zajatce osvobodit, musel jsem si tedy pospíšit, dobře jsem věděl, jak zdlouhavě a uvážlivě jednají rudoši, jde-li o podobné věci. Klusal jsem k hrobům náčelníků a z opatrnosti jsem vyzkoušel své pušky a revolvery, abych se na ně mohl spolehnout, kdyby se mi vyjednávání nezdařilo a kdyby propuklo nepřátelství, i když jsem nic takového neočekával. Zmínil jsem se prve, že křoviny vyrůstaly také na západní straně hory. Aby mě zpozorovali co možno pozdě, volil jsem cestu mezi nejvzdálenějšími křovinami, kde mi každý jednotlivý keř poskytoval úkryt. Tak jsem se dostal k údolí a zabočil pak podél rohu. Rychle jsem se rozhlédl a spatřil jsem rudochy v pozadí u pramene, tedy tak, jak jsem předvídal. Jenom několik mužů bylo

nalevo u hrobů, zaměstnávali se jejich výzdobou k zítřejší slavnosti, a to tak, že na zabodnutá kopí zavěšovali své medicíny. Koně Indiánů se pásli v popředí. Rozumí se, že mě spatřili hned, jakmile jsem zabočil okolo rohu. Běloch zde, na půdě jim tak posvátné! A právě teď, kdy vyhrabali válečnou sekeru! Byl to čin přímo neslýchaný, tak neslýchaný, že na okamžik nastalo hluché, hluboké ticho, potom však rudí vyrazili ryk tím divočejší, že až v kostech mrazilo. Přitom vyskočili, chopili se zbraní a hnali se na mne. Vytáhli nože, mávali puškami i kopími a obklopili mě s nejrozmanitějšími hrozivými posunky. “Ticho, utište se!” překřičel jsem jejich vytí. “Slyšte, jaké poselství vám přináším!” Přitom jsem kroužil těžkou medvědobijkou vlevo i vpravo, dopředu i dozadu, abych odehnal několik chlapíků, kteří na mě nejvíc dotírali. Tím se stalo, že někteří pocítili ne zrovna příjemný dotek pažby, tu zesílili pokřik a tvářili se tak, jako by se užuž do mne chtěli pustit, vtom zařval jakýsi stařec způsobem tak velitelským, že přehlušil všechny ostatní: “Uff, uff! Mlčte, bojovníci Komančů! Dobrý Manitou nám seslal veliký úlovek. Tento muž je nejslavnější z bledých tváří, umře zítra u mučednického kůlu s těmi, kteří leží tam vzadu.” Pohlédl jsem přes rudochy dozadu, kde leželo šest bílých zajatců. Když rudoši poslechli starce a ztichli, pokračoval děda vítězoslavně: “Nepoznal jsem tohoto bělocha hned, poněvadž nemá oděv lovce. Slyšte jeho jméno, bojovníci Komančů! Je to Old Shatterhand!” “Old Shatterhand -!” zaznělo okolo udiveně, ale i hrozivě. Přesto přece ti, kdo u mě stáli nejblíže, bezděčně ustupovali. “Ano, jsem Old Shatterhand, přítel a bratr všech rudých mužů, kteří milují dobro a nenávidí zlé,” promluvil jsem hlasitě. “Ale u vašeho mučednického kůlu neumřu, neboť To-kei-čun, váš náčelník, mne k vám posílá. Přicházím s jeho poselstvím, a toho, kdo se pokusí mi ublížit, nemusím ani skolit, neboť ho To-kei-čun potrestá sám!” Má slova zněla tak pravdivě a důvěryhodně, že jsem jimi vzbudil žádoucí dojem. Rudí odstoupili ještě dále a šeptali si mezi sebou. Hleděli na mne sice nepřátelsky, ale tak jako na nepřítele, na něhož se nelze odvážit. Vtom dědous postoupil blíže ke mně a zavolal: “Že tě posílá To-kei-čun?

Ty lžeš!” “Slyšel jsi někdy, že by Old Shatterhand zalhal?” tázal jsem se ho opovržlivě. “Ano!” odpověděl. “Kdy a kde?” “Sám jsem tě slyšel lhát, když jsi byl naším zajatcem a přece jsi nám unikl.” “Lžeš sám! Pověz, jakou lež jsem kdy pronesl?” “Nelhal jsi slovy, ale skutkem jsi tehdy zalhal. Tvářil ses jako přítel a jednal jsi jako nepřítel!”

“Tvá ústa překypují nepravdou. Neměl jsem tehdy To-kei-čunova syna v moci? Proč nezemřel? Nedaroval jsem mu život a nepřivedl jsem ho bezpečně k vám? A jaké odměny se mi za to dostalo? Zacházeli jste se mnou jako se zajatcem!

Kdo si počínal zle? Já nebo vy?” “Směl jsi odejít a osvobodil jsi ještě ostatní zajatce!” odpověděl už méně sebevědomě. “Byli to moji druzi, a shromáždění vašich moudrých mužů je propustilo.” “Protože jsi je k tomu přinutil svými zbraněmi. Nejsi náš přítel a bratr. To-kei-čun tě k nám nevyslal.” “Jak pravím: posílá mně sem!” “Dokážeš to?”

“Ano.” “Uff! Chci vidět, jak dokáže chřestýš, že není jedovatý? Otevři ústa a potom uvidíš, zda ti uvěříme.” “Nesu vám totem náčelníkův - to je důkaz.” “Totem? Od To-kei-čuna? Zůstal za námi. Proč vysílá tebe? Proč nepřichází sám?” “Nemůže.” “Proč nemůže? Dej mi totem!” “Kdo je vůdcem v jeho nepřítomnosti? Jen ten totem obdrží.” “Já jsem vůdcem!” “Umíš totem přečíst?” “Ano. Umějí to mnozí z nás.” “Zde je.” Vyňal jsem listy z kapsy a podal mu je. Vzal je hned a poručil svým lidem: “Obklopte tuto bledou tvář a nepusťte ji z místa! Klame nás. Totem se ryje do kůže a ne na věc, kterou běloši nazývají papírem. Takový mluvící papír nemůže nikdy být považován za totem.” Hm. Měl vlastně pravdu. Totem to nebyl. A - vida - pohled náčelníkův, když jsem mu řekl, aby psal na papír! Kresba možná neměla platnost totemu, v tom případě by mne nechránila! Nu, přesto jsem byl dost chráněn. Podle rozkazu se natlačili Komančové kolem mne. Popadl jsem opakovačku a zvolal: “Pryč ode mne! Neslyšeli jste dosud o této kouzelné zbrani, z níž mohu stále střílet bez nabíjení? Kdo sáhne po zbrani, nebo ji jen namíří na mne, toho stihne kule! Odstupte!

Nepřehání, ale půjdu, kam budu chtít.” Natáhl jsem kohoutek opakovačky, a zatímco jsem ji držel v pravé ruce, pobídl jsem svého siváka, aby mi kopyty zjednal volnost. Zatočil jsem s ním dozadu, kde leželi zajatci. Věděl jsem dobře, co dělám, čeho se odvažuji. Nebyl ani jediný z Komančů, kdo by nebyl slyšel o mé “kouzelné” karabině. Z pověrečné hrůzy ji považovali za zbraň, proti níž se nedá bojovat. Viděli ji teď v mé ruce a ustupovali. Teprve když jsem se protlačil houfem, hrnuli se za mnou, ovšem v uctivé vzdálenosti,

která mi však úplně vyhovovala. Jenom ten nepříjemný děda se odvážil blíže, a volal: “Kam jdeš? K zajatým bělochům?” “Ano.” “Tam nesmíš!” “Kdo mi to zakáže?” “Já!” “Pahaw!” Odpověděl jsem jen tímto slovem a jel jsem dál. Tu přichvátal ještě blíž, sáhl po uzdě a křičel: “Ani o krok dál, nebo tě zajmu!” “Jsi blázen! Kdo mezi vámi se odváží Old Shatterhandovi zakazovat, co chce učinit? ” Zadržel jsem koně a zamířil jsem puškou na starocha. “Uff, uff!” zvolal polekaně a zmizel v zástupu. Každý jiný běloch by byl býval rudochy hned stržen s koně, zabit, nebo při nejmenším spoután, mně se to nestalo. Proč? Z několika příčin. Předně slyšeli, že mne vyslal jejich náčelník. Za druhé tu působil strach z mé zbraně a za třetí jsem se u nich těšil pověsti, která mi umožnila takovou odvážlivost. Co by u jiného bylo

neslýchanou smělostí, bylo u mne prostým výpočtem a využitím okolností. A za čtvrté jsem věděl, že mé vystoupení musí působit překvapujícím dojmem. Abych užil pravého slova, ukázal jsem jim drzost, kterou museli považovat za neuvěřitelnou. Co jsem provedl, neznamenalo podle nich jednání odvážného člověka, ale jednání osoby, která vládne “vyšší medicínou”, kterou jí dal “veliký Manitou”. Vedl jsem svého koně k zajatcům, odkud mi zaznívalo vstříc hlasité volání: “Old Shatterhand! Bohudík! Vidět vás zde je nejvyšší rozkoší -” Jim Smíme nedostal odpověď na tato slova, poněvadž nebylo dobré rozčilovat rudochy ještě víc. Zastavil jsem poblíž bělochů u skalní stěny, seskočil jsem z koně

a usedl zády ke stěně, abych nebyl zezadu ohrožován. Indiáni utvořili kolem mne půlkruh, ale v úctyhodné vzdálenosti, neboť jsem měl opakovačku stále pohotově k výstřelu. Cítil jsem se, aspoň pro tu chvíli, úplně bezpečně. Rudoch, prve trochu postrašený, se opět objevil, pokynul jsem mu, aby se přiblížil a vyzval jsem ho: “Můj rudý bratr ať si nyní přečte totem! Doví se z něho, že jsem přišel, aby To-kei-čun, náčelník Komančů, unikl smrti.” “Smrti?” tázal se rychle. “Je v nebezpečí?” “Ve velmi značném. Nenavrátím-li se v době, kterou běloši nazývají půlhodinou, zemře.” “Uff - uff - uff - uff!” ozvalo se v polokruhu polekaně. Děda usedl naproti mně a začal luštit obrázkové písmo. Prohlédl jsem si při tom jeho obličej podrobněji než dříve, byl to jistě chytrý, snad velmi zchytralý

stařec. Zanedlouho zvedl hlavu a pohlédl na mne dlouze a pichlavě. Rozluštil první skupinu figur a vyrozuměl, že náčelník je v mém zajetí. Potom luštil dál obtížný totem. Od té chvíle se nezměnil ani jediný rys v jeho obličeji, dovedl výborně potlačit dojem, jakým na něj totem působil. Když odložil poslední list, zíral dlouho a přemýšlivé k zemi - uvažoval. Neuznal jsem za dobré vyrušovat ho. Potom opět na mne pohlédl, a to tak, že bych se byl začal bát, kdybych si nebyl svou věcí tak jist. Potom pokynul jednomu z rudochů, chlapíku silnému a obratnému, a nakázal mu usednout blíže. Hovořili spolu tiše, docela tiše, a ani jeden z nich ke mně nevzhlédl. Trvalo hezkou chvilku, až zavolaný povstal a ustoupil mezi ostatní. Podivný účinek totemu se mi nijak nelíbil. Očekával jsem rozčilení a zuřivé vyhrůžky, a teď takový klid. Zdál se mi přímo neblahý zvláště proto, že trval tak dlouho, neboť staroch nepromluvil, nýbrž se díval tiše a mlčky před sebe. Indiáni stáli kolem něho a viseli na něm dychtivýma očima, ale on si jejich zvědavosti nevšímal. Nezbývalo, než abych se ho sám otázal: “Porozuměl můj rudý bratr náčelníkově totemu? ” “Ano,” odpověděl. Nyní zvolna vstal a obrátil se ke svým lidem s podivným vyzváním: .,Stalo se něco, čemu by mnohý neuvěřil. Moji bratři to brzy uslyší, ať se však zdrží slov a zachovají se zcela klidně, to je můj rozkaz, který vydávám s ohledem na našeho náčelníka!” Potom se opět ke mně obrátil s otázkou: “Old Shatterhand zajal To-kei-čuna? ” “Ano,” odpověděl jsem. “Byl náčelník zraněn?” “Ne.” “Byla prolita krev?” “Ani kapka.” “Dva běloši byli přítomni, i ten, co nám včera u řeky tak záhadně zmizel?” “Také.” “Co se stane s To-kei-čunem?” “Zemře, nebudu-li za čtvrt hodiny u něho. Uvaž proto bedlivě rozkazy, které ti posílá na totemu!” “Praví mi, že ho hodláš propustit. Za koho?” “Za těchto šest vašich zajatců. Ale tato záležitost se má vlastně jinak. Aby zachránil svou medicínu, náčelník mi chce dát těchto šest bělochů. Kdy dosáhne

sám svobody, to závisí na mé dobrotě.” “Tak je to, tak praví totem. My však nemusíme udělat, co předpisuje totem, poněvadž není psán na kůži, o tom náčelník dobře ví.” “Pak zahyne!”

“To-kei-čun nezemře. Old Shatterhand je chytrá bledá tvář, ale tentokráte se klame.” “Mé mínění je správné, na to můžeš spoléhat!” Řekl jsem to, abych ho svedl k neprozřetelným slovům. Jeho jednání v sobě skrývalo nějakou lest, kterou jsem chtěl objevit. Podařilo se mi to, neboť odvětil: “Mýlíš se, což poznáš brzy. Uvidíš hned, jen co se poradím s nejstaršími!” “Tedy si pospěšte, neboť uplyne-li stanovená lhůta, už náčelníka nezachráníte.” Přes tuto pobídku vyhledal dědous velmi pozvolna několik rudochů, s nimiž usedl, aby se s nimi tiše radil. Ostatní se chovali podle rozkazu tiše, ale jiskřící pohledy, jimiž mě občas poctili, svědčily o rozčilení, které mezi nimi panovalo. “Mýlíš se, což poznáš brzy,” zněla jeho předpověď, pro mne velmi důležitá. Něco kul, o něčem jsem nesměl vědět. Snad už to právě prováděl! Ale co? Zajisté jim nešlo jen o vysvobození náčelníka. Kdyby mělo k něčemu dojít, dostali by se Džafar a Perkins opět do zajetí, a mne by se byli zmocnili zde. Jestliže měli opravdu tento záměr, nebylo těžké jej provést. Z totemu rudoch vyrozuměl, že u náčelníka jsou na stráži jen dva muži. Lhůta, kterou jsem mu stanovil, naznačovala přibližnou vzdálenost místa, na němž byl vězněn To-kei-čun. A místo samé se dalo snadno nalézt, nebylo třeba, nic jiného, než sledovat mou stopu odtud zpět. Zda se tyto domněnky uskuteční, záleželo jen na tom, jak si budou Džafar a Perkins počínat, totiž: budou-li jednat tak, jak jsme se dohodli. Stařec hovořil tiše s ostatními členy rady, kteří se nemohli zdržet, aby na mne občas nevyslali vítězný pohled. Ty pohledy a zchytralý výraz starochovy tváře mne posílily v přesvědčení, že jsem soudil správně. Děda si stále pohrával s papírovými listy, rozbíral je a opět skládal.

Podle svého zvyku jsem si všeho všímal a zpozoroval jsem také, že jeden lístek chybí. Ah! Snad jej neodevzdal rudochovi, s nímž hovořil na počátku? To bylo zcela možné, i když jsem to nespatřil. Tím papírem by mohli být oba moji druzi snadno svedeni k neprozřetelnému jednání. Vždyť rudoch se mohl k nim přiblížit s listem v rukou, a mohl prohlásit, že je mnou poslán s písemnou zprávou. Při tom pomyšlení mi bylo úzko. Musel jsem zjistit, na čem jsem.

Věděl jsem, kolik tu bylo rudochů, musel jsem je přepočítat. Poněvadž jsem seděl na zemi, vstal jsem. Abych provedl svůj úmysl co nejméně nápadně, sáhl jsem do sedlové kapsy a vyňal z ní kus zaječí pečínky, kterou jsem si tam uložil.

Jedl jsem vstoje, tvářil se nedbale, a přitom jsem počítal Komanče. Když jsem povstal, zvýšili rudoši pozornost, jakmile však viděli, že jím, nepovažovali tu změnu za důležitou. Člověk, který pokojně jí, nemá jistě v úmyslu nic podezřelého - mysleli si. Počítal jsem tedy. Scházelo pět mužů, mezi nimi ten, s kterým dědous prve hovořil. Odešli nebo odjeli? Jistě odjeli, aby neztráceli čas. Poněvadž jsem byl Komanči obklopen, nemohl jsem zpozorovat, že odešli ke koním. Směl jsem nyní čekat, co se stane? Ne a ne! Bude-li náčelník osvobozen a bude-li mít čas, aby se dostal do tábora, ztratili jsme všechno. Podaří-li se mi však zastihnout ho na cestě, mohl jsem snad chybu ještě napravit. Teď bylo třeba si opravdu pospíšit! Ačkoli jsem předtím seděl, měl jsem medvědobijku napříč na plecích a opakovačku v ruce, nebyl jsem tedy nucen předčasně na sebe upoutat pozornost tím, že si budu brát zbraně. Že děda odeslal pět bojovníků, odůvodnil asi úvahou, že bych odeslání většího počtu mužů zpozoroval. Tedy jen pět, to mne poněkud upokojilo, ale kolik jich tu ještě stálo, jejichž kule za mnou mohly příšerně hvízdat! Staroch pokynul některým rudochům, kteří k němu měli usednout, to obrátilo oči k němu a odvrátilo pozornost ode mne. Využil jsem této příznivé chvíle, vyšvihl jsem se na

koně a pobídnuv ho patami, zamířil jsem ven z tábora napříč houfem Indiánů. Úmyslně jsem řídil siváka k místu, kde stálo nejvíc rudochů, počítal jsem s tím, že čím větší zmatek způsobím, tím méně budou Indiáni schopní hned se za mnou rozběhnout. Povalil jsem jich asi pět nebo šest, stejně tolik jsem jich srazil k zemi a už jsem zatáčel kolem rohu, odkud jsem přišel. Překvapením v prvním okamžiku ani nehlesli, potom však zavyli jako dravec, kterému berou kořist. Rozběhli se k svým koním, ale to jsem už letěl kolem rohu a dále po své stopě, jediné mrknutí mi stačilo, abych věděl, že se těch pět Komančů po ní vydalo. Měl jsem tedy pravdu! Nemohl jsem váhat. Pobídl jsem svého siváka k největšímu trysku a jako bouře jsme letěli řídkými křovinami. Po nějaké chvilce jsem z nich vybočil, abych se rozhlédl po planině. Aha! Tam četa jezdců tryskem pádila k hoře a ke křovinám! Pěti Komančům se tedy lest podařila! Vysvobodili náčelníka, a Džafara i Perkinse zajali. Teď jsem měl šest rudochů před sebou a celou rotu šedesáti za sebou, teď se nedalo dlouho rozvažovat. Šlo znovu o to, polapit náčelníka a zajatce vysvobodit. Nebylo by to bývalo nesnadné, kdybych byl chtěl postřílet těch pět mužů, ale k tomu jsem se nemohl odhodlat ani v tak nepříznivé situaci. Jen žádnou krev! Koně jsem ovšem šetřit nemohl, museli padnout, měl-li jsem mít úspěch. Nebezpečí, které mě ohrožovalo, nebylo nepatrné. Ani kdybych si nevšímal pronásledovatelů, jimž jsem mohl utéci, měl jsem před sebou pět nepřátel, které obelstít bylo těžkou úlohou. Nevysílali jistě špatně vyzbrojené lidi, aby se zmocnili zajatců, těch pět Komančů bylo nepochybně dobře vyzbrojeno, a náčelník měl zajisté již svůj nůž i pušku v rukou, k tomu ještě zbraně, které vzali Džafarovi a Perkinsovi. Teď bylo všechno v sázce a všechno proti mně. Takové úvahy se mi mihly hlavou v době, kdy jsem tryskem ujížděl křovinami. Když jsem viděl blížící se četu, neodvážil jsem se vyjet na širou planinu, neboť mě

nesměli spatřit. Pádil jsem až k místu, od něhož vybíhaly stopy z křovin na rovinu. Tam jsem se zastavil a pohladil koně po šíji, aby klidně stál. Chtěl jsem střílet a nesměl jsem chybit, z koně seskočit jsem ale nemohl,

protože jsem nevěděl, nebudu - li muset utíkat za každou cenu. Nebyl jsem však ani trochu rozčilený a s uspokojením jsem shledal, že se mohu spolehnout na jistotu své ruky. Chopil jsem se opakovačky. Stál jsem za jedním z předních keřů a hleděl jsem ven. Pojedou vítězní rudoši k místu, za nímž jsem se ukrýval? Ano, klusem směřovali přímo k němu, mohl jsem už rozeznat jejich obličeje. Včele jel náčelník, v ruce pušku položenou na koleni. Za ním jeli tři rudoši vedle sebe a potom dva, kteří za uzdy vedli koně, na nichž seděli Perkins a Džafar. Když se ta četa přiblížila asi na čtyřicet kroků, zvedl jsem zbraň. Kůň se ani nepohnul. První výstřel zasáhl náčelníkova koně přímo do hrudi, zvíře několikrát poskočilo a pak se zvrátilo; jak při tom náčelník pochodil, nestačil jsem si všimnout, neboť jsem po řadě střílel na koně jeho bojovníků. Padlo ostatních pět ran a padal kůň po koni. Teprve teď jsem se ohlédl po náčelníkovi. Ležel pod svým koněm, nemohl se vyprostit z třmenů, v nichž mu vězely nohy, zbraň odletěla od něho na kus cesty. Dva z Indiánů se ještě zmítali na zemi, dva jiní se už zvedli a polekáni zírali k místu, odkud jsem střílel. Tryskem jsem vyjel z křovin a - přímo k nim. Když mě spatřili, vzdali se každého pomyšlení na odpor a utíkali. Strach před kouzelnou puškou mi opět pomohl. Dva poslední také už vstali a s ječením pádili za svými druhy. Těch jsem se zbavil tak, že jsem za nimi poslal ještě dva výstřely na postrach. A teď k náčelníkovi! Právě se zvedl. Hnal jsem koně okolo něho a při tom jsem rudocha udeřil pažbou, až padl na zem beze smyslů. Pak k druhům! Byli vedle sebe na koních, jež nemohli řídit, poněvadž rudí jim svázali ruce na zádech a nohy přivázali ke třmenům. Rychle jsem jim přeřízl pouta a ve spěchu jsem jim řekl: “O všem až později, teď pryč odtud! Mám v patách rotu více než šedesáti rudochů. Podejte mi náčelníka!” Vyšvihl jsem se opět na koně a chytl jsem náčelníkovo tělo, které mi podali. Jako dříve položil jsem si je napříč před sebe, pak jsme ujížděli tryskem na planinu. Netrvalo ani půl minuty, a už se ozvalo za námi mnohonásobné vytí. Ohlédnul jsem se a zpozoroval jsem pronásledovatele, kteří právě opustili křoviny. Dojeli k zastřeleným koním a zpozorovali svých pět druhů, kteří zatím zastavili svůj útěk a přihlíželi zdaleka mému počínání. Rudoši viděli zajisté nejen nás, ale i náčelníka v mých rukou, zdvojnásobili své řvaní a hnali se za námi jako vichřice. “U čerta, ti nás dohoní,” zvolal úzkostlivě Perkins. “Na to bych se podíval,” odvětil jsem. “Už se nemusíme bát, neboť jsme vyhráli.” “Dejž to Bůh, ale nevím jak!” “Nepospíchejme tak! Spíše bych si přál, aby se nám poněkud přiblížili.” Indiáni byli od nás vzdáleni tak, že jsem je mohl zasáhnout

výstřelem z medvědobijky, z opakovačky dosud ne. Náčelník už nabýval vědomí. Museli jsme

zastavit a spoutat ho. Seskočili jsme z koní, svázali mu ruce nazad, při čemž se probral. Neušlo mu, že jeho lidé přicházejí a hodlal se vzpírat, aby nás připravil o chvíli vzácného času, tu jsem zvedl opakovačku na něho a pohrozil mu: “Jenom jediný pohyb a zastřelím tě! O tom buď přesvědčen! - Posaďte ho zpříma na koně a dobře ho spoutejte!” “Proč na koně?” tázal se Perkins. “Aby jeho lidé zřetelně viděli, jak pěkný terč poskytuje mým zbraním. Dochází na nás trumf.” Náčelník se pod tlakem okolností poddal. Má hrozba účinkovala. Odporem nás však přece tak zdržel, že se Komančové k nám značně přiblížili. “Přicházejí, už jsou tu!” naříkal Perkins. “Hned se zastaví,” odpověděl jsem. “Požádám je o to.” Namířil jsem medvědobijku a vypálil z obou jejích hlavní. Dva koně padli a strhli i své jezdce; srazil jsem ovšem jen dva z prvních. Kavalkáda se přece hnala dále. Tu jsem namířil opakovačku, šesti ranami rychle za sebou vystřelenými srazil jsem šest dalších koní. Teď se zastavili, a zuřivě na nás vyli. Toho okamžiku jsem využil, abych doplnil pušku náboji, potom jsem řekl To-kei-čunovi co nejvýhružněji: “Jde nám teď o život, proto věz, že se před ničím nezastavím. Pohleď na slunce, jež se sklání! Jakmile se dotkne obzoru, zastřelím tě, nebudou-li mi vydáni zajatí běloši.

Old Shatterhand nepoužívá přísah; mé slovo však je přísahou. Déle už na mou shovívavost nespoléhej!” Usmál se svým sebevědomým úsměškem a odvětil stručně: “Old Shatterhand mne neusmrtí!” “Myslíš? Které důvody by mi v

tom bránili?” “Jsou dva.” “Vyslov se!” “Old Shatterhand kromě boje neprolévá krve a v boji jen tenkráte, když mu jde o život a když vidí, že to je nezbytné.” “Takový případ nastává teď, jak jsem řekl.” Nel” “i^e. “Blázníš? Tvoji lidé se chystají k útoku na mne! Nastává nám boj proti přesile. Hodlají na nás střílet. Nejde tu o život?” “Chtějí té jen polapit.” “Budiž. Ale kdyby se jim to podařilo, musel bych zemřít u mučednickém kůlu. Jde tu o život, opakuji. A druhý důvod?” “Zabraňuje ti chytrost, abys mne zastřelil. Pokud jsem v tvé moci, sloužím ti za záruku, kterou nesmíš zničit. Chceš osvobodit bledé tváře, to se ti podaří jen tehdy, že mne podržíš v své moci. Směji se tvé hrozbě.” Po těchto slovech se vítězoslavně ušklíbl. Zasmál jsem se mu do tváře a řekl: “To-kei-čun se považuje za velikého chytráka a je přesvědčen, že svou chytrostí předčí Old Shatterhanda. Co však považuje za lest, není lest, nýbrž krátkozrakost. Ano. považuji tě za

záruku, abych dosáhl výměny bledých tváří. Proto jsem tě vyzval, abys výměnu provedl, zdráháš se v domnění, že neprovedu své hrozby skutkem, že tě neusnutím ani tehdy, setrváš-li ve svém odporu. Tím však porážíš oba své důvody. Svobodu za svobodu, život za život! Propustíš-li zajatce, propustím i tebe. Nepropustíš-li, usiluješ jim o hrdlo - a pak již není příčiny, proč bych tě šetřil. Zastřelím tě.” “Pak zhynou i bledé tváře!” “Zhynou tak jako tak, poněvadž je nepropustíš.” “Okamžitě by propadli kulím!” “Dříve však ty! A lépe jim bude, stihne-li je smrt zde, než aby v trápení umírali u mučednického kůlu.” “Moji bojovníci by pak také vás přepadli a usmrtili.” “Pshawl Tam stojí. Odvažují se na nás?” “Odvážili by se hned, kdybys mne zastřelil.” “Neklam se! Jako jindy vydají bezmocný řev, budou se však bát kouzelné pušky Old Shatterhanda. Dostojím svému slovu: Zemřeš, jakmile se slunce skloní a nebudou-li do té doby bledé tváře propuštěny. Zanech všeho vymlouvání a využij času, pokud neuplyne. Na dvě dlaně je slunce nad obzorem, pak zajde a s ním i tvůj život!” V tom promluvil důrazně Džafar: “Sir, škoda každého slova s tímto rudým chlapíkem. Nebojíme se jeho lidí. Jakmile uplyne naznačená lhůta, zemře. Pravím vám, že dychtivě vyčkávám ten okamžik, a nevypálíte-li pak sám, vystřelím já! Na to přísahám! Ničema si nezasluhuje ohledů. Takový hmyz nutno vyhubit, aby nemohl škodit jiným.” “Slyšel jsi?” obrátil jsem se k náčelníkovi. “Není nám do žertu, rozhodni tudíž rychle!” Byl by jednal zcela bez rozumu a nerozvážně, kdyby v této chvíli nebyl přesvědčen, že padly oba důvody, jimiž se proti mně bránil. Přesto setrvával do krajnosti, neboť vyčkával beze slova a upřeně zíral do země, až se slunce téměř v minutě mělo dotknout obzoru. Džafar, chápaje se zbraně, řekl: “Nastala chvíle, kdy musíme dostát slovu, Mr.

Shatterhand! Kdo vystřelí, já nebo vy?” “Vystřelíme oba!” odpověděl jsem. “Ne, vystřelíme všichni tři,” vskočil mi Perkins do řeči. “Ať se dostane každému z nás podílu na zásluze, že člověčenstvo je osvobozeno a zbaveno tohoto rudého zákeřníka. čekám na váš pokyn, sir!” Perkins i Džafar zvedli pušky a namířili na náčelníka. Chytil jsem

opakovačku a pohlédl jsem na slunce. “Dobrá, jsem srozuměn. Ať místo jedné koule obdrží tři. Miřte mu na hlavu, ne na srdce! Jeho slabý mozek, jenž nechtěl rozumět, bude provrtán! Pak mu vezmeme skalpovou kštici i medicínu a předhodíme je prérijním vlkům, aby duše náčelníkova nesměla vstoupit do věčných lovišť.”

Rudoch, když teď viděl ústí tří pušek namířená na své čelo, vzdal se náhle odporu. Zvolal: “Nestřílejte! Stane se, jak si přejete!” “Bez klamu a lsti? ” “Ano. Veliký duch je proti mně - chce, abych povolil i podrobuji se mu.” “Podrobuješ-li se jemu nebo nám, na tom nesejde. Zavolej na své bojovníky, ať propustí zajatce a odešlou je k nám! Nejdříve však ať jim vydají vše, co jim odňali. Nedostanou-li vše až do nejmenšího předmětu, stihnou té tři koule z našich pušek.” “Dostanou všecko. Potom však propustíš i mne!” “K tomu jsem se nezavázal.” “Ale řekl jsi: svoboda za svobodu!” “Ano, vzpomeň si však, co se udalo a co jsme spolu vyjednali! Zůstáváš naším zajatcem - pouze za to, že jsme ušetřili tvoji medicínu, jsi povinen propustit zajatce. Vraždit nebudeme, a vraždy bychom se dopustili, kdybychom tě dodatečně připravili o život. Propustíme tě na svobodu, ale kdy, to závisí na nás.” “Hodláte mě vléci s sebou? ” “Ne.

Budeš svobodný ještě dnes a nejen dnes, ale hned, jakmile se dostaví bledé tváře k nám se vším, co jim patří. Dýmkou míru zpečetíme smlouvu.” “Zavolám tedy jednoho ze svých bojovníků a nařídím mu vše, co je potřeba.” ” Well. Bude to přiměřenější, než abys mu uděloval rozkazy z daleka.” Náčelník zavolal jméno muže, jenž k nám měl přijít a ujistil ho, že se mu nic nestane. Bojovník vyhověl vyzvání a přijížděl k nám koňmo pomalu, nedůvěřivě. Když váhavě stanul v jisté vzdálenosti od nás, vybídl jsem ho: “Přijeď až k nám! Nepovažujeme tě za nepřítele.” “Nesmýšlíš lstivě?” tázal se opatrně. “Zaručuji se ti, Old Shatterhand dostál vždy svému slovu.” Dojel až k nám, a To-kei-čun mu nařídil, co má vykonat. Muž patrně nebyl zrovna nadšený, neodporoval však ani slovem, ani posunkem. Mlčky odcválal. Hleděli jsme za ním, dychtiví spatřit, jaký dojem způsobí jeho poselství u rudochů. Obklopili ho kruhem, potom nastal mezi nimi pohyb, ale neozvalo se nic, usoudili tedy, že musejí poslechnout a mlčky se podrobit nezbytnosti. Po chvíli se kruh rozestoupil a z jeho středu vyjeli zajatci na svých koních. Měli zbraně a pospíchali k nám, z rudochů je nenásledoval ani jediný. Oba Snuffleové na svých mezcích jeli před ostatními. Než k nám dojeli, volal mi vstříc Jim Snuffle: “Konečně ti chlapi nabyli rozumu! Ale bylo už na mále. Představte si, že zítra ráno nám chtěli zhasit světélko života!” “Byli byste to skoro zasloužili,” odpověděl jsem mu krátce. “Pojďte sem a sestupte. Budete svědky smlouvy, kterou uzavřu s

To-kei-čunem.”

“Smlouva - holá! Jaké smlouvy je tu ještě třeba? Jsme na svobodě, ale on je dosud v zajetí a patří mu smrt. To je přece jasné!” “Ne tak jasné, jak se domníváte. Dostali jste všechen svůj majetek?” “Ano.” “Všecko? Schází-li komu něco, ať se přihlásí!” Zjistilo se, že rudoši si podrželi jen některé maličkosti, předměty nepatrné, které každý mohl oželet, upustil jsem tedy od reklamací, jež by způsobily jen ztrátu času a nechutné handrkování. Poněvadž se už stmívalo, dal jsem náčelníka zbavit pout, takže mohl svobodně seskočit z koně. Jim Snuffle hodlal proti tomu něco namítat, ale odbyl jsem ho málo přívětivě: “V této věci inne nechtě jednat,. Mr. Snuffle. Vy do toho tentokrát mluvit nebudete, rozhodl jsem

sám.” “Ale považte, sir, jaké chyby se dopouštíte,” namítal. “Vždyť ten zákeřník zasloužil kuli! Propustit ho je čiré bláznovství. To mu asi musí být největší rozkoší - - ” “Prosím, nepečujte zatím o jeho city, ale o své! Vytýkáte mi, že se dopouštím chyby. A vy, nechybil jste sám?” “Já? Kdypak?” “Když se váš bratr jako na saních svezl do tábora rudochů, neměl jste nic jiného na práci, než vlézt tam za ním.” “Chtěl jsem ho vysvobodit. Byla to chyba?” “A ne?” “Povinnost to byla, sir, ale ne chyba. Nenechám přece bratra v pasti!” “Ovšem že ne, aspoň si nemyslím, že byste ho v ní nechal. Ale bylo zrovna nutné, abyste se bez rozumu a uvážení vrhal za ním, rudochům přímo do rukou?” “Hm. Stalo se to bezděky, víme! Nezdržel jsem se, musel jsem na pomoc starému Timovi. Vtom mě ti chlapi přepadli a popadli za všecky čtyři konce. Bránil jsem se, pokud to šlo, ale neubránil. Dostal jsem co proto, ano, namlátili mi dost. Potom mne svázali tak, že mě ještě kosti bolí!” “Buďte rád, že zůstalo jen při výprasku. Ze srdce vám jej přeji, neboť jste si ho zasloužil. Nemusíte mi vytýkat chybu, jíž se dopouštím! Náčelníka propouštím na svobodu, poněvadž jste byli za něho vyměněni, či myslíte, že by vám jinak rudí vrátili svobodu?” “To ovšem mění situaci. Nu, nemínil jsem to tak zle. Ani já nezabíjím lidi zbytečně. Ale tohle chlapisko bylo zralé pro kouli; to nelze popřít. Pro mne za mne, učiňte s ním tedy, co vám je libo. A necháte-li ho, aby jel domů v kočáře, nenamítám proti tomu nic.” Jeho bratr byl tak moudrý, že mlčel.

Ostatní osvobození by byli rádi sdělili Džafarovi a Perkinsovi, jak se jim vedlo; upozornil jsem je, aby odložili hovor na

pozdější dobu a vyzval jsem náčelníka, aby usedl. Poslechl Přisedl jsem k němu, nacpávaje svůj kalumet. Opět jsem uvedl podmínky ujednané již dříve

a přitom jsem nejvíce zdůraznil, že se napříště zdrží všeho nepřátelství vůči nám. Potom jsem zadýmal šestkrát, vyslal kouř ke čtyřem hlavním světovým stranám, k obloze a k zemi, pak jsem náčelníka vybídl, aby učinil totéž. Vyhověl této žádosti, vrátil mi dýmku, povstal a řekl: “Vykouřili jsme spolu kalumet. Propouštíš mě?” “Ano,” přisvědčil jsem.

“Můžeš odejít k svým bojovníkům.” Vyšvihl se na koně a odjížděl. Nakrátko se však zastavil, obrátil se ke mně a řekl: “Old Shatterhand je nejlstivější bledá tvář. On zná obyčeje rudých mužů téměř tak dobře jako oni; ale něco přece ještě neví.” “Co?” “O tom ať přemýšlí a nežádá, abych ho poučil!” Po těch slovech odcválal. “Slyšel jste, co povídal?” ozval se Jim. “V těch slovech projevil nějakou hrozbu. Ještě je čas - pošlete za ním kuli!” “Ani mě nenapadne! Dal jsem mu život i svobodu a slovu musím dostát.” “Ale dostojí slovu i on?” “To záleží na něm. Teď mi po něm nic není. Především hleďme, ať se dostaneme odtud. Na koně, gentlemen!” “Kam se vydáme?” “Nejprve rudochům z dohledu.” Komančové přijali náčelníka zrovna tak mlčky jako prve jeho posla. Když jsme se hnuli, žádný z nich neprojevil snahu nás pronásledovat. Zakrátko jsme jim zmizeli z očí.

Kapitola čtvrtá ZNOVU ZAJAT

Zamířil jsem na západ a setrval v tomto směru, až se docela setmělo; to proto, aby nás Komančové nespatřili, kdyby se byli přece vydali za námi. Teprve pak jsem se zastavil a řekl: “Předem se musíme dohodnout, kam se obrátíme. Směřoval jste do Nového Mexika, Mr. Džafare. Držel jste se určitého směru?” “Ano,” odvětil Perkins místo Peršana. “Kterého?” “Hodlali jsme od Beaver Creeku k Hazelstraits; nevím, znáte-li tu cestu, sir.” “Znám.” “Byli jsme na správné cestě?” “Ano.” ” Well. Ale teď už nejsme na Beaver Creeku, nýbrž na Makik-Natunu a nebude snadné, zejména v noci, na ni přijít.” “O to nemějte starost. Povedu vás tak daleko, až se v další cestě vyznáte.” Tu se Džafar přitočil s koněm ke mně a řekl: “Až se sami v cestě vyznáme, sir? Dál ne?” “Ne. Proč se ptáte?” “Hodláte nás opustit?” “Ovšem. Musím na jih, a vyznáte-li se v cestě, nepotřebujete mne.” “Možná, že bychom nepotřebovali vaše místní znalosti, ale neobejdeme se bez vás. Považte, z jakého nebezpečí jsme teď vyvázli a jaká ještě mohou nastat!” “Že tu hrozí nebezpečí, to jste věděl, Mr. Džafare, a také jste na ně dobře připraven. Jsou s vámi tři vůdcové a dva sluhové; připočítám-li k tomu mistra Tima a Jima, bude vás osm; taková četa nemá se čeho bát. Osm mužů! Přicházím sám od hor Gros Ventre, jedu téměř ustavičně územím nepřátelsky smýšlejících Indiánů a nebojím se.” “To jste vy! Nemohl byste s námi zůstat alespoň

potud, až bychom se nemuseli obávat Komančů?” “Hm. Bojím se, že na to nemám kdy.” “A přece vás o to prosím. Jsem pro vás sice pouhý cizinec a pro sebe takovou oběť nežádám, ale svolte k vůli svému hadži Halefovi, u něhož jsem byl hostem!” “Svolte, sir!” přimlouval se jindy málomluvný Tim. “Mohu vám dokázat, že vás nutně potřebujeme.” “Tak?

Rád uslyším, proč, starý Time!” “Podívejte se na těchto pár gentlemenů, cizince, jeho dva sluhy a tři scouty. Nezmocnili se jich rudoši?” “Ovšem.” “Z toho je jasné, že se bez vás neobejdou.” “Pojedete s nimi vy.” “Co my? Pshaw! Both Snuffles? Myslil jsem si vždycky, že jsme výtečníci, jakým není rovno, ale teď to již nemohu tvrdit. Jako hruška jsem spadl mezi rudochy a můj bratr si nepočínal o nic moudřeji. Co prospějí takoví dva staří blázni pěti gentlemenům? Nebýt vás, byli bychom zítra ráno umučeni; to je důkaz, že vás potřebujeme. Mám pravdu nebo ne, starý Jime?” “Ale co tě napadá, Time!” zvolal Jim Snuffle s podivením. “Věru tě nepoznávám! Jakživ jsi podobně dlouhou řeč souvisle nepromluvil!” “Well! Také to pro mne nebylo jednoduché. Raději bych spal v brlohu se šedým medvědem, než abych řečnil; nutnost však velí! Nemyslíte, Mr. Shatterhande?” Džafar opětoval svou prosbu, k níž se připojili i ostatní, takže jsem nakonec prohlásil: ” Well, staň se, jak si přejete. Doprovodím vás až na hranice Nového Mexika. Ale mám jednu podmínku.” “Jakou?” tázal se Jim. “Ze se budete řídit mými pokyny a nepodniknete nic, o čem byste se se mnou neporadili.” Jim váhal podrobit se té podmínce. Považoval se přece jen za dokonalého westmana a domníval se, že utrpí na cti, vzdá-li se samostatnosti. Zato jeho bratr prohlásil hned: “Rozumí se samo sebou! Pokud je s námi Old Shatterhand, podřídíme se mu.” Džafar ochotně souhlasil; oba sluhové neměli co rozhodovat a Perkins, který patrně cítil, jakých chyb se již dopustil, nic nenamítal. Dva druzí scouti

byli skromní lidé, jimž bylo vhod, že jsou zproštěni zodpovědnosti; souhlasili s potěšením, takže Jim byl nakonec nucen podotknout: “Nenamítám také nic, ale počítám s tím, že nás přiberete k poradě, půjde-li o důležité usnesení.” “To je

samozřejmé. Nezamýšlím nikomu vnucovat své mínění, jsme si vespolek rovni; nikomu nepřísluší právo vyvyšovat se nad ostatní, ale mám zato, že bude lépe řídit se v okamžiku nebezpečí podle jedné hlavy a jednoho rozumu. Rozumí se však samo sebou, že každý má právo pronést své mínění. Či přejete si být vůdcem vy, Jime?” “Ne, ne, děkuji, sir, děkuji přenáramně! Nechci být zodpovědný, poněvadž však mám ústa, myslel jsem, že smím také promluvit slovíčko. Jste si jist, že v noci najdete pravou cestu?” “Ano.” “A jak dlouho pojedeme? Bez zastávky až do rána? ” “Takové námahy byste asi nesnesli. Byli jste spoutáni a vyspali se asi málo.” “To je pravda; přiznávám, že jsem nezamhouřil oka a rád bych si proto zdřímnul hodinku nebo dvě.” “Pospíte si ještě déle. Pojedeme jen tak daleko, až získáme jistotu, že se ráno Komančů nemusíme obávat.” “Nedůvěřujete jim tedy přece, co?” “Ne.” “Ale vykouřili jste kalumet!” “Přesto.

Náčelníkova slova na rozchodnou byla opravdovou hrozbou.” “To jsem si myslel! Tvrdil, že ještě něco nevíte, co tím mínil, ten hrdlořez?” “Zdá se mi, že jsem to uhodl.” “Opravdu? Ven s tím!” “Kouřili jsme z mého kalumetu a ne z jeho.” “Vida! Vy jste nevěděl, že v tom je rozdíl?” “Zpravidla není. Mezi počestnými lidmi nesejde na tom, která strana půjčuje kalumet ke kouření. Zamýšlí-li však rudoch nějaký uskok, nepropůjčí k ceremonii svou dýmku, nýbrž kouří z odpůrcovy. Potom se vymlouvá, že úmluva nabývá jen tenkrát platnosti, byla-li zpečetěna jeho vlastním kalumetem.

Zrušení slova, které si už dříve umínil, je pak podle jeho náhledu ospravedlněno nebo aspoň omluveno.” “V tom je háček, opravdu háček. Na to pomýšlel. Měl jste na to přijít hned, sir!” “Abych pravdu mluvil, napadlo mi to, ale - -” “A přece jste použil dýmku svoji a nikoli jeho. Proč?” “Nepřikládal jsem tomu důležitost. Obával jsem se také, že se bude všelijak vymlouvat, kdybych chtěl kouřit z jeho dýmky. Při tom by byla vznikla ztráta času a on by byl dosáhl svého

úmyslu.”

“Jakého úmyslu?” “Protáhnout jednání do setmění. Potom bychom nemohli pozorovat jeho bojovníky, kteří se mohli přiblížit a přepadnout nás. Hodlal získat čas. Abych tomu předešel, raději jsem ani jeho dýmku nežádal.” “A nyní nedostojí slovu a bude nás stíhat!” “Nejspíše. Doufám, že nás nevypátrá, neboť se vzdálíme tak, aby zítra nerozeznal naši stopu.” “Hm, něčemu nerozumím. Lze-li vidět stopu, musí ji spatřit každý, ať jedeme, kam jedeme!” “Považujete se opravdu za stopaře, mr. Smíme?” ” Yes. Rád bych znal člověka, který by tomu nevěřil!” “Téměř bych nevěřil, poněvadž nerozumíte.” “Inu, hodláte-li jet až tam, kde by nebylo znát vaší stopy, musí to prohlásit za hádanku. Kdo vidí starší stopu, vidí také novější, ať jede kdo chce, kam chce!” “Není to tak! Teď je tma; Komančové se mohou vydat za námi, až nastane jitro. To je kolem šesté hodiny. Teď je sedm večer. Pojedeme-li jen tři hodiny, abychom se o desáté rozložili táborem, dojdou rudoši o deváté k našemu tábořišti. To budou moci poznat dost snadno. Pojedeme-li však celých pět hodin a rozložíme-li se táborem o půlnoci, rudoši dosáhnou našeho tábořiště o jedenácté, dostanou-li se tam podle naší stopy. To se asi nestane, neboť stopa, která je znatelná do deváté ráno, o dvě hodiny později znatelná již asi nebude. Čím dál pojedeme a čím dál se dostaneme, tím jistěji smíme předpokládat, že nás pronásledovatelé nevypátrají.

Nenahlížíte? ” “Hm, teď už tomu rozumím lépe. Uvažuješ i ty podobně, starý Time?” “Yes,” přisvědčil mu bratr, jenž se stal opět málomluvným. “A ještě něco! Poněvadž je zde měkká půda, bude asi možno poznat počáteční stopu ještě zrána, a tak rudochy zmateme tím, že je nalákáme na nepravou stopu. Chceme k Hazelstraits, ke křovinatým porostům, prostírajícím se západně odtud; obrátíme se však k jihu, a to až tam, kde je tvrdá půda. Tam zahneme na západ.” “Well! Chytré, sir! Komančové se za námi vydají na jih. Přestane-li však naše stopa, pomysjí jistě, že jsme jeli k jihu dál a vytrvají v tom směru. Pak jich budeme zbaveni. Doznávám, že jste naše pravá ruka, Mr. Shatterhand! Buďte tedy naším vůdcem a veďte nás. Není radno zdržet se tu ještě déle.” “Nuže, na cestu! Rudochům neušlo, že jsme se vydali za západ a možné jej že je napadlo, aby nás kus cesty sledovali tím směrem.” “Ano, a na to musíme vzít zřetel; přesto, že by nám nemohli uškodit, poněvadž bychom je už zdaleka uslyšeli.” “Kdyby přijeli na koních, pak ano. Ale což kdyby je napadlo plížit se za námi pěšky?”

“AU devíla! To by nás obklíčili a porubali. Pryč odtud!” Ujal jsem se vůdcovství. Jeli jsme až do půlnoci na jih, a když jsme urazili značný kus cesty, odbočili jsme v pravém úhlu na západ. Byl jsem přesvědčen, že rudoši, až přijedou zítra dopoledne o jedenácté až sem, nespatří naši stopu a také nezpozorují, že jsme zakličkovali, jak to dělá liška, když je v úzkých. Potom jsme cválali ještě dobrou hodinu, až jezdci byli tak znavení, že jsme museli zarazit. Utábořili jsme se. Bez mé účasti si cestou pohovořili již všichni členové naší družiny o zažitém dobrodružství a tak se dalo očekávat, že záhy všichni usnou. Jen naoko jsem stanovil pořad stráží, sám jsem si vzal stráž v prvních dvou hodinách. Když minuly, nevzbudil jsem dalšího, nýbrž setrval jsem na stráži sám až do rána. Potom jsem probudil spáče, kteří mi za tu malou oběť byli upřímně vděční. Džafarova výprava byla hojně zásobena potravinami, jež tvořily náklad soumara. Rozumí se, že i tyto zásoby padly do rukou Komančů. Snědli z nich sice notnou část, co však zbylo, museli vydat. Meh jsme tedy do jíst a nebylo třeba zdržovat se lovem, takže jsme hned po snídani pokračovali v cestě. Minulého večera jsem jel před ostatními a neúčastnil se jejich hovoru; nemohl jsem na něj také dbát, poněvadž jsem v temnotě věnoval pozornost krajině a několika hvězdám, které mi byly vůdci na naší pouti. Nebylo ani nutno, abych slyšel, co si povídají, vždyť jsem věděl nejlépe, jak se vše přihodilo. Neviděl-li a neslyšel-li jsem vše, snadno jsem si to domyslil. Zato dnes, když Perkins klusal vedle mne, chopil jsem se příležitosti, abych se ho zeptal: “Včera jste asi nadobro zapomněli na to, oč jsem vás tak důrazně žádal?” “Kdy?” “Když jsem odjížděl ke Komančům.” “Že máme náčelníka dobře hlídat?” “Ano.

Ale nebylo jen třeba, aby byl hlídán - -” “Nýbrž i bráněn; to vím dobře!” “Meh jste uloženo neustoupit ani moci, ani lsti.” “Tušil jsem, že neujdu vaší výtce, Mr. Shatterhand!” “Nezasloužil jste si jí snad?” “Rozhodně ne.” “Tak - vypravujte!” “Well! Ostatně, i kdyby vaše výtky byly oprávněné, proč je mám snášet jen já a ne také Mr. Džafar? ” “Poněvadž on je cizinec a nezná Západ, kdežto vy mu sloužíte za scouta a máte vědět, co dělat a co ne!” “To také vím; zajisté vím; ale kdyby vás někdy postihl podobný případ, také byste nevěděl, jak si počínat.” “Hm.” “Nebo byste to věděl? Co byste asi dělal vy?”

“To, co rni uložil Old Shatterhand.” .“To se rozumí! Dnes se vám to povídá! Když už je po všem, snadno všechny nitky rozmotáte. Včera jsme však neviděli, jak pluje hůl.” “Pahaw! Tábořili jste na volném místě, mohli jste vidět každého člověka přicházejícího k vám a mohli jste mu příchod zamezit. Zajatec byl velmi dobře spoután. Pomyslete jen, jak mne překvapilo, když při návratu vidím náhle takové nadělení. Náčelník byl na svobodě a vy svázáni! A kdo to dokázal?

Několik ubohých Komančů, které jste mohli snadno střelbou přemoci. Ba ani toho nebylo třeba. Mohli jste na ně jen zamířit a nebyli by se odvážili na dostřel.” “Vždyť jsme na ně pušky namířili!” “Vskutku? A přece jste byli přepadeni! Jak jen jste provedli takové mistrovské dílo?” “Hloupý papír to zavinil.” “Aha! Tušil jsem to.” “Rudoši nás jím docela omámili. Když jsme je vyzvali, aby zarazili, jestliže nechtějí okusit našeho olova, seskočili na dostřel z koní a jeden z nich nám ukazoval papír. Volal přitom, že posíláte mluvící papír a že nám jej mají odevzdat.” “Vy jste uvěřili, což?” “Proč by ne? Sděloval, že vše je řádně ujednáno, že jste u zajatců, kteří budou hned propuštěni, jakmile se dostavíme s náčelníkem; to všechno prý jste nám napsal na papíře. Museli jsme si přečíst, co nám píšete, a proto jsme chlapům dovolili, aby se přiblížili.” “To byla neopatrnost! Stačilo, kdyby přišel jeden. Ostatním jste meh přikázat, ať se ani krokem nehnou z místa.” “Dobře; ale kdopak by na to pomyslil, když darebáci ukazují legitimaci, černé na bílém! Vzal jsem ji od nich a právě, když jsem zíral do papíru a nekoukal na rudochy, přepadli nás. Počínali si tak rychle, že nám nezbyla ani chvilka k obraně. V okamžiku jsme byli spoutáni, ani jsme nevěděli jak. Že hned osvobodili náčelníka, můžete si pomyslit.” “Ovšema jak živě! Nu, už se stalo a chyba je napravená; nač to tedy přemílat! Pokud však budeme pohromadě, vyvaruji se všech příležitostí, abych svou důvěru takhle zašlapával.” Scout cosi nevrle zabručel a koukal, aby byl ode mne dál než blíž. Ostatní neměli také čisté svědomí; všichni se dopustili chyb a poněvadž se i Snuffleové domnívali, že jim ještě jednou příležitostně vycinkám, zůstali v náležité vzdálenosti. Tak jsem zůstal v čele sám. Jen Džafar se octl několikrát po mém boku a zapřádal se mnou různé hovory, mezi jiným i o Háfízovi, který byl jeho

nejmilovanějším básníkem. Později se opět omeškával za ostatními, což jsem mu občas vytýkal výstražným zvoláním. V poledne jsme koním dopřáli odpočinku na dvě hodiny, k večeru jsme se

utábořili při stojaté vodě, protože jiná v okolí nebyla. Ač voda nebyla pitná, dovolili jsme koním, aby se z ní napojili. Roztřídil jsem stráže tak, abych tentokrát já byl zbaven strážní povinnosti a mohl celou noc užít k spánku, který jsem už nezbytně potřeboval. Včerejší den mne unavil a zdolal, směl jsem tedy k sobě žádat ohled, zejména když jsem se celý den staral o cestu i její bezpečnost. Dnes večer měli jsme už být u Hazelstraits; zmařili jsme však zajížďkou k jihu tolik času, že jsme mohli zmíněné místo dostihnout až zítra v poledne. Když jsme dorazili k dnešnímu tábořišti, setmělo se již tak, že se nedalo řádně propátrat okolí. Ani znatelné stopy by nebylo možno rozeznat. Prohledal jsem aspoň křoviny rostoucí u vody a přesvědčil jsem se, že jsme v krajině samotni. Ráno po probuzení jsme posnídali. Naši koně se v noci pásli na trávě a na křovinách. Můj sivák ještě teď pilně okusoval listy a letorosty křovin. Pokročil jsem k němu, abych mu utáhl řemení od včerejška uvolněné. Přitom jsem bezděky pohleděl na keř, který kůň okusoval a zpozoroval jsem hned, že zde krátce před riámi byli koně i lidé. Prohlédl jsem keř po keři a shledal jsem, že se neklamu. Potom jsem pátral na zemi po stopách. Mým druhům to neušlo a Jim Snufne se přišel zeptat: “Ztratil jste snad něco, sir? Pomůžeme vám hledat.” “Neztratil jsem nic,” odpověděl jsem, “ale přece hledám.” “Co?” “Stopy.” “Čí?” “Jezdců, kteří zde byli včera před námi.” “Jezdci? Zde? Z čeho tak soudíte?” “Nevidíte okousané letorosty na křovinách? ” “Okousal je váš kůň.”

“Všechny ne. Pozorujte místa, kde jsou větve uhryznuté anebo utržené; poznáte hned rozdíl.” Vyhověl té pobídce a řekl: “Máte pravdu, Mr. Shatterhand; je v tom rozdíl. Některé ulomené větve jsou novější, jiné starší; ale lze to velmi snadno vysvětlit.” “Čím?” “Starší způsobili naše koně včera, novější dnes. Mýlíte se, domníváte-li se, že tu byli lidé dříve než my.” “Ani zdání! Nemýlím se, ba vidím to teď velmi dobře. Pohleďte na tuto větev! Znalec vám přísežně potvrdí, že tato větev byla utržena dříve než včera večer, vždyť je už zbarvená do temna.” “Pak by na zemi byly otisky nohou a kopyt!”

“Ovšem, že zde byly, ale naše koně je zašlapali k nepoznání. A kdyby to tak nebylo, nerozeznáte dnes stopy, jež byly způsobeny včera v poledne, jen snad tehdy, kdyby zůstaly v měkké půdě u vody. Podívejme se tam!” Sotvaže jsme z místa, kde jsme dosud vyšetřovali půdu, došli k vodě, hned jsme projevovali výkřiky svá překvapení. Byly tu stopy po lidech i po koních. Lidé chodili v mokasínech, koně byli neokováni. “Indiáni, byli tu Indiáni!” zvolal Jim Snuffle. “Nemýlíš se, starý Time?” “Yes,” přikývl tázaný a sklonil se, aby pozoroval otisky s nábožnou přesností. “A zdá se, že jich bylo mnoho, velmi mnoho! Co o tom soudíte, Mr. Shatterhand?” “Ano, několik jich nebylo,” odpověděl jsem. “Škoda, že jsme sem nedorazili včera před setměním. Mohli jsme stopy spočítat.” “Teď už nelze?” Ne ” “1\C. “Nám sotva, ale vám.” “Mne také ne. Což myslíte, že jsem jasnovidec? Soudím jen, že jich bylo hodně přes třicet. Podrobněji se nemohu vyslovit.” “Kdo tu asi byl?” “Komančové; jiní rudoši v tomto kraji nejsou, aspoň ne teď.” “Snad to není To-kei-čun se svými bojovníky?” “Hm! Možné to je. Ale jen tehdy, že by nás byl nepronásledoval, nýbrž hned, jakmile jsme vyjeli, bez prodlení celou noc směřoval přímo k Hazelstraits.” “Co by tam pohledával?” “Ano, to je otázka. Hodlali přece u hrobů náčelníků předvést válečný tanec a dotazovat se velké medicíny. O Hazelstraits se nemluvilo!” “Jsou tedy jiní Komančové!” “Zdá se. Ale teď mi něco napadá!” “Co?” “Ze se asi dozvěděl, kam chceme jít.” “To by mu byl musel někdo z nás prozradit!” “A není to možné?” “Ale kdo? Snad by nebyl někdo tak hloupý!” “Hm. Pokud se týče hlouposti, těch se provádí ažaž. O hloupost by nebylo zle. Mluvili snad zajatci spolu v přítomnosti rudochů? I kdyby padlo jen slovíčko o Hazelstraits - - -” “Ani slovo jsem neřekl,” odpověděl jeden z obou scoutů; druhý svědčil stejně a oba sluhové ten výrok potvrdili. “Ani vy, Jime a Time?” “Nonsens!” prohlásil Jim. “Nemohli jsme ani mluvit, vždyť jsme se doslechli o Hazelstraits teprve tenkrát, když jsme už byli osvobozeni.”

“Pak zbývá jediná možnost, že totiž o tom hovořili Mr. Džafar a Mr. Perkins, když jsem odjel včera k rudochům a oni zůstali sami s náčelníkem Komančů. Tu se Perkins horlivě ozval: “Jaký to nápad, sir! Byl bych blázen, kdybych těm rudýmďáblům prozrazoval naši cestu!” “Tedy, také ne. Bude to asi jiný oddíl Komančů.” “Jistě,” souhlasil Jim. “Mohu to dokázat.” “Dokázat? Jak?” tázal jsem se. “Vyptáváte se mne?” zasmál se. “Ó, Jim Smíme se naučil také přemýšlet.

Kdyby to zde měl být To-kei-čun se svými bojovníky, byli bychom přišli na jeho stopu už cestou sem, neboť by byl přišel touže cestou jako my.” “Myslíte opravdu?” “Ano.” “Tedy je to s tou vaší logikou nějak pošpatnělé.” “Oho!” “Ano, ano, Mr. Smíme! Zapomínáte, že jsme zprvu pět hodin cválali k jihu, a kdyby To-kei-čun jel přímo, byl by k naší

stopě ani nečichl.” “To je ovšem pravda!” “A potom myslete na chvíli jako rudý náčelník. Připusťme, že věděl o našem úmyslu vydat se k Hazelstraits, tu jistě nepojede za námi, nýbrž všemožně se vynasnaží, aby nás předstihl a aby nás očekával na místě, kde nás překvapí a přemůže. Proto nejel přímo, neboť musel předvídat, že poznáme hned ráno jeho stopu a tím zmaříme jeho záměry. Proto učinil nejspíše okliku, což si mohl dovolit, poněvadž k tomu měl celou noc.

Rozumíte?” “Well!” “Ejhle, jaké je vaše přemýšlení. Odkud sem přišli tito rudoši nelze uhodnout, neboť jejich stopy naprosto nejsou k přečtení. Nezbývá než zjistit, kam odjeli, a to bude asi také nesnadné, ne-li nemožné.” Velkým kruhem jsem obešel celé místo, ale marně; na zemi jsem nenašel ani jediný otisk. Nebylo však příčiny k větším obavám než k těm, k nimž nás opravňovala okolnost, že zde Indiáni skutečně byli. Ať přišli, odkud přišli a odjeli, kam odjeli. Ale mít zato, že jeli zrovna k Hazelstraits, k tomu nebyl důvod. Záleželo na tom, abychom byli cestou ve střehu; to bylo vše, co jsme mohli udělat a co bychom byli nezanedbali ani tenkrát, kdyby zde nebyly žádné stopy. Opustili jsme tábořiště a vyrazili na rovinu, jež se volně táhla od severu k jihu a na západě ponenáhlu stoupala. Znal jsem ji a nejednou jsem ji už projel; směřovala k Hazelstraits. Tato pahorkatina má své jméno podle lískových křovin, kterých tu rostlo tolik a tak bujně, že se v nich mohla skrýt i značná četa jezdců. Při jízdě jsem byl několikrát nucen pobídnout Džafara ke spěchu.

Perský

krasoduch byl poněkud lenivý a oddával se snění více než krajině, kudy jsme cestovali. Klusali jsme tak téměř až do poledne, aniž jsme pozorovali nějaké známky po včerejších nebo dnes tudy jedoucích lidech; to utvrzovalo mé druhy v bezpečnosti, mne však ne. Podezření mě neopouštělo. Perkins mi odpověděl příliš horlivě na otázku, zda se nezmínili před náčelníkem o Hazelstraits a Džafar vůbec mlčel. Bylo mi to nápadné. Jestliže spolu hovořili, To-kei-čun nás

předešel, aby nás neočekávaně překvapil. Nejpříhodnější místo k tomu jsem znal a umínil si, že se k němu přiblížím napřed sám, abych je prozkoumal. Mohl jsem ještě počkat, neboť jsme měli jet ještě celou hodinu než jsme dojeli k hustším porostlinám. Křoviny rostly zpočátku jednotlivě, potom tvořily menší a dále větší skupiny, až se sjednotily v nepřehledné houští, jež bujelo po obou stranách značně stoupající úžlabiny. Touto soutěskou protékal potůček. Ze slavné doby lovů na bizony tu ještě zůstaly vyšlapané buvolí stezky, jezdcům velmi příhodné. Byl-li zde To-kei-čun, tedy jinde nečíhal, než ve zmíněné úžlabině. Aniž bychom cokoli tušili, mohli jsme se znenadání octnout mezi rudochy, za křovím ukrytými, být strženi z koní a přemoženi. Mohli by také dát přednost tomu jednoduše nás z koní sestřílet, což by bylo nejsnadnější. Podle mého názoru nebylo se čeho obávat, dokud nedospějeme k této úžla-biné nebo k ní poblíž; přesto jsem zvýšil opatrnost a pozornost, jakmile jsme dojeli k předním keřům. Proto jsem se nestaral o to, co se děje za mnou. Upozornil jsem druhy na nebezpečí a byl jsem nucen přenechat jim, aby se měli sami na pozoru. Jeli jsme mlčky. Měkká půda dusila dupot koní a jen občas zašelestil keř, když o něj někdo z nás zavadil. Napínal jsem zrak i sluch a tak se stalo, že jsem náhle zaslechl něco, co by mi jinak jistě bylo uniklo. Mohl to být nějaký přírodní zvuk, ale přece se mi zdálo, že zvuk vydal člověk, jehož hlas je přitlumen vzdáleností a křovinami. “Tiše, něco jsem zaslechl!” poručil jsem a zastavil koně. Ano, teď se zřetelněji za námi ozvalo: “Faryád! - - faryád - - -!” “Proboha!” To bylo perské slovo!

Znamená volání o pomoc. Je známo, že člověk v cizině, i když zná její řeč, jakmile je překvapen, polekán nebo hrozí-li mu nebezpečí, nejspíše použije materského jazyka. A už jsem také viděl, že Džafar s námi není. “Nebesa! Kde zůstal Peršan?” tázal jsem se. “Není zde - - někde se omeškal,” odpovídali ostatní, a Perkins, jako poslední jezdec, doložil: “Domníval jsem se, že jede těsně za mnou.” “Nešťastník! Hrozí mu nebezpečí, volal o pomoc! Musím zpět, abych mu pomohl.” Obrátil jsem koně.

“A co my?” ptal se Jim Snuffle. “Co máme učinit? Zůstat zde a čekat, až se vrátíte?” “Ne. Nesmím vás tu nechat, neboť jste neopatrní.” “Oho!” “Mlčte, dokázali jste to! Nevíme, kde jsou rudoši ukrytí; snad jsou někde zcela nablízku, zrovna před námi. Pojďte tedy za mnou!” Pokud to křoviny dovolovaly, ujížděl jsem zpátky, ale přišel jsem přece pozdě. Když jsem dojel do místa, kde křoviny zřídly, zpozoroval jsem na jednom místě, na němž byly ještě naše stopy, že země je podupaná a rozrytá koňskými kopyty. “Až sem dojel Džafar a zde byl sveden boj,” řekl jsem. “All devils!” zvolal Jim Snuffle. “Byl přepaden?” “Ovšem, proto volal o pomoc.” “Kým? Rudochy?” “Podivná otázka! Kdo jiný by tu mohl být?” “Kolik jich bylo?” “Několik, neboť jednomu by se snad byl ubránil.” “Pátrejte po stopách!” “Jak vidíte, už pátrám. Podívejte, tahle směřuje napravo do křovin. Jsou to stopy jednoho koně a tří mužů v mokasínech.” “Tedy tři ho přepadli.” “Byli zde na stráži, aby pozorovali, až se přiblížíme. Na nás si netroufali, protože nás bylo víc; zato viděli opozdilce a umluvili se, že ho zajmou.” “Taškáři!” “Nesmysl! Kdo by je nazval taškáři, jestliže se tím prozradili? Bylo jim jistě nařízeno, aby hned náčelníkovi hlásili, jakmile nás uvidí. Místo toho zůstali zde, aby polapili opozdilce.” “Co podnikneme, sir?” “Musíme ho vysvobodit, ovšem.” “Hm. Myslíte, že to půjde přímým útokem na tu čeládku?” “Snad nám pomůže i lest. Ale ať už tak či jinak, především je nutno vědět, kde se Komančové ukrývají.” “Někteří z nás musejí tedy na zvědy. Půjdu s Timem. Co říkáš, starý brachu?” “Kes,” přisvědčil tázaný. “Počkejte,” řekl jsem. “Půjdu sám.” ” Well, jak vám libo! Ale nemusíme mít vždycky takovou smůlu jako dosud.” “O smůle nelze mluvit. Nestíhá vás neštěstí, byli jste však neopatrní a jednali jste ukvapeně; v tom je ten háček, Mr. Snuffle! Počkáte zde a nehnete se z místa, dokud se nevrátím.” “A nevrátíte-li se? Co když vás chytnou? “

“Pahaw! Kdo by mne chtěl polapit, musel by mne překvapit, a to není možné, poněvadž vím, že nepřítel je přede mnou. Dejte však dobrý pozor, aby rudí nepřepadli vás! Jakmile zjistí To-kei-čun, jaké hlouposti se dopustili jeho zvědové, pomyslí si, že jsme se obrátili, když Džafar zmizel. Dovtípí se, že najdeme místo srážky a budeme varováni před návratem. Lze také předvídat, že vyšle několik lidí, aby zjistil, kde jsme. Přijdou-li zvědové až sem, zmocněte se jich, ale uvarujte se všeho hluku! Zbraně by mi teď překážely; ponechám je u vás. Víte dobře, co vám svěřuji!” Hovořili jsme co nejrychleji, neboť každá chvilka měla cenu. Vždyť bylo možné, že tři rudochy s Džafarem dohoním dříve, než dosáhnou skrytého ležení Komančů. Kdyby se mi to podařilo, nepochyboval jsem, že bych jim zajatce vzal. Odevzdal jsem tedy druhům své pušky a vydal se urychleně po stopě, vedoucí stranou do křovin. Zmínění tři Indiáni věděli, že jsme už napřed; nemohli tedy jít přímo k svým, poněvadž by nás byli potkali, proto si museli zajít obloukem. Kdybych je byl stíhal podle jejich stop, byl bych prošel tutéž zacházku a nebyl bych je dohonil. Proto jsem se odhodlal nadběhnout si tětivou jejich oblouku. Zatím jsem ještě zůstal na stopě, abych mohl odhadnout přibližnou délku a vybočení oblouku; jakmile jsem to zjistil, opustil jsem jejich stopy a zahnul jsem přímo do křovin. Bylo nutno pospíchat a přitom zůstat skrytý, což nebylo snadné. Urazil jsem cestu asi pět set kroků, došel jsem opět na stopu, se strany sem zahýbající; byl jsem asi poblíž tábora Komančů. V okamžiku, kdy jsem opět přišel na stopu, uslyšel jsem šelest a zostřil sluch.

Šelestem’ se vzdalovalo. Přešli tu snad právě tři rudoši s Džafarem? Rychle jsem se vydal za šelestem, potichu, abych jej nepůsobil sám. Ale zakrátko byl jsem nucen se zastavit, neboť se ozvaly hlasy. “Uff, uff!” zvolal kdosi. “Přicházíte z této strany a - -” Ustal v řeči, patrně podivením nad tím, že přinášejí bělocha. Řečníkem byl náčelník To-kei-čun, poznal jsem ho po hlase. “Ano, přicházíme z levé strany,” odpověděl jeden ze tří, “a přinášíme tuto bledou tvář.” “Uff! To je běloch, co nám tak náhle a nepochopitelně zmizel! Složte ho z koně a spoutejte ho! Kde jste ho polapili? ” “Za Old Shatterhandem.” “Za ním? Jak tomu mám rozumět?” “Viděli jsme, že se Old Shatterhand blíží; ostatní běloši byli s ním; tento zůstal opodál a byl sám. čekali jsme, až přijde a zajali jsme ho.” “Uff. Proč jste to udělali?” “Nebylo to snad správné?” “Správné? Očekáváte, že vás za to pochválím?” “Domnívali jsme se, že jednáme správně!”

“Špatně jste jednali, docela špatně! Kde vám zůstal mozek a myšlenky! Pokazili jste celý můj záměr! Old Shatterhanda nechytíme!” “Doufali jsme, že už bude zde zajatý; už by tu měl být!” “Jednali jste jako malí chlapci, jako hlupáci, bez rozmyslu, bez uvážení! Teď nepřijde!” “Přijde, neboť nás minul a jel napřed rovnou sem. Někde se asi pozdržel, ale brzy přijde. To-kei-čun ať přikáže úplné ticho v táboře, jinak by nás uslyšely bledé tváře, jež se přibližují.” Náčelník vyskočil a rozzuřil se. “Nevidíte, hlupáci, že jste vše pokazili?” rozkřikl se zlostně. “Co vám bylo do této bledé tváře? Jakmile jste bělochy zdaleka spatřili, měli jste se vrátit a podat mně zprávu, jak jsem nařídil. Nemohli jinudy než tudy a všechny

bychom byli polapili! Všechny, neboť netušili, že jsme zde. Nyní to vědí!” “Kdo by jim to pověděl?” hájil se káraný. “Kdo jiný než vy! Zpozorovali, že tento běloch zmizel a čekají na něj. Když nepřijde, vrátí se, aby zjistili, proč není s nimi. Snad již přišli na místo, kde jste ho přepadli. Bránil se?” “Ano, ale jen rukama; nic mu to neprospělo.” “Stejně však vznikly stopy, které jeho druzi naleznou.” “Pečovali jsme, aby nebyly stopy, náčelníku!” “Pshaw! Kdyby je nikdo nezpozoroval, Old Shatterhandovi neujdou! Byl varován a už ho nezajmeme. Zlý duch vám vnukl nejhorší myšlenku. Nejraději bych vám za trest vzal medicíny. Co teď?” Chvilenku trvalo ticho; náčelník asi uvažoval. Byl jsem blízko úkrytu rudochů; sotva několik keřů mne od nich oddělovalo. Kdybych byl přišel o jedinou minutu dříve, mohl jsem tři rudochy potkat a Džafara vysvobodit. Vtom se náčelník ozval: “Vidíte, že nikdo nepřichází. Old Shatterhandovi se dostalo výstrahy. Uprchne nám se svými druhy, neboť mezi všemi liškami, co jich na savaně žije, je liškou nejvychytralejší. Zato si zabezpečíme tohoto bělocha tím lépe; aspoň on ať zemře na hrobech náčelníků na

Makik-Natunu. Nyní však nejdříve musíme přesně vědět, kde vězí ostatní bledé tváře.” “Mám jít, abych je vyhledal?” tázal se horlivě jeden ze zvědů. “To-kei-čun ať mi to dovolí.” “Ne, půjdu sám! Moji rudí bratři, buďte opatrní a dejte dobrý pozor v mé nepřítomnosti! Old Shatterhand vyšle také své zvědy, aby nás vypátrali; možná, že půjde sám. Kéž by Manitou dopustil, aby nám vběhl do rukou. Jdu tedy a…” Už jsem nenaslouchal. Nesměl jsem ztratit ani okamžik; musel jsem rychle zpátky, i když se bych byl raději ještě více připlížil, abych zjistil počet rudochů. Uvažoval jsem takto: náčelník chtěl po nás slídit; šlo teď o to, kterým směrem se vydá na zvědy. Soudil, že i já půjdu, a tedy sám podle toho zvolil

směr. Myslil asi, že nebudu pátrat nazdařbůh, nýbrž že půjdu po stopách tří Indiánů, odnášejících Džafara. Tolik asi usoudil a chtěl-li mne dopadnout nebo aspoň něco o mně vědět, musel se řídit touto stopou. S jistotou se dalo předvídat, že půjde zrovna tudy, kde jsem stál. Měl jsem v úmyslu se ho zmocnit; ale zrovna v tom místě, kde jsem byl v úkrytu, to možné nebylo; rudoši byli příliš blízko a mohli by slyšet jeho výkřik. Proto jsem chvátal zpátky aspoň na takovou vzdálenost, aby Indiáni nic neslyšeli. Cekal jsem. Uplynulo pět minut, deset minut - náčelník nepřicházel.

Vydal se tedy přece jiným směrem? To nebylo možné. Takový zkušený, starý bojovník nemohl usuzovat jinak, než jak jsem předpokládal. Snad se zdržel ještě u svých lidí, aby jim udělil rozkazy, jak se mají chovat. Vyčkal jsem dalších pěti minut a když ani pak nepřišel, zmocnila se mne obava. Řekl přece: “Jdu tedy - -” a nemohl jsem předpokládat, že se ještě zdržel čtvrt hodiny. Proto jsem už nezůstal nečinně na číhané, nýbrž chvatně jsem se snažil vrátit se k druhům. Jak snadno se opět mohli dopustit neprozřetelnosti, ne-li všichni, aspoň jeden z nich! Ano, jak jsem tušil, stalo se! Když jsemk nim přišel, shledal jsem, že Jim u nich není. “Co je to, Mr. Snuffle? Váš bratr tu není? Kam se poděl?” tázal jsem se Tima. “Pryč,” odpověděl svým málomluvným způsobem. “Vidím! Ale kam šel?” “K rudochům. Chce vědět, kde jsou.” “Kdo mu to dovolil?” “Nikdo.” “Nikdo! Jací jste to lidé! Nikdo se neměl vzdalovat; dal jsem rozkaz, abyste tu zůstali!” “Vrátí se!” “To by bylo štěstí, na něž nespoléhám. Nestačil jsem sám, abych zvěděl, co je třeba? Náčelník Komančů po nás pátrá. Potká-li se s Jimem, přihodí se něco, z čeho se nikdy neospravedlní.” “Ospravedlní se!” “Čím?” “Ze náčelníka zajme.” “Nebo naopak. Pravděpodobně bude sám zajat. Kdyby byl zůstal zde, nebylo by třeba nic jiného než klidně čekat, až náčelník přijde; pak bychom ho polapili. Musíme hned za vaším bratrem. Snad se dá napravit - -” Nedořekl jsem, neboť směrem od Indiánů jsme zaslechli lámání, praskání a šelestem keřů. Sotva dechu popadaje, někdo se k nám hrnul a byl to - inu, Jim Snuffle. Byl nadmíru rozčilený; pravá ruka mu krvácela. Sotva mne spatřil, zvolal: “Tady jste, sir! Aha! Kdybyste byl býval se mnou, byli bychom ho dostali!”

“Koho?” “Náčelníka! Zajmout ho bych považoval za největší rozkoš!” “Poslyšte, největší rozkoš by mi nyní způsobilo, kdybych vám mohl položit ruku za ucho. Dovtípíte se asi, co míním?” “Hm. Snad ne pohlavek, sir?” “Uhodl jste, sir!” “U všech všudy! Takový žert si vyprošuji! Jim Snuffle není z těch, kteří si dávají psát za uši!” “Ale zasloužil byste to!” “Čímpak zas?” “Tím, že jste se vzdálil bez mého souhlasu.” “Nemusím mít souhlas od nikoho, Mr. Shatterhand; jsem

svým pánem!” “Míníte-li, že jste oprávněn jednat na vlastní pěst, buďte tak laskav a zůstaňte si sám. Nepotřebuji druha, jenž tuze rád a často jedná samostatně, aby nám připravoval nesnáze.” “Nesnáze? Jak to? Jaké nesnáze jsem vám způsobil? Nepozoruji, že byste byl v nesnázích!” “To by ještě scházelo, abych byl kvůli vám v nesnázích. Proč jste se odtud vzdálil?” “Abych zvěděl, kde se ukrývají rudoši, iťs c/ear.’” “K tomu jsem se propůjčil já!” “Já také.” “Tak? A dosáhl jste účelu?” “Znamenitě!” “Vypátral jste jejich úkryt?” Ne’” “nc. “Podnikl jste tedy zbytečnou práci!” “Ale vůbec ne! Naopak! Potkalo mě veliké štěstí.” “Jaké?” “Setkal jsem se s náčelníkem.” “Ano, a to je osudné, nanejvýš osudné!” “Ne, je to věc neobyčejně výhodná. Osudné bylo jen to, že jste při tom nebyl. Byli bychom se ho zmocnili, byli bychom přemohli toho rudého darebáka!” “Byli bychom se ho zmocnili mnohem snadněji a jistěji, kdybyste byl býval zůstal sedět zde! Kde jste se potkali?” “Na tři sta kroků odtud, o nic dál.” “A jak?” “Nu, opatrně jsem se plížil křovinami; náčelník se plížil křovinami ke mně. Neslyšeli jsme se vzájemně a setkali jsme se tak náhle, že jsme se div nesrazili hlavami.” “Co jste podnikl?” “Vrhl jsem se na něho jako lev.”

“A co on?” “Vrhl se zas na mne.” “Proč jste nekřičel?” “To bych si dal! Nebudu přece přivolávat rudochy!” “A křičel on?” “Bůh uchovej. Nechtěl asi přivolat bělochy. Zápasili jsme spolu tiše, úplně tiše; on se chtěl zmocnit mne a já jeho.” “A zdá se, že žádný z vás neuspěl!” ” Well, tak je to! Lépe však je, že nemám jeho, než aby on měl mne. Chlap byl kluzký a hladký jako vepřová slanina; pokaždé mi vyklouzl z rukou. Měl nůž, ale mně nezbývalo kdy, abych vytáhl své párátko; musel jsem se mít velice na pozoru, aby mě nebodl.” “Krvácíte, jak vidím.” “Žádná škoda! Hodlal jsem mu nůž vyrvat z ruky a při tom jsem popadl do dlaně čepel místo střenky. Takové říznutí se brzy zhojí.” “Jak jste se pustili?” “Vzájemně jako bychom se umluvili. Nahlédl, že se mnou nic nesvede a mně neušlo, že bude lépe, nechám-li ho, ať si běží; pustili jsme se; on skočil do křoví na jednu a já na druhou stranu. A tak jsme se rozloučili, aniž jsme si řekli farewell. Jak jsem už řekl, byli bychom ho dostali, kdybyste byl býval při tom. Škoda, že se to nestalo!” “Bylo by se to podařilo, kdybyste byl nejednal podle své hlavy!” “Nemohu jinak, sir! Musel bych být bezhlavý; mám-li svou hlavu, musím jednat podle ní. Nemyslíš, starý Time?” “JVb,” odvětil tázaný zcela proti Jimovu očekávání. “Cože?

Žene? Pročpak ne?” ptal se Jim. “Mr. Shatterhand je naší hlavou. Měl jsi zůstat zde!” “Ach! Snad se mi nevzpíráš - ty,

rodný bratr?” “Kea’” “Pak raději umlkni! Podívej se, krvácím! Sáhni po plátně do sedlové kapsy a zavaž mi to škrábnutí! Co se přihodilo, jako by se nestalo; k čemu tedy rozumovat? Co si myslíte, Mr. Shatterhand? Setrvají rudoši na původním záměru, aby nás přepadli?” “Sotva.” “Obrátíme tedy hru a přepadneme my je!” “Nás je několik a jich je patrně sedmdesát!” “Nevadí! Dokázali už nad slunce jasněji, že se nás bojí.” “Bojí-li se nebo ne, o to nyní nejde, hlavní věcí je zamezit krveprolití.” “Nemůžeme přece Džafara ponechat v jejich moci!” “Také mě to ani nenapadne! To však vyžaduje boj, kterému bych se rád vyhnul. V boji by padli nejen rudoši, možná i někteří z nás. A samozřejmě nechci, aby se boj stal osudným tomu, koho hodláme vysvobodit.”

“Jakto?” “Není vyloučeno, že by ho rudoši usmrtili hned, jakmile by jich několik padlo.” “Tedy zas jen lest? Vaše libůstka a váš způsob, he?” “Ještě nevím. Obávám se, že lest nebude mít účinek, poněvadž ji používám příliš často. Sotva osvobodím jednoho, druhý vleze rudým do drápů. Půjde-li to tak dál, nepřestane mi osvobozování zajatých do soudného dne!” ” Well. Ale pokud jde o mne, vzdávám se vaší pomoci, neboť mě už nedostanou. ” “Pshaw! Měl jste právě namále, že vás náčelník nezajal!” “To bych si vyprosil. Vím, co dokáži v zápolení proti jednotlivci. On není silnější ani obratnější než já.” “Však je vaším štěstím, že jste měl jen jediného rudocha před sebou. Dobře jste ještě dopadl; ale teď mi nastává nová práce a starost.” “Vám?” “Komu jinému? Nová starost, poněvadž si marně lámu hlavu přemýšlením, jak Hych Peršana znovu vysvobodil. A nová práce, což vám snad nemusím vykládat. Musím se opět připlížit k úkrytu rudochů, abych věděl, co a jak. Podle zjištěných okolností přikročíme pak k činu. Nyní opět odcházím, ale slovo na to: bude-li jediný z vás scházet, až se vrátím, opustím vás a pak si dělejte, co chcete. Řiďte se podle mých slov!” Musel jsem znovu vyhledat úkryt Komančů, k němuž se však nehodila předešlá cesta, poněvadž To-kei-čuna mohlo napadnout, aby ji obsadil. Věděl jsem, kde jsou rudoši a mohl jsem se k nim blížit z kterékoli strany. Volil jsem cestu zezadu z protilehlé strany. Sice jsem podnikl zacházku, jež sice vyžadovala delší doby, zato však poskytovala větší bezpečnost. Uplynulo téměř půl hodiny než jsem dospěl do místa, kde bych zajisté uslyšel Indiány, kdyby spolu hovořili; okolo však panovalo nejhlubší ticho. To byla dostatečná příčina, abych se měl dvojnásob na pozoru.

Postupoval jsem ne snad krokem, nýbrž mnohem ostražitěji, téměř jen po pídi, až jsem nakonec vysunul hlavu mezi větvemi a díval se na hledané místo. Bylo - - prázdné! Byl to uskok? Kruhem jsem obešel celé prostranství a přesvědčil jsem se, že rudoši odtáhli. Nezbývalo mi než vydat se za nimi, abych měl jistotu, že skutečně Hazelstraits opustili.

Mohla to být též válečná lest, aby totiž - když v nás vzbudili domněnku, že odtáhli - číhali v záloze jinde. Domníval jsem se sice bezpečně, že se hned vydali na zpáteční cestu na Makik-Natun, ale přesto bylo radno zjednat si o tom pevnou jistotu. Jak jsem šel po jejich nejnovější stopě, dorazil jsem právě k potoku, když jsem uslyšel volání Jimovo: “Mr.

Shatterhand! Haló! Mr. Shatterhand!” Protože volal tak hlasitě, usoudil jsem hned, že ví, proč ho rudoši nemohou uslyšet; proto jsem zavolal stejně hlasitě: “Co se děje? Proč na mne voláte?”

“Pátráte marně. Pospěšte sem, chcete-li něco vidět!” Vyhověl jsem vyzvání. Když mě Jim zpozoroval, ukázal prstem ven do roviny a řekl: “Sir, tam jsou! Dali se na útěk a prchají. Jednají až příliš uboze! Zbabělci!” Ano, tam ujížděli po pláni, co jim jen koně stačili. Směřovali přímo na sever. “Ovšem, počínají si zbaběle,” přisvědčil jsem. “Prchají ze strachu, který mají před mou opakovačkou.” “Pshaw! Bojí se nejen opakovačky, ale i nás. Není-li k tomu nucen, rudoch si nic nezačne s oběma Nosáči. Myslíte, že vlekou s sebou Peršana?” “Nepochybně.” “Není to tak nepochybné, jak tvrdíte. Mohli by ho také usmrtit, aby se s ním nemuseli vléci.” “Vlekou ho s sebou; vím to jistě.” “Well. Tvrdíte-li to, bude to pravda. Ale co my? Vydáme se za nimi?” , “Ovšem.” “Kdy? Hned?” “Hned, jakmile napojíme koně. Je docela možné, že až do zítřejšího večera zůstanou o žízni.” “Tak zle nebude. Rudoši směřují přímo na sever; nemýlím-li se, dorazí k řece Cimaron, k níž také dojedeme, vydáme-li se za nimi. Tam je vody dost.” “Jak to víte? ” usmál jsem se. “K tomu není třeba velké chytrosti, sir. Na chytrost dojde až zítra ráno.” “Proč?” “Protože si opět rudoši vypočítali, že do rána každá stopa po nich zmizí. Provedou vše tak, jako včera my; použijí celé noci k jízdě, kdežto nás temnota zdrží; tím získají náskok a stopa po nich zmizí. Obávám se o Mr. Džafara.” “Já ne.” “Jakže? Nu, těší mne, že to slyším. Povězte mi však, jak ho vysvobodíme, nevíme-li, kam jedou.” “Vím, kam. Zpátky k Makik-Natunu.” “Nemožné.” “Proč nemožné? ” “Poněvadž jedou na sever a Žlutá hora je odtud přímo na východ.” “To právě nasvědčuje, že mám pravdu.” “Hm.

Vysvětlete mi to, Mr. Shatterhand! Kdo chce napravo, nezené se nalevo - - leda že by - ano, leda že by meh v úmyslu nás zmást.” “Ovšem! Správně jste podotkl, že zítra jejich stopy zaniknou; kdybychom se dali oklamat, brali bychom se stále na sever a zatím by byl Peršan u hrobu náčelníků umučen.” “Domníváte se tedy - -”

“Nedomnívám, vím to jistě. Když jste prováděl svou arcichytrou myšlenku, vypátrat tábor rudochů, byl jsem jim nablízku a vyslechl jsem je. Náčelník řekl, že nepolapí-li nás, dopraví aspoň Peršana na Žlutou horu, aby tam byl umučen.” “Výborně! Musíme tam tedy hned, abychom byli na místě opět dříve než oni. Nemyslíte, že to bude výhodnější, než kdybychom tam přišli až po nich?” “To je nepochybné.” “A Džafara jim vyrveme. Pokud je na mně a na mém bratrovi, podnikneme všechno, aby byl zajatec vysvobozen. Co myslíš, old Time?” ” Yej,” přisvědčil Tim jednoslabičně. “Pokud je na vás?” tázal jsem se. “Přál bych si, aby vám na tom nezáleželo, neboť jinak se musím důvodné obávat, že se naposledy všichni octneme v zajetí Komančů místo abychom osvobodili Džafara.” “Nemyslete o nás tak zle, sir!” ohrazoval se Jim. “Nevalí se každý sud tudy, kudy mu vykázali dráhu. Nepodaří-li se někdy člověku něco na vlas, ustavičně se mu to vytýká; podaří-li se, jako by se nestalo. Vám se také vždycky nedařilo, jak jste si přál.” Měl pravdu a proto jsem s ním další hovor nerozpřádal. Rádně jsme napojili koně a vydali se na zpáteční cestu.

Omeškali jsme se značně, což mě potají mrzelo. Kdyby se moji druzi byli řídili podle mých pokynů, dávno už bychom byli s Komanči vypořádáni. Co však prospěly dodatečné výčitky? V duchu jsem si umínil, že si na Žluté hoře zařídím vše tak, aby nikdo nemohl mařit mé záměry. Netajil jsem se, že se musím obejít bez vší pomoci svých druhů. Když nastala tma, dospěli jsme opět ke stojaté vodě, u níž jsme včera přenocovali. Dnes jsme se tu zastavili jen na chvilku, aby si koně poněkud oddechli. Potom jsme jeli celou noc až do rána, kdy jsme si dopřáli hodinu odpočinku. Byli jsme tentokrát nuceni napínat síly svých koní do krajnosti. Můj sivák neprozrazoval únavu; ale ostatní zvířata už umdlévala a když jsme pozdě dopoledne po opravdu dostihové jízdě spatřili opět Makik-Natun, byly jejich síly nadobro

vyčerpány. “Tak jsme zde opět,” vzdychl si Perkins, ukazuje na výšinu. “Jsem uštvaný jako pes. Dva dny, ba i dvě noci sedět na koni a třikrát jen nakrátko si odpočinout, to je i na westmana dost. Pojedeme přímo k hrobům, sir?” “Ano,” odpověděl jsem. “Není to chyba?” “Začněte o svých chybách, Mr. Perkinsi! Hleďte, tady nalevo je místo, kde jste střežil náčelníka. Zde jste se nechal přepadnout. Hodlám-li hned jet k hrobům náčelníků, vím, co dělám. Koním je už nezbytně potřebí vody a tam je jediný pramen v celém okolí. Musíme tam, děj se do děj!” “Uznávám, že máte pravdu, Mr. Shatterhand! Považte však, že se tím snadno prozradíme.” “Nebojte se!”

“A přece! Zanecháme tam stopy, které rudoši zpozorují, až přijdou.” “Až přijdou? Co rozumíte tím až?” “Dobu jejich příchodu.” “Kdy to bude?” “Každou chvilku. Jsme-li tu my, mohou tu být i oni brzy.” “Ne, Předně nemají příčinu, aby pořádali takové závody jako my, neboť se jistě domnívají, že nás uvedli na nepravou stopu a že jsme jeli za nimi na sever. Za druhé je nutno uvážit, že podnikli velikou zacházku jen proto, aby nás oklamali. I kdyby byli jeli tak rychle jako my, nemohli by tu ještě být.” “Domníváte se patrně, že přijdou až zítra?” “Buď přijdou v noci nebo zítra. Budou-li dnes někde tábořit, mohou přijít až zítra; protože však nemají pro koně vodu, mám zato, že tábořit nebudou a že pojedou přímo sem. Předpokládám, že tu budou této noci.” “Přijdou-li vůbec!” podotkl Jim Smíme. “Přijdou zcela jistě!” “Doufejme, sir! Byla by to čertovská nehoda, kdybychom se přepočítali a oni se vzdali úmyslu jít sem. Mr. Džafar by byl ztracen. Porozuměl jste jim dobře, že chtějí sem?” “Ručím za to. A kdybych byl ani neslyšel, že to náčelník řekl, byl bych se vrátil k Žluté hoře. Rozumí se, že svého zajatce přivedou s sebou!” “Hm, rozumí se?” “yea.” “Snad to lze jen předpokládat; ale pokládat to za samozřejmé? V případě, kdy jde o lidský život, nelze spoléhat na pouhé domněnky.” “Děkuji za poučení, jež mi udělujete, Mr. Smíme! Tak moudrá myšlenka byla by mi sotva napadla!” “Snad se mi

neposmíváte, sir?” “Téměř. Podle toho, co se stalo, sotva jsem vám poskytl příčinu, abyste mi uděloval rady a pokyny. Vím aspoň tak dobře jako vy, že tu jde o lidský život a poněvadž to vím, přichvátal jsem sem, abych rudochy předešel. Nepochybuji ani trochu, že se rudoši obrátí k Makik-Natunu. Chcete-li, dokáži vám to.” “Dokázat? To by šlo nad lidský rozum i nad rozum váš!” “Pshaw! Dokáži to snadno. Komančové hodlali přijít původně sem, aby uctili mrtvé náčelníky a aby zde předvedli válečný, tanec a dotázali se na výsledek válečné výpravy. Znáte-li mravy a obyčeje rudochů, víte asi, že vždy vykonají předsevzetí, o němž se rada rozhodla.” “Vím to dobře.” “Potom mají úmysl přepadnout některé osady bělochů, což se nestane dříve, pokud nevykonají obvyklé obřady. Vykonali je už?” Ne ” “IMC.

“Vykonají je tedy; musejí je vykonat. Proto sem přijdou. Zde hodlali obětovat všechny své zajatce; poněvadž jste jim unikli, obětují aspoň toho, koho opět chytili a budou ho chtít umučit.” “Well! Přesvědčil jste mne, sir! Co myslíte, jak Peršana vysvobodíme?” “O tom zatím vím tak málo, jako vy.” “Což abychom je náhle přepadli?” “Vyhnul bych se tomu, pokud možno. Nerad bych způsobil krveprolití.” “Včera jste podotkl, že lze sotva spoléhat na úspěšnou lest.

Rudoši budou asi hodně opatrní, aby zas nedostali za vyučenou.” “Pravda, lstí se vše nesvede; musíme se též odvážit činu, nelze však dosud předvídat, co nastane. Musíme vyčkat, až se rudoši dostaví; teprve potom uvidíme.” “Zdá se mi, že nemáte v úmyslu tábořit u hrobů a rudochy zde očekávat?” “Ani nápad! Napojíme koně a potom se vydáme jinam.” “Kam?” “Rozmyslím si to. Chtěl bych takové místo, odkud bychom mohli zpozorovat přicházející rudochy, aniž Indiáni zpozorují nás.” Dojeli jsme k čtyřem hrobům náčelníků a sestoupili jsme z koní. Zatím co se napájeli a co si jezdci narovnávali údy zdřevěnělé dlouhou jízdou, podrobil jsem okolí důkladné prohlídce, abych se v něm vyznal.

Zabýval jsem se úmyslem připlížit se do tábora rudochů a Džafara osvobodit. Nemohl jsem předvídat, postačí-li tu lest a obratnost; v případě nutnosti byl jsem odhodlán užít i zbraně. Vyloučil jsem hned předem každou spolupráci svých druhů, neměl jsem chuť dopustit, aby mé výpočty opět zmařili. Nepochyboval jsem, že se mi podaří vplížit se až k zajatcům. Rudoši sotva budou věřit, že jsme nablízku, a kdyby i postavili stráže, jejich pozornost by asi nejspíše

směřovala k prérii, neboť jen odtamtud mohli být vyrušeni. Jak jsem již podotkl, tábořiště bylo z druhé strany lemováno půlkruhem vystupujících skalních stěn, jež se aspoň v noci zdály nedostupné. Přitom jsem uvážil, že Indiáni jako národ prérijní nejsou příliš dobrými lezci a budou považovat skaliska za nedostupná, zatím co mně se snad podaří vypátrat místo, kde bych mohl slézt. Jiná cesta nebyla; od savany jsem se přiblížit nesměl. Co jsem hledal, brzo jsem vypátral. Na jednom místě se skála zvedala do výše asi dvaceti stop, kde tvořila široký stupeň, terasu, na níž rostly dost silné stromy. Nad tou terasou měla skalní stěna dostatek prsti, z níž braly stromy a keře výživu. Skalina vystupovala značně příkře, ale přece jsem zjistil, že i v noci nebude příliš obtížné tudy buď slézat nebo vystupovat. Křoviny a stromy poskytovaly rukám příležitost k zachycení. Jakmile bych dosáhl terasy, nebylo nesnadné upevnit lano na některém stromě a spustit se po něm. Když se koně napojili, vsedli jsme na ně a vzdálili se odtud po úpatí výšiny, až se nám podařilo nalézt místo výborně se hodící k úkrytu.

“Ponechám vás zde, gentlemen,” řekl jsem, “a svěřuji vám svého koně i pušky. Nevzdalujte se odtud! Očekávám, že aspoň tentokrát uděláte, co si přeji. Nezachováte-li se podle toho, Peršan nebude osvobozen a zahyne.” “Chcete

odejít?” tázal se Jim Snuffle, ne bez obavy. “Ano.” “Kam?” “Hodlám si vyhlédnout místo, odkud bych mohl pozorovat rudochy, až přijdou.” Zamlčel jsem svůj úmysl, poněvadž by se to neobešlo bez polemiky. Jim i tak neváhal podotknout: “Mohli bychom snad jít s vámi?” “Tak! Sotva jsem vás varoval, už mi hodláte překážet! Což je vám tak obtížné splnit, oč vás prosím?” Tim Snuffle zhluboka vydechl, jako by se chystal k velké a dlouhé řeči, a řekl: “Neobávejte se ničeho, sir! Jim zde zůstane!” “Ručíte mi za to?” “Yes.” “Nedopustíte, kdyby někdo chtěl odtud?” v/>” ” ” IGS. “Spoléhám na vás!” ” Well! Komu by se zachtělo toulat se, ucítí můj nůž. Jsem Tim Snuffle a dostojím slovu!” Vydechl opět zhluboka po tomto výkonu a pleskl na pás, za nímž vězel jeho nůž a dodal tak svým slovům důrazu. “Děkuji vám, mister Time! Rozumně jste promluvil. Doufám, že nikdo neotřese vaším dobrým předsevzetím.” “Kdy se vrátíte, sir?” “Možná, že už v noci, nejpozději však krátce před svítáním nebo po něm.” “To je doba po čertech dlouhá!” “Nemohu za to. Zůstaňte všichni zde, děj se co děj! Žádám vás, abyste neobtížili svědomí nedbalostí, která by mohla mít nejhorší následky. Jde tu nejen o život Mr. Džafara, ale také o můj!” Ostatní slíbili, že poslechnou, i odcházel jsem od nich, tentokrát přesvědčen, že se zdrží všeho vyrušování. Rozumí se, že jsem vzal s sebou laso a

zároveň několik pevných řemenů. K provedení mého úmyslu nezbývalo již valně času, slunce právě zapadlo, a měl jsem

tedy proč pospíšit si, když jsem chtěl ještě před úplným setměním dorazit na skalní terasu. Zamířil jsem opět k hrobům náčelníků, ale nedošel jsem až k nim, nýbrž jen k tomu místu, kde mi terén umožňoval výstup. Asi v poloviční výši jsem uhnul směrem ke svahu nad hroby náčelníků a slézal jsem po něm dolů. Zdola se zdála úloha obtížnější, než byla ve skutečnosti. Při dostatečné opatrnosti jsem tudy mohl i v noci vykonat zpáteční cestu bez obavy, že si srazím vaz.

Když jsem vylezl na skalní terasu, bylo ještě tolik světla, že jsem mohl rozeznat údolní půdu. Prohlížel jsem stromy. Byly pevně zakořeněné a k mému účelu vhodné. K nejsilnějšímu kmeni jsem uvázal laso. Potom jsem si lehl. Přes všechno přesvědčení, s nímž jsem sem přišel, bylo vždy ještě možné, že bych se mohl klamat. Co se mohlo přihodit, čím by byli Komančové odvráceni od provedení svého úmyslu, nebo já od uskutečnění svého záměru. Neopouštěl mne však pocit jistoty, v němž jsem se ještě nikdy nezklamal. Míjela hodina za hodinou, hvězdy zářily jasněji. Podle nich nastala už asi půlnoc, když jsem konečně zaslechl vzdálený šum. Zostřil jsem sluch. Přicházeli? Hluk se blížil, byl to dusot koňských kopyt, dusot mnohých koní, tlumený měkkou půdou prérie. Ano, byli to oni! Zakrátko jsem zaslechl jejich hlasy, potom se dostavili, slezli z koní a roznítili několik ohňů. Při jejich záři jsem je mohl pozorovat. Nemyslili na nějaké nebezpečí a ani je nenapadlo, aby propátrali prostranství. Když napojili koně, odehnali je, aby se rozptýlili a jednak pásli, jednak aby táboru sloužili za stráže, prokazující přítomnost každé cizí bytosti neklidem a frkáním. Potom se rudí rozložili kolem ohňů, odkud se zakrátko silná vůně pečeného masa nesla ke mně. Patrně ulovili cestou zvěř. Zajatce jsem rovněž zpozoroval, byl spoután, a k mému politování nebyl umístěn nijak nablízku. Položili ho u ohně ode mne nejvzdálenějšího. Zato tím blíže mi byl náčelník, sedící u ohně. Byl přímo pode mnou. Rudoši byli unavení, neboť podnikli jízdu delší než my a stejně namáhavou. Chovali se tiše a předpokládal jsem, že se po jídle uloží k spánku. Tak se i stalo. Náčelník udělil rozkazy, rozdělil stráže a odešel od ohně k úpatí skály, kde osamoceně ulehl zahalen do své pokrývky. Největší pozornost jsem ovšem věnoval zajatci, a tak mi bohužel neušlo, že můj záměr je velmi znesnadněný. Všechny ohně pohasly, jen oheň u zajatce byl udržován, u něho seděli dva strážcové, kteří neulehli. Stráže se vzdálily, byly tři, měly podle všeho hlídat zároveň koně, a zaujaly asi takové stanoviště, aby uzavřely tábor na prérijní straně.

Hodlal jsem Džafara vysvobodit potají. Pode mnou bylo tma, nebylo nesnadné nepozorovaně se svézt po lase dolů, co však potom? Oba strážci mne museli spatřit, jakmile bych se blížil k ohni. A kdybych je i skokem nenadále překvapil a srazil k zemi, měli dost času, aby strhli poplach. Měl bych však já čas Džafara zbavit pout? A jak s ním vyváznout?

Snad na prérii? Tam stály stráže! Snad vzhůru po lase? I kdyby Džafar uměl šplhat, o čemž jsem pochyboval, rudoši se zajisté houfně seběhnou dříve, než by se jen jednomu z nás podařilo dosáhnout skalní plochy. Byl jsem nucen vzdát se svého záměru, nechtěl-li jsem uvést sebe i Peršana do největšího nebezpečí.

Co tedy podniknout? Džafara jsem nemohl nechat v zajetí. Pode mnou spal náčelník. Můj život bude ovšem ohrožen, pokusím-li se ho zmocnit, ale toho jsem mohl snadněji dostat než Peršana, a kdyby se mi to podařilo, zajatec získá svobodu, poněvadž ho vyměníme. Bylo to k smíchu! Opět výměna! Jako spisovatel románů bych se opravdu rozpakoval užít po druhé stejnou zápletku, ale skutečný život se neřídí pravidly, podle nichž jsou stavěny románové příběhy. Neváhal jsem déle. Přesvědčil jsem se ještě jednou, že je pode mnou dost temno a že nikdo sem neobrací pozornost, spustil jsem až zbytečně dlouhé laso k zemi a svezl se po něm. Dole jsem chvilku naslouchal, nikde se nic nehnulo, náčelník spal několik kroků ode mne. Ano, spal, neboť kdyby bděl, byl by zaslechl šelest, který jsem způsobil. Nemohl jsem se mu vyhnout, byl sice slabý, přece však stačil, aby neušel bdělému sluchu v malé vzdálenosti. Ulehl jsema plížil jsem se k němu. Spal hlavou u skály. Slyšel jsem jeho tiché, pravidelné dýchání, když jsem přiklonil ucho k jeho obličeji. Chytil jsem ho levou rukou za hrdlo a zároveň jsem mu dal dvě rány pěstí na pravý spánek. Křečovitě se zachvěl, pak ležel bez hnutí. Ani když jsem pustil jeho hrdlo, nepohnul se. Polovina mého záměru se zdařila, nyní šlo o to, jak dostat náčelníka nepozorovaně nahoru. Zvedl jsem ho a odnášel ho k místu, kde viselo laso. Tam jsem ho položil a zíral k strážnému ohni. Strážci netušili nic, spatřil jsem však, že v témž okamžiku jeden z rudochů vstal a pomalu kráčel směrem k místu, kde jsem byl. Byla to jen náhoda, která se mi však mohla stát nebezpečnou. Původně jsem chtěl náčelníka spoutat a zacpat mu ústa, k tomu nyní nezbýval čas, neboť strážce by se mi přiblížil dříve, než bych to stačil. Ovšem, bylo možné ho zneškodnit, půjde-li to bez hluku, bylo nejisté, musel jsem rychle odtud. Proto jsem podsunul konec lasa náčelníkovi pod paže, zavázal jej na uzel a vyšplhal po pevném, pětkrát spletenémřemeni do výše. Nahoře jsem se ohlédl nejprve po strážci. Byl už nablízku. Kdyby byl kráčel dál, jako dosud, nebyl by přišel těsně ke skále, ale asi patnáct kroků od ní. Nejprve jsem si pomyslil, že ho nechám přejít, ale hned jsem se vzdal té myšlenky, poněvadž jeho bystrý zrak by byl snad ležícího náčelníka zpozoroval. Přitom by ho bylo nepochybně napadlo, že To-kei-čun leží jinde, a to by budilo podezření, vypadalo to, že se přiblíží. Proto jsem pospíchal vytáhnout omráčeného náčelníka k

sobě. Nebylo to snadné. Skalní hrana, po níž se třelo laso, byla zvětralá, část horniny se oddrolila a spadla dolů. Zašramotilo to. Náčelník visel na lase asi dva lokte pode mnou; spěchal jsem, abych ho vytáhl nahoru, což se neobešlo bez hluku. Rudoch to uslyšel a skokem byl u skály. Tam, při pohledu vzhůru, musel i v temnotě spatřit tělo, visící na lase. “Uff!” zvolal zděšeně a pospíchal k místu, kde náčelník prve spal. Když zjistil, že tam není, přichvátal opět ke skále.

“Co podniká To-kei-čun nahoře? ” tázal se právě ve chvíli, kdy jsem náčelníka táhl přes okraj skaliny. “Hodlá náčelník Komančů létat s orly?” Rozumí se, že se mu nedostalo odpovědi. To vzbudilo jeho nedůvěru, neboť byl-li člověk, ve výšce mizící, náčelníkem, byl by jistě aspoň jediným slovem odpověděl. Rudoch zpočátku patrně nevěděl, jak jednat; bylo nemožné vyšplhat se na strmou skálu a přece spatřil, že někdo nahoře je. Kdo by to byl, ne-li náčelník, jenž neodpovídal? Jak si to vysvětlit? Co má učinit? Snad volat na poplach? Náčelník ani nehlesl a přál si tedy asi, aby jeho podivný výlet zůstal v tajnosti. Strážce opravdu nevěděl, má-li mlčet, nebo vzbouřit tábor. Zatímco byl v rozpacích, rozvázal jsem laso a spoutal jím To-kei-čunovi nohy. Obě paže jsem mu přivázal k tělu. Při tom se bohužel probral.

Kdyby byl býval klidně ležel v bezvědomí, byl by asi k sobě tak brzy nepřišel, ale že jsem ho vytahoval a třel o skálu, netrvaly jeho mdloby dlouho. Pohnul sebou, ještě když nebyl zcela spoután. Nabýval vědomí tím spíše, že mu údy vypověděly službu, a nyní se probral úplně. Poznal mé zrovna v okamžiku, kdy dole stojící strážce, který nic nechápal,

opět tlumeně volal: “Proč neodpovídá To-kei čun? Jak se dostal nahoru, co tam hledá? Nemá snad nikdo vědět, že se vzdálil?” Vtom zakřičel náčelník hlasem daleko se nesoucím: “Old Shatterhand je zde, Old Shatterhand! Unesl mě a spoutal! Běžte rychle kolem rohu -” Levicí jsem mu přikryl ústa, pravicí jsem mu nasadil nůž na prsa a hrozivě jsem zahučel: “Tiše! Ještě jediné slovo a bude po tobě veta!” Věděl, že nebodnu, neboť mě znal jako odpůrce každého zbytečného krveprolití, a pak jsem ho ani usmrtit nesměl, neboť mi sloužil za rukojmí. Záleželo mu na tom, aby pověděl svým bojovníkům, co mají dělat, a protože měl hlavu volnou, mohl to snadno provést. Obracel ji rychle ze strany na stranu a získal ústům na okamžik volnost; rukou sice jsem mu ústa zavřel, ale občas se mu podařilo uvolnit hlasivky, takže postupně nastaly chvilky, kdy měl ústa ucpána a kdy ne. - Využíval těchto okamžiků a volal přerývaně dolů: “Běžte okolo rohu … až tam … kde se může nahoru … ležím … spoutaný … nahoře na skále … a …” Zamezil jsem mu další řev. Dát mu nyní roubík do úst bylo nemožné, protože by zaťal zuby, nezbývalo, než abych ho opět omráčil, což jsem učinil důkladnou ranou. Všichni Komančové se zvedli. Byl bych si přál, aby začali křičet, jak mají ve zvyku, chytře se však zdrželi všeho hluku, takže porozuměli každému náčelníkovu slovu. Že jsem mu stále zahrazoval ústa, ozývalo se jeho volání zvlášť nebezpečné. Slyšel jsem, že běží označeným směrem. Záleželo mi na tom, aby nešli tam, kam je náčelník pobízel. Proto jsem zavolal dolů: “Stůjte! Zastavte se a slyšte, co vám pravím!”

Naslouchal jsem, nic se neozývalo, stanuli tiše a já pokračoval: “Jsem Old Shatťerhand a zajal jsem To-kei-čuna. Zůstanete-li klidně v táboře, nic se mu nestane, přijdete-li však nahoru, usmrtím ho. Přišel jsem si pro zajatého bělocha. Jakmile nastane den, uslyšíte, co žádám od vás a od vašeho náčelníka!” Nakrátko bylo dole úplné ticho, rudoši uvažovali. Potom jsem slyšel hlas: “Uff! Old Shatterhand neusmrcuje bezbranné zajatce. Moji bratři ať činí, jak jim přikázal To-kei-čun!” “Hiiiiií!” zaječeli útočníci, a slyšel jsem, jak odkvapili. Mé postavení nebylo záviděníhodné.

Usoudili správně, neměl jsem v úmyslu připravit náčelníka o život, hrozba, že jej usmrtím, byla planá, šli tedy nahoru. Nebyla maličkost nést náčelníka a v tmavé noci uniknout s tímto břemenem pronásledovatelům na půdě více než obtížné. Kdyby se mi bylo podařilo odvléci jej potají, tak by na chvíli nezáleželo, nyní jsem však měl naspěch. Ano, kdyby aspoň byli všichni opustili tábor, mohl jsem jim ještě dost snadno uniknout. V tom případě bych se byl spustil se svým zajatcem opět ze skály dolů a prchl přes opuštěné ležení do roviny k místu, kde byli moji druzi. Ať se to zdá někomu smělé, byl bych to mohl vykonat. Bohužel, někteří rudoši zůstali v táboře; pět nebo šest hlídalo u ohně zajatce a ostatních více než deset stálo dole pod skalní stěnou a pozorně hledělo vzhůru. Zkrátka - dolů jsem nemohl. Nezbylo

mi, než abych podnikl nebezpečné lezení po skalách. Přitom jsem potřeboval volné paže a tak jsem byl nucen si přivázat náčelníka na záda. Vykonal jsem to s nemalými obtížemi a vydal se s břemenem na zpáteční pouť stejnou cestou, kterou jsem se dostal nahoru. Vytí rudochů ustalo a nebylo slyšet nic, než šramot, který jsem způsobil a bez něhož to nešlo.

Jak často jsem se musel zachycovat skalních výběžků a stromů, abych se nezřítil. Suché větve praskaly, uvolněné kameny se řítily do hloubky. Rudoši to museli slyšet. Vystupovali bez hluku a hluk mnou způsobený jim prozrazoval, kde jsem. Celou svou naději jsem skládal do povahy půdy. Znal jsem cestu, kdežto rudoši, neobeznámeni s neznámým terénem, zápasili jistě s většími obtížemi. Postupoval jsem dál a dále, místy pod stromy a mezi nimi, jinde zas přímo na skály a opět s klouzáním s příkrých svahů, a to všechno s náčelníkem na zádech. Na neštěstí jsem mu dosud nenacpal roubík do úst. Když jsem ho po druhé omráčil, zkoušel jsem mu rozevřít ústa. Měl je tak semknutá, že bych mu je mohl otevřít pouze nožem, a do toho se mi nechtělo. Teď už zase přicházel k sobě, nasvědčovaly tomu pohyby, které jsem cítil. Nohama nebo rukama hýbat nemohl, přesto však i spoutanýma nohama mě mohl kopat zezadu do podkolení.

Značně mi tím znesnadňoval slézání skal, ale přece jsem postupoval. Vtom mu napadlo, že učiní lépe, bude-li pracovat ústy a ne nohama a začal řvát:

“Sem, sem, bojovníci Komančů! Zde jsem! Ke mně, synové statečných!” “Mlč!” rozkřikl jsem se na něho. “Nedráždi mě; nebudeš-li zticha, bodnu!” “Bodni!” odpovídal, zsinalý vztekem. “Pojďte, bojovníci, rozdrťte na prach Old Shatterhanda - za ním, sem vpravo!” Nepřestával řvát a odmlčel se jen, když nabíral dech, aby potom křičel tím hlasitěji. Viděl jsem, že takto budu jistě chycen. Proto jsem vytasil nůž, nasadil mu ostří na hrdlo a pohrozil: “Neumlkneš-li hned, proříznu ti krk!” Jak velice se spoléhal na mou lidskost, hned dokázal skutkem. Když cítil ostří na hrdle, řval: “Řízneš? Prve jsi chtěl bodat! Neučiníš ani to, ani ono! Zde jsem, Komančové, zde! Poďte sem, za mnou!” Musel jsem zakročit. To jsem nesměl trpět, neboť prozrazoval-li jeho řev, kde jsem, překážel mi také, abych slyšel kroky, které se blížily. Měl jsem ho do třetice omráčit? To bylo na pováženou; pokaždé se rána nezdaří a může být i smrtelná; kromě toho bych ho byl musel odvázat ze zad, čímž bych byl mařil vzácný čas. Nožem jsem se dotkl přes rameno, nasadil jsem mu hrot na horní část prsou a řekl: “Bodnu, neumlkneš-li!” “Chce bodat!” řval. “Ale nedbejte toho, bojovníci, pojďte, pospěšte -

-” “Dobře, chceš!” Bodl jsem. “Pse!” zařval. “Ještě slovo a posloužím ti po střenku!” Teď opravdu umlkl. Chvilku jsem stál a naslouchal. Nikde nic. Ale teď -ano, tlumené hlasy doléhaly až ke mně, ne snad se svahu hory, ale od jejího úpatí. Vystihl jsem záměr rudochů. Slézt skálu by nezvládli, ale z volání náčelníkova pochopili, že nezůstávám s ním nahoře, nýbrž že sestupuji. Chtěli na mne počkat, až sestoupím. Nevěděli ovšem, kde to bude, a proto se museli rozdělit a utvořit čáru, kterou by rychle uzavřeli, až bych přišel. Slyšel jsem i hlasy navzájem se přivolávající. Záleželo mnoho na tom, zda sahala jejich řada až tam, kde se ukryli moji druzi. Pokud tomu tak bylo, mohli snadno něco podniknout, co by nebylo dobré, proto od té chvíle jsem měl větší starost o ně než o sebe. Nejobtížnější kus cesty jsem ovšem už překonal a sestupovalo se mi také snadněji než předtím. V deseti minutách jsem mohl být dole; vtom padla střelná rána a po ní se ozval hlas: “Tak! To máš za svou zvědavost, ničemo! Teď už snad víš, co jsme zač…”

Byl to Jimův hlas. Indiáni asi vypátrali náš úkryt. Co soudit o tom výstřelu a o zvolání? V tomto okamžiku nic; účinek se však hned dostavil, neboť vtom se ozvalo vytí rudochů, zprvu jen některých, potom všech; z toho jsem mohl odhadnout čáru, kterou utvořili. Po krátké době jsem uslyšel druhý výstřel, ale značně vzdálenější než první; hned se také ozval Jim Smíme: “Ten výstřel znám. Pravda, byl tvůj, starý Time?” “Yea,íl zněla dávno známá stručná odpověď.

“Výborně! Posluž jim! Uvidíme, odváží-li se na nás. To by jim asi bylo nejvyšší rozkoší!” Padlo ještě několik ran, na něž rudoši odpovídali řevem, z něhož jsem seznal, že se vzdalují. Dostali za vyučenou. Šťastně jsem slezl dolů. Nalezl jsem

tam jen koně a jednoho z obou Džafarových sluhů. “Sám? Kde jsou ostatní?” tázal jsem se. “Pryč!” odpověděl. “Rudoši se přiblížili a Jim Snuffle tvrdil, že je nutno je odrazit.” Zaslechl jsem šumot větví; kroky se blížily a Jim přicházel. “Jsou pryč,” oznamoval aniž by si mne všiml, “a nevrátí se brzy. Kdyby jen starý Shatterhand už přišel! Člověk ani neví, co se děje. Z toho křiku tam nahoře ať si zmoudří, kdo chce. Zdálo se téměř, jako by - -” Jeho oko se zastavilo na místě, kde jsem stál; odmlčel se, postoupil o dva kroky a pokračoval: “AU devils! Co je to? Takového tlustého chlapa, jako - -” “Není tak tlustý, jak se zdá,” přerušil jsem ho. “Jsme dva, Mr. Snuffle.” “To jste vy?” zvolal radostně. “Bohudík, že jste - -” “Ticho! Klid!” varoval jsem ho. “Křičíte, jako byste chtěl, aby vás slyšeli až v Texasu. Nevíte, že jsou rudoši nablízku?” “Nablízku?” zasmál se. “Ani je nenapadne. Ano, byli nablízku, ale už nejsou.” “Jste o tom přesvědčen?” ” Yes! Viděl jsem na vlastní oči, jak brali nohy na ramena. Táhli sem po úpatí hory jako husa za husou. Hodlali asi utvořit řetěz, aby vás chytili; ale stočili jsme je do klubíčka.” “Podařilo se vám to?” ” Yes, znamenitě se podařilo. Můj starý Tim je s ostatními pronásleduje; vrátil jsem se, abych vás očekával. Koho to přinášíte na zádech?” “Hned uvidíte. Je to starý známý. Neukázal jsem ho ještě, neboť musím vědět, jsme-li tu bezpeční.” “Jako sardinky v oleji. Na to se můžete spolehnout.” “Sejměte ho ze zad! Nepoznali jste ho podle hlasu, když prve řval? Řval, jako by ho bral na jehly.” “Jak mohu vědět, že je to tentýž? Prve se zdálo, že to byl náčelník.”

Chopil se zajatce a když jsem laso uvolnil, složil ho pomalu na zem, zahleděl se mu do obličeje a zvolal: ” Thunder atorm! To je To-kei-čun, ten starý ďábel! Jak jste se no zmocnil? ” “Povím vám, až bude kdy.” “Snad náhodou?” Ne ” “ne. “Tedy úmyslně?” “Ovšem.” “Nemožné! Snad nechcete říci, že jste od nás odešel s úmyslem, že znovu seberete rudochům jejich milovaného náčelníka?” “To ne. Vydal jsem se, abych jim vyrval Džafara; to však možné nebylo, poněvadž ho přísně střežili. Za to jsem si vyprosil podruhé náčelníka, což je totéž, neboť máme-li toho, jako bychom meh Peršana.” “Historie se tedy opakuje, Mr. Shatterhand.” “Ano. K repríze jsem byl bohužel přinucen.” “Přinucen? Proč?” “Protože ostatní herci nesvedou než učednické dílo, ne-li dokonce břídilství.” “Koho tím míníte, sir? Snad ne mě?” “Také.” “Oho! Spočívá snad břídilství v tom, že jsem zahnal celou řadu rudochů s pomocí tak nepatrnou? ” “Pokud se vám to povedlo tak, jak pravíte, pochválím vás.” “Tak a nejinak, Mr. Shatterhand! Jste s tím spokojen, he?” “Ano i ne.” “Proč ne?” “Vtrhli Indsmeni prve až na vás?” Ne ” “i>c. “Jak daleko se přiblížili?” “Na dobrých pět set kroků odtud; chtěli se tu uhnízdit a čekat, až přijdete.” “Proč jste tam šli? Abyste je tamodtud vypudili? ” “To se rozumí! A to jen kvůli vám!” “Kvůli mně? Lituji, nechápu.” “Že ne? Zahnali jsme je přece, poněvadž číhali na vás.” “Domnívali jste se, že by mě mohli polapit?” “y”.” “Chlapecky jste si počínali, chlapecky, mister Jime! Odtud jsem vyšel za svým záměrem?” “Odtud.” “A kam jsem se hodlal navrátit?” “Sem.” ” Well! Co vám tedy záleželo na rudoších? ” Podivuje se té otázce, zíral na mne chvilku strnule, načež odpověděl:

“Co nám na nich záleželo? Nevím opravdu, kam míříte se svou otázkou!” “Hm! Indiáni utvořili dlouhou čáru. Nejbližší z nich byl odtud vzdálen na pět set kroků. Povězte sám, mohli mě polapit?” “Mohli - - polapit? - - Hm! - - Hrome - nemohli!” doznával rozpačitě. “Bylo nutno je zahánět?” “Nebylo to zrovna nutno, ale proto snad nemyslíte, že byla chyba, co jsme provedli? ” “To neříkám - -” “Poslyšte, to bych si vyprosil! Vykonají-li něco jiní, co právě nevykonáte sám, není to snad hned jen proto chyba?” “Netvrdím nic podobného; přece však máte snad tolik rozumu, abyste pochopil, že jste svým jednáním prozradil náš úkryt?” “Úkryt? Hm, hm, hm! Myslíte opravdu?” “Zajisté! Kdybyste se byli drželi v tichosti, Indiáni by se nedozvěděli, kde jsme.” “Připouštím!” “Dobře, a dál; nevěděli by, jsem-li tu sám nebo s vámi. Uznáváte to?” “Jen nerad, sir!” “Nerad, ale přece.” “Myslíte však, že je jedno, vědí-li, kde jsme nebo nejsme.” “Mýlíte se. Není lhostejné, vědí-li o nás. Kdyby nevěděli, netušili by ani, kam obrátit svou pozornost; teď o nás vědí, a jak je znám, využijí toho.” “Rád bych věděl jak? Povězte mi to, abych nemusel uvažovat!” “Rád, ale milejší by mi přece bylo, kdyby se váš génius osvědčil a trochu sám uvažoval.” “Jděte mi s géniem! Pěkný kousek dobré buvolí kýty je mi milejší.” “Tomu věřím i bez přísahy. Rudoši mají Peršana v moci, a já jsem zajal jejich náčelníka. Co si pomyslí, že nastane?” “Nová výměna.” “Well.” “A při ní rudoši získají, neboť jejich zajatec je podle jejich pojmů obyčejný člověk, ale naším zajatcem je náčelník. Rádi svolí.” “Až nastane den, ano, dříve však ne.” “Myslíte? Proč ne dřív?” “Ve dne nemohou proti nám nic podniknout, ale v noci mají možnost nás přepadnout. Osvobodí-li náčelníka, nemusejí pak Peršana vydat, to je samozřejmé. ” “Ať to jen zkusí. Zahnali bychom je s děravými hlavami. Tuze bych si přál, aby to podnikli; to by mi udělalo největší radost.” “Nu, jsem přesvědčen, že by se vám v tom případě namanuly ještě jiné pocity, které by ovšem nenáležely k nejvyšším. Ve dne se na nás neodváží; bojí se, což už dokázali. V noci by se jim mohl nějaký uskok podařit.”

“Ručím za to, že ne! Dáme přece pozor!” “Ani to by nepomohlo. Co by nám byla platná sebevětší obezřetnost, obklíčí-li nás?” “I kdyby to provedu, bránili bychom se!” “Jak se chcete v noci bránit? Jak se ubráníte nepříteli, nevidíte-li ho?” “Jsme chráněni, sir, náš týl je krytý!” “Ano, za námi je příkrý a lesnatý vrch, odkud by na nás nemohli.” “A mimoto je pro nás útočištěm.” “Vyznáte se velmi dobře ve strategii, mister Snuffle a ještě lépe v taktice!” “Pshaw! Smějte se, je-li vám libo; je to levná zábava!” “Nežertuji, hovořím bohužel vážně. Rudoši vědí, kde je náš úkryt. Jsme zde na pokraji prérie, na horském úpatí. Utvoří-li rudoši čáru, která povede nalevo od nás do roviny obloukem, pak opět napravo přilehne k výšině, budeme obklíčeni.” “Domníváte se, že pak by na nás zaútočili?” “Yes. Stáhnou polokruh dále úžeji, až zmizí každá mezera, a potom nás náhle přepadnou.” “Pshaw! Ubráníme se. Máme pušky.” “Střílejte si v noci po někom, když ho nevidíte!” “Necháme je, až se přiblíží tak, že je spatříme.” “Zmeškáme-li pravou chvíli, pušky nám pak neprospějí.” “Vyřídíme je noži!” “Na nůž? Muž proti muži? V tom mají přesilu: sedmdesát bojovníků proti naší hrstce! Všechna čest vaší odvaze; ale vrazí-h na nás v noci sedmdesát Indiánů najednou, podlehneme v několika minutách.” “Uprchneme do lesa, nahoru na kopec; tam za námi nemohou.” “A koně jim zanecháme?” “Ty bychom ovšem s sebou vzít nemohli.” “Jste podivný člověk, mister Jime. Nic lepšího nemůžeme učinit, než opustit toto místo.” “Hm - - to

ovšem - - ale poslyšte, vždyť není jisté, napadne-li je vůbec, aby nás obklíčili a přepadli.” “Napadne, věřte mi! Musíme odtud, poněvadž jste svým útokem prozradili náš úkryt.” “Po čertech, že musím být ustavičně v neprávu!” zabručel. “Nu, tentokrát to ještě nebylo tak zlé. Chybně uvažovat, to ještě projde, ale chybně jednat, toho ať se každý varuje.

Pravím vám…!” Naše dlouhé úvahy byly možné jen proto, že jsme čekali na návrat Tima Snufflea. Nyní přišel a přerušil nás. “Poslyš, starý Jime,” pravil, “zdá se, jako by rudoši - - aha, už jste zde, Mr. Shatterhand! Kdo to tady leží?”

“To-kei-čun.” “Zounds! Zajali jste ho?” ” Well. Jinak by tu nebyl.” “Velkolepé! Bez příkladu! Víte snad už všechno?” “Ano. Zjistil jste něco nového?” “Zdá se, že Indiáni něco zamýšlejí.” “Z čeho tak soudíte?” “Že vylézají ponenáhlu na prérii.” “Vida! Předvídal jsem to! Slyšíte, mister Jime, že jsem měl pravdu? Už začínají provádět záměr, o němž jsem mluvil, rychle svolejte ostatní! Ať se vrátí a přichystají se k odchodu. Zatím přitáhnu rudochům uzdu.” Popadl jsem opakovačku a šel jsem křovinami na prérii. Tam jsem se skrčil a lezl tak, abych urazil kus cesty poloměrem polokruhu, který Indiáni podle mého mínění chtěli utvořit. Když jsem se dostal, kam jsem asi chtěl, zastavil jsem se a čekal. Ano, přicházeli zleva, druh za druhem, pomalu - sehnutí a skrčení. Když první z nich došel až na čtyři kroky ke mně, vypálil jsem bez míření, tři nebo čtyři rány a zavolal jsem: “Zpátky! Zde stojí Old Shatterhand!” Zaznělo několik polekaných hlasů a chlapi zmizeli. Vypálil jsem ještě několikráte za nimi do vzduchu, načež jsem běžel zpět k našemu úkrytu. Tam se už všichni druzi shromáždili. Slyšeli ovšem mé výstřely, a Tim Snuffle se tázal na koho jsem střílel. “Na rudochy,

ovšem. Či snad myslíte, že jsem se bavil, a chtěl sestřelit s oblohy několik stálic?” “Ptal jsem se ovšem zbytečně. Komančové tedy opravdu přicházeli?” “ye*.” “A pak?” “Vzali nohy na ramena.” “Mohli bychom zde tedy zůstat? ” “Vůbec ne! Jsem přesvědčen, že obnoví svůj pokus třeba ze vzdálenosti poněkud větší. Pospěšme si, ať jsme pryč!” Náčelníkovi neušlo nic z našeho hovoru; nebyl také důvod, proč bychom něco před ním tajili. Nepronesl slova, neprojevil také nijak, že je živ. Když jsem si přehodil pušku na plece a vyšvihnul se na koně, dal jsem si ho podat a položil jsem si jej napříč před sebe; pak jsme odjeli do prérie až na místo, kde jsme předešle vyměnili náčelníka, nyní opět zajatého. Tam jsme sestoupili s koní, spoutali je a usedli. Komanče jsme umístili uprostřed. Teprve teď nastala chvíle, kdy jsem mohl vypravovat, jak jsem se ho zmocnil. S úžasem mi druzi naslouchali, všem se můj čin zdál příliš divokým. Ve skutečnosti nejobtížnější byla jen zpáteční cesta. Není třeba podotýkat, že se mi dostalo všeobecné pochvaly. Vyslechl jsem každé slovo, To-kei-čun jen skřípal zuby. “Poslyš, starý Time!” vyzval Jim svého bratra. “Nezaslechl jsi náhodou nic? ” “Co?” “Že zavrzalo starému hříšníkovi žvýkací ústrojí?” “yej>’” “Je asi nesmírně dopálen. Ovšem nesrovnává se s jeho ctí, aby tak slavný náčelník kmene ještě slavnějšího nevycházel ze zajetí a ze řemenů. Fuj! Ani hloupá krysa neleze do pasti, z níž se sotva prokousala. Je chytřejší než tento slavný vojevůdce kmene Komančů.” “Umlkni, pse!” vyjel si na něj To-kei-čun, vzdávaje se dosavadního mlčení. “Tvá slova jsou jako trus kojota na prérii. Nikdo si jich nepovšimne. Ale odpykáš za ně!” “Tak? A kdy?” “Až se octneš v mé moci.” “U čerta, myslíš snad, že mé ještě jednou polapíš?” “To se stane!” “Hm. Nadmíru podivné. Víš to také tak jistě, starý

Time?” “Na.” “Dobrá. Náčelník se ráčí mýlit! Že by mne ještě jednou polapil! Chlap šílí! Záleží jen na nás a zhasne jeho knot, jenž už nemá hořet, a přece jeví ještě tolik drzosti, že mi vyhrožuje! To aby - slyš!” Od hory k nám zaznívalo mnohonásobné vytí. “Rudoši,” pokračoval Jim. “Copak asi ten krásný zpěv znamená, Mr. Shatterhand!” “Nevíte?” “Ne, neznám příčinu, proč by takto prozpěvovali.” “Vysvětlení je nasnadě. Jak jsem vám už řekl, nevzdali se úmyslu nás přepadnout, a přesto, že jsem je zahnal, provedli obklíčení. Obklíčili náš úkryt a na dané znamení se tam houfně vrhli.” “A ptáčci zatím uletěli!” “Štěstí pro nás! Proto rozzuření rudoši vyjí.” To nemohl náčelník klidně snést a zasyčel na mne: “Pravíš, že vyjí vztekem; já však pravím, že budou výt radostí!” “.Pafcato/” odpověděl jsem mu. “Jejich vytí je hloupé, a tvá slova ještě hloupější.” “Mlč! To-kei-čun ví, co mluví!” “A já znám i tvé myšlenky! Neznáš moudrost, která říká, že se nemá povědět, co kdo ví? Kdyby tvoji bojovníci byli zticha, nevěděli bychom, že jsi hloupý. Prozradil jsi nám, nač spoléháš.” “Domnívá se Old Shatterhand, že je vševědoucí?” “Vůbec ne; ale nehlídá-li hloupý člověk svá ústa, podívám se, co má na jazyku. Přeješ si, abych ti řekl tvé myšlenky?” “Neznáš je!”

“Poslyš tedy! Právě jsi nám vyhrožoval. Doufáš, že dosáhneš svobody a že k smíru nedojde. Volný však budeš jen tehdy, když tě tvoji bojovníci vysvobodí. A poněvadž ve dne to nedokáží, těšíš se, že tě vysvobodí ještě v noci.” “Uff!” vysmíval se. “Zdá se, že Old Shatterhand si oblékl velikého ducha, jemuž nic není utajeno.” “Posmívej se po chuti! Ale právě tvůj smích mi potvrzuje, že se nemýlím.” “Jak se mohu domnívat, že mě moji bojovníci vysvobodí? Vždyť ani nevědí, kde jsem.” “Vědí to.” “Ne, neboť nejsou vševědoucí jako Old Shatterhand, jenž ví, jak znamenité myšlenky má každý červ a každý brouk!” “Posměch ti neprospěje. Tvoji bojovníci vědí, že tě hodlám vyměnit za zajatého bělocha a že ráno s nimi musím mluvit; vědí, že se příliš nevzdálím od jejich tábora. Nyní uvažují, kde asi jsem a kde s nimi budu vyjednávat. Odpověď zní: kde už bylo vyjednáváno dříve. Kdyby si to tvoji bojovníci nepřiznali, neměli by v lebkách mozek. Využijí-noci, aby podnikli ještě jeden útok.” “Uff!” “Ale nepodaří se jim to,” pokračoval jsem v řeči, “ačkoli na tom spočívala všechna tvá naděje. Kdyby ses jí byl neoddával, nebyl bys nám vyhrožoval. Svou řečí ses dopustil zrovna takové pošetilosti, jako prve tvoji bojovníci svým vytím.” Úmyslně jsem použil obou hanlivých výrazů; hloupý a pošetilý. Náčelník nedostál slovu; bylo nutno, aby byl zahanben tak, jak jen bylo možno vzhledem k jeho názorům. Odpověděl jen zlostným zafuněním, já však mluvil dál: “Nejsi hoden, aby s tebou mluvil bojovník, neboť jsi zneuctil kalumet a ujednaný mír jsi nedodržel, ač ses k němu zavázal. Zasloužíš trest - - -” “Posvátným je míjen můj kalumet, nikoli kalumet bledé tváře,” přerušil mě v řeči. “Proč jsi nekouřil z něho? Old Shatterhand je mnohem hloupější, než ten, koho tou hanou poctívá!” “Nejednal jsem ani hloupě, ani pošetile. Kdybych byl kouřil z tvého kalumetu, můj slib by byl zrovna tak posvátný, jako by vyšel z mého kalumetu. Znal jsem tvou

ošemetnost velmi dobře, sdělil jsem i svým druhům, co máš za lubem, a přece jsem tě nenutil, abys kouřil ze své dýmky místo z mé. Bylo mé to lhostejné, poněvadž vím, že se tě nemusím bát; jsi červ, kterého mohu kdykoli zašlápnout.” “Zašlápni mě tedy, můžeš-li! Zapomněl jsi na bledou tvář, která je v naší * O U moci: “Pshaw! Na to nespoléhej!

Vysvobodil bych svého přítele, ani kdybys nebyl u nás v zajetí. Navazuji opět tam, kde jsi mne přerušil. Svou věrolomností

zasloužil sis trest, jaký přísluší lháři, totiž ránu do tváře, jež by tě navždy zneuctila tak, že by žádný z tvých bojovníků nechtěl o tobě ani slyšet. Old Shatterhand však ví, že láska je lepší nežli zášť, vzdává se práva na takovou pomstu a chce s tebou laskavě promluvit.” “Nechci nic slyšet!” “Chci ti sdělit návrh, který - - -” “Nechci od tebe nic slyšet!”

znovu mě přerušil. “Nepromluvil jsem ještě poslední slovo. Nevíš ani - - - ” “Ustaň!” vpadl mi opět do řeči. “Vím vše!” “Dobrá, nebudu mluvit; nastane však doba, kdy se ještě rád ke mně obrátíš. Budu-li pak ochoten k slovu, to se ještě dozvíš!” “Sir, neměl bych tomu darebovi za jeho drzost vlepit pohlavek za ucho?” tázal se Jim Snuffle. “Nechtě ho,” odpověděl jsem. “Bezbraného nikdo netýrá, a mimoto jsem mu řekl, že nebude bit.” “Na to spoléhá! Hm - kdybych mu tak směl vrazit řádný direkt do obličeje nebo do břicha, to by mě potěšilo! Nemyslíš, starý Time?” ” Yes!” přisvědčil tázaný tónem nejhlubšího přesvědčení; jiného slova nepronesl. Netajil jsem si, že rudoši po nás budou opět slídit.

Náčelník nesměl být svědkem našich opatření proti tomu; proto jsem nařídil, aby ho položili hlavou od nás odvráceně, pak jsme se tiše radili. Dohodli jsme se, že oba sluhové zůstanou u náčelníka, Snumeové, Perkins, oba scouti a já jsme měli zjistit záměry Indiánů. Bylo nás šest, kteří jsme se plazili kupředu; potom jsem vykázal každému místo, tak aby druh od druha byl asi na čtyřicet kroků a abychom vespolek tvořili přímku naproti vrchu. Já pak jsem zaujal místo uprostřed té čáry, avšak dále od ní vpředu. Chtěli-li vyslaní zvědové vypátrat náš tábor, museli směřovat k nám přes tuto čáru.

Ani tentokráte mě mé tušení nezklamalo. Sotva jsme číhali půl hodiny, uslyšel jsem Jima, jak volá: “Tudy nám chce kdosi proklouznout. Popadni ho za límec, starý coone!” “yes.” Oba bratři leželi za mnou napravo, nejprve Tim, potom Jim. Když jsem se ohlédl, spatřil jsem Tima, že kvapí k jakési postavě, jež se právě zvedla se země a hleděla rychle uprchnout. Dlouhými skoky pádila k místu, kde jsem byl, jak již podotčeno, kus cesty od nich. Rozumí se, že to byl rudoch. Nechával jsem ho, aby se přiblížil na deset kroků, pak jsem vyskočil. Ulekl se a na několik okamžiků se zastavil; to mi postačilo, abych dvěma skoky byl u něho, srazil jej k zemi a přidržel, až oba bratři došli a pomohli mě ho spoutat. Podrobil se bez hlesu a bez odporu, tak byl zděšený. “Ten je náš,” plesal Jim. “Nebyli s ním snad ještě jiní?”

“Nebyli, pokud vím, byli bychom je také zpozorovali. Je sám,” odpověděl jsem. “Dopravíme ho k náčelníkovi, a potom se odtud odklidíme.” “Odtud? Kam?” “Na jiné místo, nedaleko odtud, kde by po nás neslídili.” “Proč?” “Protože mě něco napadlo. Prve jsem řekl náčelníkovi, že bych vysvobodil zajatého bělocha i bez výměny, a to také hodlám provést.” “By Jove! Nevydávejte se do takového nebezpečí!” “Není žádné. Chci jen odejít k hrobům náčelníků, kde je zajatec.” “Chcete jít sám?” “Ano, sám.” “Vběhnete rudochům přímo do rukou, neboť jsou tam!” “Nejsou.” “Kdo vám to pověděl?” “Tento zvěd.” “Neslyšel jsem ani slova!” “Já také ne; ale viděl jsem to.” “Viděl? Jak? “Rudoch prchal od vás. Tím patrně projevil úmysl navrátit se k svým, a ti musejí být tam, kam směřoval. Od vás prchal ke mně, od pravé strany sem; rudí musejí tedy tábořit někde nalevo, ne v svém táboře, nýbrž u našeho úkrytu, kde zůstali, jakmile shledali, že tam nejsme.” “Zdá se, že máte pravdu.” “Nemýlím se. Usuzuji takto: Když jsem číhal nahoře na skále, postavilo se dole proti mně asi tucet rudochů a šest jich střežilo Peršana. Jakmile jsem se vzdálil, nebylo již strážců třeba. U zajatce zůstali jen asi dva a s těmi se snadno vypořádám; ostatní se připojili k těm, kteří nás chtěli přepadnout. Vydám se tedy k hrobům náčelníků, ale nejprve změníme místo, abychom nebyli vypátráni.” Oba Snuffleové mne od toho zrazovali; trval jsem však na svém rozhodnutí a odvolal je z hlídek. Když jsme se navrátili a To-kei-čun spatřil nového zajatce, zasykl zlostně, ale neřekl jediného slova. “Nu, neklesá tvá naděje?” tázal jsem se ho. “Vysvobodí tě tvoji bojovníci? Jejich zvěda jsme právě polapili.” Zlostně odpověděl: “A přece přijdou!” “Možná, že přijdou sem, ale my už tu nebudeme. Uvidíš, že se ve své naději zklameš, tak jako jsi chtěl oklamat nás.” Rozvázali jsme nohy jemu i

zvědovi, aby mohli kráčet; potom jsme vyhledali jiné místo, vzdálené odtud téměř anglickou míli. Důrazně svým druhům přikázal, jak mají jednat a odešel jsem, abych provedl svůj nový záměr. Obě pušky jsem vzal s sebou, abych je popřípadě mohl užít.

Naše nové tábořiště bylo od hrobů náčelníků dále než předešlé. Než se dostanu zpět, uplyne asi hodina od doby, kdy jsme zajali zvěda, presto jsem se domníval, že Indiáni své nynější postavení neopustili. O svého zvěda se bát nebudou. Mohl jsem předvídat, že jsou dosud u našeho bývalého úkrytu a že dole u hrobů se mi nenaskytnou značnější překážky. Můj předpoklad se ukázal správným, neboť když jsem do zmíněného místa došel a proplížil se řídkými křovinami, takže jsem spatřil dosud udržovaný oheň, zpozoroval jsem jen dva strážce, kteří seděli u zajatce. Velmi příznivá okolnost byla, že oba strážci byli obráceni k Džafarovi obličeji, ke mně však zády; nemohli spatřit, že přicházím. I když jsem dbal ještě i na to, aby mne neslyšeli, měl jsem velkou naději na úspěch. Plížil jsem se opatrně blíž, přímo k nim. Nebylo to snadné, neboť křoviny přestaly a tráva byla nízká, neposkytovala mi žádný úkryt. Musil jsem vyhledávat stín, vržený oběma rudochy. Nebezpečí spočívalo také v osobě, kterou jsem hodlal osvobodit. Peršan neznal divoký Západ; věděl jsem, že se v okamžiku překvapení neovládne. Kdyby se prozradil hnutím nebo docela výkřikem, mohla mne stihnout kule dříve než bych přišel až k ohni. Bylo tedy nutné blížit se tak, aby mne ani on

předčasně nespatřil, a toho jsem mohl dosáhnout jen tím, že jsem postupoval kryt jedním z Indiánů. Byla to obtížná věc, ale přece se dařila; postupoval jsem blíž a blíž, až jsem se octl jen několik kroků od nich, a mohl slyšet, o čem hovořili. Peršan rozuměl anglicky, a jeden z rudochů ovládal tuto řeč aspoň potud, že v ní vyslovil, co asi říci chtěl. Peršan jevil dobrou náladu; v obličeji se mu nezračila žádná obava. Právě když jsem se přiblížil, takže jsem je mohl slyšet, zaslechl jsem, že praví: “Nemožné, nevysvobodíte ho!” “Náčelník bude osvobozen!” tvrdil naproti tomu rudoch. “Old Shatterhand vám ho po druhé nevydá.” “Měl ho už v zajetí a přece ho musel vydat.” “Musel? Nikdo ho nepřinutil; vydal ho dobrovolně.” “Byl k tomu přinucen, neboť chtěl mít bílé zajatce.” “Při tom jednal s vámi počestně; vy jste však jednali lstivě.” “Rudí bojovníci jsou chytřejší než bledé tváře.” “Nenazývej chytrostí, co každý označí za nepočestnost. Odpykáte za to, neboť Old Shatterhand zajisté vašeho náčelníka potrestá.” “To neučiní, poněvadž

To-kei-čuna osvobodíme, jak jsme ti už řekli. Všichni naši bojovníci odešli, aby ho vysvobodili.” “Kdyby se jim to podařilo, byli by už hotovi. Museli by tu už být zpět.” “Vyčkávají, aby Old Shatterhand neměl podezření; pak bledé tváře přepadnou.” “Pahaw! Old Shatterhanda vy tak snadno nepřepadnete. On zejména po nedávných událostech vynaloží vše, aby svou opatrnost zvýšil.”

“A kdyby byl sebe opatrnější, co mu to pomůže? Našeho náčelníka musí propustit. A nevydá-li ho, budeš usmrcen.” “Dobrá! Pomýšlíte opět na výměnu! Připouštíš tedy, že mi nehrozí žádné nebezpečí. Nemůžete mi ublížit!” Indián, který nechtěl přiznat, že je překonán, tvrdil znovu: “Náčelníka vysvobodíme a tebe přece nevydáme!” Peršan v odpovědi

nadsazoval také víc, než co se srovnávalo s okolnostmi: “Old Shatterhand vysvobodí mě a náčelníka nevydá.” “Uff! Což u tebe nejsme na stráži?” “Takovému bojovníku, jako je Old Shatterhand, to nevadí.” “Jen ať se odváží!” “Odváží se!” odpověděl jsem a vyskočil mu za zády s oběma revolvery v rukou. Oba strážcové se obrátili rychle ke mně; překvapením ani nehlesli, ale projevili tolik duchapřítomnosti, že sáhli po nožích a chtěli povstat. “SecTte a ani se nehýbejte! Jinak střílím!” přikázal jsem jim. “Uff, uff,” vyrazil ze sebe ten, který hovořil prve. “Ano, uff, uff!” odpověděl jsem. “Tento běloch dobře pravil: Old Shatterhand není z těch, kdo by se vás báli. Neposlechnete-li na slovo, zemřete, a váš náčelník bude ztracen. Odložte nože!” Odložili je. V jedné ruce revolver, pokročil jsem k Peršanovi a přeřízl mu řemeny. Když se tak stalo, vyzval jsem ho: “Vezměte tyto řemeny a spoutejte oba rudé gentlemany na rukou i na nohou!” Vstal, aby to učinil; tu však jeden z rudochů prohlásil: “Nedáme se spoutat!” “Co tedy uděláte,” tázal jsem se. “Jstevy mé moci!” “Raději zemřeme! Takovou hanbu bojovník nesnese.” “Jaká hanba? I mne nejednou spoutali.” “My jsme však měli tuto bledou tvář střežit a zanedbali jsme svou povinnost. Je to hanba!” “Pshaw! Víte, co je největší hanba rudého bojovníka?” “Co myslí Old Shatterhand?” “Ztratí-li medicínu nebo skalp. Medicíny máte na pasech a vaše lebky se honosí kšticemi. Neuposlechnete-li, nejenže vás zastřelím, ale vezmu si i vaše medicíny a skalpy a uvrhnu je do ohně. Nedostane se vám po smrti přístupu do věčných lovišť!” “Uff!” zvolali ustrašeně. “Vzdejte se! Sem ruce i nohy, držte klidně!” Už se nezdráhali. Má hrozba zlomila všechen odpor. Zatímco jsem je ohrožoval revolverem, Peršan je poutal na rukou i na nohou.

“Vyplenili vás, sir?” zeptal jsem se potom Džafara. “Ano,” přisvědčil. “Kdo má váš majetek?” “Náčelník.” “Všechen?” “Všechen. Jsou to však maličkosti. Co bylo cenného, uložil jsem do sedlové brašny.” “Máme ji; ale náčelník musí vydat i každou maličkost.” Obrátil jsem se k oběma strážcům a řekl jsem: “Vidíte, jaké ovoce plodí vaše úskočnost a věrolomnost. Váš zajatec je na svobodě, a k tomu jsem se zmocnil vašeho náčelníka podruhé. Teď tak snadno nevyvážné. Odejdeme nyní odtud. Jeden z vás nás doprovodí, aby byl svědkem úmluvy mezi mnou a náčelníkem a potom se jako jeho posel vrátí sem. To-kei-čuna vezmeme sebou až tam, kde budeme v bezpečí. Proto vezmu s sebou jeho koně. Usmrtíme-li náčelníka, nebo propustíme-li ho, záleží na něm.” Džafar přivedl rudochova i náčelníkova koně a sebral zbraně i jiné předměty, ležící na místě, kde To-kei-čun odpočíval. Strážci, který jel s námi, jsem uvolnil nohy a rukama jsem ho přivázal ke třmeni; jeho druhovi jsem zacpal ústa roubíkem, aby nemohl křičet; oheň jsem zašlapal.

Potom jsme odjeli. Jakmile jsme opustili tábořiště a vyjeli z křovin na volnou prérii, Peršan ulevil svému srdci: “Sir, nemohu vám ani dost děkovat! Den ode dne jsem vám větším dlužníkem. Nyní jste mě opět vysvobodil.” “Ale už naposled!” řekl jsem vážně. “Zajisté! Nemohu ani připustit, že bych se dostal opět do rukou těch rudých ďáblů!” “Budete-li neopatrný, jako dosud, jistě se to stane. Pak už vám nebude pomoci; na to můžete vzít jed!” “Zdá se, že se hněváte, Mr. Shatterhand!” “Není se také čemu divit! Téměř jako bych se s vámi byl sešel jen proto, abych ustavičně napravoval chyby jiných. Zdá se mi, že tomu ani jinak nebude.” “Pokud jde o mne, nesmí se již nic podobného přihodit.” “Doufám. Poslyšte!” Za námi se ozvalo hlasité vytí. “Proč řvou ti lidé!” tázal se Peršan. “Snad se nezmocnili našich druhů?” “Ne. Naši nejsou za námi, ale před námi. To vyjí Komančové, neboť zjistili, že svého náčelníka nevysvobodí. Navrátili se k tábořišti a poznali, že i vy jste jim unikl a k tomu že i jeden ze strážců byl odvlečen. Není divu, že tak řvou.” “Poženou se za námi!” “Ať to zkusí! Můžete být věru rád, že se mi podařilo vás vyrvat; kdyby se to nebylo zdařilo, zítřejšího dne byste se byl zřejmě nedožil.”

“Míníte opravdu, že by mě byli usmrtili?” “Bez milosti a slitování.” “Strašní lidé! U nás jsou také napolo divoké národy, před nimiž je nutno se mít na pozoru; ale tak krvelační jako Indiáni přece nejsou!” “Mýlíte se!” “Že se mýlím? Sotva!” “Ze svých zkušeností vám mohu dokázat, že je tomu jinak. Ve skutečnosti nejsou krvelační ani Indiáni ani Arabové, zde i tam se jen brání cizincům. Jak často mi v Orientě ukládali o život jen proto, že nejsem vyznavač Mohameda!

Neublížil jsem těm lidem ani dost málo, ani jsem je slovem neurazil. Indián nezná náboženskou nenávist a je nepřítelem bělochů jen proto, že běloši s nesmiřitelnou krutostí usilují o jeho vyhlazení. Indián hájí sebe a nic víc.” “Čím jsem se však já provinil na těchto Komančích?” “Snadnícím?” Ne ” “1HC. “Mýlíte se! Jste běloch a to stačí. Jaký poměr zachováváte k nim osobně, po tom se neptají. Ostatně cestujete jejich územím, aniž se ptáte, je-li jim to vhod nebo ne.”- “Co by mohli namítat?” “Myslíte, že nic? Mohu například cestovat po Persii tak, jako vy zde? ” “To se rozumí!” “Opravdu? Tábořit a spát, kde bych chtěl? Shánět potravu, jak bych si pomyslil? Střílet a lovit zvěř podle libosti?

Právoplatným občanům země brát potravu? Tomu že by se nebránili a nic proti tomu nenamítali?” “Hm!” “Ano, hrn! Což není už hned na pomezí každý šejk oprávněn, aby od cizince, jenž cestuje jeho územím, vybíral dávku, poplatek?” “Máte pravdu.” “Kdyby zde náčelník něco takového žádal, místo poplatku by dostal od bělocha kouli. Rudoši byli kdysi národ čítající několik miliónů hlav, a všechna půda, celý kontinent náležel jim. Z těch miliónů zbyl dnes jen ubohý houfek, který se počítá jen na tisíce, a ten houfek je bez milosrdenství honěn z místa na místo. Kdo je tu ukrutníkem, krvežíznivcem - rudoch nebo běloch? ” Peršan neodpověděl, ale k mému třmeni připoutaný Komanč, jenž mým slovům porozuměl, zvolal: “Uff, uff! Taková slova pronáší Old Shatterhand, třebaže je bledou tváří?” “Nikdy jsem jinak

nesmýšlel.” “Tedy jsi upřímný přítel všech rudých mužů!” “Ano, jsem; ale rudí muži by učinili lépe, kdyby ušetřili pronásledování a věrolomností mne i mých přátel.” “Rád bych to sdělil svým bratřím; ale nevím, navrátím-li se k nim. Usmrtí mě Old Shatterhand?”

Ne ” “i^e. “Propustí mé?” “Ano. Budeš přítomen mému vyjednávání s náčelníkem. Až je skončíme, propustím té, abys mohl Komančům říci, co bylo s To-kei-čunem ujednáno.” Zatím jsme dospěli poblíž místa, na němž jsem zanechal své druhy. Bylo těžko vyznat se v noci na volné prérii, proto jsem zahvízdl; odpověď došla; dodržel jsem směr přesně. Jim Snuffle mi volal vstříc: “Haló, sir! Hvízdáte vy, nebo hvízdá někdo jiný?” “Já! Kdo by tu měl hvízdat?” “Slečna Patti jistě ne; to je pravda! Podařilo se - ah, to jsou tři osoby místo jedné! Podařilo - se vám - -” “Jsem svobodný!” přerušil ho Džafar. “Mr. Shatterhand mě vyrval rudo-ehům!” “U všech hromů! To je zas výkon! A kdo je ten třetí gentleman? Rudoch? Komanč! To přesahuje všecko pomyšlení! Nemyslíš-li, starý Time?” “Ve*,” přisvědčil mu bratr. Ale přímo proti svému obvyklému lakonickému způsobu doložil tentokrát: “To je veliký výkon, nejinak než veliký. Přiznávám, že

mi rozum zůstává stát!” “Zůstává ti stát? Well, to je mnohem lépe, než kdyby ti utíkal. K ďasu -to bych si vyprosil, aby ti utíkal, neboť mít bratra bez rozumu, to by nebyla nejvyšší rozkoš.” Zatím jsem seskočil z koně. Když To-kei-čun

spatřil, že jsem opravdu přivedl jeho zajatce a k tomu ještě i bojovníka, ozval se zlostným “uff!”, ale nepromluvil ani slova. Moji druzi dychtivě chtěli vědět, jak se mi podařilo Džafara vysvobodit; k tomu jsemřekl: “Počkejte do zítřka! Až bude čas, ochotně vám to sdělím. Především promluvíme s To-kei-čunem. Musíme si zjednat záruku, že nás ušetří opětovné věrolomnosti.” “Záruku?” tázal se Perkins. “Ano, to je třeba. Podám ihned svůj návrh.” Řekl to tak horlivě, že jsem si neodpustil přidusit jeho ohnivost. “Žádal jsem od vás nějaký návrh, mister Perkinsi?” “Žádal? Ne.” “Počkejte, až to udělám!” . “Ale, sir, rozumí se, že se musíme dohodnout o tom, jak tohoto rudocha konečně zneškodnit!” “Co rozumíte svým “dohodnout se”? Není třeba, abychom se o tom dohodli, neboť To-kei-čun nám škodil jen v důsledku vašeho hloupého jednání. Kdybyste byl hned předem jednal chytřeji, nebyli by vám Komančové škodili.” “Hm,” zabručel mrzutě. “Každý člověk občas chybuje. Teď se můžeme uchránit dalších chyb tím, že náčelníka prosté zastřelíme. Ne-li, bude nás znovu stíhat.”

“Velice moudře jste se vyjádřil, Mr. Perkinsi! Nechcete se dopouštět dalších chyb, a jedním dechem navrhujete, abychom se dopustili chyby největší. Náčelník zůstane naživu!” “Opět vaše známá humanita, kterou nám ustavičně - -” “Mlčte!” přerušil jsem ho. “Zde takový výstřel nezazní. Pokud jsem s vámi, postarám se, aby nedošlo k vraždě. Není třeba podávat návrhy, povím sám, co se má stát a pak jsme hotovi!” “AU devila! Jste snad císařem a my vašimi otroky?” “Ne, jsem jen westman, který se nechce s vámi celé měsíce potloukat a hned toho, hned onoho tahat z rukou Indiánů. A to by mě neminulo, kdybych se měl řídit podle vás.” “Well! Nejsem tu sám, abych rozhodoval. Je tu ještě několik lidí, kteří jsou oprávněni vyslovit se, máme-li jednat podle společného dorozumění, nebo máme-li poslouchat jen jednoho - -” “Budiž! Dohodněte se s nimi. Ale pravím vám, že odtud okamžitě odjedu, stane-li se něco jiného, než co uznám za dobré!” “Ale to je už poručníkování, sir! Rád bych věděl, jak tu smýšlejí the both Snuffles!” K tomu odpověděl Jim: “Odvoláváte se na nás? Abych řekl přímo, oběma Snuffleům po vás nic není, nejsou vám ničím povinni. Setkali jsem se s vámi a jeli jsme s vámi, abychom vám pomáhali proti rudochům. Při tom se ovšem přihodilo to i ono, co Mr. Shatterhand nazval pitomostí. Nemohu tvrdit, že by při tom někomu křivdil. Což se máme ustavičně potloukat z místa na místo a vysvobozovat toho nebo jiného z pasti, do níž vleze? Ne! Mr. Shatterhand nám všem pomohl na svobodu, i mám za to, že může požadovat, abychom se nyní podle něho řídili. Co ty myslíš, starý Time?

Mám pravdu nebo ne?” “Máš.” “Souhlasíme s Old Shatterhandem?” “Yes.” ” Well! Ať tedy řekne, co se má stát!” Protože nikdo neodporoval, obrátil jsem se k zajatému náčelníkovi: “To-kei-čun nechť slyší, co mu pravím! Svému slovu nedostál a za to by měl být usmrcen. Jeho život spočívá v mé moci, ale daruji mu jej. Avšak nyní ho nepropustím, poněvadž by nás opět stíhal.” “Nebudu vás stíhat!” pronesl. “Tak mluvíš; ale nevěřím ti. Kdo jednou zklame, nezíská už nikdy důvěru. Pojedeš s námi a budeš připoután ke koni. Tvoji bojovníci se za námi nevydají, ale budou tě zde očekávat. Jakmile zpozoruji, že nás sledují, budeš zastřelen.” “Uff! Nedají se zdržet!” “Zůstanou zde, neboť jim to poručíš!”

“Neuposlechnou!” “Nemá snad To-kei-čun, válečný náčelník Komančů, žádnou vážnost u svého lidu a moc nad svými bojovníky?” “Pojedou za tebou proti mé vůli, neboť věří,-že jsem v nebezpečí.” “Vzkážeme jim oba, ty i já, že to tak není.” “Kdo jim to poví?” “Tento bojovník, kterého jsem proto vzal sebou.” “Uff! Propustíš ho na svobodu?” “Ano.

Vzal jsem ho s sebou pouze proto. Nyní odtud ihned odjedeme; ale dříve, než se hneme, vezmu k sobě tvou medicínu.” “Uff! Co s ní učiníš?” “Jen ji uschovám. Budeš-li jednat tak, že s tebou budu spokojen, vrátím ti ji a propustím tě.

Nezachováš-li se podle mé vůle, zastřelím tě a tvou medicínu zničím; spálím ji.” Náčelník mlčel. “Rozuměl jsi mým slovům?” naléhal jsem. “Ano.” “Jak odpovíš?” “Co uděláš, nezachovám-li se podle tvé vůle?” “Podivná otázka! Myslíš snad, že je na tvé vůli souhlasit či ne? Nejsi mým zajatcem, kterého mohu přinutit? Old Shatterhand se ti zaručuje, že se po třech dnech vrátíš k svým lidem s medicínou. Věříš, že svému slovu dostojím?” “Old Shatterhand nelže,” pravil. “Dobře! Za to poručíš svým bojovníkům tímto poslem, že nesmějí za námi jet, ale že mají zůstat zde a očekávat tvůj návrat. Svolíš-li k tomu, nebude ti ublíženo. Budeš-li se zdráhat, ani nepočkám, jak by s tebou naložili moji druzi, a usmrtím tě vlastní rukou. Mluv, nemám času nazbyt.” Váhal. Unaven všemi těmi tahanicemi, zamířil jsem mu ústí opakovačky na hlavu a poručil jsem: “Odpověz, nebo střelím. Po druhé tě nevybídnu. Jedna - dvě - - - -” “Uff! Odlož pušku! Splníš opravdu své slovo tak, že se budu moci navrátit s medicínou?” “Ano.” “Co učiní ostatní bledé tváře? Tobě věřím; ale zda i oni se budou řídit podle tebe?” “Slibuji ti, že každému z nich, kdo by jednal proti mému slovu pošlu kuli do hlavy.” “Věřím ti! Ať dýmka míru zpečetí naši úmluvu!” “To není třeba, neboť Old Shatterhand dostojí slovu i bez kalumetu; ale budiž po tvém. Vykouříme spolu dýmku míru, ne však mou, nýbrž tvou; určitě víš, proč!”

Měl jsem od toho vlastně upustit, neboť plamének ohně nás snadno mohl prozradit Komančům, kdyby slídili nablízku. Ale svolil jsem. Po odbytém obřadu jsem dal zajatému bojovníkovi požadovaný rozkaz; když jsem ho zbavil pout, skokem zmizel v nočních temnotách. Zvěd polapený předtím ho doprovázel. Uschoval jsem náčelníkovu medicínu u sebe a přikázal připoutat To-kei-čuna ke koni, potom jsme jeli po celou noc až do poledne, kdy už koně museli odpočívat. Při této přestávce Jim Snuffle navrhl, aby se jeden z nás vrátil a vyzvěděl, jsou-li Komančové za námi či ne; považoval jsem to za zbytečné, přesvědčen, že se rudoši tentokráte podřídí náčelníkovu rozkazu. Neobával se jen o život, ale, což je důležitější, o svou medicínu. Po třech dnech jsme dorazili k hranicím Nového Mexika, a tu jsem už měl nejvyšší čas, abych se od tlupy odloučil a nastoupil svůj původní směr. Rozvázal jsem pouta To-kei-čunovi, odevzdal jsem mu medicínu a řekl mu, že je svobodný. Odjel a neprojevil ani slova díků nebo nevděku. Daroval jsem mu život a přitom jsem dobře věděl, že by mě opět považoval za nepřítele, kdybychom se někde setkali. Krátce se odbylo loučení s Perkinsem a oběma vůdci, kteří na sebe za celou tu dobu ničím neupozornili - proto o nich škoda mluvit. Jim Snuffle mi podával obě ruce a řekl: “Sir, víte dobře, že se naše názory někdy rozcházely; ale soudný člověk musí mít rozum, chce-li jednat jako rozumný muž. Proto jsme také nahlédli, že jste měl konec konců pravdu. Odpouštíte nám?” “Nemám co, milý

Jime.” “Co pravíte? Milý Jime? Za to vám děkuji zvlášť, neboť řekne-li Old Shatterhand “milý Jime”, je to tuhle pro člověka nejvyšší radost. Nemyslíš, starý Time?” “Well! Loučíme se tedy přátelsky, a budeme považovat za radost i čest, spatříme-li vás ještě někdy, sir. Pojedeme ještě kus cesty s Mr. Džafarem, snad až do Santa Fé, kde už najde dobré vůdce do Saň Franciska. Nuže, mějte se dobře, Mr. Shatterhand, a nezapomeňte na staré both Snuffles!” Stiskl jsem mu ruku, i jeho bratrovi se slovy: “Budu na vás vzpomínat rád. Či bych na vás měl zapomenout, milý Time?” “No!” odpověděl krátce, ale pohnutě, obrátil koně a odjel za ostatními. Zůstal se mnou již jen Džafar, jenž řekl: “Sir, nemohu vypočítat vše, čím jste si mě zavázal; mou touhou je, abych se vám mohl někdy odměnit. Mohu věřit, že se to někdy stane?” “Říká se, že na světě je vše možné.” “Nezavítáte snad ještě někdy k Šammarům?” “Nezříkám se toho.” “Snad přijedete i do Persie?”

“I to je možné.” “Nemohl abyste mi snad naznačit dobu, kdy -?” “Ne. Jsem jako pták bez hnízda; jdu hned tam, hned jinam…” “Nelze tedy ustanovit, kdy a kde bychom se mohli setkat. Považuji za vedlejší vysvětlovat vám, kdo jsem a čím se snad stanu. Ostatně sám to nevím. Jsem však přesvědčen, že uslyšíte o mirzovi Džafarovi, který je synem mirzy Masuka. Zapamatujte si to jméno! Abyste si pak někdy na mne vzpomněl, dovolte, abych vám nabídl tuto zbraň na památku. Byla příčinou, že jsem se s vámi seznámil a byl vámi vysvobozen. Chcete mi způsobit potěšení a vzít si ji?” Podával mi handžár, který jsem mu vrátil po jeho osvobození. “Měl bych sice odmítnout,” usmál jsem se, “poněvadž handžár je příliš drahocenný; nechci vám však - -” “Příliš drahocenný?” přerušil mne. “Přál bych si, abych se vám mohl lépe odměnit! Snad k tomu dojde později. Pro každý případ vám slibuji: kdokoli mi ten handžár ukáže, ať dříve nebo později, buď si kdo buď, může spoléhat, že pro něho učiním vše, co by si přál, pokud to bude vůbec možné. Mějte se dobře, drahý příteli! Ostatní jsou už tak daleko, že je sotva vidím.” “Mějte se dobře! A děkuji vám za dýku! Nepřeji si však nijak, aby mi někdy měla sloužit za poukaz na vás.” Stiskli jsme si pravice a rozjeli se, každý jiným směrem: on na západ, já na jih. Handžár jsem vsunul za pás, a vůbec jsem netušil, jak velice důležitý pro mne bude v pozdější době. Z posledních Džafarových slov vyznívalo jakési sebevědomí, jako by věděl, že nabude mocného a vlivného postavení.

Kým byl nyní! Nevěděl jsem, zůstal mi hádankou. Nemluvil ani o sobě, ani o svých poměrech, ani o své úloze, a mně se příčilo, abych se ho dotěrně vyptával. Poněkud sdílnější mohl ke mně přece být; vždyť jsem ho zachránil od smrti; stalo se však i tak dobře, neboť - -kdož ví, spatříme-li se opět někdy? Má ěa Alláh kaň vampa lam jaša lam jekun - co Bůh chce, stane se; co nechce, nestane se!

Kapitola pátá LEVKREVNÍ MSTY

Jak jsem již často ve svých knihách podotkl, a opakuji to znovu důrazně, nejsem přívržencem učení o vlivu osudu. Jsem naopak pevně a neochvějné přesvědčen, že nás vede ruka Všemohoucího, Vševědoucího a Milujícího, bez jehož vůle - podle slov Písma - ani vlas nám s hlavy nespadne. V tomto přesvědčení mne nezviklají ani ti, kteří se té ruky zřekli, kteří jdou vlastními cestami a popírají vyšší řízení. Nabyté zkušenosti mi platí více než tvrzení lidí sebe učenějších, kteří snad jen proto nevidí vlivy prozřetelnosti, poněvadž prozřetelnost popírají. Často, přečasto jsem získal zkušenost, že na pohled nepatrná událost, kterou jsem zažil před lety a na níž jsem již dávno zapomněl, se najednou projevila neočekávaně svými následky a ovlivnila mé jednání i činy tak, že jen tehdy bych se odvážil tvrdit, že mé dřívější myšlenky a rozhodnutí závisely na pouhé náhodě, kdybych byl - duševně slepý. Tak bylo i při mém setkání s Peršanem Džafarem. V mém více než neklidném životě byla to krátká příhoda, na niž jsem si jen zřídka kdy vzpomněl. Doznávám, že i darovaný handžár mi přestal dávno být “upomínkou”. Vytahoval jsem jej občas, aniž mi připomínal svého bývalého majitele, aniž jsem bral v úvahu, že by kdy mohl mít pro mne zvláštní význam, leda jako kterákoliv jiná má zbraň. A přece měla tato napolo zapomenutá příhoda, kterou jsem v nešťastných dnech po Vinnetouově smrti prožil v Americe, své následky. Příběhy, o nichž teď budu vyprávět, to dokáží. - - Čtenáři mých knih snad vědí, že jsem kdysi6 na cestě karavany smrti z Bagdádu do Kerbely byl i se svým věrným hadži Halefem Omaxem zachvácen morem; unikli jsme smrti pravým zázrakem. Zázrak to byl i proto, že jsme před 6May: “Z Bagdádu do Istambulu”

svým těžkým onemocněním zažili příhody, které naše tělesné i duševní síly vyčerpaly téměř do dna. Ty hrozné dni, v nichž jsme sami dva bez jakékoli pomoci byli odkázáni jen a jen na sebe, zaujímaly pochopitelně vždy v mých vzpomínkách zvláště vynikající místo, a stejně hluboce se do mé mysli vryla krajina, kterou jsme se týdny potáceli mezi životem a smrtí. Lze pochopit, že jsem si po čase přál opět navštívit místa, která nám tehdy byla tak osudná; a přání odcestovat do Orientu bylo mi tím bližší, že jsem se přímo obával vrátit se do Ameriky, kde by mi vše připomínalo ztrátu Vinnetoua. Můj list hadži Haléřoví, který jsem mu poslal po svém návratu domů, ležel v Mosulu jistě několik měsíců, nemyslil jsem tedy, že by mne u Haddedihnů očekávali. K odpovědi potřeboval hadži vždy spoustu času, než ji v potu tváře ukončil; není tedy divu, že naše vzájemná korespondence netrpěla ukvapeností. Aniž bych věděl, kde právě Haddedihnové pasou svá stáda, vydal jsem se nazdařbůh k Tigridu. Po dlouhém vyptávání jsem se dověděl, že se Haddedihnové zdržují někde poblíž džebelu Chonuka, a tam jsem také pomalu zamířil. Cesta nebyla zrovna bezpečná, neboť právě tady jsem se mohl srazit s nepřáteli Haddedihnů, kteří mne znali; poznají-li mne, mohl jsem očekávat, že se budu muset bránit. Byl jsem sám; kůň, na němž jsem jel, neměl valnou cenu; nekoupil jsem si drahého, neboť jsem věděl, že se Halef postará, abych dostal co nejlepší jízdní zvíře. Štěstí mi přálo; nesetkal jsem se s nikým. Teprve když se přede mnou na jihu vynořila výšina Chonuka, narazil jsem na několik jezdců, jimž se mi však podařilo se vyhnout.

Jen jeden z nich přišel blíže a jakmile mne zpozoroval, zastavil koně a nedůvěřivě uchopil pušku. Projevil jsem větší důvěru než on, zamířil jsem k němu a pozdravil ho přátelským sallam. Váhal s odpovědí, změřil si mne nevlídně pohledem a aniž odpověděl na můj pozdrav, tázal se: “Jsi Turek, posel mosulského paši?” “Ne,” odpověděl jsem. “Nezapírej! Vidím to na tobě. Tvůj obličej má světlou barvu obyvatelů měst.” Nebyl jsem ještě dlouho na cestě, aby mne slunce opálilo, a věděl jsem dobře, jak neoblíbený je u Beduínů Turek, za něhož považují každého, kdo nemá výrazné rysy kočovníka. Zejména pašovi úředníci byli u Beduínů nenáviděni; kočovníci vždy popírali právo vlády

vybírat daně. Proto jsem řekl: “Co je mi po pašovi! Jsem svobodný člověk a nejsem poddán nikomu.” “Jak se může Turek nazývat svobodnýmčlověkem?” zvolal pohrdavě muž. “Nezávislý je jen Bedavi.7” “Už jsem ti řekl, že nejsem Turek.” “Čím jiným bys byl? Kurd nejsi, to vidím. Z kterého jsi národa?” “Jsem Frank, cizinec z daleké země.” 7Beduín. “Frank? ” zasmál se s opovržením. “Jak hloupá lež! Žádný Frank se neodváží sám do této krajiny.” “Myslíš, že jen Beduíni jsou odvážní?” “Ano, to si myslím.” “A přece ses zastavil, sotva jsi mne spatřil. Já jsem jel klidné k tobě! Kdo z nás projevil větší odvahu?” “Mlč! Setkat se s jediným mužem v stepi, k tomu není třeba odvahy. Pověz mi, kterému národu nebo kmeni západu příslušíš a jak se jmenuješ!” Ptal se bezmála hrozivé a při tom si významně pohrával se spouští své ručnice. Neznal jsem toho muže; nepatřil k Haddedihnům; proto jsem mu neodpověděl a tázal jsem se stejně příkře jako on: “Odvažuješ se mne vyslýchat? Kdo ti dal k tomu právo?” “Já sám!” “A proč si to právo osobuješ?” “Protože se nablízku pasou stáda mého kmene.” “Kterého kmene?” “Haddedihnů!” “Ty nejsi Haddedihn!” “Jak to můžeš říci?” obořil se na mne.“Pravím, že jsem!” “Nejsi! Kdybys jím byl, znal bych tě.” “Tak? Ty znáš všecky muže, kteří bydlí v poušti?” tázal se a dával teď zřetelně najevo svůj posměch. “Znám všecky muže Haddedihnů, kteří jsou asi v tvém stáří,” řekl jsem klidně. “Alláh! Jsi přítel či nepřítel Haddedihnů?” “Přítel.” “Dokaž to!” Teď jsem se zasmál já. “Poslyš, je-li třeba zde něco dokazovat, tedy musíš především dokázat ty, že jsi Haddedihn!” Kohoutek na jeho dlouhé pušce cvakl, když muž hněvivě zvolal: “Chceš-li mne urážet, dostaneš kouli! Jsem Haddedihn, ačkoliv jsem dříve příslušel k slavnému kmeni Ateibé!” “Tak? Co teď pravíš, zní jako pravda, ale přesto jsem měl pravdu také já. Znal jsi šejka Maleka?” “Ano. On dávno zemřel.” “Správně. Byl dědem Hanneh, ženy mého přítele hadži Halefa Omara, šejka Haddedihnů.” “Tvého přítele? ” tázal se udiveně. “Ano. Jsem Kára ben Nemsi, o němž jsi snad slyšel, jsi-li teď Haddedihn.” V obličeji muže se nyní zračil podiv, potom pochybnosti a nakonec opovržení.

“Prosím tě, nelži tak!” vyrazil konečně. “Domníváš-li se, že ti uvěřím, tedy jsi nepochybně opilý, nebo ses zbláznil! Ty bys tak vypadal na Karu ben Nemsi!” “Jsem jím!” řekl jsem klidně. “Kdybys ty jím byl, pak je el aszur el nirs - vrabec orlem!” “Nevěříš mi? Patrně neznáš Karu ben Nemsi?” “Neznám ho, neboť jsem teprve rok u Haddedihnů; ale slyšel jsem o něm tolik, že ho nepotřebuji vůbec znát, a přece vím, že lžeš. Kára ben Nemsi je jediný Frank, který by se sám odvážil mezi Šammary, ale ty nejsi Frank, nýbrž sluha mosulského paši!” “Mašalláh! Tvé myšlenky jsou podivuhodné. Právě proto, že tu jsem samotný, musím být Kára ben Nemsi - to by byl jediný správný závěr, plynoucí z tvého tvrzení.” “Věru, ty se vskutku přeješ, abych se ti vysmál! Dokáži ti, že nejsi tím, za koho se vydáváš.” “Dokaž to!” “Slyš tedy a potom se zastydl Nesu dopis do Mosulu pro Karu ben Nemsi, který je teď v bilad Amerika. Dostane dopis, až se vrátí do své vlasti. Může zde být, má-li jej obdržet ve svém stanu? ” “Proč ne? Ty jsi pochyboval o mém rozumu; nyní skoro věřím, že sám žádný nemáš. Před devíti měsíci byl jsem v bilad Amerika a tehdy jsem psal hadži Halefovi, šejkovi Haddedihnů, že pojedu do Persie a že jej při tom navštívím. Mám snad se svou cestou čekat, až mi třeba až po létech odpoví? Jsem zde dříve než se nadál; to je to celé. Dal jsem mu ostatně obálky na dopisy, ‘které mi píše. Máš-li list s sebou, vypadá obálka takto.” Vyňal jsem z kapsy zápisník, napsal jsem na jeden list svou adresu tak, jak jsem ji dal Halefovi, a ukázal jsem mu ji. Muž sáhl do šálového pásu,vytáhl dopis, porovnával obojí dlouho a pečlivě, a pak zvolal: “Alláh akbar! Neznám toto písmo ani slova, ale písmena se shodují. Byl bys skutečně emír Kára ben Nemsi effendi? Pak musíš mít dvě pušky, velkou a malou, o nichž každý ví, že - -” Zarazil se, neboť jsem sňal pušky z plecí a ukázal mu je. Teď bylo nejvýš zajímavé pozorovat jeho obličej. Bohužel užil jsem toho požitku jen krátce, neboť muž mi rychle strčil dopis i se zápisníkem do ruky a zvolal: “la surúr! Hamdulillah! - O, radosti, ó, útěcho! Alláh buď veleben! Kára ben Nemsi je zde! Jedu nazpět, ujíždím domů, abych to ohlásil!” Obrátil svého koně, pobodl jej a uháněl pryč směrem, odkud jsem ho viděl přicházet. Obě pušky, dopis i zápisník v rukou, musel jsem se smát. Ten muž měl zvláštní způsob, jak uvítat čestného hosta Haddedihnů na pastvištích kmene, k němuž přináležel. Jak daleko mám ještě k Haddedihnům, jsem ovšem nevěděl - alespoň to mi mohl říci - nicméně jeho stopa byla mi jistým vůdcem; a tak jsem seskočil s koně, usedl jsem do trávy, v časném jaře vysoké, abych si

s náležitou uctivostí přečetl psaní svého dobrého hadži Halefa. Dopis byl psán zcela originální smíšeninou arabštiny a turečtiny, kterou zde čtenáři musím přeložit, čímž se bohužel setřou mnohé půvaby, jimiž se list vyznačoval. Zněl: “Hadži Halef Omar, šejk Haddedihnů velkého kmene Šammarů, emírovi hadži Kára ben Nemsi effendimu, svému příteli. Pozdrav! Miluji tě! Ještě pozdrav! Tvůj dopis, 6 effendi, došel. Zrovna při modlitbě el asr. Díky! Milost! Oddanost!

Slunce na mne svitlo, neboť jsi mel dosti inkoustu ku psaní. Všichni se radují, hamdulillah! Neklesej na mysli; budu hned psát, abych Ti odpověděl. Ó, péro! O, inkouste! Vyschl mi docela. Poslal jsem pro vodu a vlil ji do něho! Měkne! Řídne! Mašalláh! Písmo je bledé, ale ty je přečteš, neboť jsi nejučenější z učenců východu i západu. Přisahám to!

Hanneh, má žena, nejkrásnější květina mezi ženami, voní stejně jako před desíti i více lety. Ty nemáš ženy? Alláh se nad Tebou smiluj! Kára ben Halef, můj syn, nesoucí Tvé jméno, je už skoro chytřejší otce; předstihne mne v mnohém! Má duše je tím potěšena; proto však přece volám: ouvej , ouvej! Má stáda se množí, můj stan se zvětšuje. Ó, peníze, ó, bohatství, ó, velbloudi, koně, ovce, kozy a jehňata! Vede se Ti podobně? Je Tvé mléko tučné a husté? Či jsou tvé datle červivé? Pak se hodí jen na žrádlo pro dobytek. Ó, chudobo, ó, starosti, ó, zhoubo! Jak roste tráva ve Frankistanu?

Jsou stále dobré Tvé stany? Nejsou-li, záplatuj je! Z malé dírky bývá rychle díra. Ó, vítr, ó, déšť, nesmějí dovnitř! Je úplněk, jak je u Tebe? Varuj se hříchů, rozmnožujíf se jako mravenci v stepi! Nepřecpávej svých velbloudů, raději k trpělivosti je vychovávej. Koně své nech venku spát; svou oblíbenou kobylu však vezmi do stanu! Ó, noci, ó, roso, škodíte jí! Dobře Ti radím: Varuj se nachlazení a nepravostí! Obé usmrcují, jedno tělo, druhé duši, obojího byla by u tebe škoda. Věř mi, nebofjsem Tvůj přítel a ochránce! Chceš jet do Persie, já též, vždyť pojedu s Tebou. Jak bych nejel, ó, effendi! Chci opět žít s Tebou a umřít s Tebou! Přijď! Ben Rih, nejskvělejší z koní, Tě ponese. Jeho otec Ti patřil - za to vezmi nyní syna a vrať mi ho pak zas! Hle, jak Tě miluji a ctím: začal jsem tento dopis třetího dne měsíce tišrín el auvl, a končím jej dnes devátého dne měsíce kanun el táni; toť více než čtvrt roku; tak velice Ti mé srdce patří! Až přijdeš, nebudu Ti už psát, nýbrž všechno povím ústy. Bud’shovívavý k svému kmeni, přísně však dohlédni na jazyky starých žen; pak budeš moudrým vládcem a sklidíš čest a slávu! Nelibuj si v svých chybách, sídi, aby nevzrostly ve lvy, kteří

by Tě roztrhali! Piješ

ještě stále víno? Ó, Mohamede! Prorok je zakázal! Tys křesťan, já musím poslouchat korán, ale přineseš-li víno, budu je pít s Tebou! Ó, požitku, ó, slasti! Očekáváme Tě již od zítřka. Ovce s nejtučnějším ocasem je připravena, aby byla zabita, až přijedeš. Těší se velice z té pocty. Utáhni své sedlo vždy dobře; jinak se s Tebou sveze dolů! Ó, zlomené ruce, nohy a žebra! Hanneh, nejskvělejší mezi ženami, nenamítá nic proti tomu, pojedu-li s Tebou. Je stále krásnější. Ó, štěstí, ó, požehnání, ó, manželství! Nestonej! Ujišťuji Tě, že to škodí zdraví, vždyf jsem Tvůj opravdový přítel! Nechoď mezi nevěřící a rouhače, nýbrž viz příklad těch, jež jsi uvedl na správnou cestu. Hle, dnes je už čtvrtý den měsíce nisán; psaní je tedy ještě o tři měsíce delší. Ó, délko doby, ó, počte mnohých dnů! Myj se denně pětkáte, při každé modlitbě jednou; nemáš-li vody, vezmi aspoň písek! táboříme v blízkosti Qalat Šerkát a potáhneme brzy na západ; proto vysílám posla do Mosulu. Vstávej časně, věz, že ranní modlitba je lepší spánku! Vezmi s sebou své slavné pušky a přijď co nejdříve! Pozdrav, úcta, láska, zbožňování a napomenutí od Tvého přítele a ochránce, jímž je hadži Halef O mař ben hadži Abul Abbas ibn hadži Davud al Gossarah.” Znal jsem podivný sloh svého malého Halefa a věděl jsem, ještě než jsem dopis otevřel, že obsahuje množství napomenutí, k nimž, pokud jsem se znal, nebylo důvodů. Vskutku - nemýlil jsem se! Mám si zalátat své stany, varovat se nepravostí, nepřecpávat velbloudy, vystříhat se hříchů a nachlazení, sedlo dobře utahovat a podobně. To byl Halefův způsob a zvyk, tím mně dával najevo svou péči a lásku. Ani v nejmenším mne to neuráželo, naopak rozesmálo mne to. Před třemi měsíci napsal: “Očekáváme tě již zítra,” a přes tuto dlouhou dobu, než dopis dopsal, byl jsem tu dříve, než se nadál. Věděl jsem, jaký účinek vyvolá v ležení zpráva o tom, že přicházím. Včerných stanech z kozí srsti nezůstane ani dítě, které už umí trochu běhat; každý, kdo může do sedla, jistě mi přijede naproti. Když jsem si dopis znovu s opravdovým požitkem přečetl, vyskočil jsem do sedla a jel po stopě nevěřícího Tomáše z kmene Ateibehů, jehož jsem tak rychle obrátil na víru. Stopa vedla přímo k jihu, k výšinám džebelu Chonuka. Soudil jsem, že ležení Haddedihnů není příliš vzdáleno. Celá daleká, širá step tvořila jediné, nepřetržité moře prvních jarních květů; můj kůň byl až po sedlo obalen květinovým pelem, poslův valach však ne. Proto jsem se domníval, že ten muž, když mne potkal, neurazil ještě valný kus cesty; přálo mu štěstí, že hned na začátku jízdy do Mosulu potkal adresáta svěřeného dopisu. Uplynula sotva čtvrthodina a poznal jsem, že má domněnka byla správná. Nejdříve se ve stepi objevili dva jezdci, kteří mi v nejprudším trysku jeli vstříc. Jeden na vraníkovi, druhý na běloušovi. Ještě jsem nerozeznával jejich obličeje, ale věděl jsem, kdo je to: hadži Halef Omar na své bílé, nevyrovnatelné klisně, náležející kdysi Mohamedu Eminovi a pak jeho synovi Arnadu el Ghandurovi, a vedle něho Kára ben Halef na vraném hřebci Assilovi ben Rihu, potomku mého nezapomenutelného Riha. Kus cesty za nimi cválal někdo na strakošovi. Byl to Omar ben Sadek na koni, kterého jsem kdysi ukořistil na Balkáně na bratrech Aladžiových. A tam - daleko vzadu - šinul se celý velký a široký mrak jezdců, z nichž jeden se snažil předhonit druhého. Halef a jeho syn měli nejlepší koně; dostihli mne nejdříve. Seskočil jsem, abych je přivítal ve stoje. Téměř ještě v letu svezli se s koní. Halef rozpřáhnul paže a vrhl se ke mně: “Sídi8, sídi, můj dobrý, milý sídi,” volal. “Má slast nenalézá řeči a mé nadšení nemá slov! Promiň mi, že radostí nejsem schopen řeči!” Sevřel mne v náručí a položil hlavu na má prsa a hlasitě plakal. Políbil jsem ho na čelo a tváře a řekl jsem: “A ve mně umlkl hlas touhy, která mne k tobě táhla; byla vyslyšena a velebím Alláha, jenž mi dopřál tohoto šťastného shledání.” Tu mne objal ještě pevněji, potom se však rychle obrátil k synovi a děl: “Viděl jsi, synu? Můj sídi, můj effendi mne objal! Kára ben Nemsi, jehož ctíme a jejž zbožňuji, čtyřikrát mě políbil! To je více, tisíckrát více, než zaslouží má láska a přátelství k němu. Nikdy nezapomeň, že se jeho rty dotkly obličeje tvého otce! Je to i pro tebe sláva, jíž se nevyrovná žádné vyznamenání!” Přitáhl syna blíž ke mně, aby mi podal ruku; sklonil jsem se k hochovi a políbil jsem ho na čelo; řekl jsem: “Jsi synem mého přítele Halefa, podle mne i podle něho Kára ben Halef zvaný. Věz, že tě miluji jako otec. Přál bych si, abys vyrostl v muže, jakým je on!” Můj malý hadži Halef se pyšně vztyčil a s radostí zvolal: “Slyšel jsi slova největšího hrdiny, kterého znám, můj synu? Máš dospět v muže, jakým jsem já, tvůj otec! Usmrtili jsme lva a zdolali černého pardála; byli jsme v každém boji vítězi, a žádný nepřítel nespatřil naše záda. V tvých žilách koluje má krev a pod tvýmčelem bydlí přednosti mého ducha. Dejž Alláh, abys někdy svými činy dosáhl proslulosti svého udatného otce!” Ano! To byl Halef! Hned od prvého okamžiku našeho shledání musel básnit.

Honosné řečnění se mu stalo, aniž bylo zavržitelnou chlubivostí, druhou přirozeností. Jaksi bezděky uměl Halef i výjevům nejhlubšího pohnutí a vážnosti dodat svým nevinným a nehledanýmřečnickým vyvyšováním bodrou příchuť. Kdo se s ním seznámil, tomu to přestalo být nápadné. Zatím ke mně dojel i Omar ben Sadek a seskočil se svého koně Aladži. Podávaje mi obě ruce, řekl: 8Pane.

“Sídi, nevynikám slávou ani ctí jako hadži Halef Omar, náš šejk; ale miluji tě stejně vroucně jako on. Za to, co jsi pro mne učinil, budu ti věčně hluboce vděčen. Buď nám vítán! Všichni dobří duchové přicházejí k nám s tebou.” A nyní se přihnal veliký, hustý a mnohohlavý houf jezdců! Otěže v levici a pušky v pravici, přihnali se, jásali a hlučeli, jako by nás chtěli rozdupat. Divokým tryskem přiletěli až na tři kroky k nám, přitáhli koně, až se vzepjali, obrátili je, pádili zpět a znovu se vrátili, tvořili rozmanité figury; začali znovu, vířili kolem nás za ustavičné střelby zdánlivě v divoké směsici, a stříleli z pušek tak silně a tak blízko nás, že jen dobrý znalec jejich způsobů se nelekal. Za nimi se honila mládež na koních, a to až po pětileté i čtyřleté hochy, a přihlížela k této hře, jíž Arabové jmenují fantasia a jíž se ovšem mládež

nesměla zúčastnit. Potom jsme vsedli na koně a ve středu jezdců jsme pádili tryskem k táboru, před nímž,nás očekávali starci, ženy a dívky, aby nás přivítali: Alan vasďlan! Marhaba! HabakeK”. Sestoupili jsme před novým, pěkným stanem z červené kozí srsti, v němž jsem měl bydlet. Svědčilo o znamenitém blahobytu kmene, že Haddedihnové měli zvláštní stan k ubytování hostí. Později když mě Halef s pýchou vedl kolem duáru10, aby mi ukázal stáda, poznal jsem s radostí, že tito se mnou spřátelení lidé se těší mnohem většímu blahobytu než zpočátku, kdy jsem se s nimi seznámil. Když jsem to řekl Haléřoví, použil ihned mé poznámky za vhodnou záminku k dalšímu řečnickému výkonu. Tázal se: “Víš, sídi, komu děkuje můj kmen za svůj blahobyt?” “Nuže, komu?” “Neuhodneš?” “Komu jinému, než tobě! či snad ne!” Založil obě ruce na srdci, vzpřímil šíji a důležitě řekl: “Ano, mně! Jsem šejk, a ty chápeš, co zmůže dobrá vláda! Ano, mně, jen mně, jemuž jsou svěřeni tito poddaní tělem i dušemi, které v tělech přebývají. Jsem svému lidu otcem i matkou, dědemi

bábou, ano i pradědem, prabábou a prapředkem. Živím a šatím své muže, myji je i česám; poučuji je a napomínám; kárám je i soudím; zachovávám je a ochraňuji. Získal jsem jim bohatství a štěstí. Můžeš uhodnout čím? Je to jediné krátké slovíčko.” “Myslím, že máš na mysli slovo mír.” “Ano, mír. Mohamed Emin a Amad el Ghandur smýšleli bojovně, ale neměli štěstí. Kdybychom kdysi, ty a já, nebyli k nim přišli, Haddedihnové by byli ve všech bojích podlehli. Mohamed Emin padl v potyčce; Amad el Ghandur se dopustil takových chyb, že se musel zříci hodnosti šejka. Potom byl zvolen Málek, děd mé ženy Hanneh, která je nejlíbeznější ze všech krásných paní kterékoli země a kteréhokoli národa. Málek, ačkoliv byl starý, jako každý Ateibeh miloval boj. A také neměl štěstí. Když zemřel, zvolili mne. To byla 9Vítáme vás! ‘“Stanová ves.

nejmoudřejší volba, jakou kdy učinili! Víš, sídi, že jsem zdatný bojovník a že jsem se nikdy nepřátel nebál. I mně se líbilo dobrodružství a nechtělo se mi, aby má ocel rezavěla v pochvě, ale zatím ses vložil do věci ty, sídi!” “Já?” “Ano, ty!” “Jakto?” “Z úst mé ženy Hanneh, nejkrásnější růže mezi květinami ženských stanů, zazněl tvůj hlas. Velmi často jsi mi připomínal povinnost milosti, milosrdenství a dobroty; velmi často jsi říkal, že člověk je stvořen k práci a míru. Učil jsi, že láska je největší moc na nebi i na zemi, a že jí nic nemůže odolat. To byla tvá slova. Ale tvé skutky působily ještě mocněji než slova. Šetřil jsi nejednou nejzapřísáhlejší nepřátele, pokud jen bylo lze. Vždycky jsi hleděl raději mírností nebo lstí dosáhnout, co mohlo dříve a snáze být vyřízeno přísností nebo přímo bojem. Abys ušetřil nepřítele, desetkrát ses odvážil vlastního života. Více než slova pronikly tvé skutky k srdci mé Hanneh, jíž přísluší přední místo mezi všemi dcerami a matkami v této zemi. A ještě dlouho, dlouho potom, když jsi nás opustil, sedávala Hanneh tiše ve svém stanu a zbožně skrze stěnu naslouchala, když o tobě bylo vyprávěno. V tobě nalezla svůj chajalf1 a nedopustila, aby mi šavle vyjela z pochvy. Pamatuješ se, že jsme oba, já a ty, zvítězili nad nepřáteli Haddedihnů, takže se nadlouho stali neschopnými vážného boje? Když jsem se stal šejkem, jednotili se znovu k povstání proti nám. Hodlal, jsem je mečem pokořit, ale Hanneh, první mezi ženami, démant mezi drahokamy, řekla, že bys na mém místě místo násilí použil chytrosti, a poradila mi, abych nepřátele rozdvojil; ano, pověděla mi, jak to velmi snadno dosáhnu. Poslechl jsem ji a tak jsem se vyhnul boji. Přesto, sídi, se naše moc zdvojnásobila!” “Hm!” zabručel jsem, usmívaje se. “Zdá se, milý Halefe, že ti Hanneh svou radou velmi prospěla.” “Hm!” zabručel teď on, ne však s úsměvem, nýbrž zamyšleně. “Mohu ti něco svěřit?” “Vše, co si přeješ.” “Ale nesmíš to nikomu povědět!” “Jak víš, nežvatlám.” “Vím velmi dobře; slyš tedy mé tajemství, ale ukryj je až na dně svého srdce!” Přiblížil se mi ústy k uchu a zašeptal: “Hanneh je nejen nejlíbeznější mezi květinami harému, ona je i nadmíru chytrá žena. Sídi, přiznám se ti: ona má vždy pravdu!” Téměř bych se byl hlasitě zasmál. Vida, můj statečný Halef je pod pantoflem! Nebyl šejkem Haddedihnů on, nýbrž jeho “nejlíbeznější mezi květinami!” “Vzor, ideál.

Nebyl jsem tím však nijak rozmrzelý a ani zdaleka mi nenapadlo, abych si ho proto méně vážil. Každý horkokrevný a cholerický muž by měl pokládat za štěstí, dostane-li rozvážlivou ženu, která jej dovede přívětivé ovládat. A dvojnásob je šťasten, kdo i přes svou letoru přijme od takové ženy radu, výstrahu i návod. Proto neztrácí ani atom své mužské důstojnosti. Poznal jsem nejedno manželství, jehož štěstí se zakládalo jen v tomto láskyplném a obezřetném vedení ženině. Takové ženy jsou perly, které nelze ani dost ocenit! Halef mi byl kdysi sluhou i průvodcem nadmíru věrným, obětavým a ve všedních záležitostech nejvýš spolehlivým; odvahy a statečnosti měl vždy dost, a kdykoli šlo o to, aby mi pomohl, rád by za mne i život nasadil; avšak v opravdovém nebezpečenství nebylo na něj plné spolehnutí, neboť právě jeho neohroženost ho zaváděla na scestí, působila mi i nepříjemnosti, nejednal-li podle mých instrukcí. Byl jsem proto ze srdce rád, když jsem slyšel, že Hanneh je z toho druhu obezřetných žen, o nichž se říká: “Když k oblakům on letět prahne, ona ho včas dolů za šos stáhne. ” Tázal jsem se tedy Halefa: “Má-li ona vždycky pravdu, to asi ty nevycházíš z chyb, což?” “Ne! Ale - jak můžeš tak o mně smýšlet, effendi! Proč by neměl tvůj Halef nikdy mít pravdu? Souhlasím s ní přece vždy! Mám tedy zrovna tak pravdu, jako ona!” “To je od tebe velice moudré, můj milý Halefe!

Muž, který neváhá poslechnout rozvážné rady své ženy, podobá se muslimovi, jenž jedná vždy podle koránu.” “Těší mne, že takto usuzuješ! Někdy se mi sice zdá, že byph také měl něco namítnout, ale pohlédnu-li do obličeje nejlíbeznější mezi ženami, vidím, že má vždycky pravdu. Jak bych mohl její laskavost zarmoutit a úsměv proměnit v bolest? Musím ti říci, sídi, že její úsměv se vždy přenese na můj obličej a pak - - pak - - inu, pak - přenáší se - ” Zarazil se a proto jsem - rovněž s úsměvem - pokračoval za něho: “Pak se přenáší i na kmen Haddedihnů, a nakonec se usmívá celý kmen?” “Ano, effendi, je tomu téměř tak. Hanneh, koruna všech žen, září mírností, ta přechází na mne a potom na všechny, s nimiž musím jednat. Moji Haddedihnové nejsou už drsní a bezohlední bojovníci jako dříve. Ano, pomysli, sídi, stává se, že zdvořile jednají i se mnou, se svým nejvyšším velitelem! To vše vychází od tebe, z tvé nauky, z tvých činů, a poněvadž mě nikdo neslyší, řeknu ti upřímně: v svaté knize křesťanů, přísahám Alláh i jeho prorok, je obsažena mnohem, ano, mnohem větší moudrost nežli v koránu, v němž jsem kdysi shledával soubor všeho nebeského i pozemského vědění! Přál jsem si kdysi, abych tě obrátil k islámu a mrzela mne tvá zatvrzelost; nyní však shledávám, že v jediném laskavém úsměvu mé Hanneh, jíž není rovné mezi ženami, spočívá

více moudrosti, než ve všech jednostočtrnácti suvarnsvaté knihy Mohamedovy. A potom - - - poslyš, efFendi, ještě jedno tajemství!” Opět se přichýlil ústy k mému uchu a šeptal: “Také Hanneh, jediná růže mezi květinami a květy ženského světa, zamítá korán.” “Opravdu?” “Zamítá, docela jej zamítá!” přisvědčil velmi vážně a určitě. “Proč?” “Poněvadž vykladači koránu tvrdí, že žena nemá duši.” “A to se jí nelíbí?” “Ani trochu! Dovol, milý sídi, abych ti v důvěrnosti sdělil: Ona tvrdí, že duši má, a to znamenitou!” “Hm! Kdo by si to byl pomyslil!” “Viď! Nedovolí mi ani, abych jí řekl, jak o tom smýšlím, a když jsem jednou zcela tiše poznamenal, že Mohamed jistě dobře věděl, čemu učí, obořila se na mne a křičela, že její duše, nehledě na tělo, má desetkrát větší cenu než celý prorok, jak podle těla, tak podle duše.” “A dáváš jí za pravdu?” “Ale - to se rozumí! Ona má vždycky pravdu, a řídí-li se muž podle své ženy, jako by jednal podle koránu; sám jsi to prve řekl; jednám tudíž zcela podle koránu, věřím-li tomu, co říká Hanneh, nejlepší žena mezi ženami.” Věru, Halef byl logický. Zavrhuje korán, malý statečný hadži se domníval, že se řídí podle něho!

Nenapadlo mi ovšem, abych mu ten názor vyvracel, a tak jsme se navrátili po své vycházce do duáru, abychom snědli

skopce, který podle Halefových slov “pociťoval radost a za čest si pokládal, aby byl pro mne zabit.” Celý týden jsem byl hostem ve stanech Haddedihnů. V té době se hovořilo jen o událostech, které se udaly za mého někdejšího pobytu u kmene, na které se dosud vzpomínalo s hrdým zadostiučiněním. Hlavním řečníkem byl tu Halef; řečnil, přednášel a velebil mne jako největšího hrdinu všech zemí a věků, sebe ovšem jako mého přítele, průvodce, ochránce a pěstouna. Nechtěl jsem se účastnit bombastického vyvyšování jeho i sebe a tvářil jsem se hluchým, jakmile se stavěl k řečnickému výkonu; nemohl jsem přesto potlačit tajnou zábavu, kterou mi působily jeho přehnané orientalismy. Věděl jsem velmi dobře, že nemám moc, abych mu v nich nějak bránil. Když jsem jednou něco přiměřeného podotkl a při tom jsem použil slova ójůnmek, což znamená vychloubání, vyskočil Halef jako uštknutý zmijí a hněvivě zvolal: “Co? Jakže, effendi? Že jsem ójúnudži - vychloubač, lhář? Jak jen mne můžeš takto urazit a vehnat krev do tváře muži, jenž si s tebou rozdělil srdce a každou chvíli je hotov obětovat svůj život za tebe padesátkrát po sobě! Nač 2Množné číslo slova sura=kapitola koránu.

by byly hrdinské skutky, jež jsme vykonali, ne-li k tomu, aby byly hlásány a vypravovány!” “Co jsme vykonali, stalo se z jiných lepších důvodů, Halefe. Mám - - -” “Důvody?” přerušil mne. “O důvodech nemluvím, důvody předcházejí, řeč následuje. Nesmím-li mluvit o tom, co jsem vykonal a zažil, raději ať nic nevykonám a nezažiji!” “Kdo ti zakazuje mluvit? Jen přepínání se máš vyvarovat.” “Přepínání? Ó, sídi, kam zmizela tvá zkušenost a znalost lidí? Člověk je jediný nevěřící tvor světa, neboť zvířata, rostliny a kamení nemohou být nevěřící, o čemž, zdá se, ty nic nevíš. A poněvadž jediný člověk podléhá nevíře, má jí tolik, že nemůže být ani sečtena, ani změřena, ani vypočítána. Vyslovíš-li slovo sto, uvěří ti jen dvacet; máš-li pět dětí, budou ti přisouzeny jen dvě, a tvrdíš-li, že máš dvaatřicet zubů, ponechají ti jich jen deset nebo jedenáct, zato však uslyšíš, že máš mezi nimi jedenadvacet chilál13. Moudrý raději řekne vždy více, než se srovnává s pravdou. Mám-li jediného syna, řeknu, že jich mám deset a k tomu dvacet dcer; tvrdím-li, že mám devadesát šest zubů, nedopouštím se lži, neboť vím, že mi z nich dvě třetiny budou odpočítány. Nelžu; nepřeháním, neboť

řeknu-li, že mám dvě nohy, každý slyší jen o jedné, a chci-li, aby se soudilo podle pravdy, musím mluvit o čtyřech. Alláh nechť osvítí tvého ducha, abys to, co ti pravím, ponenáhlu pochopil a nevyrušoval mne, vypravuji-lí o našich hrdinských činech. Zastřelíš-li štěpní lišku, musíš z toho udělat lva, jinak by bylo usouzeno, že to byla pouze myš, a utopil-li se jeden člověk, musím vypravovat, že jich v řece zahynulo deset, jinak se bude tvrdit, že tam k utopení ani voda nebyla. Vezmi si má slova k srdci, sídi! Dej se napomenout, varovat a poučit. Znám svět a lid lépe než ty. Chceš-li z Persie vyváznout se zdravou kůží a opět se vrátit, nadsazuj mnoho, ano, mnohem více než kolik je pravda. Alláh jesellimak - Bůh tě zachovej!” Po tomto napomenutí se hrdě a sebevědomě rozhlédl jako člověk, jenž svého bližního zachránil od úpadku tím, že mu přenechal celé své jmění. Inu, Halefa nebylo lze v tomto směru napravit, nicméně nutno na jeho omluvu podotknout, že mu přehánění, jako orientálci, nikdo nemůže vyčítat. Kdyby byl jednal podle evropských názorů, byl by v sobě zapřel milého, statečného a originálního chlapíka, jenž se mi vždycky velice líbil.

Průběhem toho týdne se často mluvilo o naší nastávající cestě do Persie, a přitom jsem se dověděl, že Halef měl v úmyslu před nastoupením té cesty podniknout výpravu jinou, jež byla důležitější než má. Jak známo, kabila14 Haddedihnů náleží k ša’bu15 Šammarů a proto malý hadži uznával za nutné upevnit se svými soukmenovci vztahy, které byly na dlouhou dobu přerušeny. Té myšlence se věnoval už od svého zvolení za šejka Haddedihnů, hodlal navštívit džebel Šammar a Haill, hlavní osadu toho pohoří. Hadži nebyl jen statečný bojovník, ale i chytrý diplomat, v čemž ho jeho Hanneh co nejlépe podporovala. Oba se shodli v tom, že obnovení těchto styků bude Haddedihnům velice prospěšné, že tím bude získána značná převaha vzhledem k okolním kmenům, jimž nebylo radno důvěřovat ani přes sjednané mírové smlouvy. Podle zvyklostí Beduínů a spolu i z jiných důvodů by byl měl Halef tu cestu nastoupit s četnou a skvělou družinou jezdců, aby na džebelu Šammar imponoval; ale taková výprava by byla podnikem bez všeho nebezpečí a odvahy, činem, od něhož by se nedala očekávat sláva. Halef prahl po dobrodružstvích, o nichž by později mohl vypravovat, proto začal velice vážně uvažovat, neměl-li by cestu podniknout sám, bez jakéhokoliv průvodu. Tu však Hanneh, jak se mi důvěrně vyjádřil, “vskočila mu s celou odvážností na hlavu” a “v přísné lásce i hněvivé oddanosti” prohlásila, že to nedovolí. Naštěstí přišel jim tenkrát příslib mé návštěvy, což dalo celé záležitosti neočekávaný obrat. Jaká slast pro Halefa vydat se s Kára ben Nemsim k Džebelu Šammar a Šammarům se ukázat jako “přítel a ochránce” “největšího hrdiny na světě”! Tu ovšem nebylo třeba průvodu a daly se čekat události, “jimž se ještě nejpozdější potomkové budou obdivovat”. Zároveň se mohlo vyplnit přání, jež už dávno choval nejen odvážný hadži, ale i jeho obezřetná Hanneh: Kára ben Halefovi, jejich synovi, se tu naskýtala dobrá příležitost dokázat Haddedihnům, že je důstojným synem udatného a zmužilého otce. V tom spočívala nejvyšší tužba jeho rodičů. Halef byl sice přesvědčen, že nad něho není lepší strážce, s tím však Hanneh zrovna nesouhlasila; mnohem raději by syna

svěřila mně než jemu, a když si přečetli, že se dostavím, dohodli se, že Kára ben Halef pojede s námi. Vyčkat, zda s nimi cestu podniknu, jim ani nenapadlo; to se pro ně rozumělo samo sebou. Ovšem pak, když se mne dotazovali, zda je mi takový výlet vhod, ihned jsem svolil - zcela podle jejich očekávání. V otázce, zda by měl vzít s sebou četu Haddedihnů, otázal se mne Halef: “Můj sídi, vždycky jsi říkal, že mnoho průvodců je jen na závadu. Jsi dosud téhož mínění?” “Ano. Proč se ptáš?” “Hodlal jsem podniknout tuto cestu v průvodu asi jednoho sta jezdců, poněvadž takový doprovod budí větší dojem, než přijedu-li s malou četou. Že však jsi nyní přišel k nám, vzpomínám s pýchou na naše nebezpečné cesty a mnohé činy, jež jsme provedli bez cizí pomoci. Za to, že jsem se stal šejkem Haddedihnů, děkuji tvé slávě, kterou jsme získali. Lituji, že jsem tu slávu nerozmnožil, poněvadž poslední má léta minula téměř bez činů. Mají však mé údy zrezavět a má se snad má odvaha podobat staré čepeli, kterou nelze vytáhnout z pochvy? Znáš přece svého věrného Halefa a víš, že mi nebezpečí svědčí jako rybě příval vody. Má duše hyne v nečinnosti a můj duch se podobá orlu, jejž Alláh proměnil v hlemýždě. A kam dospěje můj syn, Kára ben Halef, nedostane-li příležitost, aby dokázal svou obratnost a zmužilost? Bude nepotřebným, bude člověkem, jenž dovede leda pít lagmf6 a nakonec umře na rasa el barúda”. Není to smutné? Může se vyznamenat, vezmu-li ho s sebou pod ochranou sta jezdců? Nikoli! Proto vítám tvůj příchod s takovou radostí, toužím po tom, abych opět něco zažil, co bude zaznamenáno v knihách hrdinů, a to se stane jen tehdy,

učiníme-li to jako dříve: pojedeme sami. Co tomu říkáš?” “Zeptej se nejprve, co tomu řeknou bojovníci, kteří tě měli doprovázet a kteří nyní zůstanou doma.” “To neučiním. Jsem šejk, a oni musí poslouchat. Odškodním je později velkou loveckou výpravou. Nuže, milý sídi, mluv, ať slyším, co mi poradíš!” “Pokud jde o mne, jsem rád, že pojedeme sami a mám zato, že tak učiníme nejlépe i z jiných důvodů.” “Které důvody míníš?” “Považ nejdříve vzdálenost! Odtud až k džebelu Šammar je nejméně čtrnáct dní cesty na rychlých velbloudech, neboť koně pro nedostatek vody v poušti nemůžeme použít. Podle toho sto jezdců by vyžadovalo též sto velbloudů, kteří by nesli měchy s vodou. S takovou karavanou bychom tam dorazili za čtyři až pět neděl. Kde však nabrat vody pro zbývající tři dny? A potom sečti nepřátelské kmeny, jejichž územím nás povede cesta! Četa sta jezdců by musela být zpozorována, kdežto tři osoby zůstanou nepovšimnuté. A toužíš-li po slávě, ptám se: která čest je větší, překoná-li sto jezdců nebezpečí, jemuž jdeme vstříc, nebo překonají-li je pouze toto tři lidé?” “Toto, sídi, pouze stačí! Přicházíš vstříc mému mínění, a tvůj názor je mým názorem. Pojedeme sami, sídi, ty, já a můj syn Kára ben Halef, jemuž se dostane největší cti, že po tvém boku smí podniknout tuto cestu. Promluvím hned s Hanneh, svou ženou. Ona je nejlepší, nejvznešenější mezi ženami, nejlíbeznější kvítek mezi květy a růžemi celého světa. Ona nás opatří nejjemnější moukou a množstvím nejsladších datlí, takže na cestě nebudeme mít hlad ani nedostatek.” Zamnul radostně rukama a doložil s obličejem zářícím radostí: “Hamdulillah, chvála, sláva i dík Alláhovi za to, že opět nás ovane vzduch pouště! Dokáži, že šejk hadži Halef-Omar není ještě starou bábou, ale že posud žije starý hrdina a vítěz, jejž nikdo nepřemůže a jenž je v každé nouzi a v každém nebezpečí tvým věrným přítelem a statečným ochráncem, milý sídi. Já jsem tím, který tě opět učiní slavným mužem a bojovníkem. Spolehni na mne! Má síla tě zachrání před každým nepřítelem.” Trpělivě jsem snesl jeho výlev citů. Bylo mu potěšením tak mluvit, a jestliže při tom někdy zaměnil úlohy, nikdy jsem se nemrzel, spíše jsem se tomu potají smál. Netřeba podotýkat, že nám Hanneh udělila mnoho rad o bezpečném opatrování jejího syna, a celou řadu poučení, jak o něho máme pečovat. Bylo to úplně 16Datlová šťáva. ”Chřipka s nachlazením.

zbytečné, ačkoli tu hovořilo mateřské srdce. Kára ben Halef si velice zakládal na tom, že se smí vydat na tuto dalekou i nebezpečnou cestu. Když jsme se rozloučili, jel hrdě napřed. Doprovázela nás četa Haddedihnů s nákladem kozích měchů, z nichž měl být vyroben kellek18 k přepravě přes Eufrat. Dopravili nás na pravý břeh řeky, navrátili se domů a my jsme zamířili jihozápadně do badijé - písečné pouště. K naší cestě vybral Halef tři nejrychlejší a nejvytrvalejší jízdní velbloudy, kteří vydrželi mnoho dní bez vody. Protože není radno hedžiny přetěžovat nákladem, vzali jsme s sebou jen tři malé měchy s vodou, které už šestého dne byly téměř vyprázdněny, takže bylo třeba sehnat opět vodu. Nebylo to bez nebezpečí, poněvadž tehdy bylo těch několik studní arabské pouště obsazeno, a kmeny, které je střežily,

nesmýšlely vždy s Haddedihny přátelsky. Zejména jsme se museli vyvarovat setkání s Beduíny kmene Šerarat, kteří právě vedli s Haddedihny krevní mstu. Byli by nám jistě usilovali o život, kdybychom se jim dostali do rukou. Jejich šejk si přidával jméno Abu Dem, což značí Otec Krve; toto pěkné jméno bylo něho velmi případné. A v témže kmeni žil muž, ještě obávanější než krvelačný šejk, totiž Gadub es Sahar19, kouzelník a zázračný lékař Šeraratů. Gadub es Sahar byl mezi svými proslaven široko daleko a pověstný byl i u nepřátel svého kmene. Bylo známo, že při každém rozhodování o zajatcově osudu žádal jeho smrt a dovedl ji i prosadit. Šlo-li o jinověrce, šiitu, žida nebo dokonce o

křesťana, nedalo se čekat milosrdenství, dokonce i Šeraratové, obdivující jeho umění, se ho potají báli, a meh se velmi na pozoru před mužem, jehož hněv mohl být nebezpečný i nejbližším příslušníkům. Jeho vliv byl mocnější než vliv šejkův, takže šejkovi by nebylo bývalo nemilé, kdyby jeho čaroděj dostal to, čemu říkáme za vyučenou. Ale aby sám napomáhal k takové události, toho se neodvážil. Největší nebezpečí nám hrozilo tedy od tohoto kmene, a to nebezpečí tím vážnější, neboť jsme nevěděli, kde kmen právě je. Byli jsme v stejné výši s krajinou Čóf, asi půl druhé denní cesty od ní, a před sebou jsme meh malý bir Nufá20. Asi v poledne druhého dne jsme k němu mohli dojet; šlo jen o to, vypátrat, zda studnice je obsazena nebo ne. Chtěl jsem jet napřed, abych krajinu prozkoumal; ale Halef mi bránil. “Sídi, snad mě nechceš urazit?” zvolal. “Tys Frank, já pak ibn el Arab; nenáleží mně, abych krajinu co do bezpečnosti prozkoumal? Či upíráš mi k tomu potřebné dovednosti?” “Níupírám, ale víš dobře, že jsem ti v takových věcech byl učitelem.” “Co na tom? Žák může svého učitele dostihnout, docela i překonat.” “Myslíš, že je tomu tak i u tebe?” 18Vor z nafouknutých kůží.

“Nemyslím nic; co umím, to se ukáže, a můj syn Kára ben Halef se naučí vážit si svého otce a obdivovat ho. Jako jeho i tvůj ochránce tě žádám, abys mi dovolil jet napřed!” Co mi zbývalo? Být spolehlivým, obezřetným zvědem, k tomu byl malý hadži příliš nerozvážný a prudký. Ale mohl jsem ho zahanbit v přítomnosti syna? To nešlo. Povolil jsem mu. Záhy jsme ho spatřili, jak mizí se svým rychlým hedžinem na obzoru, pak jsme za ním jeli v dosavadním tempu. Měli jsme jet ještě dvě hodiny do poledne, než se dostaneme k studni, o níž jsem sice věděl, ale neznal jsem její okolí. Při rychlosti, jakou Halef vynaložil, mohl tam dorazit za dobrou hodinu; když minulo už půl druhé hodiny, z opatrnosti jsem zastavil, abych počkal na jeho návrat. Minula opět hodina, aniž přicházel; tu se mne zmocnila obava, kterou jsem ovšem před jeho synem utajil. Ale když opět půl hodiny uplynulo, zeptal se mne Kára starostlivě: “Emíre, neměl by tu můj otec už dávno být?” “Ano, ale nejspíše zpozoroval u studně lidi a vyčkává, až odejdou,” pokusil jsem se hocha upokojit. “Nejednal by moudře, v tom případě by se měl vrátit, aby nás varoval.” “Neměj starost. Důvěřuj mu; slyšel jsi přece, že je dobrým zvědem.” Odmlčel se, ale když opět minulo půl hodiny, aniž se Halef objevil, doznával: “Emíre, má starost se vzmáhá. Alláh ochraňuj mého otce! Stalo se mu asi neštěstí. Pospěšme mu na pomoc!” “Nepospíchejme! Jediné pomalu a opatrně, ty za mnou.” “Proč za tebou? ” “Z opatrnosti. Něco se přihodilo. U studně jsou snad lidé.” “Alláh, Alláh! Zajali snad mého otce?” “Nevím, ale tuším, že ano, jak upřímně přiznávám.” “Musíme si pospíšit, abychom ho vysvobodili!” “Spíše se musíme zdržet. Spěchem bychom vše pokazili. Dostal-li se tvůj otec do rukou cizinců, budou bedlivě pozorovat krajinu, odkud přišel, poněvadž se chtějí přesvědčit, nebyl-li s ním na poušti ještě někdo.

Kdybychom spěchali k studni, zpozorovali by nás dříve, než my je, a podle toho by se zařídili. Sestoupili s velbloudů a jsou z dálky neviditelní, my však na velbloudech tvoříme už zdaleka veliké a znatelné postavy. Pojedeš-li za mnou, budeme vypadat jako jediný jezdec, a použiji-li dalekohledu, doufám, že je spatřím dříve, než oni nás. Pak se zařídíme

podle okolností.” Jeli jsme tedy zvolna kupředu. Až dosud byla krajina rovinatá, nyní však vyrůstal obzor před námi několika pravidelnými čarami. Dalekohled mne poučil, že tam je několik lysých skalnatých hřbetů, táhnoucích se od východu na západ, napříč našemu směru. Mezi nimi nebo za nimi asi byla studnice, a to mě utvrdilo v přesvědčení, že Halef je zajat, jinak bychom jej už museli vidět. Ve své obvyklé horlivosti jel asi až ke skalám, byl tamodtud zpozorován a potom zákeřně přepaden.

Můj triedr byl výborný. Podrobně jsem prohlédl i nejmenší čáru na skali-nách, ale bez výsledku, což mě v opatrnosti jen utvrdilo. Kdyby tam byl někde někdo stál, zajisté bych ho vypátral; skrýval-li se však za skalami, nemohl jsem jej zpozorovat, a kdybych dojel až k nim, bylo by pozdě. Nesměl jsem se tedy přiblížit k výšině tak, abychom byli prostým okem zpozorováni; a proto jsem zahnul na východ a pobídl velblouda k zrychlení kroku. “Mašalláh!” zvolal Kára ben Halef. “Vyhýbáš se studni? Potomzůstane můj otec bez pomoci!” “Jen pojď a důvěřuj mně!” odpověděl jsem. “Je-li poloha bir Nufá taková, jak si ji představuji, pozorují lidé, kteří tam jsou, hlavně stranu severní, odkud nás očekávají. Pojedeme obloukem, až dosáhneme východního konce výšin a zahneme pak v jejich krytu k studni. Neočekávají nás tamodtud a proto se domnívám, že se budeme moci nepozorovaně přiblížit. Co potom podnikneme, nevím; bud’ však ujištěn, že tvého otce neopustím.” “Jet za skály, abychom přišli s druhé strany? O, emíre, to je od tebe chytré, velice chytré. Můj otec je také chytrý, ano, nejchytřejší z beni Arabů, kolik jich znám, ale tys ještě mnohem, mnohem chytřejší. Kdyby jen byl býval také tak chytrý!” Za čtvrt hodiny jsme dojeli k výšině. Za ní se souběžně vypínal druhý hřbet, a mezi oběma výšinami leželo údolí, na pohled dost křivolaké. Vydali jsme se jím velmi opatrně výš, zamezujíce každý hluk tím, že jsme vedli velbloudy po méně kamenitých místech. Ponenáhlu vystupovaly skály do výše a protože se sbližovaly, úžilo se i údolí, což mi bylo velmi vhod, neboť se tím zmenšil nejen náš rozhled, ale zejména rozhled předpokládaných pozorovatelů. Kdekoli vádí21 zahýbalo, stanuli jsme, abychom pátrali, zda není za rohem nepřítel. Tak jsme postupovali plné dvě hodiny k překonání vzdálenosti, kterou bychom jinak pěšky urazili za hodinu. Nebylo divu, že Kára baň Halef měl průběhem této doby stále větší obavy a neklid. Konečně jsme spatřili jisté známky, že jsme poblíž studny; stranou rostlo několik uschlých keřů a na dně údolí se zelenala, i když jen řídce, tráva. Nyní šlo o to, abychom dosavadní opatrnost ještě zvýšili. Opět jsme dospěli k ohybu údolí. Zatímco dříve jsme na takových místech zůstali na velbloudech, tentokrát jsem slezl. Přitlačil jsem se těsně k skalnímu rohu a opatrně jsem vykoukl pouze polovinou obličeje. Spatřil jsem značné prostranství, na němž tábořilo na dvě stě dobře ozbrojených jezdců s jízdními velbloudy. Nebylo mi žádným potěšením, že jsem v nich poznal Šeraraty. Stranou od veliké skupiny sedělo několik mužů, podle zdání náčelníků; meh mezi sebou hadži Halefa; byl tedy, jak jsem tušil, jejich zajatcem. Jak ho vysvobodit? Lstí, nyní ve dne? To nebylo možné! A násilím? Také ne! Má opakovačka vydala dvacet pět ran, medvédobijka dvě a každý z mých ‘Údolí, zpravidla dešťový výmol.

revolverů po šesti. A kdyby každá kule stihla svou oběť, co pak? Marné krveprolití, nic jiného a potom jistá smrt! Ne, to nešlo! Tu vstal jeden ze skupiny náčelníků, zvedl obličej k skalní výšině a zavolal kohosi jménem. Pak se tázal: “Nevidíš ještě nikoho? ” Pohlédl jsem také vzhůru a spatřil jsem Beduína, číhajícího za velikým balvanem. Odpověděl: “Nikde ani človíčka.” “Mýlili jsme se tedy. Zajatec byl samotný. Sestup dolů, nemáme kdy, abychom se déle zdržovali; musíme odtud, jinak nedorazíme do večera k bir Nadáfa.” “Co je? Co vidíš, emíre?” tázal se potichu můj průvodce. “Slyším volání.” “Sestup a pojď ke mně; uvidíš svého otce,” odpověděl jsem přitlumeným hlasem. Učinil, jak jsem řekl. Když spatřil Halefa, byl by nejraději vyskočil a běžel k němu. Zachytil jsem ho za rameno a šeptal jsem výstražně: “Tiše! Ani hnout! Sám by ses zahubil, aniž svému otci nějak přispěješ.” “Ale vždyť vidíš, že se sbírají, aby se vydali jinam!” “Ať! Teď nelze nic podniknout. Musíme vyčkat večera.” “Večer? Nebude večer už pozdě?” “Ne. Proti takovému houfu násilím nic nesvedeme; jen lstí dosáhneme úspěchu, a k tomu se hodí pouze noc.” “A co kdyby do té chvíle usmrtili mého otce?” “Ani je to nenapadne. O osudu zajatců rozhoduje džemma22, a její přísedící, starci, nejsou zde přítomní. Vidíš, že jsou tu samí mladí bojovníci.” “Co vlastně Šeraratové podnikají? Nestěhují se, neboť nemají s sebou ženy, kmety a děti. Jsou snad na válečné výpravě?” “Nemyslím. Tam nalevo vidíš velbloudy, nesoucí náklad provazů a rohožek z palmového lýčí. Jsou jistě připraveni k dopravě zvířat a k uložení jiné kořisti; podnikají tedy možná loupežnou výpravu.” “Proti komu? ” “Nevím, ale doufám, že se to dnes večer dovím.” “Od koho?” “Přímo od Šeraratů. Vyslechnu je.” “Pojedeme za nimi až k jejich nočnímu táboru?” “O, emíre, dobře říká můj otec, že kdo jde s tebou, jistě zažije dobrodružství a hrdinských činů až až. Teď však musíme odtud co nejrychleji! Už sedají na velbloudy. Přijdou-li sem, najdou nás.” “Sem nepřijdou, neboť opustí vádí soutěskou vlevo. Chtějí k bir Nadáfa.” “Odkud to víš?”

:2Shromáždění starců.

“Vůdce to řekl, když odvolával zvěda. Studně leží odtud přímo na jih a průsmyk směřuje tím směrem. Na štěstí tu studni znám.” “Byl jsi tam už někdy?” “Nebyl, ale četl jsem podrobný popis její i jejího okolí. Byl tam Hamdani, starý arabský cestovatel a spisovatel, a podal o ní zprávy. Je tomu sice už dávno, ale v této zemi se podobná místa nemění ani za celá století. Jistě jeho popis dodnes platí. Hleď, že jsem měl pravdu! Táhnou dále, tam vlevo. Tvůj otec je připoután k

svému velbloudu. Ohlíží se, neboť tuší, že jsme zde skrytí a že pozorujeme Šeraraty. Půjde-li to, ukáži se mu, abych ho upokojil.” Beduíni opustili vádí tak, že vůdci, mezi nimiž byl Halef, zůstali poslední. Ještě než zmizel za skalami, obrátil se zpět. Viděl jsem, že jeho průvodci toho nedbají a postoupil jsem o tři kroky a zvedl jsem paže; viděl mne, já pak rychle zas ucouvl. Teď Halef věděl, že víme v jakém je postavení, a že nasadíme životy, abychom ho vysvobodili.

Potom jsem vylezl na jižní bok údolí, abych se přesvědčil, že Šeraratové opravdu odtáhli a že žádný z nich nebyl vyslán zpět. Když mi zmizeli s očí, sestoupil jsem. Přivedli jsme velbloudy k studni, abychom uhasili žízeň nejen sami, ale aby se také aspoň na den nebo na dva dni napojila naše zvířata. Také jsme hodlali naplnit oba měchy novou vodou.

Bohužel nepřátelé vyprázdnili studni tak, že jsme čekali plné dvě hodiny, než se nasbíralo trochu vody. Potom jsme jeli po stopě Šeraratů. Řekl jsem už, že chci nepřítele potají vyslechnout. Na rovině se na to nedalo pomyslit bez velikého nebezpečí. Naštěstí jsou studně v badijé a také bir Nadáfa v krajině skalnaté - to byla okolnost bezesporu velmi příznivá, skýtající nám úkryt. Zejména zmíněnou studni, jak jsem četl, obklopoval skutečný var se skalnatým a drolivým

okolím. Pobízeli jsme své statečné hedžiny do běhu, až mi povaha stop kázala zmírnit spěch, neboť jsme se nesměli k Šeraratům příliš přiblížit. Odpoledne prošlo bez událostí. Právě když se slunce nořilo “do písčitého moře”, jak se obyvatelé pouště poeticky vyjadřují, zjistil jsem dalekohledem na jižní straně směsici balvanů, prostírající se značně daleko; v jejich středu ležela studna. Teprve po krátkém soumraku a když se úplně setmělo, jeli jsme ještě kus cesty, až jsme byli jen asi kilometr cesty vzdáleni od balvanů. Zde museli naši velbloudi ulehnout, a my jsme jim svázali přední nohy tak, aby nemohli ani povstat, ani se vzdálit. Nastala doba, kdy jsme se meh připlížit k nepřátelům. Kára ben Halef hořel dychtivostí, aby se toho mohl účastnit; musel však zůstat u velbloudů. Odevzdal jsem mu obě pušky, aby mi nepřekážely, a blížil jsem se k varu. Zakrátko jsem při svitu hvězd nalezl mezi balvany místo dosti prostorné, aby soužilo za průchod k studni. Zajisté i Šeraraté tudy projeli. Sotva jsem vnikl do tohoto průchodu, uslyšel jsem před sebou hlasy, a když jsem se připlížil ještě víc, porozuměl jsem slovům:

“Alláhu akbar! Ašádu anna, la ilaha ill Alláh, va Mohamed rasúl Alláh. Haygá alas sálá!” Šeraratové se modlili eše, večerní modlitbu, přepsanou pro dobu po západu slunce, když už nastala noc. Sborové mluvení mi poskytlo příležitost, abych se mohl připlížit tak blízko, že jsem se ve vzdálenosti jen několika kroků od nich mohl ukrýt za balvan. Hvězdy sice mnoho nezářily, ale přece se dalo přehlédnout celé volné místo kolem studnice. Beduíni klečeli, obličeji obráceni k Mekce, na kobercích prostřených k modlitbě. Konali předepsané pohyby a odříkávali slova podle vyvolávače, jenž mi byl velice blízko. Poznal jsem v něm toho Šerari, jenž na bir Nufá dnes v poledne odvolal zvědy; podle toho jsem usoudil, že je asi nejpřednějším vůdcemčety. To bylo zcela podle mého přání! Měl na sobě haik jako já a postavu měl téměř jako já. Tři nebo čtyři osoby, jež s ním seděly u studnice Nufá, klečely i teď odděleně od ostatních, nikoli za ním, ale před ním, což podotýkám výslovně; byly k němu obráceny zády. A za ním, jen na tři metry ode mne, ležel na písku Halef, spoután na rukou i na nohou. Snadno jsem ho mohl vysvobodit, snad i proto, že se položil tak, aby byl obličejem ke mně. Učinil to asi úmyslně, věděl, že mu s této strany kyne pomoc. Ale nešlo tu jen o jeho vyproštění, nýbrž i o jeho velblouda, kterého jsme postrádat nemohli, a toho se při stávajících okolnostech nedalo dosáhnout jinak než

výměnou; hlavou mi projela myšlenka, že předmětem výměny se stane - vůdce. Zatímco veškerá pozornost Seraratů byla věnována modlitbě, kdy se nesměli odvrátit od jihozápadu, tasil jsem nůž a přilezl jsem k Halefovi. Ten už zpozoroval, že se blížím a nastavil mi spoutané ruce; jediný řez a byly volné; druhý rychlý řez ho zbavil pout na nohou, načež jsem mu pošeptal do ucha: “Vylez na cestu a jdi potom přímo po ní; zavoláš-li tam, ozve se ti Kára.” “A co ty, sídi?” otázal se spěšně. “Přijdu za vámi. Sejměte velbloudům pouta s nohou! Rychle, kupředu!” Halef se odplížil, a já zůstal ležet na jeho místě, chtěl jsem svůj úmysl provést v okamžiku, kdy Šeraratové budou zaměstnáni skládáním koberců. Všechno šlo rychleji, než lze vylíčit. Právě se Halef ztrácel na cestě, když nastával závěr modlitby: “Alláh je neobsáhlý! Velikost Alláhovu svět neobsáhne, Alláhovi sláva buď na věky!” Právě když předříkávač vyslovil slovo “na věky” a ostatní je po něm brali do úst, aby větu dokončili, napolo jsem se za ním vztyčil a uchopil jsem ho levicí za rameno, strhl ho nazad a pěstí pravé ruky jsem ho udeřil do spánku. Klesl. Pro jistotu dostal ještě druhý úder; potom jsem vyskočil, hodil si ho na rameno a chvátal jsem za Haléřem. Teď mi bylo dvě stě lidí za mnou zcela lhostejných; zmocnil jsem se jejich vůdce a proto jsem se jich nemusel obávat. Dlouhými kroky, téměř skoky jsem dosáhl cesty a běžel dále. Tu se za mnou ozvaly hlasy a před sebou jsem slyšel Halefa, jak volá syna. Pospíchal jsem co

nejvíc, protože pronásledovatelé bez břemene běželi rychleji nežli já. Nedohonili mne však a dostihl jsem naše velbloudy, kteří ještě leželi na zemi, připraveni k pohodlnému a okamžitému usednutí. Halef byl zde také. “Rychle do sedla, Halefe!” Pobídl jsem ho. “A tohoto zajatce vezmi k sobě! Rychle odtud, přímo na východ! Zastavte se, až se vzdálíte asi na dva tisíce kroků!” “A ty, sídi?” otázal se. “Musím polapit ještě některého Šerari, kterého později upotřebíme jako posla.” “Je to nebezpečné! Vykonal jsi už dost a nechci - -” “Jeď, jedl” přerušil jsem ho krátce. “Nebo bude pozdě! Pečuj, ať ten muž nekřičí, až přijde k sobě. Jeď!” Oba poslechli a teď jsem ulehl naplocho na písek, aby mne stihatelé předčasně nespatřili. Potom jsem zaslechl rychlé kroky a zpozoroval jednoho Šerari, který předstihl ostatní. To jsem uvítal. Stanul na šest nebo osm kroků ode mne a naslouchal. Váhavě postupoval ke mně blíž a blíž. Za ním se ozývalo volání jeho druhů. Obrátil se zády ke mně a odpovídal jim. Vyskočil jsem, uchopil ho za hrdlo a dal mu častěji už mnou užitou ránu do skráně. S chropotem rychle skomírajícím mi klesl do náručí; odnášel jsem ho beze

spěchu, poněvadž ostatní Šeraratové mne ještě nespatřili a také proto, že jsem se vzdaloval směrem, kde mne jistě hledat nebudou. Dospěl jsem k svým, právě když se druhý zajatec probral z omráčení. Moji druzi stáli zas na zemi a meh mezi sebou sedícího prvního zajatce, spoutaného na rukou. S tasenými noži mu hrozili, aby se ani hláskem neozval. “Už přichází,” pravil k němu Halef. “To je ten, o němž jsem ti pravil, že je silný, nepřemožitelný emír hadži Kára ben Nemsi effendi, slavný majitel dvou kouzelných pušek, z nichž každá desettisíckrát vypálí, aniž je třeba nabíjet. Odešle tě ihned do džeheny, pípneš-li jen, nebo pohneš-li se bez dovolení.” “To se také stane,” potvrzoval jsem jeho hrozbu. “Zachovají-li se však tiše a poslušně, nestane se jim nic zlého, ještě této noci se budou moci navrátit do svých stanů. Neučiní-li však vše podle našich rozkazů, protknou jim naše čepele srdce. Nyní půjdeme ještě kus cesty odtud; potom se dozvědí, co od nich žádám.” Spoutali jsme je na rukou, načež jsem jim rozkázal, aby šli přede mnou; Kára a Halef jeli za námi na velbloudech. Ovšemže jsem si opět vzal své zbraně. Pro novou změnu místa jsem se rozhodl proto, abych unikl pronásledovatelům; pátrali po nás severně od skalin, i obešli jsme je, abychom se zastavili jižně od nich. Když jsem usoudil, že jsme dost daleko, přiměli jsme velbloudy, aby ulehli, potom jsem Šeraratům poručil, aby usedli. Když to udělali, vzal jsem Halefa stranou, aby mi zodpověděl nejnutnější otázky. Zdržel jsem se při tom všech výčitek, čímž se mu patrně ulevilo. Ve své obvyklé sebedůvěře vjel bezstarostně

do údolí bir Nufá, kde ho Šeraraté obklíčili a odzbrojili. Když zpozorovali, že přichází, skryli se. Je příliš hrdý, než aby se zapřel a tak se prohlásil Halef jménem a způsobil tím Šeraratům velikou radost, neboť šejk Haddedihnů, proti nimž měli krevní mstu, byl skvělý lup. Pomlčeli ovšem o účelu své loupežné výpravy, chytrému Halefovi však z některých jejich neopatrných slov neušlo, že směru ie proti Šammarům-Lazafá. Na dotazy jim odpověděl, že jede samotný a bez průvodu, tomu nechtěli věřit; ale když uplynuly hodiny, aniž za ním kdo přišel, uvěřili a odjeli s ním. Halef mne spatřil,

když jsem se mu ukázal, a do té chvíle si byl jist, že ho vysvobodím. Tolik opatrnosti však měl, že neprozradil Šeraratům ani jediným mrknutím tuto naději. Teprve když se mu mým přispěním podařilo uniknout a když mne čekal na dřívějším stanovišti s Károu ben Halefem a Šerarim, vypravoval zajatci, který zatím přišel k sobě, o mně i o mých činech, velice přeháněje podle svého obvyklého zvyku. Přitom se dověděl, že náš zajatec už častěji o nás slyšel a znal nejedno naše dřívější dobrodružství. Když mi nyní to vše oznámil, pokračoval: “A víš, sídi, kdo je tento Šerari?” “Nevím.” “Nu, slyš a žasni! Je to syn Gaduba es Sahara, starého čaroděje Seraratů, našeho nejhoršího a krvelačného nepřítele, jejž Alláh sežehniž ohněm. Krevní msta mi přikazuje, abych ho bez milosti zastřelil, zvláště když si přikládá jméno Abu el Ghadab, Otec Hněvu, čímž označuje, že nechce šetřit nikoho ze svých nepřátel.” “Do toho mi nic není, Halefe. Není tvým, nýbrž mým zajatcem, a mé náboženství i pouhá má chytrost mi brání prolít jeho krev.” “Učiň s ním, sídi, co za dobré uznáváš; znám tě a vím, že usoudíš spravedlivě!” Halef mi neodporoval asi jen proto, že se dosud obával zasloužených výtek.

Obrátil jsem se od něho k zajatcům, rozvázal jsem druhému z nich pouta a poučil jsem ho takto: “Slyš, co ti teď pravím! Jsem hadži Kára ben Nemsi, Frank a přítel Haddedihnů. Dříve než nás dostihne jediná vaše kule, mohu svou kouzelnou puškou postřílet všechny vaše bojovníky. Zajali jste mého přítele a bratra, šejka hadži Halefa Omara, abyste ho

usmrtili; vysvobodil jsem ho, a to sám, a dokázal jsem tím, že se vás nebojím. Kromě toho jsem vás oba uchvátil a měli byste být usmrceni; poněvadž však jsem křesťan, nechci se toho dopustit, ale propustím vás na svobodu pod podmínkou, kterou teď uslyšíš. Žádám, abyste nám vydali velblouda mého přítele a k tomu vše, co jste šejkovi Haddedihnů odebrali. Vysílám tě nyní do tábora, abys přivedl zvíře a přinesl zbraně i jiné věci, o nichž mluvím.

Vykonáš-li poctivě, co ti ukládám, propustíme pak hned Abu el Ghadaba a odjedeme. Dopustíš-li se lstivého jednání, bude syn Otce Hněvu okamžitě zastřelen. Od této chvíle do tvého návratu ti povoluji půl hodiny. Nedostavíš-li se v té době, propadne smrti. A teď běž!”

Zajatec váhal; ale tu mu poručil Abu el Ghadab: “Pospěš a učiň, jak ti nakázáno! Můj život je cennější, než ubohý velbloud Haddedihnů.” Muž se vzdálil. Abych předešel možné lsti, kterou by Beduíni mohli nastrojit, zvolili jsme nové stanoviště, značný kus cesty od nynějšího, načež jsem se plížil s Halefem, jenž se ozbrojil puškou svého syna, směrem k balvanům, a to k místu, kudy posel musel projít. Kára ben Halefovi bylo nařízeno, aby dobře střežil zajatce a aby ho bez milosti probodl, kdyby se pokusil o útěk. Neminulo ani půl hodiny, když jsme před sebou zaslechli kroky. Ustoupili jsme trochu stranou a spatřili jsme vracejícího se posla. Vedl velblouda a minul nás, aniž tušil naši přítomnost. Jiný Šerari s ním nebyl. Má hrozba tedy účinkovala tak, jak jsem předvídal. Sebrali jsme se a dohonili jsme muže. “Máš

štěstí, že jsi jednal poctivě!” řekl jsem. “Jinak bys byl neušel smrti. Vydej co máš s sebou!” Halef dostal vše, co mu vzali; potom jsem propustil Šerariho s ujištěním, že jeho vůdce bude také za několik minut volný. “Dostojíš svému slovu, effendi?” tázal se. “Klid se odtud co nejrychleji!” osopil jsem se na něho. “Kára ben Nemsi ještě nikdy neposkvrnil lží své rty. či tě mám pobídnout ostřeji?” Zmizel tak rychle, jak jen to dokázal. Když jsme dospěli ke svému zajatci a k jeho mladému strážci, rozvázal jsem mu pouta a řekl jsem: “Dostali jsme, co jsme žádali. Můžeš odejít.” Zůstal stát a když si mne vztekle změřil od hlavy k patě, tázal se: “Opravdu mne propouštíš?” “Ano. A jednám-li s tebou poctivě, očekávám, že nás bez překážky necháte odcestovat. Obrátíme se k biru el Halavijat23 a nepřejeme si, abyste jeli za námi.” “Jedeme k biru es Šukr24, daleko na východě, a potom hodláme do Akabetu. Nemusíš mít strach!” “Strach? Nikdy jsem strach nepoznal.” Tu se hlasitě zasmál a odpověděl s nádechem pohrdání: “Strach jsi nepoznal? Což nepociťuješ strach a úzkost už teď, když mě propouštíš? Džaur má vždycky strach před pravověrným bojovníkem.

Mnoho už mi bylo o tobě vypravováno; ale teď vidím, že vše co se o tobě povídá, je výmysl a lež. Celá tvá udatnost je pouhý smrad proti statečnosti Šeraratů. Dnes ses nám vymkl; ale chtěl bych přísahat, že tě šeba et thar25zakrátko pohltí; o to se už postarám! Jsi vyznavač nepravého boha, nevěřící pes a džaur…” “Zadrž!” přerušil ho hněvivě malý Halef. “Studnice sladkosti. “Studnice vděčnosti. 25Lev krevní msty.

“Nevyslovuj to slovo potřetí, nebo pak již nebudu mít s tebou tolik trpělivosti, jako dosud!” “Ty? Trpělivost pidimužíka, jaký jsi ty, je mi lhostejná,” přerušil ho Šerari se smíchem. “Protože jsem svobodný, směji se vám a opakuji, že vás šeba et thar všechny pohltí. Tělo a krev každého džaura budou sežrány supy - - -” Nedořekl - jasný, mlaskavý šleh biče mu zarazil řeč. Malý a prudký hadži jej švihl plnou silou svým ostrým koženým velbloudím bičem napříč přes tvář, se slovy: “To máš za džaura, ty pse! Ani slova již! Teď se ukáže, kdo je zbabělec!” Zasažený bolestí hlasitě vykřikl, chytil se oběma rukama za hlavu a stál chvilku zcela ztrnule a bez hnutí. Potom však skočil, aby popadl Halefa do rukou; zařval vztekem jako býk. Učinil však jen jediný skok; opětovný šleh malého Halefa ho přímo odrazil zpět.

Vtom jsem už také já byl u něho, popadl jsem ho za předloktí a tlačil mu ruce do prsou, takže jenom hvízdavě vydechoval. Pohrozil jsem mu očima i slovy: “Ani krok dál, chlapče, nebo ti rozdrtím žebra! Nebojíme se tvého šeba et thar. Nebojíme se tě vůbec - rozumíš? A teď hleď, ať zmizíš, jinak k tobě promluvím ne ústy, ale nožem!” Dal jsem mu štulec, až přemetem dopadl k zemi. Vzchopil se sice hned, ale neopovážil se již podniknout nový útok, poznal, že je proti nám slabý. Zato však, když jsme sedali na velbloudy, vychrlil na nás množství nadávek, a když už jsme ujížděli, slyšeli jsme za sebou, že ještě řve a vyhrožuje: “Šeba et thar vás zadáví - - - šeba - - et - - thar - - šeba - - et - - thar - -!” Jeho křik bylo slyšet až ve varu. Šeraratové, domnívající se, že je v nebezpečí, mu pospíchali na pomoc, jak jsme pochopili z hlasů, ozývajících se za námi. I když jsme neměli příčinu obávat se jich, přece jsme pobídli velbloudy k běhu, neboť jsme měli od nynějška naspěch. Jel jsem napřed, druzí za mnou. Po chvíli obrátil se na mne Halef s otázkou: “Sídi, vždyť jedeš nepravým směrem! Musíme jet přímo, ne tolik vpravo!” “Musíme napravo,” odpověděl jsem. “Proč?” “Poněvadž je tam bir el Halavijat!” “Vždyť k němu nechceme!” “Ovšem že ne. Hodláme k Lazafá-Šammarům, abychom jirn dali výstrahu před Šeraraty, což oni nesmějí tušit. Proto jsem řekl synovi Otce Hněvu, že se obrátíme k bir el Halavijat.

Nechci být považován za lháře; ostatně máme-li Šeraraty oklamat, musíme tam jet. Jakmile nastane den, jistě se vydají po stopě za námi.” “Zamýšlíš dojet až taní? Tím si velmi zajedeme.” “Znáš přece cestu?”

“Ano, znám ji dobře.” “Víš tedy, že po půldenní jízdě dorazíme k velkému a rozsáhlému hadžar el móíia26, kde velbloudi nenechávají stopy a kde budeme moci odbočit nalevo, aniž Šeraratové cokoliv zpozorují.” “Máš pravdu, sídi! Opět jsi

mi podal důkaz, že jsi dosud chytřejší nežli já.” “Dosud?” zasmál jsem se. “Ano, zdá se mi, že bych dosud měl tolik rozumu, abych jako slepý nevjel mezi dvě stě Šeraratů, vydávaje se jim na milost a nemilost, milý Halefe!” Byla to první a poslední výčitka, které se Halefovi dostalo za jeho neopatrnost, a Halef byl tak chytrý, že na ni neodpověděl. Ovšem, má mírnost nezaslouží velkou chválu, poněvadž, po pravdě řečeno, bych byl s ním zavedl přísnější protokol, kdyby nebyl přítomen jeho syn. Jeli jsme celou noc; ráno jsme svým hedžinům dopřáli hodinku odpočinku. Potom jsme cválali opět dál, až jsme dosáhli hadžar el mahlisu, na jehož tvrdé a hladké ploše jsme vykonali skutečně velikou práci, neboť jsme jeli do samé noci, až do chvíle, kdy jsme nalezli u biru Báridu” četu Lazafá-Šammarů. Jako příslušníci Haddedihnů jsme byli přijati velmi přátelsky; když jsme Lazafy zpravili, že nepřicházíme jen jako přátelé, ale že je chceme také varovat před hrozícím nebezpečím, vítali nás tím radostněji. To, že budou vědět o přepadení chystaném zapřísáhlými nepřáteli, jimž proto budou moci dát na pamětnou, způsobilo jim nejradostnější vzrušení. Ihned byli vysláni poslové k ostatním oddílům, aby byli co nejrychleji zpraveni a mohli se shromáždit; podle jistých známek se dalo předvídat, že Šeraraté přijdou sem. Měli bir Bárid nejvíce na mušce. Hned ráno byli vysláni proti nim zvědové, ačkoliv nebylo ani pomyšlení, že by se Šeraraté ještě téhož dne dostavili, a k večeru a v noci se shromáždilo u studnice již tolik svolaných příslušníků kmene Lazafá, že jich bylo téměř pět set. Rozumí se, že jsme se museli zúčastnit válečné porady, která byla svolána. Jako kdykoli jindy i při této příležitosti jsem hleděl působit k tomu, aby bylo zamezeno velké krveprolití; ale naše snažení bylo tentokrát téměř marné. Vždyť zde rozhodovali Beduíni, synové tvrdé a nelítostné pouště, kteří slitování považují za slabost, za zbabělost; byl jsem pro ně cizincem, k němuž nemuseli mít ohledy, jaké ke mně měli Haddedihnové. Ovšem, hodný hadži Haíef se snažil podle svých sil, aby jejich názory pozměnil, ale nedosáhl také většího úspěchu. Lazarové se rozhodli Šeraraty obklíčit a porubat všechny, kteří se nevzdají; o zajatých měla podle zvyku rozhodnout rada starců. O výsledku nebylo při rozhořčeném smýšlení Lazafáů pochybností. Když džemma skončila své jednání a když jsem byl opět o samotě s Halefeni, řekl mi: 26Rovná a hladká skalní plocha. “Chladná studnice.

“Sídi, vím, že nejsi srozuměn s tím, na čem se tito bojovníci uradili. Přál jsem si, aby tvé názory došly větší platnosti, neboť mé srdce je s tebou, ale veřejné nesmím být tak mírným. Kdybych přestřelil v mírnosti, byl bych snad zbaven hodnosti šejka a zároveň bych ztratil vliv i na Haddedihny, na něž nyní mohu působit ve smyslu lidskosti a tvé dobré víry. Nesmíme se tohoto krveprolití zúčastnit a proto navrhuji, abychom vyjeli odtud ještě dnes a vydali se k džebelu Šammar.” “To nesmíme učinit, Halefe.” “Proč ne?” “Předně proto, že jako hosté Lazafáů jsme povinni jim pomoci; za druhé nemůžeme tak rychlý odjezd dostatečně omluvit; za třetí bychom pozbyli vážnosti u svých pohostinných přátel, kteří by nám patrně vytýkali nedostatek odvahy; a za čtvrté snad se nám přece podaří, zůstaneme-ii zde a zúčastníme-li se boje, mírnit krutost a působit aspoň k tomu, aby bylo utraceno co nejméně nepřátel, zato však, abychom dostali co možná nejvíce zajatých.” “Máš pravdu, sídi! Zůstaneme tedy zde, a ačkoli mé otcovské srdce se chvěje, přece se těším, že uvidím Karu ben Halefa v boji. Jsem si jist, že necouvne před žádným nepřítelem.” “Musím ti říci, Halefe, že hoch je dosud nezkušený a že snadno se dá strhnout odvahou. Musíme ho bedlivě střežit, aby se zbytečně nevydával do nebezpečí. ” Minul tento den a po něm následující noc. Za časného jitra se někteří zvědové dostavili do tábora, aby oznámili, že Šeraraté již asi přijdou, neboť tábořili v noci na poušti, vzdáleni od studnice sotva pět hodin jízdy. Tři zvědové zůstali venku, aby je pozorovali. Po nějaké době se dostavili i ti a oznamovali, že nepřátelé opustili tábor a vyslali vyzvědače, kteří se asi brzy objeví. Lazafáové zaujali nejvhodnější postavení k uvítání Šeraratů. Studna byla v mírném úvalu, nemajícím přirozený kryt k severu a k západu, odkud nepřátelé přicházeli; zato však byla k jihu a na východ řada skalin, umístěných v polokruhu jako přirozené opevnění. Za nimi se Lazafáové ukryli tak, že u vody zůstalo pouze čtyřicet mužů. Všechna zvířata byla rozptýlena po okolí, aby se pásla, takže bir Bárid poskytoval zcela mírový vzhled. Haléř, Kára i já jsme byli v záloze, poněvadž naše přítomnost u studnice by byla snadno vzbudila podezření. O poledni jsme zpozorovali dva jezdce, kteří pomalu směřovali k studnici. Zavolali na Beduíny, jež u ní nalezli, mohou-li k vodě. Bylo jim to dovoleno. Jak jsme se později dověděli, vydávali se za přátelské Anaizéy, kteří jedou do en Nefundu. Napojili zvířata a pak odjeli. Když už nemohli být spatřeni prostým okem, přesvědčil jsem se dalekohledem, že zamířili obloukem od západu k severu, aby oznámili Šeraratům, k nimž patrně náleželi, že u biru táboří jen čtyřicet Lazafáů, které snadno přemohou a zároveň že lze ukořistit několik set koní a velbloudů.

Po hodině se nepřátelé objevili na severozápadě studny. Přijížděli v plném trysku, aby nás překvapili. Dospěli k okraji údolí, seskočili z velbloudů a s pronikavým křikem se vrhli do úvalu. Současně vyrazili Lazafáové ze svého úkrytu, se strany pravé i levé. To ovšem nebylo v rozpočtu Šeraratů; zarazili se, a tato kratičká doba nečinnosti stačila, aby byli úplně obklopeni. Jaký teď nastal boj, jaká vřava! Nože se blýskaly, kopí a oštěpy se třepily, střelné rány třeskaly. Kára ben Halef s jásotem vrazil doprostřed vřavy, já s jeho otcem za ním, abychom ho chránili. To se nám podařilo, ale vlivu na vedení boje jsme bohužel nedosáhli. Krev tekla proudy, a když bylo vítězství dobojováno, leželo na zemi přes sto mrtvých Šeraratů; zranění byli bez milosrdenství dobíjeni nebo odstřelováni; sotva dvaceti z nich se podařilo doběhnout k zvířatům a uprchnout, ostatní se octli v zajetí. Mezi zajatými byl i Abu el Ghadab, Otec Hněvu, syn kouzelníkův. Místo aby vyplenili Lazafáy, sami jim přivedli bohatou kořist. Mezi vítězi i poraženými nastaly výjevy, o nichž raději pomlčím. Vzdálil jsem se s Halefem i s jeho synem, abychom - když nemáme možnost jim zabránit - je neviděli. Ale brzy nás vítězové vyhledali a přivedli. Poněvadž za vítězství děkovali nám, měli jsme přijmout příslušné díky a vzít svůj díl z kořisti. Rozumí se, že jsme nevzali nic. Přitom se nedalo zamezit, aby nás zajatci nespatřili. Jakmile nás zpozoroval Abu el Ghadab, vztyčil se v poutech, napolo šílenýma očima nás probodával, řval a vztekem se třásl: “Kára ben Nemsi, džaur, křesťanský pes! Zradil nás, a již za to ho pohltí šeba et thar, lev krevní msty. Alláh ho zatrať a spolu s ním i dva Haddedihny, kteří jsou s ním!” Na jeho obličeji se jevily dva široké, modře podlité šlehy bičem; vypadal ošklivě. Nedbal jsem téměř na jeho slova; ale maličký Halef se nemohl zdržet. Nemohl mlčet; postavil se před čarodějova syna a odpověděl: “Tebe pohltí lev krevní msty, nikoli nás! Smějeme se jemu i tobě! Řekl jsi, že se tě musíme bát, ty však nejsi už bojovník, neboť tvůj obličej nese známky biče, kterým jsi byl bit jako pes, jehož se nesmí

dotknout ruka udatného bojovníka. Hanba tobě a potupa tvému šeba et thar, jemuž přijde nanic dříve než tě pohltí!” Odtáhl jsem hněvivého Halefa, jinak by nebyl ustal, dokud by svému srdci neulevil až na dno. Bylo po boji a mohli jsme odejít, aniž nám kdo mohl vytknout zbabělost; šel jsem - rád! Neměl jsem stání na místě, kde tolik lidské krve kouřilo k nebi; přece nebylo těžké zmocnit se všech nepřátel bez krveprolití, ba skoro bez násilí. Rozloučili jsme se a odjeli jsme, doprovázeni valný kus cesty čestným průvodem. Když jsme po šesti dnech putování šťastně dojeli k cíli, předešla nás už zpráva, nevím jakým rychlým způsobem, o našem dobrodružství, a podle toho jsme byli Sammary též uvítáni co nejčestněji. Není úkolem mého vypravování popisovat život lidí a poměry mezi Beduíny

na velikém Šammarském pohoří. Mocný národ Šammarů je pod správou šejka, jenž si přisvojil titul knížete a má vskutku podobnou moc i význam. Hlavní osada Hail je v značné výši mezi horami Adža a Šelma; po celý týden nám poskytovala příjemný a pohostinný pobyt. Krátce před naším příchodem nastoupil kníže velikou hadž28 do Mekky; zastupoval ho Hamed ibn Telal, příbuzný bývalého a velmi znamenitého šejka Telala, jenž se o krajinu velice zasloužil. Halef jednal pilně s tímto mužem, i podařilo se mu uzavřít s ním dohodu, která přinášela Haddedihnům značný prospěch. Tím, že jsme se dostavili jen tři, bylo dosaženo více, než kdybychom měli průvod jednoho sta bojovníků. Po celou dobu jezdil jsem a putoval po území, což mne výborně bavilo i poučovalo; přesto však mi bylo velmi vhod, když jsme po ujednaných smlouvách mohli nastoupit zpáteční cestu. Byli bychom asi zůstali ještě několik dní, nehodlal jsem však vyčkat příchodu perské karavany poutníků, kteří se každého roku ubírali přes džebel Šammar. Taková výprava tu byla očekávána, a protože již dříve jsem se seznámil dostatečně s takovými karavanami, raději jsem si přál vyhnout se jí. Na rozloučenou nás Hamed ibn Telal přátelsky obdaroval a poskytl nám dvacet jezdců, kteří nás měli doprovázet po dva dni. Učinili to s velikou radostí a byli by s námi jeli ještě dále, kdybychom se nebyli zdráhali přijmout jejich další doprovod. Abychom se opět nesetkali s Seraraty, což nebylo radno, poradil nám Hamed ibn Telal, abychom cestovali přes Lyné; vyhověli jsme tomu pokynu, aniž jsme tušili, že právě tím, doslovně řečeno, vběhneme do brlohu lva. Nikdo neujde svému osudu, praví muslim, a tím osudem se nám stal šeba et thar, lev krevní msty, jímž nám Otec Hněvu vyhrožoval. Naše měchy s vodou byly už téměř vyčerpány a proto jsme se těšili na vádí Achdar29, kde bylo vždy dost vody ve dvou taméjších studních, položených za strmými skalisky, které tvořily vysoké údolní stěny, korunované v pozadí zříceninami prastarého kasru30. Takové zříceniny, původu občas předislámského, se vyskytují v Arábii často, a pro mne nebyla ničím zvláštním podívaná na sutiny hradu ve vádí Achdaru. Znal jsem pověst, podle níž toto údolí prý bylo spojeno s Eufratem poboční řekou, směřující k němu od západu. Bylo mi také známo, že v době dešťů mívá údolí tolik vody, že se v ní lze koupat, dokonce i plavat. Proto obě studně nikdy nevysychají, a jejich okolí se i v horké letní době honosí takovým rostlinstvem, že poskytuje životní podmínky četným zvířatům, ovšem i dravcům, sem přivábeným. Haléřoví bylo kdysi řečeno, že tam byli viděni lvi, nevěděli jsme však, zdali také v zimě a na jaře. Jeli jsme celou noc a ještě i druhého dne zrána, avšak teprve dvě či tři hodiny před polednem jsme spatřili vystupující výšiny, v nichž spočívá vádí 28Poutní cesta. “Zelené údolí. 30Hrad, pevnost, zámek

Achdar. Kdekoli se v poušti vyskytují studně, lze předvídat, že jsou tam lidé, před nimiž se každý musí mít na pozoru. Bylo tedy nutno propátrat okolí. Halef se k tomu nabídl; já však jsem nemohl připustit, aby se dopustil podobné chyby jako u biru Nufá; proto jsem jel napřed sám. U první studně jsem nenašel nikoho, a také dále údolí jsem nevypátral ani človíčka. Tomu jsem se ovšem podivil, nicméně osamělost místa připouštěla tolik výkladů, že jsem se uklidnil a obrátil se, abych přivedl Halefa a jeho syna. Kdybych byl jel dál až ke druhé studni, jež byla mnohem níže, ale zato přímo pod zříceninami hradu, byl bych podle znatelných otisků tlap poznal velmi závažnou příčinu, proč lidé pomíjejí toto vádí.

Utábořili jsme se u prvé studny, kde rostlo křoví. Sňali jsme sedla s velbloudů, uhasili žízeň a nabrali jim tolik vody, až již nechtěli pít. Potom naše únava zavolala po odpočinku. Zařídil jsem, aby dva z nás spali a jeden bděl, po dvou hodinách pak aby bděl druhý. První hlídky jsem se ujal já, druhé Halef, třetí Kára, jeho syn. Při hlídce jsem nebyl vyrušen; když má lhůta skončila, ulehl jsem, vzbudiv před tím Halefa. Byl jsem velmi unaven, usnul jsem a podlehl

snům. Arabský Morfeus mne všelijak obtěžoval; konečně mi nastrojil dokonce sen o přepadení Beduíny: slyšel jsem tiché, tajemné šustění oděvu, tlumené kroky, přitlumené hlasy, potom i výstřel - byl to opravdu jen sen? Vyskočil jsem a zároveň vyskočili i Halef a Kára. Výstřel skutečně padl; spatřil jsem, že jsme obklopeni více než stem Arabů, a s úlekem jsem v nich poznal - podle zvláštní úpravy jejich haiků - Šeraraty. Kára na stráži neodolal spánku; jen proto se těmto lidem podařilo připlížit se k nám a obklopit nás. Své koně a velbloudy zanechali opodál. V nepřátelských rukách jsem spatřil naše pušky, které nám už potichu vzali. Na odpor se nedalo pomyslet, náš život nestál za jediné para - panovala tu krevní msta! Spása nám kynula jen v tom, odevzdáme-li se do himaji31 některého vynikajícího Šerarata.

Nezbývalo kdy k dlouhým úvahám; zde bylo nutno otevřít oči, vyskočit, spatřit nepřátele a myšlenku uskutečnit ve vteřině. Nesměli jsme čekat, až by nám některý z nich řekl, že jsme zajatci, neboť pak by už bylo pozdě; jen tím, že promluvíme dříve než oni, se dalo něčeho dosáhnout. Na dva kroky přede mnou stál starý Beduín úctyhodného vzezření; zdálo se mi, že je vynikajícím bojovníkem. Rychle jsem Halefa a Karu k němu postrčil, uchopil jsem ho za haik s výkřikem: “Dakilá ta šejk!” Což značí: “Jsem v ochraně, ó pane!” Ani jeden z Arabů, ani největší loupežník a vrah, neodřekne nepříteli své ochrany, jestliže na něj takto zavolá a dotkne se jeho šatu, a hlavně na tomto doteku záleží.

Halef i jeho syn znali ten obyčej, či lépe řečeno zákon pouště, stejně dobře jako já; i přes své veliké překvapení měli tolik duchapřítomnosti, “Ochrana.

aby hned následovali mého příkladu. Dvakrát se rychle dotkli haiku a zároveň zvolali: “Dakilá ia šejk!” - a už byli se mnou v jeho ochraně. Koleni nás se ozvaly hlasité výkřiky rozmrzení. Stařec hodlal v nevoli ustoupit; ale když jsme si ho přidrželi za burnus, řekl: “Alláh dopustil, aby vaše tlamy byly rychlejší nežli má ústa, a proto jsem donucen vzít vás do své ochrany. Jsem Abu Dem, šejk Šeraratů. Pohříchu musím říci, že běda tomu, kdo vám, mým svěřencům, zkřiví jediný vlas na hlavě! Vraťte jim jejich pušky!” Jaké štěstí, že to byl zrovna šejk! Když jsem opět své pušky dostal do rukou, považoval jsem svůj život za zachráněný. Ještě bylo důležité, zná-li nás někdo z této čety. Právě když mě to napadlo, zvolal někdo, kdo se horlivě prodíral ostatními: “Neber je do ochrany, ó šejku, neber! Jsou to nepřátelé,

propadající krevní mstě!” “Krevní mstě?” tázal se stařec. “Ano. Muž s dvěma puškami je cizinec Kára ben Nemsi effendi, Frank!” “Mašalláh!” odtrhl se od nás šejk. “Ten malý je hadži Halef Omar, šejk Haddedihnů; byl naším zajatcem na bir Nufá a tento džaur ho vysvobodil. Třetí je asi jeho syn. Ti tři nás zradili Lazafáům, kteří nám na bir Báridu připravili krvavou porážku. Však víš, jak mnozí z našich padli, kolik jich bylo zajato a že jen hrstka vyvázla!” “To že jsou oni? Nemýlíš se?” “Přísahám u proroka a při všech kalifech, že jsou to oni!” Teď nastal zlý, rozhodující okamžik!

,,/a thar, ia thar, ia thar - krevní msta, krevní msta, ó krevní msta!” ozývaly se dokola hlasy, a ruce se chápaly zbraní. “Ia himaji, ia himaji, ia himaji - ochrana, ochrana, ó ochrana!” zavolal jsem proti tomu a se mnou Halef i jeho syn. Šejk pokynul rukou a okamžité nastalo ticho. Náčelník se obrátil ke mně a tázal se: “Jsi opravdu Kára ben Nemsi effendi, Frank?” “Ano.” “A toto je hadži Halef Omar, šejk Haddedihnů, a jeho syn?” “Ano.” “Odvažuješ se přiznat se k tomu?” “Nelžu nikdy a nepovažuji to za smělost. Bylo by odvážnější, kdybych lhal.” “Co tím míníš?” “Nevíš, že svěřenec ztratí ochranu, promluví-li lživé k ochránci?” “Pravda, ano. Slyšel jsem, že jsi tam v Džesiré a mezi Kurdy provedl hrdinské činy. Jak může Alláh džaurovi propůjčit tolik síly a udatnosti? ” “Alláh je pánem a otcem všech lidí, nás i vás! Proč rozeznáváš mne a sebe podle víry? Dnes na tomto místě platí zákon: tys ochránce a my svěřenci. Nebo

snad by se obával veliký šejk Šeraratů svých lidí tak, že by zrušil poskytnutou ochranu?” To byla smělá otázka. Temně stáhl obočí a odpověděl: “A kdybych to udělal?” “Tvé jméno by bylo na věky zneuctěno.” “Ale vy byste propadli hrdlem!” “Ne, tak tomu nebude!” “Mašalláh, boží divy! Ty bys ještě věřil ve svou záchranu?” “Nejenom věřil, byl bych o ní přesvědčen.” “Mluvíš jako blázen!” “Mluvím jako muž, který ví, co mluví. Slyšel jsi o mně vypravovat a dověděl jsi se zajisté o mé kouzelné pušce?” “Slyšel jsem, že můžeš ustavičně střílet, nemusíš nabíjet, a že se tvé koule nikdy neminou cíle. Ale nevěřím tomu.” “Uvěříš. Odpočítej odtud sto kroků a zaraz tam do země deset kopí vedle sebe.

Zasáhnu každé bez nabíjení a na vlas stejně daleko od jejich hrotů.” Po této sebevědomé řeči se ozvalo všeobecné zamručení. Šejk se obrátil a potichu hovořil s nejbližšími. Halef mi zašeptal: “Přistoupí-li na to, máme vyhráno, sídi!” Zakrátko se šejk obrátil opět k nám a řekl: “Stane se, jak si přeješ, ale jen pod jednou podmínkou.” “Vyslov ji!” “Nezasáhneš-li každé kopí tak, jak jsi naznačil, ztratíte moji ochranu.” “Jsem srozuměn,” odvětil jsem klidně, ačkoli jsem dobře chápal, co je v sázce. Mine-li jediná má koule cíl, budeme uprostřed nepřátel odkázáni na vlastní síly. Znal jsem však svou pušku a věděl jsem, že se na ni mohu spoléhat, i kdyby mě šejk ponechal bez ochrany. Naše postavení bylo prve jen proto zlé, že nám ve spaní vzali pušky. Kroky odpočítány a kopí zaražena do země. Oči všech se na mne obrátily v dychtivém očekávání. Ani slova nepřenášeje, nasadil jsem opakovačku a zdánlivě nedbale jsem vystřelil deset ran po sobě, tak rychle, že nemohly, nebo aspoň nebyly počítány. Když jsem pušku sklonil, tázal se šejk: “Jsi hotov?” “Ano.” “Deset ran? Tak rychle? ” “Střílím-li po lidech, totiž po nepřátelích, pálím ještě rychleji! Prohlédněte si kopí!” Vše se tam hrnulo. Každý chtěl být první na místě, aby se přesvědčil. Vtom řekl Halef: “Sídi, všichni tam běží, a my jsme sami. Mohli bychom uprchnout!”

“Brzy by nám byli v zádech. Zůstaneme zde! Uvaž jenom dobu potřebnou k tomu, abychom velbloudy přiměli vstát!” “Máš pravdu; nejde to.” Vytrhli kopí ze země a podávali si je z ruky do ruky. Bylo slyšet hlasité výkřiky úžasu. Zatím jsem se odvrátil, abych deset vystřelených nábojů nepozorovaně nahradil. Potom jsem zpozoroval, že Šeraraté na mne hledí sice ještě nepřátelsky, ale plní úcty. Šejk se ke mně opět přiblížil, změřil si mě od hlavy k patě a řekl: “Pověst o tvé pušce nelže; všechny koule zasáhly kopí, první jako poslední. Který džin32 zhotovil tuto pušku?” “Byl to jistý džin v Amirice33 a jmenoval se Henry.” “Podle toho jsou v Amirice mocnější džinové než u nás. O to však nyní nejde. Jste pod mou ochranou a nikdo vám nesmí ublížit. Poněvadž však panuje krevní msta mezi námi a vámi, rozhodne shromáždění starců, co s vámi.” “O čem by mělo rozhodovat? Domnívám se, že tvá ochrana znamená plné bezpečí.” “Jak je ti asi známo, ochrana se vztahuje nejvýše na dvakrát sedm dní. Potom vás z ochrany propustím. Rozhodne-li shromáždění mírně, odejme vám zbraně, povolí vám náskok a potom budete stíháni. Polapíme-li vás, propadnete hrdlem. Nemyslete, že se spokojíme tím, že přijmeme dijiji34 a darujeme vám život. Mé jméno zní Abu Dem, Otec Krve! Lze-li prostému bojovníkovi zaplatit ,za prolitou krev, lidé takoví jako vy platí jen smrtí!” “Kdy se sejde shromáždění starců?” “Jakmile přirazí hlavní voj mých lidí, my tvoříme předvoj. Musíme jednat opatrně, abychom svá zvířata mohli napojit, neboť zde - -” Zarazil se uprostřed řeči, opět si nás zkoumavě prohlédl, a pak pokračoval: “Spali jste, když jsme sem přijeli. Jak dlouho jste se hodlali zdržet u této studnice? ” “Do zítřejšího jitra,” odpověděl jsem. “Alláh akbar - Bůh je veliký. Do zítřka! Což jste neznali nebezpečí, které vám zde hrozilo? ” “Znali jsme je. Bylo jen jediné.”” “Které?” “Že budeme překvapeni vámi, našimi zapřísáhlými nepřáteli.” “A žádné jiné?” “Ne.” ..Alláh kerím - Bůh je milostiv!

Zachoval vás od jisté smrti. Opravdu nevíte, 32Duch. 33 Amerika. 34Cena krve

Opět se odmlčel jako by byl něco napověděl, o čem raději chtěl pomlčet. Dál již nepokračoval, neboť u vchodu do vádí se zdvihl lomozný hluk mnoha zvířat, do něhož se mísilo volání spousty lidí. Spatřili jsme veliký zástup jezdců na koních a velbloudech. V jejich čele jel starý muž, velmi ošklivého vzezření. Rozevřený haik ukazoval, že celé tělo má ověšeno amulety; s krku jeho velblouda a se sedla splývala rozmanitá vycpaná zvířata a neobvyklé předměty; malé, zlomyslné oči spočívaly v hlubokých důlcích; nos mu vyčníval jako supí zobák, a bezzubá ústa se tím více propadala. Postavou neobyčejně vytáhlý a vyzáblý muž se na velbloudovi kolébal jako pagoda, a zelená barva jeho turbanu prozrazovala, že odvozuje svůj původ od proroka. Sotva jsem ho spatřil, musel jsem si říci, že je to Gadub es Sahar, čaroděj. A v tom jsem se nemýlil. Jaké vážnosti mezi Sararaty požíval, vysvítalo z toho, že mu hned všichni chvátali

vstříc, aby mu sdělili, jak znamenitý lov se jim povedl. Když to uslyšel, jásavě vykřikl a pružně jako mladík seskočil z vysokého velblouda, ani nečekal, až zvíře poklekne. Přihnal se k nám, pohlížel na nás koulejícíma očima a zařval na mne: “Tys to, ty, zlořečený džaure, jemuž děkuji za zajetí mého syna a snad za jeho smrt? To si odpykáš, odpykáš, odpykáš! Tvá duše zůstane v tobě jako rozžhavený železný drát, a tvé tělo tě bude pálit jako zžírající požár, jenž se točí kolem slunce! Po kusech ti budou vyrvány vnitřnosti a pak -” “Kroť svůj jazyk!” řekl jsem, a pronikavě jsem se na něj podíval. “Jsem pod ochranou kmene. Jak mě můžeš urážet? ” “Pod ochranou,” vyjekl, “čí?” “Je pod mou ochranou,” pravil mrzutě šejk a ušetřil mi tak odpověď. “Co - co - cože? Pod tvou? Jak ses mohl opovážit brát ve svou ochranu

muže, kteří jsou tisíckrát zapřísáhlými nepřáteli?” “U šejtana, nerozkřikuj se tak!” zabručel šejk. “Opovážit - k čemu by se opovažoval Abu Dem, šejk Šeraratů? Můžeš mi snad poroučet, co mám nebo nemám udělat? Tito lidé se chopili mého šatu a při tom zvolali: “Dakilá ia Šejk!” Rád bych věděl, kdo mi může říci, že jsem to neměl činit.” “Kdo? Kdo? Já! Já to pravím, já, já, já! A rád bych věděl, kdo se opováží odporovat mi. Nasadím mu do těla všechny zlé džiny země i pekla!” Rozmrzele se šejk obrátil k svému lidu a zvolal: “Rozhodněte, mužové a bojovníci Šeraratů, kdo má pravdu, já či on! Smím zajatce ochraňovat nebo nesmím?” Nedostalo se mu odpovědi. Mnozí mu asi potají dávali za pravdu, ale nikdo se neodvážil hlesnout proti čaroději, jehož umění se obávali; jsou i Beduíni pověrčivý lid. Čaroděj se zasmál a

uštěpačně zahovořil k náčelníkovi: “Slyšels někoho, ó, šejku! Slyšels jediné slovo? Tito bledí psové bili mého syna na bir Nadáfa bičem do obličeje! On jim za to pohrozil šeb et thar, lvem krevní msty, ano, lvem -”

Přerušil se vtom s pohybem, naznačujícím, že náhle připadl na neobvykle dobrou myšlenku, načež vítězoslavně a jedovatě po nás přejel zrakem, a obrátil se pak náhle docela přívětivě na šejka: “Budiž! Měj si pravdu, šejku totiž - měj si ji tehdy, přizná-li ti ji shromáždění starců. Svolej ichtjarije?5; ať ihned zahájí poradu! Učiň tak hned! Ať slyšíme hlas mužů, kteří mají právo o těchto psech rozhodovat. Nesmíme ztrácet čas, neboť hned časně zrána musíme se vydat proti Lazafáům, abychom vysvobodili anebo pomstili své syny a bojovníky!” Odkvapil, aby sám svolal starce. Šejk chvíli roztržitě stál, pak k nám pokročil a pravil polohlasně: “Tuším, oč Sahar usiluje. Dal jsem vám své slovo a rád bych mu dostál, avšak proti šeba et thar, na nějž ukazuje, nic nesvedu. Myslím si ale, že jste mužové, kteří se nebojí, zdá se, že i vaše zbraně jsou lepší než naše. “Alláh učiň, jak se mu líbí!” Od té chvíle, co se dostavil čaroděj, se naše postavení značně zhoršilo. Nebylo pochybností, že už předtím byli Šeraratové proti nám nepřátelského smýšlení, ale rytířské šejkovo vystoupení se na ně také neminulo účinkem. Nyní se jejich nepřátelství zvětšilo, a starý Gadub es Sahar na ně působil větším vlivem než šejk, poněvadž se čaroděje víc obávali. Hleděli na nás výhrůžněji než dříve, zatím však jsme se nemuseli bát bezprostředního nebezpečí. Dokud džemma neprohlásila svůj výrok, nikdo nám nesměl ublížit. Pomalu se přihrabalo dvanáct starců, kteří usedli nedaleko nás k poradě. Jak jsme viděli, jednali o věci velice vážně. Jen jeden z nich se dal rozčilením svést, aby si počínal živěji, než jak vyžadoval mrav, byl to čaroděj, jenž neúnavné domlouval ostatním. Seděli jsme vedle sebe, obklopeni bojovníky, proto Halef ztlumil hlas až k pouhému šepotu, když se mě

otázal: “Co myslíš, sídi, jak o nás rozhodnou?” “Netušíš to?” “Ne. A ty?” “Ano.” “Nuže, co?” “Zdá se, že v údolí jsou lvi.” “Alláh! Lvi? Myslíš jeden lev?” “Ne jeden, nýbrž několik, neboť je právě doba, kdy tito dravci mívají mláďata.” “Řekl jsem ti už dříve, že tu bývají lvi, je tedy docela možné, že jsou tu opět, a to nahoře ve staré zřícenině, kde mají dost vhodných útulků. Ale co je nám do toho?” “Bezpochyby víc, než soudíš. Nepozoroval jsi vítězoslavný čarodějův obličej, když se zmínil o lvu krevní msty?” 3sStarcI

“Ano, zdálo se mi, jako by byl pocítil nějakou radost.” “Radost, že jistě podlehneme.” “Těm lvům? ” “Ovšem.” “Máš zato, že by nás jim předhodili?” “To zrovna ne, pochybuji, že by nás jim předhodili, k tomu by nás museli dříve spoutat, a do toho bych svou opakovačkou promluvil slovíčko. Pokud mám zbraň, odmítnu každé usnesení shromáždění, nedávající nám naději na osvobození. Tuším ale, že budeme o svobodu a život zápasit se lvy.” “Přijmeš to, sídi?” “Nejprve bych rád slyšel, co ty o tom soudíš.” “Můžeš si pomyslit. Jak by byla hrdá Hanneh, nejlepší a nejskvostnější z nejkrásnějších žen, na svého Halefa Omara, kdyby jí domů přinesl kůži, v níž ukončil živobytí lev, jeho rukou skolený.” “Odvážil by ses tedy na pána se širokou hlavou36?” “S velikou rozkoší, to pravím upřímně, sídi.” “A tvůj syn? Káro ben Halefe, co říkáš?” “O, sídi, mé srdce vězí v hlubokém smutku. Zavinil jsem, že jsme v zajetí, neboť jsem usnul, zatímco jsem měl bdít. Rád bych zápasil třeba s desíti lvy, kdybych mohl chybu napravit a opět získat tvou důvěru.” “Neber si to příliš k srdci, milý hochu,” povzbuzoval jsem ho. “Byl jsi unaven, to je to celé. Mou důvěru jsi neztratil, a co se týče našeho zajetí, doufám, že mu bude brzy konec. Pokud jde o mou domněnku, svolil bych k zápasu se lvy, bude-li nám uložen, ale jen tehdy, když nám bude zaručen nejen život, nýbrž i svoboda. Svolím k tomu ani ne tak ze strachu před Šeraraty, jako spíše z lovecké chuti, neboť obojí, svobodu i život, si troufám zajistit svou opakovačkou, třeba i bez zápasu se lvy. Hleďte, porada skončila, snad nás teď k sobě povolají.” Mezi členy džemmy nastal pohyb, šejk vstal, zamířil k nám a řekl: “Shromáždění starců o vás rozhodlo. Kdybychom byli v svém duáru, byli byste čtrnáct dní pod mou ochranou, jsme však v poli a nemůžeme vás vzít s sebou, nemohu vás tedy déle ochraňovat, než pokud jsme v tomto vádí, to je jen dnes. Dále bych vám neměl sdělovat nic víc, neboť si tu vyhradil slovo kouzelník, protože však vím, že má v úmyslu splést vás a zastrašit svými vývody a svým vyjádřením, pokládám jako váš ochránce za svou povinnost, abych vám dal pokyn, z něhož byste vytušili podstatu věci.” Poněvadž ustal v řeči, uznal jsem za dobré podotknout: “Jsme ti velice vděční za tvou dobrotu, ó šejku, ale přece musím říci, že nejsme lidé, u nichž by čaroděj dosáhl svého úmyslu. Ještě nikomu se nepodařilo, aby mne popletl, aby nás zastrašil. Starý Sahar by pak byl ze všech 36Jedno z mnoha arabských přízvisek lva.

poslední, který by to dokázal. Suďte si o něm dobře nebo zle; jeho kejklířství rozumím lépe, než on, a vím, že ve všech skutcích, které vám převádí, není než pouhý cfcďtn37.” Když uslyšel ta slova, šejk vyjasnil svůj velice vážný obličej a řekl: “Pozoruji, že tě Alláh obdařil zdravým rozumem; bohužel Šeraratové nemají tento dar. I když vás nenávidím za to, že jste naše bojovníky zradili Lazafáům, musím vám přece poděkovat za to, že je mezi nimi muž, kterého nechci jmenovat a jehož návrat od Lazafáů si nepřeji.” “Není třeba, abys ho jmenoval. Je to Abu el Ghadab, syn čaroděje, viď?” “Mašalláh! Odkud to víš?” “Znám lépe, než si myslíš, tvůj poměr ke Ghadub el Šáhovi.” “Znáš-li jej opravdu, nemluv s ním o tom. Slyšel jsem, že jsi skolil “pána se širokou lebkou” sám uprostřed tmavé noci. Nemohli jsme tomu uvěřit, neboť chceme-li my ulovit “daviče stád,” táhneme proti němu ve dne s mnohými bojovníky. Kdybychom to podnikli v noci, pohltil by nás všechny.” “V tom spočívá rozdíl mezi mnou a vámi. Statečný muž musí mít odvahu setkat se se lvem i v noci tváří v tvář.” “Opravdu jsi to již někdy učinil?” “Nejednou!” “A máš tolik odvahy i dnes?” “Ovšem.”

“Výčitky mého svědomí tedy tichnou. Prozradím vám, že příští noci máte podstoupit boj s párem lvů, kteří asi ochraňují mláďata. Neměli jste to vědět. Mráz mě obchází, vidím-li, že budou tři lidé bojovat proti dvěma obrovským lvům, kteří jsou desetkrát i stokrát strašnější, poněvadž hájí lvíčata.” “Neměj o nás starost! Nebojíme se. Ostatně jsi nám nic

neprozradil, neboť jsme sami tušili, jaký záměr pojal starý čaroděj. Je to zchytralý pták! Podlehneme-li, pomstí se nám; zvítězíme-li, což pokládá za nemožné, zbavíme toto vádí a vás krutých nepřátel, kterých byste se sami mohli zbavit jen se ztrátou mnoha svých bojovníků. Pověz mi, jak dlouho se zde zdržuje tato dvojice lvů?” “Po tři neděle a každé noci uchvátí koně nebo velbloudy. Alláh zatratiž lva i jeho paní!” “Kde mají svůj brloh?” “Nahoře, ve velkém koš el hárat?8. Každého večera přicházejí do vádí, aby se ze zadní studnice napojili. Ostatní podrobnosti vám nesmím prozradit.

Pojďte, mám vás dovést k džemmě!” Zavedl nás k shromáždění starců, jejichž výrok jsme měli vyslechnout vesto-je; odbyl jsem však věc krátce - sedl jsem si. Halef a Kára usedli také. Čaroděj, vida to, na nás zlostně vyjekl: 3TPodvodník. ^Hradní dvůr.

“Jak se můžete opovážit a usednout před radou moudrých a zkušených mužů? Jste - -” “Mlč!” přerušil jsem ho, a dal mu tím hned zpočátku znát, jak málo se ho bojím. “Rád bych těmto ctihodným mužům prokázal veškerou vážnost, kterou k nim pociťuji; ale poněvadž tys přítomen, sedáme si. Víš snad, kým jsem já ve své zemi a ve svém národu? A kdo jsi ty? Jsi proti mně tolik jako drzá moucha, jež se domnívá, že bzučením a bzíkáním zastraší lva.” Jeho ruka hmátla po noži a čaroděj zaječel: “Pse! Džaure! Nevíš o moci, která je mi dána nade všemi duchy a mocnostmi země i pekla? Pokynu jen rukou a klesneš mrtev!” “Pokyn!” zasmál jsem se. “Mně nenaženeš strach, protože tě znám. Tys feššár1”^ jenž nic nedokáže, jsi gššaf, s nímž bych ani nemluvil, kdyby mě tito ctihodní starcové nebyli zavolali, aby mi sdělili své usnesení.” Vyskočil a zuřivě řval: “Skolte jej, bojovníci šeraratští, skolte toho štěkajícího šakala hned, hned!” Ačkoli nikdo proti mně nezvedl zbraň, ustoupil jsem okamžitě za blízký balvan, který mě dostatečně kryl, a zvedaje opakovačku, zvolal jsem: “Kdo se odváží zvednout proti mně ruku? Vidíte, že mě zde žádná koule nezasáhne, zato má kouzelná puška srazí v prach každého, kdo vztáhne ruku na některého z nás!” Naskytla se zajímavá podívaná, s jakým strachem a jak spěšně se uklízeli Beduíni po obou stranách z prostoru, v němž by mohly létat kulky, čaroděj jako by byl najednou ztratil řeč; starci hovořili chvíli tiše, potom na mne zvolal šejk: “Upokoj se emíre! Jste dosud v mé ochraně, a do zítřejšího jitra se vám nic zlého nestane.” “Nesmysl! Ne my vás, ale vy nás se musíte obávat. Zůstanu zde se svou kouzelnou puškou, a kdo nás ještě jen jediným slovem urazí, tomu má kule provrtá mozek. A teď povězte krátce a dobře, na čem se džemma usnesla; žvásty neposlouchám!” Ze se moje jednání neminulo účinkem, se zračilo v pohledech, co se na mne odevšad upíraly. V džemmě bylo opět potichu rokováno; potom se ke mně čaroděj obrátil a mluvil zcela jinak než prve: “Na čem se usneslo shromáždění, jsem ti hodlal vysvětlit, ale nyní ti to povím stručně: nahoře ve dvoře zříceniny bydlí duchové, kteří se nechtějí vzdálit z vádí; v nastávající noci budete s nimi zápasit.

Zaručíte-li se svým slovem, že neuprchnete, můžete až do soumraku zůstat s námi tak, jako byste nebyli zajatci; potom se vydáte nahoru do dvořiště. Tam rozděláte oheň, a ten budete 39Tlučhuba. 40Dryáčník.

udržovat až do rána. Přijdete-li potom dolů, aniž by vás zadávili duchové, budete svobodní.” “Pověděl jsi vše?” tázal jsem se. “Ano.” “Přistupujeme na vaše požadavky. Až se den nachýlí, odejdeme na dvůr zříceniny, abychom tam udržovali oheň a bojovali s duchy. Ale ujednání, že budeme svobodní a že bez překážky budeme moci odjet, až ráno zdrávi sejdeme dolů, to ať mi džemma zaručí přísahou!” Když za mnou zřetelně odříkali přísahu, kterou jsem jim předříkával, nabyl jsem přesvědčení, že jsem bezpečen; proto jsem klidně odcházel k svým druhům. Přitom jsem musel jít vedle čaroděje. Nemohl se udžet, aby na mne se zřejmou škodolibostí nezasyčel. “Jste ztraceni, džaure! V duchu už slyším, jak šeba et thar řve, aby vás pohltil!” “Jen dej pozor, aby nezadávil tebe!” odpověděl jsem mu. “Pohltí jen džaura, jehož Bůh nerná moci, aby ho ochránil; kdybych já před ním vztyčil jen pravici, utekl by ode mne.” “Nerouhej se ! To je hřích, jenž ti nemůže být odpuštěn.” “Ať mě tvůj bůh potrestá!” zasmál se. “Každý sáhat je mocnější než on!” Položil jsem mu ruku na rameno, a řekl: “Slyš, nepřeji ti, aby Bůh, jenž je spravedlivý, ti tuto potupu nevrátil v podobě drtící skály, která by na tebe dopadla! Řekl jsi, že je ti dána moc nade všemi duchy země i pekla; proč tedy neucouvnou před tebou ti duchové nahoře v zříceninách? Proč je na nás, abychom je zahnali? Vím to! Poněvadž lžeš, poněvadž nic nesvedeš a poněvadž se bojíš tam vyjít, abys duchy zapudil. Já se nebojím žádného džina, žádného zloducha. Zítřejšího jitra sejdeme s kasru zdrávi a ukážeme vám duchy, nad nimiž jsme zvítězili.” “Nic nesvedete, zcela nic!” zafuněl na mne zuřivě. “Tys džaur, jenž propadl džeheně, tvoji drvizi nejsou o nic lepší, a proto budou i oni zachváceni stejnou zkázou. Můj syn vám předpověděl, že vás pohltí šeba et thar; toto proroctví se vyplní již dnešního večera! Zítra nalezneme pozůstatky vašich kostí a kopneme do nich, neboť si nepomyslíme, že jsou to zbytky lidské, nýbrž kosti prašivých psů. kteří pro svou nečistotu byli vyhnáni ze stanů!” V pěstech mi škublo, ale přece jsem se opanoval a odvrátil se beze slova; Halef se však nemohl opanovat, sáhl po biči za pasem, pokročil blízko k Sáharovi a řekl: “Ke komu nás přirovnáváš? K prašivým psům? Nejsi hodem biče zrovna tak jako tvůj syn, jehož jsem za podobnou urážku poznamenal v obličeji? Spočívá snad celá tvá veliká moc v tom, abys tupil zajatce a rouhal se Bohu; dočkáme se. že ne naše, nýbrž tvoje kosti budou nalezeny, nepohltí-li tě ovšem dříve tvá vlastní hanba! Bůh tě bude soudit. A jako jsem tvému synovi předpověděl, že ne nás, nýbrž jej bude žrát šeba et thar, tak pravím také tobě, že ne my,

ale ty zmizíš v jícnu lva! Pamatuj na má slova; vím, co pravím: neboť jsem hadži Halef Omar ben hadži Abul Abbas ibn hadži Davud al Gossarah, šejk Haddedihnů kmene es Šammar! Nebudeš první rouhač, jenž se svým hříchem propadne do pekla!” čaroděj sáhl po svém noži, vtom jej však moudřejší Šeraraté obklopili a zamezili mu útok. Šejk prohlásil co nejvážněji, že nestrpí žádné další urážky svých svěřenců. Halefa jsem odtáhl, a výjev neskončil tak zle, jak jsem se obával. Malý statečný hadži promluvil v hněvivém nadšení jako prorok před Sáha-rem; nikdo netušil, že jeho obrněná řeč je opravdovým proroctvím; přesvědčili jsme se o tom později. Velmi zchytrale zosnoval Sahar svůj nekalý záměr. Lev je dvojnásob nebezpečný, když shání lvíčatům potravu. Kdybychom byli měli úmyslu lvu utéct, mohli jsme se v temnotě noci skrýt tak, že by nám neublížil; byla nám však dána podmínka, abychom po celou noc udržovali oheú.

Protože jsme nesměli ze dvora odejít, museli jsme být ovšem lvem zpozorování a napadeni. Podotýkám, že lvice kojící lvíčata opouští brloh jen zřídka; zato lev donáší kořist lvíčatům; vleče ji často i ze značné vzdálenosti; také lvice žije z této kořisti a vzdaluje se z brlohu jen tehdy, chce-li uhasit žízeň. Ovšem, koho na té cestě potká, tomu je ještě

nebezpečnější, nežli její “pán se širokou lebkou”. Šeraraté se sice vyhýbali styku s námi, jejich chování však nebylo k nám nepřátelské. Považovali nás už za mrtvé a chovali vůči nám pocity smíšené z kmenové nenávisti, soucitu i obdivu. Pouze šejk k nám někdy přistoupil, aby přívětivě promluvil, ale také jen nakrátko. Zbývajícího času jsem použil k tomu, abych Halefovi i Karoví vštípil do paměti, jak mají jednat příští noci; za hovoru jsme pozorovali, jak Šeraratové sbírají suché dříví a svazují je do otýpek. Protože tu byla voda, nebyl ve vádí nedostatek křovin. Asi hodinu před soumrakem nás šejk vybídl, abychom se vydali na cestu. Pokud šlo o něho, chtěl se svými lidmi zůstat u studny, u velkého ohně, domníval se, že je tam v bezpečí, poněvadž lvi mohli sežrat nás. O tom se nám ovšem nezmínil. Hodlal nás osobně doprovodit k zřícenině spolu s těmi Šeraraty, kteří nesli otýpky dříví. Nevydával se tím do nebezpečí, poněvadž lev opouští brloh pouze v noci, a ve dne jen tenkrát, když je k tomu přinucen házením kamenů a velikým hřmotem. Jak jsme šli vzhůru dost dlouhým údolím k hořejší studnici, poznali jsme podle zřetelných stop, že tato studnice je vskutku obvyklým napajedlem “pána se širokou hlavou”, nezmínili jsme se však o tom ani slovem. Potom jsme vystupovali mezi skalami příkře vzhůru, a Šeraratové projevovali bázeň. Nakonec jsme dospěli k vysoké, značně porušené zdi, v níž byla znát pobořená brána. Zde nosiči složili otýpky a šejk řekl: “Za touto zdí je dvořiště, které nesmíte do rána opustit. Zde je dříví na oheň. Alláh vás ochraňuj!”

Odešli; jen jeden z nich se na okamžik zdržel a řekl: “Sahar vám vzkazuje dobrou noc a potom dobré jitro v břiše šeb’y et thar.” “Sám ať se toho břicha varuje; my v něm nebudeme!” Odsekl mu pohotově Halef, pak i tento muž co nejrychleji odkvapil. Obezřetně jsem vstoupil do brány a prohlédl si nádvoří. Bylo dokola po zdech porostlé křovím a tvořilo veliký obdélník, v jehož pozadí stála druhá brána, vedoucí do vnitřních prostor bývalé stavby. Tam byl asi lví brloh, ne v nádvoří; o tom mě poučil první pohled na znatelné stopy. Pravá postranní zeď, napolo sesutá, utvořila vysokou hromadu trosek, a ty nám poskytly velmi dobrou pozovovatelnu. Kdyby u ní dole plápolal oheň a my seděli nahoře, jistě žádný lev by se neodvážil skrze plameny vzhůru k nám. Dlouho trvalo, než jsme došli do hradu; proto jsme přistoupili hned k troskám, položili tam hromádku snadno hořlavého paliva k podpálení, přinesli všechnu zásobu dříví k sobě nahoru a zařídili se tam co nejpohodlněji. Zatím se sešeřilo a pak nastala tma. Lev brzy nevychází, ještě jsme tedy s ohněm počkali; ale když bylo asi devět hodin, sestoupil jsem, podpálil hranici a vyšplhal se opět nahoru. Tam jsme leželi vedle sebe, pušky majíce pohotově k výstřelu. Občas jsme hodili palivo na oheň a vyčkávali klidně příchodu krále zvířat. Tepna mi bila jako obyčejně; Halef jevil sice neklid, ale rozhodně ne strach, Kára, ten mladý, statečný hoch, neprozrazovaj ani nejmenší známky rozčilení. Oba věděli, že smějí vystřelit jen na můj výslovný povel a mířit jen na oko lva. Pravím-li, že jsem nepocítil před lvem strach, není to vychloubání. Jsem přesvědčen, že se nebál ani Halef ani jeho syn; jestliže jsme vůbec co cítili, tedy to byla jen lovecká horečka. Halef ovládal dokonale zbraň, to mu musí přiznat každý, kdo se s ním seznámil, a neúnavnou péčí se staral o to, aby i Kára ben Halef, třeba byl ještě mladý, nezůstal v

střeleckém umění za ním. Pokud mne něco zneklidňovalo, byla to jen nízká teplota vzduchu; bylo mi opravdu chladno. Omylem si mnozí lidé představují vnitřní Arábii jako zemi, která neustále trpí pod slunečním úpalem; není to tak. I v letní době je rozdíl teploty denní a noční tak značný, že tato rychlá změna často přináší nezvyklému člověku těžké nachlazení. Vzimě, ba ještě i na jaře klesne teplota nejednou pod nulu, takže člověka mrazí. Někdy tu i sněží. K svému nynějšímu výletu jsme se sice opatřili teplými pokrývkami, ale ty jsme s sebou nahoru nevzali, poněvadž jsme museli být v boji se lvy volní, nesměli jsme se do nich zahalovat. Ted5 již panovalo chladno tak citelné, že se nám při míření mohly zimou chvět ruce. Jak nebezpečný mohl být špatný výstřel, lze si snadno domyslet. Proto jsem prosil své druhy, aby jednali pečlivě a jistě; ujišťovali mne, že se jistě v daném okamžiku nezachvějí ani žilkou. V nádvoří nebyl nejmenší vánek, jen klidný praskot ohně rušil hluboké ticho. Minula hodina a po ní téměř druhá. Jako zkušený lovec jsem nespoléhal jen na zrak a na sluch, ale téměř ještě více na čich. A tu mému nosu neušel ten výrazný a téměř pichlavý zápach, vlastní téměř všem větším dravcům.

“Pozor, přichází! Cítím jej!” zašeptal jsem oběma svým druhům. Připravil jsem svou medvědobijku a upíral oči pevně na druhou bránu. Postava, vlastně jen její stín se tam objevil, stanul na okamžik bez hnutí, a - zmizel podél protější hradní zdi. Hned potom jsme uslyšeli, jako by padalo kamení. “Byl to lev?” tázal se Halef potichu. “Lev nebo lvice; nemohl jsem rozeznat,” odpověděl jsem. “Neměli jsem štěstí. Zvíře se bálo ohně a tam přes zeď skočilo dolů k studni. Že jsme jen museli udržovat ten hloupý oheň! Kdyby byla tma, zvíře by už leželo mrtvé s koulí v hlavě.” “Však přijde zas!” “Na to spoléhám. Ale musíme mít všech pět pohromadě, aby nám opět neproklouzlo.” Minula krátká chvilka, když asi v poloviční cestě na skále se ozval řev, podobný valícímu se hřmění, který Arabové případně nazývají rra’d, tedy hrom. Zdálo se, jako by se pod námi zachvěla půda. “To není ona, to je on,” zašeptal jsem.“Znám hlas samce. Teď sestupuje k napajedlu. Ale - slyšte!” Byl to výkřik plný úzkosti, výkřik pronikavý a nesl se z vádí až k nám, opět výkřik - a opět! Zněl jako: Ghadab, Ghadab. Nebo jsem se mýlil? Tak se jmenoval syn kouzelníka. Zaznělo pak druhé, třetí zařvání lva, potom nastalo ticho, ale jen dole, neboť zde nahoře jsme uslyšeli náhle hlas, jenž se hlasitě ptal: “Mašalláh! Jaký je to zde oheň? Kdo jej zapálil? Mluvte! Jsem Abu el Ghadab Vtom se ozval drásavý skřek, s ním podobný splynul tam zdola od vádí; pak znělo lámání a praštění, vrčení a mlaskavé kousání, které mi bylo dobře povědomé. Lvice tedy přišla a nalezla oběť. Byl to člověk? Snad ne Ghadab? Ten byl přece zajatcem Lazafáů. Ať tomu bylo tak nebo jinak, zde jsem musel jednat rychle. Zvuky zaznívaly poblíž vnější brány; uhnul jsem stranou a spatřil jsem mohutné tělo zvířete.

Dvakrát, třikrát jsem ostře vykřikl, namířil; hlas přiměl lvici, že se obrátila na naši stranu; oči jí zahořely - - má rána padla

- -sípavé a těžké vydechnutí - - krátký sten - - zachroptění, pak nastalo ticho. “Ó, sídi! Tys ji skolil. Je mrtvá !” zvolal hlasitě Halef. “Ticho!” varoval jsem ho. “Lev přijde brzy; zdá se, že tam dole uchvátil také svou oběť. Neslyšeli jste výkřiky zdola a pak nový výkřik?” “Ano.” “Přihodilo se asi dvojnásobné neštěstí. Připravte se k výstřelu, a teď ani nehlesněte!” Naslouchali jsme tak napjatě, že to ani nelze nastínit. Nečekali jsme dlouho. Záhy jsme zvenčí před branou uslyšeli supění a škubání těžkými tlapami. “Pozor!” zašeptal jsem. “Lev přichází s kořistí v tlamě.” Ano, lev přicházel do nádvoří a vlekl s sebou těžké břemeno. Chtěl jsem

Karoví dopřát slávy, jež mu kynula, kdyby ukořistil lva a dal jsem mu umluvené znamení. Lev přinášel kořist lvíčatům;

tu spatřil mrtvou lvici v tratolišti krve. Pustil kořist z tlamy, vztyčil hlavu a zařval tak, že jsem takřka cítil, jak se chvěje náš pahorek; potom, pátraje, kdo lvici zabil, hleděl blýskajícíma očima k našemu ohni. “Teď, Káro, střel! Miř na oko!” vybízel jsem hocha. Ještě jsem ani neodpověděl své vyzvání, když zabouřila rána. Ozval se krátký řev, jako když blesk a hrom dopadnou současně a hned potom ohromným skokem letělo tělo lva. Sledoval jsem jeho let ústím medvědobijky a umístil dravci kuli do srdce, takže před ohněm klesl k zemi; převalil se ještě se strany na stranu; trhnutí mu projelo celým tělem, než natáhl nohy. Byl mrtev. Ačkoliv se k výstřelu nedostal, přece Halef hlasitě zajásal a Kára po něm. Z opatrnosti jsem jim nedovolil slézt dolů, až teprve po hodině, kdy jsme začali prohlížet skolené lvy. Kára umístil svému lvu .kouli do oka, jeho výstřel byl smrtelný a lev patřil jemu, ač mu má koule protkla srdce. Jak zajásali oba, a s jakou pýchou objal otec svého syna! Mrtvá lvice byla rovněž střelena do oka; ta byla má. Potom jsme svítili oharky dál. Jaká byla těla, jež obě zvířata ukořistila? S úžasem jsme spatřili, že lidská! Představte si však naše pocity, když jsme v nich rozeznali, po zevrubné prohlídce, mrtvoly čaroděje a jeho syna! Stanuli jsme jako zkamenělí; se záchvěvem pak splynulo s Haléřových rtů: “Ó, sídi, mé proroctví, mé proroctví, šeba et thar je pohltil!” Rádi bychom byli sestoupili do údolí; museli jsme však doslovně vyplnit svůj závazek a počkat až do rána. Pomlčím o tom, jak jsme přečkali noc. Když se rozednívalo, vypátrali jsme lví brloh; bylo v něm lvice, a to jsme usmrtili, poněvadž bylo sotva čtrnáctidenní a neschopné dopravy. Pak jsme ještě stáhli obě zvířata z kůže a sestupovali jsme do údolí. Šerarati rozčilením neusnuli, a nyní se nesmírně podivili, když nás spatřili přicházet neporušené, s kožichy padlých lvů! S jakým úžasem vyslechli zprávu o čaroději i o jeho synovi, nelze si představit. Vypravovali jsme jim, co se přihodilo, a z jejich sdělení vysvitla souvislost událostí. Abu el Ghadabovi a ještě čtyřem Šeraratům se totiž podařilo uniknout ze zajetí; včera večer dospěli k vádí Achdar, ne však při vchodu do něho, nýbrž na jižní straně. Že tu řádí lvi, patrně nevzpomněli. Ghadab chtěl přenocovat někde ve zříceninách a ne u studnice, poněvadž tam mohli být nepřátelští Beduíni; ostatní jeho druzi byli žízniví a odporovali. Ve hněvu se od nich odloučil, aby postranní cestou vystoupil do kasru, druzí však se obrátili k dolní studnici, kde se sešli s příslušníky kmene. Velikou radost měl čaroděj, když slyšel, že jeho syn vyvázl ze zajetí; ale když shledal, že zahnul k zříceninám, ulekl se tak, že se hned rozběhl k hořejší studni, aby syna varoval. Tam ho uchvátil lev téměř v tom samém okamžiku, kdy lvice přepadla Ghadaba. “Šeba et thar!” zvolal Halef.

“Rouhali se a proto jim byl ukrácen život, jak jsem předpověděl. Vnuknutí mi vložilo do úst slova proroctví.” Nemohu tvrdit, že by smrt obou těch lidí byla pro Šeraraty příliš bolestnou ranou; spíše než smutek jevili radost, že byli odpraveni lvi, kteří jim působili hrozné škody na dobytku. Nemohli pochopit, že bychom byli věděli o jaké duchy jde, poněvadž jsme tak klidně šli do zřícenin. Pohlíželi teď na nás jako na hrdiny a přesto, že mezi nimi a Haddedihny byla krevní msta, jednali s námi jako s hosty. A když jsme druhého dne odjížděli, loučil se s námi šejk těmito slovy: “Poznal jsem ve vás nejstatečnější bojovníky, jaké jsem kdy poznal. Slovu jste dostáli čestně; lituji, že při nejbližším setkání jsme nuceni považovat vás za vůdce nepřátelských Haddedihnů. Buďte toho pamětliví! A tobě, emíre Káro ben Nemsi effendi, musím přiznat, že jsem změnil svůj názor o Francích; jsou to stateční, pravdymilovní a spolehliví lidé; proto je asi jejich víra dobrá. Alláh tě provázej a dej, aby ti cesta domů netrvala dlouho!” Když jsme pak dojeli domů k stanům Haddedihnů, nastal veliký jásot. Halef tryskem dojel k svému stanu, zavolal svou Hanneh, ukázal na lví kožich a na svého syna a řekl nadmíru pyšně: “Hanneh, ženo má, ty perlo mezi ženami, pohleď na tuto kůži lva a na svého syna, mladistvého bojovníka, jejž jsi zrodila k mé chloubě! Zastřelil “pána hromu”, skolil krále zvířat, proto ti přísluší, abys ho pozdravila dříve než mne. Přiviň ho k srdci a dej mu své požehnání, neboť bude z něho jednou důstojný nástupce svého otce!” Celý kmen pokládal za svou pýchu, že uprostřed nich žije bojovník, který v letech téměř chlapeckých ulovil lva. Kůži lvice jsem daroval Hanneh, takže obě kůže mohly sloužit za vynikající okrasu společného stanu.

Kdykoli pak někdy v pozdější době některý host Halefovi blahopřál, že je majitelem těchto trofejí, odpovídal k tomu vždy s nesmírným sebevědomím: “V této kůži bydlil kdysi nejpověstnější “pán hromu”, a v této kůži žila nejpověstnější “královna se širokou hlavou”, a příslušelo jim jméno “es šeba et thar” - lev krevní msty a jeho paní - - -”

Kapitola šestá NA TIGRIDU

O našem zájezdu do šammarských hor jsem vyprávěl jen stručně, protože o arabských pustinách chci pojednat podrobněji v některé své příští knize. Zde se přidržím jen událostí, které jsme prožili při naší jízdě do Persie a dál do Džinistanu. S klidným svědomím a s vírou, že toto nemohu svěřit ústům výmluvnějším, přenechal jsem Halefovi, aby znovu a znovu vyprávěl své Hanneh i Haddedihnům o našich zážitcích cestou na džebel Sammar, nemajících podle něho rovné v dobách před potopou ani po ní. Teprve když za dva či tři dny tuto látku více než dostatečně promrskal, začal Halef hovořit také o Persii. Hodný chlapík by mne byl na tuto pouť za nic nepustil samotného; byl by nejraději vzal s sebou i svého synka Karu ben Halefa. Jen po novém a novém mém zdůrazňování, že hoch je dosud příliš mladý, takže nemůže snášet obtíže dlouhé cesty, dále poukázáním na to, že bychom tím byli jen poškozeni při provádění svých úmyslů jsem dokázal, že se Halef vzdal své myšlenky. Omar ben Sadek, nemluvě o četných ostatních Haddedihnech, se mi také nabízel k doprovodu. Byla to značná práce, než jsem je přesvědčil, že na cestě, kterou podnikáme, dva jednotliví muži spíše, snadněji a jistěji projdou, než početná tlupa jezdců, která jednak budí pozornost, jednak by vyžadovala větší cestovní výlohy, než jaké si můžeme dovolit. Bylo tedy ujednáno, že pojedu s Halefem sám. Já na Assil ben Rihovi, který měl totéž tajemství jako jeho otec - můj milovaný Rih. Halef si chtěl osedlat kobylu Mohameda Emina, vymluvil jsem mu to však, neboť bělouš svou nápadnou barvou nás mohl uvést v nebezpečí. Lze jej z veliké dálky poznat. Ze zkušenosti jsem věděl, jak je výhodné zpozorovat nepřítele dříve,

než on sámčlověka vidí. Když pak jsem poukazoval i na stáří toho koně, řekl Halef: “Sídi, klisna je dosud dobrá jako byla, když jsme ji poprvé spatřili; ale máš pravdu, sídi, bílý kůň se nám na cestu nehodí. Od dřívějška vím, jak často prospělo, že jsme zůstali nezpozorováni. Musím také mít vraníka a - - - já ho mám!” Zdůrazňoval tři poslední slova tak, že jsem se tázal: “Jakého, milý Halefe?” “Toho jsi ještě neviděl; chtěl jsem tě překvapit. Je to pravý hřebec z Hedžedu,

ale rodokmen, bohužel, neznám.” “Nemožné! Tak drahocenný kůň že by byl bez rodokmenu?” “Už je tomu tak! Když Abu Hammedové posledně proti nám povstali, museli si mír vykoupit koni a velbloudy, které jsem sám vybíral.

Nejlepším z jejich koní byl vraný hřebec, o němž jsem mluvil; toho jsem si přivlastnil; byl to největší trest, jímž mohli být postiženi, a vím že podnes nemohou oželet tu ztrátu. Hřebec nebyl u nich narozen; přivedli si ho z některé loupežné výpravy a žádný z nich neprozradil, kdo byl jeho dřívějším majitelem. A tak se stalo, že mám sice pravého hřebce z Hedžedu, nemám však jeho rodokmen.” “Ale jméno má?” “Ovšem. Jak se kdysi jmenoval, nevím. Abu Hammedové říkali mu podle jeho barvy El Atim41. To mi bylo málo, protože zasluhuje lepší, ušlechtilejší jméno. Vzpomněl jsem si tedy na hřebce, o němž jsi mi vypravoval, že ti jej daroval tvůj přítel a bratr Vinnetou, rudý bojovník. Pověz, jak se jmenoval ten kůň?” “Hatátitlá.” “Neznamená to jméno tolik jako Barkh” v mé mateřštině?” “Ano.” “To jsem si pamatoval; řekl jsi mi to, a proto jsem koni dal jméno El Barkh, poněvadž ti byl hřebec od tvého rudého přítele tak milý. Pojď a prohlédni si jeho jmenovce!” Halef mne vedl značný kus cesty do stepi, až tam, kde pastýři velbloudů hlídali stáda. Byl tu jen jediný kůň, hedžedi, kterého jsem si měl prohlédnout. Jakmile nás kůň zpozoroval, běžel k nám, a nechal se od Halefa hladit. “Nuže, sídi, jak se ti líbí?” ptal se Halef. Pod velmi širokým čelem měl vraník malou, úzkou lysinu. Jemný, krásně stavěný krk nesl drobnou hlavu s končitýma a stojatýma ušima. Nozdry byly mírně zúženy, oči vyklenuté a ohnivé, prsa široká, kohoutek ostře kreslený, zadek krátký, nohy svalnaté, kopyta malá, zaokrouhlená a tvrdá. Veškeré chvály zasluhoval pěkně nasazený ocas, méně však velmi dlouhá a hustá hříva. ‘Černý, tmavý. ‘Blesk’.

Neodpovídal jsem hned na Halefovu otázku a podrobil jsem koně zevrubné prohlídce, od očí až po kopyta. Potom mi jej Halef předvedl ve všech chodech. Seskočil pak z něho a opět se tázal: “Nu, jak se ti líbí? Našel jsi nějakou vadu?” “Řekni mi, pátral jsi už po jeho vadách?” “Ano.” “A shledal jsi nějaké?” “Žádné. Je prostě - bez vady.” “Milý Halefe, myslíš, že může být vůbec něco na světě bez vady?” “Tomu ty lépe rozumíš, než já, sídi.” “Jako Bedavi bys měl koním rozumět lépe ty než já, poněvadž mým povoláním je spotřebovat co nejvíce per a inkoustu, o jehož jakosti jsem povolán hovořit.” ,,/ná’ Alláh! Pověz upřímně: Má tento hřebec nějaké vady?” “Ano.” “Kdyby to byla pravda, jsem slepý!” “Ne! Jsou to jen některé maličkosti, nesnižující cenu tohoto koně, aspoň ne u mne. Zadní kopyta nejsou stejná; ale rozdíl je tak nepatrný, žes jej posud nezpozoroval. Předek by měl být trochu hlubší a čelo je sice široké, ale mezi očima příliš ploché; mělo by být klenutější.” “Alláh, kerím!” povzdychl Halef. “Tolik vad že má? Nicméně jistě připustíš, že jej lze zvát horr?” Hórr je výraz pro vysokou ušlechtilost a platí u takových koní, jejichž oba rodičové byli bezvadní. “Nikoli, není horr, nýbrž jen mefcueref, milý Halefe.” Mekueref značí koně, jehož matka byla čistokrevná, otec nikoli. “Dokaž to!” vybídl mě Halef, celý zrudlý. “Uši příliš stojí; u čistokrevného koně se musí jejich konce téměř dotýkat. A pak - příliš hustá hříva je vždy známkou smíšené krve. Nemohu té snad svým úsudkem zarmoutit, poněvadž nemáš příčinu, proč by tě to mrzelo. Assil ben Rih je ušlechtilejší než tento hedžedi. V použití mají tutéž cenu. Zná Barkh také tajemství?” “Měl-li nějaké u svého bývalého majitele, nevím; nikdo neprozradí tajemství koně zloději; ale přiučil jsem vraníka tajnému znamení. Rozumí se, že vím o něm pouze já; ani můj syn Kára ben Halef, ani má žena Hanneh, jíž děkuji za štěstí svého živobytí a života, je neznají; ale tobě je svěřím, sídi, neboť jsem jist, že je nikdy neprozradíš. Spočívá v tom, že se ve třmenech zvednu a třikrát po sobě velmi silně zakýchnu. Zapamatuješ si to, sídi?” “Snadno,” zasmál jsem se. “Milý Halefe, tebe už nikdo nepředělá!” “Proč? Jak to míníš? Proč se směješ?” “Proto, že i při nejvážnější věci nezapřeš svou veselost.”

“Vážnost? Veselost?” “Ano. Tajemství je velmi vážná věc, která se uplatňuje pouze tenkráte, je-li člověk ve velikém nebezpečí, ba v smrtelných úzkostech; tu zvíře napne všechny síly a uhání co nejrychleji, až klesá. Teď si tě představuji obklíčeného nepřáteli nebo jimi pronásledovaného; koule hvízdají, oštěpy fičí, nože se blyští a ruce všech se po tobě vztahují. Tu se zvedneš, začneš kýchat a - - -” “Ustaň, effendi!” přerušil mě. “Nesejde na tom, jakého prostředku se chápe člověk v nebezpečí, jen když prostředek prospěje. Uniknu-li smrti trojím kýchnutím, je to lepší, než

kdybych desaterým zakašláním přišel o život! Nechápu, že se tomu můžeš smát.” “Začnu tedy vážně a ptám se tě: zvykl jsi hedžediho na súru, jíž mu každého večera šeptáš do ucha? ” “Ne.” “Proč ne?” “O, sídi, nechtěj na mně příliš mnoho! Vládnu-li celému kmeni Beduínů, nezbývá mi věru kdy, abych si zapamatoval celou súru z koránu, a to doslovně. Jako upřímný člověk musím se ti přiznat, že má hlava se při učení zpaměti podobá hrnci, jemuž bylo vyraženo dno; vlévej do něho, kolik chceš, spodem zase všechno vyteče. A to je pouhý následek toho, že má hlava není zabedněná.” “Škoda! Můj Rih byl zvyklý, abych u něho spal. Jeho šíje mi sloužila za podušku, a než jsem usnul, šeptal jsem mu. Opravdu nezná ani Assil ben Rih žádné súry?” “Sídi, kterak se můžeš ptát? Potomek tvého znamenitého Riha musí mít svou súru. Znáš súru Abu Leheb?” “Ano. Je stojedenáctá.” “Pověz ji!” Usmál jsem se a odříkával: “Zlořečeny buďtež ruce Abu Laheba; zlořečen budiž i on. Nepomůže mu ani jeho jmění, ani co vyzískal. V plápolavém ohni zavržení zajde on i jeho žena, která musí dříví přivléci, a na jejím krku ať visí provaz, upletený z vláken palmových!” “Ano, to je súra Laheb, kterou budeš šeptat svému koni každého večera do ucha.” “Proč zrovna tuto?” “Protože je nejkratší. Musel jsem se jí naučit zpaměti, abych ji vraníkovi předříkával. Delší súra by mi byla z hrnce vytekla, sídi! Tvá hlava není tak jemná a otevřená jako má; proto ti v ní všechno zůstane. Ale nermuť se, sídi; každému nejsou dány přednosti, jimiž mě Alláh vyzbrojil. Ode dneška můžeš spát s Assil běh Rihem zrovna tak, jako jsi spával s jeho otcem. Mám ti ještě sdělit tajemství shazování?” “Má je? To by mi bylo velice vhod!”

“Assil i Barkh mají stejné. Naučil jsem je tomu tak tajně, že o tom nikdo nemá tušení.” “Sděl mi je!” “Oba mají stejné znamení, poněvadž se tím výcvik usnadnil. Vyslovíš-li dvakrát slovo litá43 a zahvízdneš-li ostře mezi oběma slovy, bude každý jezdec shozen, nepřeje’š-li si, aby zůstal v sedle. Pamatuj si to, sídi, poněvadž se může snadno přihodit, že tím získáš nad nepřítelem výhodu!” Vyplývalo z povahy věcí, že jsem uznával výhody tohoto výcviku, neboť nejen Rih, ale i oba Vinnetouovi hřebci byli nacvičeni na dané znamení shodit každého cizího jezdce. O užitečnosti takového výcviku jsem se nejednou přesvědčil. Pokud jsme neodcestovali, jezdil jsem pilně na Assilovi, takže mi přivykl a oblíbil si mne. Věděl jsem, že na něho mohu spolehnout tak dobře jako na Riha. Chtěli jsme jet přes Bagdád a ujednali jsme, že podnikneme tento kus cesty ne po souši, nýbrž po řece Tigridu, abychom hned zpočátku neunavovali koně. Proto bylo

nutno sestavit dostatečně veliký kellek, totiž prám z nadmutých kozích kůží, jichž se zpravidla na této řece používá k plavbě. Namlouvali nám sice, že k řízení kelleku a k ochraně před nepřátelskými Beduíny, s nimiž bychom se mohli setkat u řeky, musíme s sebou vzít jistý počet Haddedihnů, k tomu jsem však nesvolil. Zmíněnou část Tigridu jsme znali už od dřívějška; čím více lidí, tím větší by musel být prám, a protože malé plavidlo budí menší pozornost než velké, skýtalo nám dvěma lepší bezpečnost, nežli při pochybné ochraně lidí, jejichž přítomnost by byla jen zvětšila nebezpečí, jemuž jsme chtěli uniknout. Zmínil jsem se už, že jsme po svém příchodu do Bagdádu hodlali navštívit zříceniny Babylonu. Tato návštěva mi měla být vážnou, slavnostní připomínkou i poutí k místu, kde jsme již stáli nad hrobem, kde jsme unikli smrti téměř zázrakem. Večer před svým odjezdem jsme dlouho prodleli v džemmě, ve shromáždění starců, abychom zvolili zástupce na dobu Halefovy nepřítomnosti. Bylo už dlouho po půlnoci, když jsem kráčel k svému stanu, abych ulehl. Ale právě když jsem hodlal zhasnout lampu, naplněnou sezamovým olejem, rozhrnul se závěs u dveří a malý Halef strčil hlavu dovnitř a tázal se: “Sídi, spíš už?” “Nespím, jak vidíš, Halefe.” “Smím vejít?” “Zajisté! Pojď dál!” Vkročil do stanu, přistoupil až ke mně, tvářil se velice tajemně a potichu hovořil: C “Sídi, rád bych ti něco sdělil, nad čím bys podivením kroutil hlavou až do rána!”

“Takovou práci bych asi ukončil mnohem dříve. Nuže, pověz, co mi chceš říci!” “Nemohu se ani vyslovit, neboť je to něco tak zvlášť podivného, že mě asi vyhodíš, až to uslyšíš!” “To nemysli. Šejka Haddedihnů nevyhodím!” “Ale je to proti koránu, proti všem výkladům koránu, co chci říci, ó - - -ó, to přesahuje obyčeje, všechen mrav, všechna pravidla a zákony! Lekl jsem se, když jsem to uslyšel; ztrnul jsem! Ale řekni, mohl jsem něco odmítnout Hanneh, duši mého života a životu mé duše!” “Ne, nikdy!” odvětil jsem, zvědavý na příčinu jeho prazvláštních rozpaků. “Děkuji ti, sídi! Tvá slova mi dodávají odvahy, takže ti snad mohu říci, že Hanneh si přeje ještě dnes s tebou promluvit.” “Kdo? Hanneh?” “Ano, Hanneh, odlesk líbeznosti tisícera ženských lící.” “A proto jsi tak rozpačitý? V tomto týdnu hovoříval jsem s ní často, aniž tvá duše z toho pozbývala rovnováhy. Žena svobodného Beduína přece není takovou otrokyní, jako harémové ženy pašů?” “Správně se vyjadřuješ; ještě však neznáš úplně její přání, jehož dosah otřese hlubinami tvé duše. Až dosud mluvíval jsi s ní ve dne a v přítomnosti jiných osob; teď však si přeje mluvit s tebou v soukromí, jen s tebou - - beze mne - -teď - téměř dvě hodiny po půlnoci - - -!” Jako by šlo o můj nebo o jeho ortel, vyrážel ta slova přerývaně a s takovým přízvukem, že nemohl být truchlivější. “Mašallah!” podivil jsem se upřímně. “Jen se mnou si přeje mluvit?

Abys ty nebyl přítomen? ” “Ach - - ano - - jen s tebou, sídi!” “A tys k tomu svolil?” “Zajisté! Proč bych jí měl bránit? Nejde o ni, ale o tebe !” “Proč o mne?” “Budeš jistě považovat za těžkou urážku, že se žena osměluje žádat tě o podobnou rozmluvu. Ale, prosím tě, sídi, mně k vůli zachovej klid a rozvahu, a buď ubezpečen, že Hanneh ani nenapadlo, že by tě mohla oloupit o některý pocit nebo o myšlenku, již si zachováváš pro svůj budoucí harém.

Přísahám ti při bradě prorokově, že k ní můžeš jít směle a bez obavy. Jsi hrdina, jsi muž odvážný, jenž nejednou se odvážil života; snad nebudeš nyní méně statečný!” Stálo mě dost námahy, abych se nesmál. Milý Halef podivnou záležitost pojímal opravdu naruby, dodával mi odvahy k soukromé rozmluvě s Hanneh, tajnou vládkyní nad Haddedihny. “Nestarej se zbytečně,” odpověděl jsem mu. “Vyhovím přání tvému i tvé Hanneh bez všech okolků.” “Opravdu? Hamdulillah! A nevyhodíš mě?” “Neměj obavy. Kde je Hanneh? Ve svém stanu?”

“Ne. Mohl bys být pozorován, až bys tam šel, nebo když bys do stanu vešel, a to nesmí být. Hanneh, jitřní červánek mé spokojenosti, vyšla z duáru napravo a ty půjdeš nalevo. Za táborem se obrátíte směrem k sobě a sejdete se, aniž vás spatří některý strážce. Postarám se, aby nepřišel na tu stranu, na které budete.” Nebyl to případ více než podivný? Zde, v nejvnitrnějších krajinách Orientu, mi muslim tlumočí žádost o tajnou rozmluvu se svou ženou a slibuje dokonce, že se postará, abychom nebyli vyrušováni! Zhasl jsem lampu, vyšel jsem s Halefem ze stanu a kráčel pak mezi stany nalevo, až jsem se octl za táborem. Potom jsem zamířil napravo. Nastal právě nový měsíc, ale hvězdy zářily téměř jako luna. Netrvalo dlouho a spatřil jsem Hanneh. Nebylo tu člověka, jenž by nás pozoroval. Když jsme se setkali a stanuli u sebe, Hanneh na mne vážně pohlédla velkýma očima ze svého zahalení a pravila: “Věděla jsem, effendi, že se dostavíš a děkuji ti za to!” “Poddávám se tvému přání; rád jsem mu vyhověl.” “Jsi křesťan a vážíš si i ženy. Raději bych umřela, než bych zde stála s muslimem, jehož jméno by nebylo hadži Halef Omar. V tvé ochraně jsem však bezpečnější, než na mtmftoru44 mešity. Tušíš, o čem bych s tebou ráda mluvila?” “Zdá se mi, že to vím.” “A tušíš, proč Halef nemá být přítomen?” “Také.” “Věděla jsem to, a proto jsem se opovážila k něčemu, co jinak ženě nepřísluší. Alláh na mne patří a jeho ucho mě slyší, ale hlasem se mi neozývá; odpověz tedy ty místo něho! V mé duši se vlní veliké, hluboké moře; jeho vlny jsou myšlenky, jež mi hrozí jednak záhubou, jednak mě zas vynášejí na pevný břeh. V mém srdci je obloha, ozářená tisíci hvězdami, záhy je však opět přikrývají temné mraky; hvězdy mi ozařují cestu k Alláhovi, mraky jsou pochybnosti, jež mi pravou cestu skrývají. Mé nitro se ozývá palčivou úzkostí, jež mi odnímá klid; slyším ten hlas ve dne i v noci, v bdění i v snění. Volá po vykoupení ze strašlivé představy, že žena je pouhé tělo z těla, prach z prachu, bludná postava bez ducha i duše.” Vzdychla zhluboka, sepjala ruce a pokračovala: “Ó, Alláh, buď mi milostiv! Dej, ať zvím, že v jeho bloudící postavě něco žije, co má právo na tvou milost a lásku! Proč má jen muž právo na věčný život? Čím se provinila žena, že ji má smrt nadobro zničit? Tak často jsem se na to dotazovala, velice často, aniž se mi dostalo utěšující odpovědi. Pověz mi pravdu, effendi, odpověz mi! Nejsem sama, jež se tě takto ptá; ve jménu všech žen, jimž islám odpírá duši, chci vědět, jsou-li ženy opravdu bez ducha i duše!” “Kazatelna.

Byl jsem neobyčejně překvapen. Očekával jsem sice otázky tohoto druhu, ne však takový duševní výbuch. Podobal jsem se člověku, před nímž náhle a neočekávaně na rovině vytryskl gejzír, zdvižený podzemním vulkánem na povrch země. Co asi tato žena v svém nitru procítila, jakých úzkostí, nadějí, strachu i obav zažila, než výkřiky, o nichž se zmiňovala, dospěly z této hloubky až k mému sluchu! Hodlal jsem odpovědět jinak, docela jinak, ale už mi plynula se rtů otázka: “Proč se obracíš na mne a ne k někomu jinému?” “Poněvadž jsi křesťan a ne muslim.” “Proto nemám, co bych ti řekl, neboť jsi odpověď nalezla sama. Tážeš se křesťana, poněvadž máš zato, že křesťanství učí pravdě. Tím jsi zamítla Mohameda a obrátila ses k Isovi ben Marryam.” “To že jsem učinila? Opravdu, sídi? ” “Ano.” “Nuže, vyslov se: má žena duši?” “Má ji. Ať jsi křesťanka, muslimka, židovka, pohanka, žádná žena není bez duše.” “Sídlí duše i v mém

těle?” “Zajisté že ano!” “Hamdulillah! Mluv dál!” “Písmo praví: Bůh stvořil člověka k obrazu svému, muže a ženu. Bůh je všemohoucí, vševědoucí, nejvýš moudrý; je také milostivý, milosrdný a neobsáhle dobrotivý. Muž má být obrazem božské všemohoucnosti, žena obrazem božské dobroty a lásky. Jsou-li oba podle toho, jsou lidmi v pravém slova

smyslu. Může být bez duše bytost, jež má být obrazem božské lásky?” “Ne, jistě ne! Vždyť láska vyžaduje více duše, než všecko jiné na světě.” “Odpověz si tedy sama na otázku, zda je žena obdařena duší nebo není.” Neodpovídala, zírala mi chvilku do obličeje, pak pomalu klesla na kolena, sepjala ruce a vzdychla zhluboka, dlouze i hlasitě promluvila: “Žena má duši! O, Alláh, mám i já duši, mám duši! A o tom mě přesvědčil náš effendi jen několika slovy. Pochybovala jsem o tom, bojovala jsem o to po mnohá léta, a nyní se mi náhle dostalo toho zářivého štěstí! Nejsem jen dutá nádoba bez obsahu. Nejsem jen stvořena pro muže, abych pak byla ničím. Mám duši, živou duši, pokud jsou nebesa a jejich Bůh! Je tomu tak, sídi?” Tázala se a plakala radostí. “Ano, tak je to,” odpověděl jsem. “Jako matka boží trůní na nebesích, tak je otevřena brána blaženosti každé lidské ženě. Tak učí křesťanství. Učí také, že Kristus přišel na svět, aby každý, kdo v něho věří, nezahynul, ale měl věčný život. Nemáš zahynout ani ty, uvěříš-li.” Povstala opět, zvedla ruku a řekla: “Effendi, věřím, že jsem obdařena duší; dnes opravdu jsem ji nalezla a nedám si ji už vzít. Chtěl-li by mi ji islám vyrvat, odvrhnu jej a půjdu

k Isovi ben Marryam, u něhož mi nehrozí nebezpečenství. Věříš, že to učiním?” “Věřím, neboť jsi tak v duchu již učinila.” “Ó, sídi, vlny se ve mně ztišily a žádné mraky mne již nestíní. V mém nitru je jasno. Jak děkuji Alláhovi, že mi dal vnuknutí, abych s tebou ještě dnes mluvila! Musela jsem být s tebou samotná, neboť v přítomnosti jiných nemohla bych vyjádřit, co jsem vyjádřit chtěla. A nyní mám ještě jednu prosbu.” “Pověz ji!” Zdráhala se poněkud, potom však vyhověla mé pobídce: “Halef, muž mého srdce, také nechtěl věřit, že ženy mají duši. Můžeš uhodnout, proč?” “Ano.” “Nuže, proč?” “Zdá se mi, jako by se někdy tvé duše trochu bál.” “Maáallah! Uhodl jsi! Halef je nejlepší muž na celém světě. Je velmi chytrý a velmi statečný, ale někdy potřebuje dobré rady a hlavy, jež by jej přinutila, aby jednal podle té dobré rady. A právě tím, že jsem se stala jeho rádkyní, začala jsem tušit, že my ženy nejsme bez ducha a duše. Neboť dověděli žena řídit ducha mužova, ba mít i vládu nad ním, nemůže přece být nádobou bez obsahu. A nyní tě prosím, abys Halefa opatrně a mírně poučil, že jsem našla svou duši a že se jí on nemusí obávat. Kdykoli se pokoušel, aby mně ji vymluvil, musela jsem ji proti němu hájit, a tu si myslím, že mne ještě nikdy zcela nepoznal. Miloval mne, ale nikoli mou duši. Nyní však, když vím skutečně a nezvratně, že jsem člověkem s nesmrtelnou duší, nemůže už má duše být předmětem pochybností a sporů. Pověz mu, že mu vždy ukáže nejlíbeznější obličej, neboť si přeji, aby si ji zamiloval.

Sdělíš mu to?” “Velice rád, Hanneh, milá dcero Ateibehů!” “A nemluv s ním mnoho o Mohamedovi! Zajisté jen prorok zavinil, že Halef věří pouze v duše mužů. Rozmlouvej s ním raději o Isovi ben Marryam a o svatém písmě křesťanů!

Upevní se tím jeho paměť i láska, a jeho mysl bude odvrácena od myšlenek, jež pouze zarmucují ženu jeho srdce. Učiníš, jak si přeji?” “Slibuji ti to, nejchytřejší a nejrozvážnější mezi ženami.” “A potom - ty přece víš, že je někdy odvážnější než se s opatrností srovnává. Netrp to; vůbec mu to netrp! Zákaz mu to! Vyhubuj mu! O to tě prosím. Žena se pyšní mužem, jenž nezná bázně; promění-li se však odvaha v ztřeštěnost, může místo pýchy nastat zármutek. Chci být jeho ženou, nechci být jeho vdovou! Jsi přesvědčen, sídi, že mi jej opět navrátíš?” “Pokud na mně bude, nenastane příčina, aby se odvažoval života zbytečné.” “Děkuji ti! Můj dík přijmi i za to, že jsi zamítl jeho žádost, když hodlal s sebou vzít mého syna, Karu ben Halefa. Touhou po svém miláčkovi bych byla onemocněla. Proto, že vás hoch směl kdysi doprovázet proti Kurdům kmene

Bebbeh, a že nyní zastřelil lva, domníval se Halef, že mu i teď dovolíš, aby vás směl doprovázet.” “Ta výprava byla zcela jiná a mnohem kratší, nežli ta, na níž se právě chystáme. Tu se asi neobejdeme bez veliké námahy a různých nedostatků, na něž mladé tělo tvého syna nestačí. Kdyby jel s námi, byl by nám rozhodně více na obtíž než na prospěch. Odmítl jsem ho jen z opatrnosti a prozíravosti, nejsi mi povinná díky.” “Ó, effendi, nikdy si nepřeješ, abych ti děkovala. Což jste vy, Frankové, skutečně jiní než muslimové? Řekni, jsou u vás také ženy lepší než u nás?” “Hm.

Všude jsou dobří a špatní lidé.” “I ženy?” “Ano.” “Podle toho budu usilovat, abys mě mohl počítat k dobrým. Musím už odtud, aby Halef, vládce mého srdce, nebyl netrpělivý. Ještě jednou ti děkuji. Dal jsi mi nový a krásnější život; budu si to pamatovat. Leiltak sďide - dobrou noc!” “Alláh tě opatruj a zachovej! - Leiltak mubarake-spi dobře!” Odešla.

Díval jsem se za ní, až zmizela mezi stany. Bylo mi téměř líto, že jsem přišel, abych ji na tak dlouho odloučil od jejího Halefa. Jaká hloubka citu a zároveň jaká dětská důvěřivost v ní byla! Jak zápasila, aby to břemeno shodila! Jak cizí jí byla netečnost nesčetných žen Východu, jejichž život v duševní pustině harému míří jenom k tomu, aby nabyly co největší zaokrouhlenosti a váhy! Jak chytrá a energická byla proti nim tato malá Hanneh! Myslím, že by neškodilo mnohému z inteligentních Evropanů, kdyby se panovnicí jeho salónu stala taková čilá bytůstka. Tak jsem uvažoval a pomalu se navracel do duáru. Stalo se, jak jsem očekával: Halef stál u mého stanu. Přitáhl mne k sobě a řekl potichu a důležité: “Sídi, líbezná podpora mého života se navrátila. Oči jí zářily a její hlas zněl jako zpěv &”&ua45, když mě oslovila. Pravila mi: ,můj dobrý, milý Haléře!’ Její sladký hlas mi naplnil srdce rozkoší, neboť, abych ti upřímně doznal, ozývají se v našem duáru také jinačí hlasy; nemusíš vědět, v kterém stanu. Tuším, že jsi s ní mluvil o mně, že?” “Ano, také jednou byla o tobě zmínka.” “Jednou?” “Milý Halefe, měj dost na tom, že jsi byl aspoň jmenován.” “Ale, effendi, když nehovořila o mně, o kom jiném?” “Což jsi jediný člověk, o němž lze hovořit?” “Ne, ale nepřál bych si, aby má Hanneh, souhrn všech ženských předností, hovořila o jiných mužích! Opravdu, tuze rád bych věděl, o čem jste jednali.” “Ptej sejí!” 45Slavík.

“To jsem již učinil.” “Nu, co ti odpověděla?” “Že se to dovím později od tebe.” “Později? Dobrá! Povím ti to později.” “Proč ne hned? ” “Ujišťoval jsi mě sám, že Hanneh má vždycky pravdu: musíme se tedy i tentokráte zachovat podle její vůle. Mohu ti jen říci, že můžeš být hrdý, velice hrdý na líbeznou panovnici svého ženského stanu. A nyní půjdeme spát, neboť s jitřními červánky musíme být na nohou.” “Ó, effendi, proč jsi tak mlčenlivý? Ani netušíš, jak velikým břemenem je zvědavost. Její radost a rozkoš záleží v tom, že všechny své přátele a známé trýzní tak, že ztratí ve dne chuť k jídlu a v noci nenalézají spánek ani pokoj. Musíme opravdu čekat, až se ti zlíbí promluvit?” “Ano.” “Nuže, zavři

oči a dobře spi, ale věř, že já neokusím dobrodiní spánku, a že se na loži budu svíjet jako červ, jejž uchopilo do zobáku ptáče. Dobrou noc, sídi!” “Dobrou noc, Halefe!” Sotva se rozednívalo, probudil mne hluk v táboře. Měli jsme být doprovázeni k řece, a poněvadž doprovod měl být co možná slavnostní, všichni obyvatelé tábora podlehli tak rušnému rozčilení, že jsem už nemohl usnout. Vstal jsem, ačkoliv do našeho odjezdu zbývaly ještě celé tři hodiny. Že jsme odjížděli dopoledne, bylo řídkou výjimkou, k níž Haddedihnové svolili jen z ohledu na mne. Mohamedáni Východu mají ve zvyku, že se vydávají na cestu krátce po modlitbě asr, to je asi o třetí hodině odpoledne. Že je tato zvyklost nanejvýš nepraktická - to nikoho nenapadne. Ještě i po modlitbě asr uplyne značná doba, než se odjezd uskuteční.

Nastává loučení, a každý má ještě mnoho starostí; potom bývá člověk ještě vyprovázen a znovu se loučí. Když se pak setmí, má poutník za sebou tak malý kus cesty, že by bylo lépe, kdyby byl počkal do rána. Nový tábor je zpravidla tak nepatrně vzdálen od místa odjezdu, že mezi oběma místy bývá udržováno spojem pozdě do noci: následkem toho vstává poutník příštího jitra pozdě a v poledne není dál, než kdyby byl cestu nastoupil ne už včera, ale teprv dnešního rána. Nepodrobil jsem se nikdy tomuto obyčeji, posvěcenému tradicí i výkladem koránu, a proto jsem se velmi často dostával se svými druhy do sporu. Ani Halef nebyl v tom ohledu se mnou srozuměn; nyní však už nic nenamítal.

Pokud šlo o Haddedihny, požíval jsem u nich takové vážnosti, že ani jeden z nich neměl námitek. Upokojili své mohamedánské svědomí omluvou, že jako křesťan nejsem vázán jejich předpisy, a že Alláh nebude pokládat za hřích ani jejich šejkovi, mému průvodci, bude-li se řídit podle mne. Protože ženy a děti musely zůstat v táboře, patřila Hanneh k prvním, s nimiž jsem se rozloučil. Pravila mi:

“Vím, sídi, že se nelekáš žádného nebezpečí a nehrozíš se nikoho; ale vím také, že jsi nejopatrnější ze všech bojovníků. Naproti tomu Halef, nejlepší manžel na světě, podléhá často nerozvážlivé horlivosti a proto je možné, že vás může jeho odvaha uvrhnout do nebezpečí smrti. Slib mi, že budeš dvojnásob opatrný, kdyby se Halef dal strhnout svou odvahou!” “Slibuji ti to,” odpověděl jsem vesele. “Pokud mohu předvídat, nemusíš o aěho mít obavy. Ve zdraví se navrátíme domů. A lláh jífadak - Bůh tě opatruj!” “Záraná en nebi - tvůj příchod bude nám jako příchod proroka. Alláh jeftá’ alek - Bůh otevři srdce lidská!” Dal jsem sbohem Kára ben Halefovi i Omaru ben Sadekovi; potom jsem se rozloučil s nejstaršími kmene, kteří nás nemohli doprovázet, a pak mě přepadl celý zástup žen a dětí, jež mi podávaly všecky ruce k stisknutí. Halefovi se dařilo stejně. Každý z těchto lidiček čekal od nás přívětivé slovo; zahrnuli nás podle orientálního obyčeje docela nemístnými přáními, napomínáním a výstrahami, a poněvadž jsou Beduíni velmi živé povahy, panoval tu hluk, že by náš klidný středoevropský občan, kdyby slyšel ten rámus, měl za to, že zde vypukla revoluce, spojená s rozbíjením lebek. Čas rychle plynul; tři hodiny minuly jako letem, když se všichni muži i hoši schopní boje a jízdy shromáždili před duárem. Nasedli jsme a jeli jsme jim v čele jako ve víru k řece. Ano, “jako ve víru”, to je případný výraz; nikdo ať si nemyslí, že jsme jeli pěkně podle pravidel a v pořádku! Všechno to množství jezdců se podobalo velkému mračnu komárů, hnanému větrem sem i tam. Každý se chtěl pochlubit svým jezdeckým uměním, každý chtěl překonat ostatní. Vznikaly motanice a srážky, tvořící zdánlivou směsici - to právě Beduíni chtěli! - a občas pak nastalo pěkné a překvapující rozuzlení, že by i člověka, neznalého jejich zvyků, úplně vyděsili. Při tom stříleli a křičeli, pokud prach stačil a hrdlo neselhalo. Zástup se rozptýlil, hned se zas srazil, pádil napravo, nalevo, přímo a zase uhnul stranou, utvořil přímku, kruh, čtyřúhelník i mnohoúhelník a opět vířil v divoké směsici. Tato fantasie se podobala skladbě s velkým množstvím rozličných kvintsextakordů, z nichž každý byl rozváděn do osmi tónin, po čtyřech do dur, po čtyřech do moll, znějících hned vřískavě a disharmonicky, hned však v nádherném souzvuku, který ještě před okamžikem nikdo nečekal. Při tom byli koně tak často a prudce uzdou strhováni a náhle zastaveni, že jim to muselo škodit. Z tohoto důvodu jsem nikdy příliš nesouhlasil s “fantaziemi” Beduínů, a neschvaluji ani al’ ab el barud, střelné hry, jsou-li provozovány na koních. Koně se jimi ničí nejen ve spěnkách, ale i na jiných částech těla. Těmito jezdeckými výkony bylo spotřebováno třikrát tolik času, než jaký jsme potřebovali, abychom dorazili k řece; ale Beduín, jako každý orientálec, nezná americké přísloví time is money. Na břehu nás očekávali Haddedihnové, kteří nás předešli se zásobami potravin a s kozími kůžemi, z nichž sestavili prám. Prohlédl jsem jej a shledal bezvadným, takže jsme se mu mohli svěřit

se svými koňmi. A teď nastalo nové loučení. Musel jsem trpět vše, a tak mne tedy tahali, postrkovali, tlačili a třásli se mnou, že jsem se téměř obával o své zdravé údy; ale že na světě nic netrvá věčně, skončily i tyto projevy lásky. Ještě jen Kára ben Haléřoví bylo nutno dát sbohem. Rozloučil jsem se s ním klidně, ovšem srdečně. Avšak jeho otec, malý hadži, se všemožně přemáhal, aby nedal znát, jak těžké je pro něj toto loučení. Hlas se mu chvěl pohnutím a oči se mu zarosily. Napomínal ho znovu a opět a vzkázal tisícero pozdravů Hanneh, , ,nejněžnější matce mezi všemi matkami synů beduínských”, a pak konečně jsme mohli vstoupit na plavidlo a sáhnout k veslům. Naši koně tam byli již pevně

uvázáni. Když jsme odrazili, unášel nás proud, zprvu pomalu, potom rychleji. Haddedihnové vyskočili opět na své koně a za mohutného křiku a střílení nás doprovázeli ještě hodný kus cesty, až nás oddělila řada pahorků, vroubících řeku. “Sbohem, Hanneh, nejjasnější světlo mezi svícemi mužského štěstí!” volal Halef. “Sbohem, Káro ben Halefe, nejlepší synu všech otců mezi oběma řekami! Sbohem, Haddedihnové, nejudatnější bojovníci mezi bojovníky od pouště el Arab až k horám kurdským! Ó, effendi, jdu s tebou rád, tuze rád, ale loučení se podobá deskám, stahujícím má prsa šroubem; těžké je vydržet!” “Bolest pomine, milý Halefe, vždyť jsi muž!” těšil jsem jej. “Máš pravdu, sídi; jsem muž, ale právě proto, že jsem muž, mám ženu a syna, a to jsou ta prkna, která mě tlačí a působí mi bolest. Přál bych si, aby zrovna teď byl náš vor přepaden! Museli bychom se bránit, a mé myšlenky by se vrátily ke mně od těch, jež jsem opustil. O, effendi, kdybys byl mohl být přítomen, když dnes ráno po modlitbě přišla ke mně se rozloučit Hanneh, nejlíbeznější vůně zemí Východu i Západu! Ne před jinými, ale docela v soukromí to učinila, což jsem také uznával za správné. A tu mi pověděla vše, co mi chtěla říci.” “A ty?” “Svolil jsme ke všemu, neboť víš, že ona má ve všem pravdu. Effendi, věř mi, kdybys byl býval přítomen, byl by ses ode mne přiučil, jak se zachovat, když se člověk na delší dobu loučí se ženou. Tvé srdce je však rozděleno do všech krajin země a nebude nikdy toužit po družce, jež by sdílela tvůj stan!” Byl bych mu mohl říci, že se mýlí, ale ponechal jsem si to pro lepší příležitost, neboť zrovna teď se řeka zatáčela ostrým

obloukem, a dravý proud vyžadoval veškerou naši pozornost. Průběhem další plavby mi neušlo, že Halefa trápí stesk po domově. Proti svému zvyku byl velmi mlčenlivý a zabrán do sebe. Jednou, když krmil koně, přemohl ho stesk. Objal oběma rukama Assilovu šíji a ulevil si: “O, vraníku, ó, vraníku! Byl jsi miláčkem mého syna a rád jsi jej nosil na hřbetě. Ach, kéž by byl s námi!”

Abych ho rozptýlil, upozornil jsem ho na naše dřívější příhody, neboť jsme se plavili krajinami, na něž jsme měli vzpomínky. Rozhovořil se o tomto předmětu, ale s menší živostí, než jakou zpravidla projevoval. Byl bych si přál, aby jej zaujala nějaká třeba jen malá událost, ale nestalo se nic, docela nic; celý den, kromě u Tekritu a v něm, jsme nespatřili ani jediného člověka, a když se stmívalo, přirazili jsme k břehu jižně od Imam Doru. Bylo tam místo, jehož povaha nás zabezpečovala před napadením. Koně tam meh dosti trávy a křovin, a podobně i nám bylo přáno, abychom ochutnali vzácnosti, jimiž nás opatřila Hanneh. Pravím-li “nám”, myslím jen tolik, že Halef pokrmy předkládal a já jedl; sám neměl chuť k jídlu. Když pak při záři ohně pozoroval, jak mi chutná, podotkl: “Muž, jenž má ženu, je zcela jiný, než ten, který ji nemá. Nemohl bych požít ani sousta, i kdybych měl největší hlad!” “Myslíš? Kdybys měl hlad, jedl bys!” “Nevěř, sídi! Když člověk touží po těch, které opustil, ani největší hlad mu nepřidá chuť k jídlu; o tom jsem přesvědčen, neboť to pociťuji. A když pak -” Odmlčel se uprostřed věty, tvářil se, jako by ho napadlo něco velmi důležitého, potom živě pokračoval: “Sídi, nastala chvíle; konečně jest zde!” “Jaká chvíle?” “Abys mi sdělil, co jsi mluvil s Hanneh, květinou, jíž není rovné mezi květinami. ” “Hm! S tím jsem chtěl ještě počkat.” “Počkat? Jaká to myšlenka! Chtěl bys mou duši tak natahovat, aby byla jako nit z odvinovaného klubka a dlouhá od Mosulu do Basry a ještě delší? Můžeš být tak ukrutný, abys mou touhu, jež právě zpívá tak líbezně jako tryl-kující gumbara46 proměnil v karkadána”, jenž ji svými nohami rozšlape? Prosím tě, vezmi známou dobrotu svého srdce na konec svého jazyka, ať mi poví slovy, jež chci slyšet!” “Nenastal sice ještě okamžik k tomu sdělení, ale protože nejsem netvor, cítím se tvou nití dojat. Tvůj nosorožec rozšlapal mou duši, že změkla. Nuže, slyš! Nejprve mi Hanneh řekla, že jsi nejlepší muž na celé zemi.” Vyskočil jako gumový míč a zvolal: “Řekla to? Opravdu?” “Jak pravím.” “Hamďulillah! To potěšuje mou duši, jako mladá tráva žaludek a jazyk velblouda! Jsem nejlepší muž na zemi! Jaké to slovo, jaká hloubka uznání pro všecky mé výtečné vlastnosti! Tak pravdivý a případný úsudek může vyjít jen z úst, jež jsou nejvrcholnějším otvorem nejhlubšího uznání! Sídi, kdo takové slovo vysloví, musí mít dokonalou duši!” “Skřivánek. •“‘Nosorožec.

“Zajisté!” “Jsi přesvědčen, že ženy mají duši?” “Jsem.” “Tudíž i Hanneh?” “Ovšem. A to je druhá věc, kterou ti mám sdělit. Mými ústy tě prosí, abys již nepochyboval o jsoucnosti její duše.” “O, effendi, nazývá-li mě Hanneh nejlepším mužem na zemském okrsku, tu ovšem nemám nic proti tomu, že se považuje za majitelku duše. Ovšem - hm, effendi, je pravda, že duše je něco niterného? Zůstává v těle, že?” “Ano.” “Nuže, ať si tam zůstane! Ale jsou prý duše, jež se též

zjevně dávají vidět a slyšet; takové se mi nelíbí.” “Tak? Jsou opravdu takové?” “Bohužel jsou! Vím to dobře!” “Zdá se mi, že i Hanneh o tom ví, neboť mi ještě něco uložila.” “Co?” “Věříš-li, že má duši, dovol jí, aby její duše v ní zůstala.” “To - - to - - to že řekla?” “Ano.” ..Mašallah! Bůh činí divy! Jak se těším, že mě požádala, aby s tebou směla mluvit! Víš, sídi - - ale ne, to ty nevíš, protože posud nejsi majitelem ženského stanu, ale pravím ti, opustí-li ženina duše její nitro, tu její obličej získá velice vážné obrysy a její hlas se stává pánovitým. A pak, ano, pak má vždycky pravdu! Ale přinášíš-li mi toto milé poselství, jsem přesvědčen, že po svém návratu budu také jednou mít pravdu já, a ne vždycky jen ona, nebo my dva dohromady. Svěřila ti ještě něco?” “Ano.” “Pověz mi to! Tvá slova jsou jako paprsky slunečné, jež přehřívají krokodýlova záda. Jsem hotov vyslechnout vše.” “A také se podle toho řídit?” “Ano, aspoň teď, v tomto okamžiku.” “To mi nestačí. Co ti ještě mám sdělit, hodí se pro tebe tak znamenitě, že mi to bezpečně můžeš slíbit.” “Poslyš, effendi; v tomto okamžiku mé srdce ti spěchá vstříc s celou blahovůlí; dávám ti slib, který požaduješ.” “Dobrá! Spoléhám na tvé slovo. Hanneh si přeje, abys jednal vždy rozvážně a opatrně.” “Tak si počínám vždy! Ne?” “Ne.” “Že ne? Co slyším? Nebylo ode mne velmi moudré a opatrné, že jsem se stal tvým přítelem a ochráncem? Mohu mít lepšího effendiho, než tebe? A nebylo ode mne velmi moudré a rozvážlivé, že jsem si vybral ženu, která je nejkrásnějším poupětem na kvetoucím stromě žen? Mohu mít lepší ženu, než tuto nejvíce vynikající mezi ženami, jež mají syny?” “Ne. A protože jsi při obojí volbě dokázal velikou rozšafnost, doufám, že ji zachováš i v jiných záležitostech. Ne-li, připomenu ti slib, který jsi mi dnes dal. Jsi někdy horlivější a spěšnější, než bys měl být, Halefe!” “Já? Sídi, špatně mě znáš! Naopak, sám si připadám, že jsem často až příliš chladný a zdlouhavý.” “Připomeň si jen časté případy, za něž jsem tě musel pokárat!” “K tomu nebyla žádná příčina, sídi! Či bych měl zbaběle utíkat před nebezpečím? A když se mi dostává urážek, neměl bych snad sáhnout k pasu a -teď mi napadá: mám jej s sebou!” “Koho, co?” “Toho, koho jsem měl na našich dřívějších cestách vždy u pasu! Ukáži ti jej!” Věděl jsem dobře, co má na mysli, totiž bič z hroší kůže, který míval tak rychle po ruce, někdy k mému potěšení, často však také na škodu. Rozhalil “vůj haik, vyňal bič, švihl jím do vzduchu a pokračoval: “Ano, to je on, posel vážnosti, otec poslušnosti, žehnající dárce švihů! Nemohl jsem jej nechat doma; rozhodně musel se mnou na cesty. Je to stejný bič, který jsem měl už tenkrát v Egyptě. Kde nepomáhají slova ani pokyny, tam koná službu mezi mým dobrým přáním a mezi zády zle slyšejícího. Čeho nelze dosáhnout ani prosbou, ani rozkazem, to lze dokázat sladkým vědomím, že praskne kůže pod polibky tohoto karabáče.” “Schovej jej opět, Halefe! Na jeho činnost dojde teprve pak, až ti k tomu dám pokyn.” “Sídi, o tom jsme se, myslím, ještě nedomluvili!” “Myslím, že ano. Hanneh soudí v této věci stejně jako já.” “Ze ano? Měla tedy svá mínění, když jsi s ní hovořil? Hleď, sídi, pokud ještě ženy neměly duši, nebylo - - -” “Tiše! Měly duši odjakživa!” “Poslyš, to přece ty nemůžeš vědět! Teprve tenkrát, až budeš mít ženu, můžeš se přesvědčit, zdali - - -” “Milý Halefe, vždyť mám ženu!” přerušil jsem ho. Ustoupil o dva kroky, a s údivem mi pohleděl do obličeje a řekl: “Co -

- co - - cože - - máš? Ženu?” “Ano.” “To je žert?” “Není to žert!” Podivením pustil bič z rukou, šeptal zbledlými rty: “Že není? Že bys - - opravdu - že bys měl - - ženu - harém?” “Proč ne?”

“Sídi, dovol, ať usednu! Tvá neočekávaná žena mi vjela do kolenou; cítím, jak se pode mnou chvějí!” Usedl, kroutil hlavou, prohlížel mě od hlavy k patě, nasadil co nejvážnější obličej, potom se hlasitě zasmál, spráskl ruce a zvolal: “Alláh mě zachovej! To je pouhý žert!” “Milý hadži, mluvím vážně. Pohleď na tento prsten, v němž není kámen! Takové

prsteny nosívají u nás jen lidé, kteří jsou ženatí.” “Ne’ usu billah. - probůh! Máš pravdu, pamatuji se! Už jsem nejednou spatřil Franky s takovými chavátim el kitab en nifcó48. A - ty máš tedy ženu, opravdovou ženu, opravdovou, skutečnou ženu?” “Mám.” “Sídi, dopřej mi, abych nabral dechu! Řekni mi, spím snad - - anebo sním? Je mi do pláče, plakal bych hořce!” “Proč? Spíše bych se nadál, že budeš mít radost!” “Radost? Máš tu - eh - - ženu rád, sídi?” “Nepochybně.” “Ale jak tedy můžeš mít při tom rád ještě mne, svého Halefa, nejlepšího a nejvěrnějšího svého přítele a druha, máš-li rád ženu, tak náhle a netušené objevenou!” “Mám tě zrovna tak rád jako dříve.” “Nemožné! To není pravda, sídi! Ztratil jsi srdce! Patrně teď - náleží té neočekávané a zcela nevítané ženě! Nechci ji vidět, nechci s ní mluvit, nechci o ní ani slyšet! Ano, poslyš: nechci už ani o tobě vědět!” Vstal a odešel. Na břehu stanul a zíral napůl hněvivě a napůl smutně do vody. Dobrého hadži uchvátila žárlivost! Nepromluvil jsem ani slova, vždyť jsem ho znal. Opravdu, po chvíli se pomalu vrátil, usedl proti mně, zhluboka si vzdychl a zanaříkal: “Tak! Tímto smutným způsobem jsem byl tebou opuštěn, tebou, za něhož bych byl dal život v každém okamžiku! Nejvěrnějšímu přátelství jsi zasadil

smrtelnou ránu! Chtěl jsem tě doprovázet do Persie, ale teď se vrátím domů!” Bylo mi do smíchu a přece jsem byl dojatý. “Milý Halefe,” řekl jsem, “byl jsi můj přítel, když jsi si bral kdysi Hanneh za ženu?” “Byl, sídi! Jak se můžeš ptát?” “Opustil jsi mě proto?” “Ne.” “Zůstal jsi mým přítelem?” “Ano.” “Tak je to i se mnou.” “Ne, s tebou je to jiné, zcela jiné, sídi!” 4SSnubní prsten.

“Pročpak?” “Když jsem si bral ženu, neměl jsi ty žádnou. Máš-li ji však nyní, nemám snad já žádnou?” “Hm.” “To je to, co míním! Každý z nás má teď svou ženu, ty a já. Myslíš, že mi to může být lhostejné?” “Skoro.” “Mýlíš se!” “Nemýlím se; poslyš! Máš svou Hanneh přece rád, ne?” “Ovšem!” “A přesto mi zůstáváš přítelem?” “Ano, ano, ano! Jak bych mohl od tebe upustit?” “Zrovna tak nemohu já upustit od tebe, ačkoli mám ženu. Chceš snad mít přednost? Měl bych se k vůli tobě odříci štěstí stát se majitelem květiny harému? ” “Ne; to nemohu žádat. Nech mne jíst a při tom přemýšlet! Můj stesk, který mi bral hlad, uplynul s vodou. Budu jíst JtefraĎ49, který upravila Hanneh. Poleká se, až uslyší, že ses stal tak nepředvídaně majitelem harému!” Jedl, a to chvatně jako člověk, který myslí na něco jiného. Po nějaké chvíli řekl: “Přiznej, že jsi měl pro tu ženu špatné svědomí!” “Jaký nápad!” “A přece. Proč jsi mlčel v duáru? Proč se o ní zmiňuješ teprve teď? V tom vězí špatné svědomí!” “Mluvím o ní teprve teď, poněvadž jsme spolu sami. Přece víš, že o své ženě mluví člověk jen s nejlepším, nejmlčenlivějším přítelem.” “Vím. Odpusť, sídi, máš pravdu!” Jedl dále a zakrátko se opět dotazoval: “Jsi s ní spokojen?” “Velice.” Podobnými otázkami vyplňoval přestávky při jídle: “Vyniká tvá žena dobrotou a krásou jako Hanneh?” “Myslím, že ano.” “Hamdulillah! To mě uspokojuje. Každému přeji ošklivou a špatnou ženu, jen sobě a tobě ne. Viděl jsi ji snad náhodou dříve, než se stala tvou ženou?” “Náhodou ne! Na západě není přece zakázáno spatřit dívku. Nežli se oba spojí manželstvím, mají dost příležitost k vzájemnému poznání.” “Alláh kerím! Ten mrav se mi velice líbí. Je malé postavy?” Ne ” “INC. “Má veliké ruce?” 49Na dřevě pečené maso

“Nemyslím. Její ruce a nohy jsou dost malé. Takové, jaké se připisují Fatimě.” “A její oči?” “Jako muchmaP”, tmavohnědé.” “Má tě ráda, sídi? ” “Jako já ji!” “To je velmi dobré, neboť jinak bys ji nesměl ani jednou přivést do mého duáru. A řekni, effendi, má tvá žena také duši?” “Její duše je taková, jako duše tvé Hanneh.” “Zcela taková - - -? Hm, pak mívá také - - také svá mínění?” “Ano, musí je mít.” “A pak - - pak - - pak musíš také vždy mít pravdu, když ona ji mívá?” “Tone!” “Alláh jarharkum - Bůh se nad vámi smiluj! Tedy vězíte stále v nepravdě?” “Mýlíš se. Z nás dvou nemívá nikdo sám nepravdu, ani sám pravdu.” “Nemožné, sídi! Od té doby, co ženy mají duši -” “Počkej, Halefe,” přerušil jsem ho. “Jsou-li v rozporu žena i muž, musejí si věc rozvážit a laskavě o ní pojednat; pak nastane rychle shoda.” “Ale je-li duše ženina při tom příliš neklidná -?” “Pak musí muž zachovat tím větší klid; to mu zjedná u ženy vážnost a úctu.” Tu mi Halef vpadl rychle do řeči: “To je správné, velice správné, effendi! Jsem také stále klidný, docela klidný, neříkám nic. Proto jsi uši také zpozoroval úctu a vážnost, kterou Hanneh, nejlepší z žen, přináší vstříc

svému vládci. Smím ještě vědět, jaké jméno má tvá žena? ” “Jmenuje se Claire.” “V tom jménu není smyslu!” “V naší řeči znamená tolik, jako Čistá nebo Jasná.” “Těší mě, effendi, těší velice! Čistota tvého národa neupadne, i když budeš vzdálen od svého kmene. Tvá Claire bude tlouci dobré máslo z mléka tvých velbloudů, a z palmových vláken zhotoví pěkné pokrývky. Datle zbaví čistě pecek a bude šít hamá W. Připraví zdravé marahim52 pro nemocná hříbata a na kamenech námele mouku z durra 6edo53. Ještě bych rád věděl, mluví-li jen arabsky, nebo rozumí-li také turecky.” “Ani to, ani ono.” “Alláh il Alláh! Jak tedy mluví?” “Tak, jak se mluví v mé vlasti.” 50 Aksamit. “Šle. “Náplasti. 53Proso.

“A postačí ti to?” “Úplně.” “Což přijde-li k ní návštěva z jiného harému?” “Všechny ženy u nás mluví jazykem své vlasti.” “Ani persky, ani kurdsky? ” “Ne.” “O, jazik-běda! Oč moudřejší, mnohem moudřejší jsou naše ženy. Rozumějí všem těmto řečem!” “Milý Halefe, kdo je učenější, já nebo ty?” “Ovšem ty, sídi.” “Zrovna tak naše ženy umějí a rozumějí více než vaše; při vhodné příležitosti ti to objasním. Mám zato, že jsme si už o mém harému pověděli dost.” “Dovol mi rychle ještě jen jednu otázku, sídi! Umí tvá Claire vydělávat kůže a brousit nože?” “Hm - ani sám nevím.

Myslím však, že to neumí.” “Dobře! To mi stačí; Hanneh umí víc, mnohem víc! A není divu, vždyť tvá Claire nemá svého Halefa, od něhož by se všemu přiučila. A jak dlouho je už tvou ženou?” “Téměř dva roky.” “Mašallah! A neměla nějaké své mínění, když jsi jí řekl, že pojedeš do Persie?” “Ovšemže měla; žádala mě, abych zůstal, ale když jsem jí své důvody klidně objasnil - ” “Tu nabyla úcty a vážnosti k tobě, tak jako mi jí tolik přináší vstříc i má Hanneh, nejrozumnější mezi všemi rozumnými ženami. Sídi, že ti dovolila jet ke mně, smiřuji se s tvým harémem. Ano, svoluji tímto k němu a dokonce ti nabízím, abys, budeš-li mít dceru, dal ji mému synovi za ženu; tím se z ní stane pravá Haddedínka velikého kmene Sammarů, a bude žít štastněji a svobodněji než pod vašimi stany, které jsou zbudovány z kamene. Pozoruješ zajisté, že se na tebe už nehněvám. Podej mi ruku; budeme opět přáteli.” Milý mužíček byl opravdu přesvědčen, že mi svým návrhem na sňatek našich dětí podal nejlepší důkaz své příchylnosti. Ani mě nenapadlo, abych jeho návrh objasnil také se svého stanoviska, poněvadž Halef patřil k takovým povahám, s nimiž pro jejich příliš vznětlivý pojem cti nutno jednat opatrně. Nyní mi dokonce výslovně schválil mé manželství; jako skromný spisovatel cestopisných příběhů jsem nemohl od něho víc požadovat, zvláště když byl vrchním šejkem Haddedihnů. Mohl jsem být vlastně spokojen, že se považoval Halef se mnou za rovnocenného, a nezbývalo mi, než přijmout od něho jeho

návrh vlídně. Příštího dne časně zrána jsme uvolnili prám, abychom pokračovali v plavbě. Míjela bez nesnází. Kmeny nepřátelské Haddedihnům se odebraly v nynější

jarní době na pastviny v Džesiré54. Proto se nestalo nic pozoruhodného až do krajiny, kde ústí do Tigridu Adhem, plynoucí od Kerkuku. Hlavní proud vyhledal při ústí svého přítoku do břehu dlouhou, stále se zužující zátoku, jejíž okraje byly hustě porostlé křovinami. Ačkoli dosud nenastal soumrak, přiměla nás tato okolnost k tomu, abychom zabočili do zátoky, kde jsme hodlali přenocovat. Veslováním jsme dopravili plavidlo až do chobotu, upevnili jej ke břehu a vyvedli nejprve koně na břeh a potom jsme vynesli na pevnou zemi i vše ostatní, co bylo na prámu.

Přesvědčeni, že v okolí není živé duše, vyšvihli jsme se na koně a tryskem je prohnali hodný kus cesty do kraje, poněvadž koně potřebovali pohyb. Když jsme se vrátili opět na břeh, nechali jsme je pást a nasbírali jsme si suché dříví na noční oheň; bylo ho tu více než dost. Pak jsme povečeřeli. Slunce už zašlo a zbývalo asi čtvrt hodiny do setmění, poněvadž soumrak v těchto krajinách je kratičký. Vtom jsme zpozorovali na protější straně Tigridu vor, který odnášely vlny Adhemu do hlavního proudu. Na onom kelleku, jenž byl menší než náš, se plavili tři mužové, z nichž dva veslovali. Třetí seděl uprostřed voru. Vysoké astrachánky, pokrývající hlavy mužů, prozrazovaly, že to jsou Peršané. “Pohled, sídi!” řekl Halef. “To jsou íránští šiité, kteří přešli přes hory a zbudovali si vor v Ta’uku nebo v Tuss Khurmaly. Kam asi míří?” “Zajisté dolů po vodě, jinak by místo kelleku měli koně.” “Ano, poplují po proudu, ale dnes už ne. Alláh! Vidíš je! Zatáčejí k nám!” “Bohužel! Mají stejný úmysl jako my. Zpozorovali, že se zátoka výborně hodí k přenocování.” “Dovolíme, aby se tito ptáci u nás zahnízdili?” “Nelze proti tomu nic namítat.” “Myslím, že ano!” “Mé. Místo nám nepatří.” “Nepatří, ale přišli jsme dříve než oni, a kdo první vkročí do stanu, dostane dříve jíst, praví přísloví.” “To přísloví zde neplatí. Jsme pod širým nebem, a přijdou-li k nám, bude naší povinností, abychom se k nim chovali pohostinsky.” “Není mi to zrovna milé, neboť jim nedůvěřuji.” “Proč?” “Poněvadž sem zamířili podivnou cestou z bilad el Adžamu55. Proč se nedali veřejnou karavanní cestou? Proč volili cestu, na níž potřebují nejprve koně, potom vor a pak opět koně? Kde jsou koně, kteří je přenesli přes hory? Museli je zanechat nahoře u řeky, aby si později koupili jiné. To stojí peníze; to jsou výlohy, k nim se odhodlávají jen ti, kdo k tomu mají důvody a to ve mně budí podezření. Volí-li Peršan Adhem, aby dospěl do Džesiré, má jistě za lubem “Ostrov, země mezi Eufratem a Tigridem; Mezopotámie 55Persie.

něco, o čem ostatní lidé nesmějí vědět, nebo provedl doma věc, která ho nutí, aby volil skrytou cestu k svému útěku. Soudím správně?” “Souhlasím s tebou; avšak přesto nemáme důvod, proč bychom je nepřátelsky odmítali, hodlají-li se k nám přidružit. Ostatně nastane brzy tma, a kdyby přistáli v této zátoce, není jisté, že nás zpozorují.” Peršané byli právě uprostřed proudu a podle námahy, s níž se snažili překonat proud řeky, jsme najisto soudili, že nás nemohli ještě spatřit. Zátoka se prodlužovala na dvě stě kroků, a protože se už stíny večera snášely k zemi, zdálo se, že Peršané přistanou v přední části našeho útulku a ne v zadní, kde jsme se umístili my. Jejich přistání bylo obtížnější než naše, poněvadž museli napříč přes veletok, a když se dostali na klidnou vodu, setmělo se už tak, že jsme je nerozeznávali.

Naslouchali jsme sice, ale nezaslechli jsme nic. Když uplynulo čtvrt hodiny, byli jsme přesvědčeni, že se má domněnka uskutečnila: Peršané vystoupili na břeh poblíž hlavní řeky, a netušili, že by zde už někdo nocoval. Nyní šlo o to, jak daleko jsou od nás; to jsme se museli dozvědět. “Sídi,” promluvil Halef, “kdo by si byl pomyslil, že už dnes zažijeme dobrodružství! Ukáži ti, že jsem dosud nezapomněl, čemu jsem se od tebe přiučil.” “Co?” “Připlížit se. Vydám se tiše, tichounce až k nim, abych spatřil, kde se rozložili a co dělají.” “Ne ty, ale já to provedu.” “Effendi, snad mě nechceš zahanbit?” “Mlč! Pomysli, co ti Hanneh doporučila; nemáš jednat ukvapeně. Nežli něco podobného začneš, musím tě opět zaučit. Nedospěješ k tomu místu bez šelestu v křovinách. Byl bys tak nemoudrý, že by ses k nim plížil hned?” “Ovšemže hned! Proč nazýváš můj úmysl nemoudrým? ” “Znáš délku této zátoky. Jak dlouho by trvalo, než bys ji při hustotě křo-vin obezřetně prozkoumal? Až do rána! Než začneme pátrat, musíme aspoň přibližně vědět, kde Peršané jsou.” “Jak se to předem dovíš?” “Povědí nám to sami.” “Oni? Effendi, to se nestane!” “Milý Halefe, hleď, jak málo “v životě na poušti” můžeš spoléhat na svůj ostro vtip. Nejsou tito Peršané muslimové?” “Ano, ale jsou to jen šiité, a Aliho synové jsou jim milejší než Mohamed, posel boží.” “Nastává jim proto dvojí modlení, totiž moghreb, modlitba

soumraku, a pak ašija, když se úplně setmí. Jelikož se domnívají, že jsou zde samotni, nebudou modlitby odříkávat potichu, ale nahlas, jak je předepsáno. Uslyšíme je!” “Sídi, máš pravdu; na to jsem nevzpomněl!”

“Pamatuj si, že právě “v životě na poušti”, jak tomu říkáš, na všechno nutno myslet, a že nelze opominout nic, pranic! Nedbat třeba i nejnepatrnější okolnosti může způsobit velikou škodu; na to jsi snad z našich dřívějších cest ještě nezapomněl. Byl jsi tehdy mým žákem, ale nepodržel jsi vše v paměti; musíš tedy znovu začít od počátku.” “Ó, sídi, jak mě ponižuješ!” “Nesnižuji tě, smýšlím s tebou dobře. Slyš!” “Modlí se! Vskutku, začali už s moghrebem.” “A než jej skončí, budu u nich. Zůstaneš zde a dohlédneš na koně. Nevzdaluj se!” Odešel jsem. Křoviny tvořily nepříliš širokou obrubu, táhnoucí se po břehu. Postupoval jsem po vnější straně a dospěl jsem k cíli rychleji, než kdybych se byl jimi prodíral. Blížil jsem se k hlasům dost rychle a octl jsem se za zády modlících se mužů právě když zazníval závěrek: “Sláva budiž Alláhovi. Velebena buď důstojnost jeho! Není Boha kromě Alláha! Bůh je neobsáhlý. Bůh je nedostižně veliký, čest budiž Bohu až na věky!” Po modlitbě bylo slyšet hlas: “Nuže, teď po modlitbě zapalte oheň; dříví je dost. Potom se pomodlíme hned ašiji a pak pojíme!” Modlitba moghreb má se odbýt hned, jakmile slunce zajde. Peršané se s ní opozdili, poněvadž posledního denního světla použili k sbírání dříví. To je dovoleno. Nesmí-li se žádná modlitba začínat dříve, než jak je předepsáno, je dovoleno pobožnost nakrátko odložit, jsou-li k tomu závažné příčiny. Z křovin, za nimiž jsem se schovával, jsem spatřil na břehu vzplanout oheň a vyslechl jsem po několika minutách noční modlitbu. To mi poskytlo příležitost, abych se mezi křovinami připlížil až k táboru. Šelest při tom způsobený zanikl v hlasité modlitbě tří osob. Zůstal jsem tam, kam dosahoval poslední stín křovin; dál jsem nesměl, nechtěl-li jsem být zpozorován. Spatřil jsem vor upevněný u břehu; nebylo na něm nic - docela nic; Peršané neměli s sebou náklad; rozložili se u ohně sami. Dva z nich byli patrně zcela všední lidé - jim jsem věnoval jen letmý pohled - zato třetí upoutal mou pozornost. Ne snad proto, že by se lišil od ostatních lepším oděvem, nikoli, neboť jediné, čím nad nimi v oděvu

vynikal, byl kašmírský šál, jímž měl místo obyčejného kermanského pasu ovinutá bedra; ale svou osobností se na první pohled lišil od ostatních. Jeho vrásčitý, silně osmahlý obličej, nízké čelo, dlouhý, tenký a ostrý nos, vyhrnuté a široké rty, silně vyvinutá brada, malé, pichlavé, červenými žilkami prostoupené neklidné oči, to vše působilo dojmem kruté bezohlednosti, spojené s velikou lstivostí a opovrhující každou mírností. Tento dojem byl ještě zvýšen hustým a tmavým knírem, jehož konce visely k zemi jako ledové rampouchy, do černá zabarvené. Rysy v obličeji svědčily o zvířecích pudech, a je-li pravda,

že přímý pohled mužův projevuje odvahu, pohled tohoto Peršana prozrazoval, že je zbabělec. Nebezpečný člověk, bezohledný a zbabělý, soudil jsem, a když jsem zpozoroval jeho dlouhé, kostnaté a drápovité ruce, jejichž ukazováčky téměř přesahovaly prostřední prsty, nabyl jsem pevného přesvědčení, že jsem se v svém úsudku nemýlil. Zmýlit může ovšem obličej, hlas, chůze, postoj i chování, ale ruka nikdy. Opíraje se o dlouhou zkušenost a o tisíceré pečlivé zkoumání, utvořil jsem si o tom skoro teorii, která mě nikdy nezklamala a na niž v každém případě spoléhám. Ruka člověka je nejvěrnějším obrazem jeho nitra; nikdy nezatají, jak člověk smýšlí a cítí. Je to nástroj ducha i duše, a z každého nástroje lze bez obav soudit na mistra, jenž jím vládne. Trojice mužů byla ozbrojena dlouhými orientálními puškami, noži a bambitkami; podle brašen více než bohatě naplněných náboji se dalo usoudit, že je připravena jak na útok, tak na obranu. Zdálo se mi však, že spíše na obranu. Jedli. Jejich prostým jídlem byl lisovaný dugtf* a podplamenice, které obdržely své jméno podle způsobu výroby: zaokrouhlené, koláčovité těsto se přilepí k postranním stěnám zvlášť k tomu utvořené pece a přikryje se; jakmile odpadne od stěny, považuje se chléb za upečený a vytáhne se z pece. Při jídle nepromluvili ani slovo. Když dojedli, muž se svislými kníry vyňal z kapsy pergamen a přidržel jej u ohně, aby jej mohl přečíst. Zasunul jej pak zpět a řekl: “Dorazíme-li v pravý čas, bude podíl každého z vás jistě sto tumanů; tak jsem to při plavbě vypočítal. Jste s tím spokojeni?” Jeho malé oči se obrátily na oba druhé muže s podivným, pichlavě číhajícím pohledem. Dva jeho průvodci chvilku mlčeli; potom jeden z nich odpověděl: “Přísám Husein, kterého sunnitští psové u Kufy zabili, byli bychom spokojeni, kdyby to nebylo ještě příliš málo. Od té doby, co jsi Peder-i-Baharaf, vyděláváme desetkrát tolik co dříve; ale sám jsi řekl, že jiný vydělává tisíckrát víc.” “Řekl? Jen řekl?” “Ne, vypočítal jsi to.” “Ano, vypočítal. A co jednou vypočítám, je vždycky správné. Pravíš, ó, Aftabe, že jsem teď Peder-i-Baharat; ano, nazvali mně tak, ale nejsem jím; smíte mě proto nazývat pouze SHl-i-safaran(tm). A přes to, že jsem pouze jím, můžete u mne získat bohatství. Dříve jste vydělávali pouze tolik, abyste ukojili hlad. Ode mne pochází myšlenka, aby se kromě safaranu užívalo také osfuru. Vyneslo nám to do dneška tisíce tumanů a vynese to ještě mnohem víc. Proč mě neustanovili pro všechen baharat a svěřili mi jen safaran? Musím se tím spokojit? A dáte si to líbit vy, moji podřízení, kteří také obdrží více nebo méně, podle toho, vyzískám-li já víc nebo míň? Víte, pro koho pracujeme a za “Tvaroh. “Otec koření. 58stín Šafránu

koho se odvažujeme života? Víte, kdo nic, ale docela nic nedělá, a přece bydlí nádherně a žije si jako Gable-i-alem59? Víte to?” “Víme to,” odpovéděděl ten, jenž byl nazván Aftab. “Spatřil jsi ho někdy?” “Ne.” “Proč se za něho odvažujete den ode dne života? Pochází snad z felek úl eflálf, že je tak pyšný, ukázat se vám někdy? Nejsem já neustále s vámi? Nesdílím všeliká nebezpečí se svými podřízenými? Koho byste měli více milovat a vážit si - mě nebo jeho?

Komu musíte víc důvěřovat? Pravím vám, že byste každého roku uložili více tisíců tumanů, nežli nyní set, kdybych na jeho místě byl váš Emir-i-aillan61” “Řekl jsi nám to už nejednou a věříme tomu.” “Také mnohým jiným jsem se o tom vyslovil, a všichni tomu věří. Ale pravím, že jeho hodina odbíjí. Semáír62 vznáší se mu již nad hlavou. Rozprávěl jsem s některými z ostatních pederánvf3 a jsem jist, že v příhodné době neustoupí. Víme, že nosí pod oblekem sira?4, ale moje ju/tí/e65 jím přece pronikne!” Nastala pomlčka. Peder-i-Baharat se oddal temným myšlenkám a rovněž i oba jeho druzi zírali uvážlivě k zemi. Nejednou, ba častokráte jsem se připlížil k lidem, ale zřídkakdy jsem naslouchal rozmluvě tak podivné a tajuplné. Peder-i-Baharat, Otec Koření - Silli-i-safaran, Stín Šafránu - Emir-i-sillan, Kníže Stínů! Byla to jména, jež měla zajisté určitý význam. Ale jaký? Kníže Stínů! Kdo byli Stínové? Zajisté lidé; usoudil jsem to z koncovky množného čísla “an”, příslušné jen osobám, poněvadž jindy se užívá koncovky “ha”. Jací to však byli lidé, a proč byli nazváni Sillany, Stíny? Neznamenal výraz Kníže Stínů jistou hodnost? Pokud ano, znamenaly výrazy Otec Šafránu a Otec Koření také nějakou hodnost. Z hovoru vyplývalo, že tu jde o představené a podřízené, a přes to, že mi to vše bylo tajemstvím, týkala se asi celá rozmluva tajného sdružení či spolku, jenž měl proč štítit se denního světla a veřejnosti. Řeka, na níž jsem teď prodléval, byla kdysi ovládána starověkými Babyloňany a Assyry, až Medové a Peršané zničili jejich slávu. Kdyby byli povstali z hrobů, starý a mocný Chammurabi, statečný Tukulti-Adar L, medský Kya-xares a Achajmenid Cyrus, a nyní, kdyby se posadili přede mnou, odhalovali mi všecky své diplomatické a osobní tajnosti, bylo by mi jejich vypravování zajisté srozumitelnější, nežli to, co jsem teď uslyšel z úst tří Novoperšanů. Ale ještě spletitější věci měly nastat, neboť vůdce po pomlčce opět navázal: 59Středobod světa = šáh. “Nejvyšší nebesa. “Kníže stínů. “Šavle. 63Otcové. ““Pletený pancíř. 65Koule.

“O čem přemýšlíte? Zajisté jen o tom, co jsem vámřekl?” “Ano,” odpověděl Aftab. “Jsme odhodláni stát při tobě. Sertrfs66 nemůže vyhrát bitvu, nevidí-li a nezná-li svého sahibmenseba”’, jehož poslouchá. Ani náš vládce, jenž nám panuje a jemuž náleží náš život, nemá být neviditelný. Mluvili jsme už o tom i s ostatními Sillany, a ti měli stejné

smýšlení. Pověz, co máme dělat! Budeme tě poslouchat.” “Mohu tedy na vás spoléhat?” “Ano. Zmínil ses, že šavle už visí nad hlavou Emir-i-sillana. Víš, kdy nadejde chvíle úderu?” “Vím.” “A místo?” “Znám.” “Smíme je znát i my?” “Povím vám o něm, poněvadž vás znám jako mlčenlivé muže, jimž mohu důvěřovat. Víte, že každého

duiembe-i-mavájib68 se shromažďují všichni pede-ráni v zříceninách mejme-i-jehudei, aby přijali rozkazy a skládali účty. Nuže, té noci, když se mi podaří ostatní - - -” Ustal v řeči, neboť padla střelná rána v krajině, kde prodléval Halef. Ulekl jsem se nemálo, neboť mu patrně hrozilo nebezpečí. Nejspíše v něm už byl, jinak by byl nevystřelil. Musel jsem mu pospíšit na pomoc a přece jsem se nemohl tak rychle vzdálit, abych nezpůsobil hluk. Tu mi však prospělo leknutí Peršanů. Jakmile uslyšeli výstřel, vyskočili a s puškami spěchali do křoví, aby nebyli zpozorováni nepřítelem, kdyby snad po nich střílel. Šelestem a praskot v křovinách, jimiž prolézali, mi umožnilo nepozorované zmizení. Chvátal jsem za

křovinami k našemu ležení. Dospěl jsem tam a spatřil jsem Halefa, stojícího s puškou ve střehu; namířil ji ihned na mne, jakmile mě zpozoroval. “Nestřílej, Halefe!” varoval jsem ho polohlasem. “To jsem já. Kdo vystřelil? Ty?” “Ano!” “Proč? Nač?” “Byl tu lev, sídi. Plížil se sem, aby snědl tvého Assila ben Riha.” “Nesmysl!” “Žádný nesmysl. Spatřil jsem ho zcela zřetelně.” “Opravdu, Halefe?” “Ano; byl to lev, opravdový, skutečný lev, pán se širokou hlavou, jemuž jsem však neustoupil!” Bylo možné, že se nemýlil. Perský lev se zatoulá, jak jsem věděl ze zkušenosti, někdy až do Džesiré. Vyňal jsem z kapsy zápalky, abych zapálil oheň, ““Voják. “Důstojník. 68Pondělek žoldu. 69Synagoga.

k němuž byla hromada roští se suchou trávou už připravena. Byl-li tu skutečně lev, oheň mu zamezí návrat; že tím obrátíme na sebe pozornost Peršanů, mohlo a muselo mi být už lhostejné. Když vysoko plápolající oheň osvítil prostranství, přikázal jsem Halefovi, aby pověděl, kde spatřil “otce široké hlavy”. Označil mi směr nataženou rukou a řekl: “Tam odtud se plížil, a když mě spatřil, stanul. Byl to veliký, mocný abu ér raď°. Poslal jsem mu kouli a on zmizel. Trefil jsem jej, vím to zcela jistě. Prchal strachy a úzkostí, neboť kde stojí hadži Halef Omar, šejk Haddedihnů, tam ani nejsilnější lev nevydrží!” Vzal jsem svou těžkou medvědobijku do ruky a vzdaloval jsem se pomalu a obezřetně naznačeným směrem. Asi po čtyřiceti krocích jsem seznal, že se Halef nemýlil; opravdu trefil - - ale co! Zavolal jsem ho. Přiběhl a volal už zdaleka: “Co jsi našel, effendi? Vidíš něco?” “Ano. Tady leží!” “Zasáhl jsem ho?” “Ano.” “Je mrtev?” “Nadobro!” “Hamdulillah! Skolil jsem gedd el tsmona71, strašného daviče stád. Moje sláva bude zaznívat ve všech stanech a v každém tábořišti se bude opěvovat má čest!” “Nejásej předčasně! Není to On, nýbrž Ona.” “Ne lev, nýbrž lvice?” “Ne, není to abu ér rad, nýbrž jen omm es ssané7-, již jsi zastřelil. Měla hlad a přišla na žebrotu; ale tys byl tak nemilosrdný, že jsi jí dal kouli místo masa.” Došel až ke mně a spatřil ležící zvíře. “Hyena!” zvolal hněvivě. “Nechť mi Alláh nepočítá tento den! Jak se mohlo toto zvíře vydávat za lva? Jaký vzalo na sebe stín, aby se zdálo otcem hromu? Mohamed, posel boží, nechť uchvátí duši této hyeny a zatratí lhářku tam, kde je smrad pekla nejodpornější!” “Nikoli hyena, nýbrž tvé oko tě zklamalo, Halefe! V noci má všechno větší rozměry - to jsi měl uvážit dříve, nežli jsi vystřelil!” “Hasreta - přeškoda! Ve všech stanech a ve všech tábořištích zmlknou hlasy, na něž jsem se těšil.” “Nikoli, nezmlknou, ale zvěstovat budou chválu velikého hrdiny, kte.rý neutekl, když hyenu považoval za lva.” 70Otec hromu. “Děd zubů. “Matka smradu.

“Snad se mi nechceš vysmívat, sídi? To prohlubuje propast mého bolu a desetkráte množí můj dvojnásobný žal. Chtěl jsem být hrdinou a stal jsem se sedlem, na němž jezdí tvůj výsměch na procházku. Moji synové budou kvílet a mé dcery nade mnou naříkat; moji vnukové budou kroutit hlavou a potomci mých pravnuků přede mnou skryjí obličej!

Běda! Zármutkem bych zemřel, kdybych nechtěl zůstat na živu, a z hanby bych se zastřelil, kdyby to nebyla sebevražda! Nech však již posměšků, sídi, a považ, že se i tobě může přihodit něco podobného. Třeba zastřelíš lva, který, aby tě potrápil, promění se v matku smradu!” “Milý Halefe, na to nespoléhej, neboť vím to, o čem nemáš zdání, jak se zdá, že totiž noční temnota zvětšuje všechny předměty. Nebudeš-li na to dbát, zvyknou si tvé oči posléze tak, že ještěrku na prst dlouhou budeš považovat za krokodýla!” “Což je tvůj hněv tak veliký, sídi, že nemůžeš upustit od kydání hany na mou hlavu a ještě na mne posíláš krokodýly? Urazil tě omyl mého oka tak, že mi nemůžeš odpustit?” “Urážka tu není, Halefe, ale odpuštění ano. Dopustil ses chyby, která mě zavolala zpět, právě když mě hovor Peršanů nejvíce poutal.” “Vallah! Toho lituji! Podařilo se ti připlížit se k nim nepozorovaně?” “Ano.” “A vyslechl jsi, co si povídali?” “Také.” “Kdo jsou ti lidé? Co chtějí? Odkud přicházejí? O čem hovořili?” “Aby ses to dověděl, neměl jsi přerušovat jejich hovor neblahým výstřelem. Ani se nezmiňuji o tom, žes je na nás upozornil; horší je, že svou neopatrností a ukvapeností jsi mě připravil o vypátrání tajemství, jehož znalost by pro nás byla možná velice důležitá na naší cestě. Nemohu to sice určitě tvrdit, ale mám pocit, že je tomu tak.” “Pověz, sídi, jaké to bylo tajemství?” “Právě to ti říci nemohu, poněvadž jsem se to nedozvěděl. Ale vraťme se k ohni. Musíme přiložit, aby nám nezhasí.” “Neměli bychom jej udusit, aby nás Peršané nevypátrali?” “Pozdě. Vědí-li, že zde někdo je, ať zvědí též, že jsou to lidé, jichž se nemusí obávat. Ukážeme se jim.” “Budou však i oni přívětiví k nám?” “Neradil bych jim, aby se chovali jinak.” “A myslíš, že k nám přijdou?” “Zajisté. Budou při tom asi velice opatrní, budou nás zpočátku pozorovat, ale pak, až se

přesvědčí, že jsme jen dva, bez obavy se objeví. Jak oni k nám, tak my k nim, rozumíš? A nyní už se o nich nezmiňujme. Hovořme o všedních věcech; je možno, že jsou už blízko nás. Jakmile je zpozoruji, uvědomím tě o tom tím, že sepnu ruce.”

“Budeme-li hovořit, neuslyšíš nic!” “Uslyším. Ty bys ovšem neuslyšel nic, a v tom se musíš opět přiučovat; ale mně, ačkoli budeme hovořit, neujde žádný jimi způsobený šelest.” Usedli jsme opět k ohni, já zády ke křovinám, Halef naproti mně. Stalo se, jak jsem předvídal. Netrvalo dlouho a už jsem mu dal umluvené znamení; věděl jsem, že je někdo za mnou v křoví. Neviděl jsem ani neslyšel ničeho; ale měl jsem ten zvláštní pocit, nedefinovatelný šestý smysl, jenž se u amerického westmana ponenáhlu vyvíjí k takové dokonalosti, až se úplně vyrovná zrakovému i sluchovému vjemu. Je to spíše tušení než pocit, a přece jsem je jaksi cítil; bylo mi, jako by na mne přecházelo nějaké fluidum z člověka za mnou stojícího, proud podobný tomu, který vonný předmět spojuje s čichovým orgánemčlověka. Hovořili jsme spolu, jako bychom neměli ani zdání, že nás někdo poslouchá, a přitom jsme mluvili o věcech, z nichž se nedaly posoudit naše osobnosti ani naše záměry. Muž za mnou tedy naslouchal hodnou chvíli, aniž zvěděl, co by se byl rád dověděl. Proto vzrůstala jeho netrpělivost a nakonec jej pobídla, aby vystoupil z úkrytu. Vykročil z křovin, postavil se před nás a tázal se povýšeně, jako by byl vladařem tohoto místa: “Kdo jste a co tu chcete?” Patrně očekával, že překvapením nebo snad leknutím nebudeme schopni slova, neboť se samolibě potahoval za navoskované kníry. Zíral na nás pln dychtivosti. Když jsme se ani nepohnuli a když odpověď hned nepřicházela, zahartusil: “Nu, proč neodpovídáte? Jste slepí nebo hluší? Nevidíte mne ani neslyšíte?” Odpověděl jsem: “Ano, jsme ovšem slepí i hluší, ale jen pro takové lidi, kterých nemusíme dbát.” “A myslíte tím mne?” “Ano.” “Proč?” “Protože se nechováš jako člověk, kterého by bylo třeba dbát.” Posměšně zvolal: “Efsúsa - ach, jaká škoda! Jsem tedy muž, kterého vůbec nevidíte?” “Jenž by neměl být vůbec viděn,” opravil jsem ho a mávl rukou. “Neboť jestliže se přece skloním, abych s tebou mluvil, dokazuji ti, že jsem zpozoroval tvou přítomnost.” “Ze jsi zpozoroval mou přítomnost! Jaká laskavost a dobrotivost od tebe! Jak ti děkuji, že

jsi tak milostivý, abys mou přítomnost aspoň zpozoroval! Já tedy, jak pravíš, vlastně tu pro vás ani nejsem! A přece jsem se dosud pokládal za muže, který něco znamená a který je zvyklý všude a od každého, ať už jakkoli vznešeného muže, nejen být zpo/orován, ale i uctivě přijat!”

“Zdá se, že jsi podlehl velikému omylu. Pravda je, že kdo uctivost vyžaduje, musí jí sám projevovat.” “Alláh! Je to výtka?” “Ne. Je mně lhostejné, kdo jsi, co jsi, nebo jaký jsi; ale poněvadž mluvíš o uctivosti a zdvořilosti, upozornil jsi mě tím, že sám ty vlastnosti postrádáš.” Zasmál se vesele a tázal se: “Narážíš asi na to, že jsem vás měl pozdravit?” Znovu jsem odmítavě mávl rukou a odpověděl jsem: “Po čem se kdo dotazuje, to neví a nezná. Když se takhle ptáš, dokazuješ že je ti neznámý i nejprostší základ zdvořilosti.” Tu zkřížil ruce na prsou, poklonil se mi hluboce po orientálním způsobu a promluvil s úsměškem: “Vůči tak vznešenému muži chci ovšem co nejrychleji napravit, co jsem zanedbal, tedy: Esselam a/eifcttm/” Neřekl jsem ani slovo, nýbrž jsem jen pokývl hlavou, jako bych jeho ironii ani nezpozoroval. Tu pokračoval: “Zdá se, že ani to ti nestačí. Prosím tě tedy o milostivé dovolení, abych si k vám mohl přisednout. Éval-i-Šerif’- jak se má vaše Jasnost?” Přibližně asi tónem učitele, který pochvaluje žáka, řekl jsem: “Teď to bylo aspoň poněkud správné. Budeš-li tak šťastný, že se častěji než dosud setkáš se slušnými lidmi, nepovažuji za nemožné, že se přiučíš, jak je aspoň se všedními lidmi nutno jednat. Ale tomu způsobu, jak se máš chovat k osobám výše postaveným, se asi nikdy nenaučíš.” “Bi jánem - na mou věru, něco takového mi ještě žádný člověk neřekl!” dopálil se najednou. “Buď tedy rád, že jsem ti to pověděl já. Každý, kdo uznává svou chybu, nastoupil už cestu k polepšené, a věru se mi zdá, že jsi člověk, jenž se ještě musí mnohému přiučit, než bude umět obcovat s lidmi.” “Považuješ snad sebe za člověka, od něhož bych se mohl přiučit tomu, co podle tvého názoru dosud neumím?” “Alláh ti dopřál milosti, abys mne poznal.” { “Mašallah! Není tomu už jinak, než že mě dobrotivý zázrak přivedl z Persie | sem, abych se tu s tebou setkal, a tak zde, v cizím kraji, nalezl příležitost, která Jí tvým přispěním vyplní mezery mého nedostatečného vzdělání! Rozumí se, že í se jí s největší radostí chopím a přisednu k tobě.” J Skláněl kolena, aby se u nás usadil; tomu jsem však rychle zabránil, neboť | jsem řekl: ; “Počkej! To by ses opět provinil proti pravidlům zdvořilosti. Pozval jsem l tě už do naší společnosti?” I “Nepozval, ale doufám, že proti tomu nic nenamítáš. Jinak by se nedostá-íf vála tobě zdvořilost, kterou se mám od tebe přiučit.”

“Dobře, ale nikdo nezve k sobě lidi, které nezná. Byli jsme tu dříve než ty, a proto, chceš-li u nás zůstat, jsi povinen říci, kdo jsi a kým jsi. Potom se ukáže, je-li nám tvá přítomnost vhod nebo ne.” “Běda!” pravil sevřenými rty. “Závisí tedy na tobě, smím-li tu zůstat? ” “To se rozumí!” “Podle toho jsi velice vznešený pán, zvyklý rozkazovat. Proto skládám ti

svůj život k nohám a prosím tě o milosrdné dovolení, aby mě směl ovívat dech tvých úst. Slyšel jsi někdy jméno Kassim mirza?” Ne ” “ne. “Podle toho jsou ti poměry mé perské vlasti úplně neznámé. Jsem slavný Kassim mirza a jsem na cestě do Bagdádu jako mutemed el mulk73.” “Jsi tedy šahzadé?” Slovo šahzadé znamená syna nebo potomka, někdy také příbuzného perského šahá. Patrně muž lhal; nebyl ani jeho vyslancem. Ponechal jsem si svůj názor pro sebe a podotkl jsem jen: “Podle toho jsi opatřen čestným průvodem. Kde jsou bojovníci a sluhové, kteří tě ochraňují? ” “Jsem sám bojovník a muž, který nepotřebuje ochránce. Konám cestu pod pláštěm tajnosti, jsou mi svěřeny důležité a důvěrné záležitosti, o nichž nesmí nikdo nic tušit. Proto jsem vzal na cestu jen dva průvodce a volil jsem takovou cestu, abych nebyl v nebezpečí být poznán jako šahzadé.íl “Alláh akbar! Podle toho by se ti měla má duše vděčně poklonit, neboť jako šahzadé -” “Ah! Uznáváš to? Nu upokoj se! Miluji laskavost. Není třeba, aby tě vznešenost, mého původu ponižovala a uvrhla v prach!” “To by vskutku ani nemohla. Poslyš, jsi-li syn královský nebo syn žebráka, je mi úplně lhostejné. Zmínil-li jsem se o vděčnosti, nestalo se tak z úcty k tvému původu, ale z ohledu na otevřenost, kterou jsi mě potěšil.” “Otevřenost?” “Ano. Jsi tedy princ a zároveň vyslanec panovníka perského. Nikdo to nesmí zvědět, poněvadž tvé poslání je hlubokým a důležitým tajemstvím. A přece jsi mi svou totožnost prozradil. To jsi mohl udělat jen proto, že jsi buď neobezřetný otec žvástu, nebo že jsem se ti tak zalíbil, že jsi jinak nemohl, než otevřít mi své mlčenlivé srdce. Protože nositel důležitých státních tajností jistě patří k nejmlčenlivějším mužům, usuzuji z toho, že mě osvítila ne tvá neopatrnost, nýbrž spíše tvá blahovůle, a proto jsem mluvil o vděčnosti.” Ačkoli jsem mluvil co možno prostoduše, přece chlapík zpozoroval hned, jak velké chyby se dopustil. Neušla mi jeho námaha, aby zakryl rozpaky.

Vzpamatoval se však hned a potvrzoval blahosklonně: “Ano, zalíbil ses mi hned, jak jsem tě spatřil, a jen proto jsi uslyšel, co se 73Z perského: “Důvěrník království”.

jiný nedoví. A nyní doufám, že uznáváš s radostí čest mého přátelství, jímž má přítomnost naplňuje hloubku tvého nitra. Přisednu tedy k vám.” “Nenamítám nic; smím však zvědět, kde jsi nechal své průvodce?” “Jsou nedaleko odtud a dostaví se hned. Slyšeli jsme váš výstřel, a spěchali jsme vám na pomoc, neboť jsme usoudili, že je v nebezpečí ten, kdo vystřelil.” Zatleskal a objevili se oba jeho druzi, jež pobídl k usednutí těmito slovy: “Tito cizí mužové prosili mě, Kassima mirzu, šahzadé, abych jim zpříjemnil večer svou přítomností. Nemohu je zarmoutit odmítnutím; usedněte tedy vedle mne!” Vyhověli tomu vyzvání. Provedl další neprozřetelnost tím, že jim sděloval své jméno i titul. Kdybych byl už dříve nevěděl, na čem jsem, tato okolnost by byla zajisté vzbudila mou nedůvěru. Vždyť jim tím důrazně řekl, za koho se vydává, aby ho snad nepojmenovali pravým jménem. Můj malý Halef nepromluvil dosud ani slova. Viděl jsem však, jak se mrzí, a byl jsem si jist, že použije nejbližší příležitosti, aby ulehčil své mrzuté náladě. A na příležitost dlouho nečekal, neboť domnělý Kassim mirza mu vyšel vstříc poznámkou: “Víte tedy, kdo jsme a pochopíte, že bychom také rádi věděli, jak se jmenujete vy.” Dřív než jsem otevřel ústa, hadži rychle odpověděl: “Poněvadž jsi syn nejslavnějšího panovníka, předpokládám, že znáš všechna království a země světa, či ne?” “Znám,” přisvědčil vznešeně tázaný. “Také tfsíra/i74?” “Ano.” “I Yengi dtmj/a75?” “Také.” “Nuže, věz, že jsem šáh celé Ustrali, a tento jasný panovník, sedící vedle mne, je veliký sultán Yengi dunya.” Malý Halef se při tom tvářil nesmírně vážně a důstojně. Peršan vykulil oči a pohlédl na něho s údivem, zatím beze slova. Patrně nevěděl, co si má myslit. A hadži pokračoval svým nejpřesvědčivějším tónem: “Hodláme jet do Bagdádu v tajných záležitostech, tak tajných a vysoce důležitých, že je nesmíme sdělit žádnému poslovi ani vyslanci, ba ani ne muži, který je šahzadé. Proto jsme jen nakrátko sestoupili se svých zlatých trůnů a přejeli velká moře s rá-i-ahen(tm), abychom osobně odevzdali své povéřovací listiny. “Rá-i-ahen?” tázal se Peršan,

který dosud nevěděl, co má o Halefovi soudit: “Ty přece na moři nejsou!” 74 Austrálie. “Amerika. 76Zeleznice. “Proč ne? Naše panovnická moc je tak veliká, že se ani nemusíme starat, jeli kde co, nebo ne. Čárka77, které občas potřebujeme, jsme hned vzali s sebou a naložili je na káleske-ibukhar**. Kdykoli vystoupíme a zastavíme, hned je

postavíme.” “Také na mořských vodách? ” “Ano!” Tu se Peršan obrátil ke mně a řekl s útrpností: “Dovol, abych ti řekl, že tě nechápu!” “Proč?” tázal jsem se. “Nikdo se přece nevydá na cesty ve společnosti muže, v jehož hlavě straší.” “Straší? Odkud takové slovo?” “Kdo tvrdí, že jel přes moře po železnici a nádraží měl s sebou, tomu stůně mozek.” “Mýlíš se. Mozek mého přítele je možná zdravější, nežli tvůj.” “Tvrdíš snad, že mluvil pravdu?” “Tvrdím, že vždycky ví velmi dobře, co mluví.” “Alláh, smiluj se nad námi! Není jen on sám chorý hlavou, oba jste šílení!” Pátravě pohlížel hned na Halefa, hned na mne, ale jen chvilku, neboť jeho pozornost byla náhle odvrácena. Naši koně se jako obvykle drželi pospolu a pásli se, postupujíce keř od keře. Když tak okusovali letorosty, dostali se do světla našeho ohně.

Peršan je spatřil. Byl jistě znalcem koní, neboť sotva je spatřil, vyskočil a pokročil, aby si je prohlédl. “Co vidím!” zvolal. “Dva tito blázni mají takové koně! Tito hřebci jsou neprodejní, nikdo by je nezaplatil. Pojďte sem! Prohlédněte si je! Ani v konírně šah-in-šaha není ušlechtilejších!” Výzva platila jeho průvodcům. Vyhověli jí. Koně byli prohlíženi se všech stran. Přitom Peršané hovořili čím dále tím tišeji. Tvářili jsme se, jako bychom to nepozorovali, jako bychom neviděli ani ty podivné pohledy, kterými nás stíhali. Pak se vrátili a usedli zase k nám. “Jsou ti koně vaši?” tázal se muž se svislými kníry. “Ano,” svědčil Halef. “Domníváš se, že králové jezdí na cizích koních?” “Od koho jsou?” “Z vlastního chovu. Naše konírny oplývají ušlechtilými zvířaty.” “Spatřil jsem zde u břehu prám. Je váš?” “Ano.” l” “Ó, “Podle toho jste sem nepřijeli koňmo?” ano! “Kdo používá prám, nejezdí koňmo?” “Tak soudíš ty; ale vladaři zemí Ustrali a Yengi dunya si vedou jinak. Za-přáhnou koně k prámu, vyskočí na koně a plaví se po Tigridu.”

“Nádraží. (tm)Parník.

“Jsi blázen, opravdu blázen!” “Já? K smíchu! Jak bych vládl celému Ustrali, kdybych byl šílený?” “Právě v tom je tvé bláznovství, že se domníváš, že jsi šáhem Ustrali!” “Pak jsi ty zrovna tak blázen jako já!” “Pročpak?” “Protože se vydáváš za šahzadé a protože se nazýváš Kassim mirza.” “To je pravda a žádná utkvělá představa!” Halef se obrátil ke mně a kroutě hlavou, řekl: “Effendi, považoval jsi něco takového za možné? Tento muž praví, že jsme blázni, ač musí být sám dokonalý idiot, jinak by byl dávno pochopil, proč se vyhlašuji za krále. Je-li on šahzadé, jsme my oba nejméně panovníky celých světadílů!” Teprve teď začínal Peršan tušit, že nepochopil Halefovu ironii. Hněvivě zasvítil očima na malého hadžiho a řekl: “Měl jsi úmysl posmívat se mi? ” “Ano!” odpověděl hadži neohroženě. Ruka Otce Koření se svezla k opasku, ale hned ji zas odtáhl a řekl klidněji: “Zasloužil bys, abych tě potrestal; ale tu mi napadá, že snad ani nevíš, s kým mluvíš. Znáš rozdíl mezi slovy Kassim mirza a mirza Kassim?” “Znám,” přisvědčil Halef. “Nejmenuji se mirza Kassim, nýbrž Kassim mirza, a jsem tedy princem.” “Nejmenuješ se ani mirza Kassim ani Kassim mirza, a proto přede mnou nesedí ani princ, ba ani muž, který by směl slovo mirza stavět vedle svého jména.” “Alláh! Ty mne urážíš! Mám ti odpovědět ostře nabroušenou čepelí?” Skutečně vytasil nůž z opasku, ale Halef klidně odpověděl: “Nechej zbraň za pasem; byl bys mrtev dříve, než by ses jí mne dotkl!” “U šejtana. - Opravdu?” “Věř mi! Nevidíš, co drží můj druh v ruce? Než bys zvedl nůž k ráně, už by ti jeho koule provrtala lebku!” Chopil jsem se svého revolveru hned, jakmile Peršan sáhl po noži. Zasunul jej nyní opět do pochvy a řekl sebevědomé: “Ukázalo by se, kdo by byl rychlejší, on nebo já! Nicméně odpustím ti, odprosíš-li mé.” “Odprosit?” zasmál se Halef. “Slyšel jsi, effendi? Já mám odprosit, já, Halef Omar! Ještě se nenarodil na světě člověk, jenž by se beztrestně odvážil vznést takový požadavek!” “Beztrestně?” chmuřil se Peršan. “Kdo jsi, že takto o sobě mluvíš?” “Kdo? Slyš a žasni! Jsem hadži Halef Omar ben hadži Abul Abbas ibn hadži Davud al Gossarah!” “Tvé jméno je dlouhé jako had, jehož nohou zašlápneme. A víc nejsi?”

“Je ti to málo? Vydáváš se za vznešeného Peršana a nevíš, že hadži Halef Omar ben Hadži Abul Abbas ibn hadži Davud al Gossarah je předním šejkem slavných Haddedihnů? ” “Tak? Tys tedy Haddedihn a pro mne za mne třeba i šejk toho kmene. Nemám nic proti tomu. A kdo je tvůj druh? ” “Je ještě tisíckrát slavnější než já. Je to chrabrý, nepřemožitelný emir hadži Kára ben Nemsi effendi, před nímž se třesou všichni jeho nepřátelé.” “Třesou?” tázal se Peder-i-Baharat a zkoumavě i nedůvěřivě na mne pohlížel. “Nazýváš jej ben Nemsi?” “Ano.” “Pochází snad ze země, jež se jmenuje Elman79?” “Ano.” “Je to tedy Frank, isein80?” “Ano.” Šiita prudce vyskočil, plivl přede mnou a zvolal: “Bi khatir-i khuda - probůh! čeho jsme se dopustili! Seděli jsme vedle páchnoucí mršiny, vedle nevěřícího, jenž se modlí k ženě Miryem81, jemuž je Isa82 lhář Bohem. Alláh vás zatratiž! Znečistili jsme se a musíme - -” Dál nedošel. Seděl jsem klidné, věda, že Halef se mne zastane a rád jsem mu toho dopřál. Však také už vyskočil a ruku na opasku, aby uvolnil bič, zahřměl na utrhače, takže mu řeč přetrhl uprostřed: “Zadrž, nestydatče! Co tě to napadlo? Věz, že snadno odpykáš životem svá drzá slova! Tento můj effendi se tě dotkne jen tak trochu pěstí, a už budeš ležet jako mrtvola na zemi! Ale to není ani třeba; on nemusí hnout prstem, neboť proneseš-li ještě jediné křivé slovo, vypořádám se s tebou sám!”

Otec Koření ustoupil o krok, okem posměšně přeměřil hadžiho postavu, zasmál se hlasitě a řekl: “Cože jsi řekl? Ty, ty mi poroučíš, abych mlčel? Že mne tento effendi srazí k zemi? Nebál bych se ani dvaceti takových poběhlíků, jako jste vy! Trpaslík Haddedihnů je mi svou hrozbou k smíchu, neboť - - -” Ani tentokráte nedomluvil, a to z důvodu mnohem “pádnějšího” než prve. Halef se pro nic více nezlobil, než když jej někdo tupil pro jeho malou postavu. V podobných případech následoval po skutku trest jako blesk; tak i nyní. Sotva dozněla slova “trpaslík Haddedihnů” rozpřáhl se a šlehl Peršana bičem z hroší kůže přes obličej tak, že postižený s výkřikem zavrávoral a sotva se udržel na nohou. Ruce na obličeji, motal se jako v mátohách sem a tam. Oba jeho druzi vyskočili a tasili nože. Halef tu stál před nimi, blýskal očima, s bičem vysoko “Německo. 80 Křesťan. 81 Marie. 82Ježíš.

zdviženým, a také já jsem povstal, abych malému hrdinovi v případě nutnosti přispěl. Beze slova a přece velice výmluvně jsme stáli proti sobě. Pak vůdci protivníků klesly ruce. Nad šlehem, jenž mu brázdil obličej napříč, zíraly bezmezným vztekem vypoulené oči, zabodávající se přímo do Halefa; okamžik - a zlostí nepříčetný muž zdvihl paže, dlaně sevřel v pěsti, skokem se vrhl na maličkého hadži. Ten však obratně uskočil stranou, zasadil mu druhý šleh šikmo přes horní ret a těžkou rukojetí svého karabáče ho udeřil do spánku. Otec Koření klesl. Halef byl hned na něm a rukama

mu pevně svíral hrdlo. Vše se udalo tak rychle, že to nelze ani povědět, tak rychle, že oba Peršanovi druzi neměli ani kdy svému pánovi přispět na pomoc. Chtěli to udělat nyní a chopit se Halefa odzadu; srazil jsem však jednoho k zemi úderem pěstí do spánku, a druhého jsem uchopil za hrdlo tak, že místo výkřiku vyrazil jen sténající chroptění. Vytáhl jsem mu nůž i bambitku z opasku, hodil jsem je do vody a pak jsem mrštil chlapíkem o zem, na níž zůstal ležet. V tom se ozval Halef: “Sídi, pojď sem! Se svými jsi hotov; ale můj se mi chce vymknout.” “Přines z voru řemeny!” řekl jsem.

Zatím co jsem šiitu držel, Halef vyhověl pokynu a za malou chvíli byli všichni tři Peršané spoutáni na rukou i nohou. “Co teď?” tázal se udýchaně Halef. “Bylo nutno je spoutat?” “Ovšem.” “Neměli bychom vyhledat jiné tábořiště?” “My? Vítězové? Ani nápad! Chceme se vyspat. Já nemám chuť, abych ze spánku i jen pět minut slevil. Přesvědčme se, co ti lidé mají v kapsách!” “Snad netoužíš po kořisti, sídi? To přece nebylo tvým zvykem.” “Ne. Ale snad se tak dovíme, kdo je tento domnělý šahzadé.” Měl jsem k prohlídce Peršanů ještě jinou příčinu, o níž jsem teď pomlčel, poněvadž by ji byl slyšel Otec Koření, který přišel k vědomí dříve než jeho druzi. Nejprve jsme prohledali jeho kapsy. Potají jsem se oddával naději, že vypátrám něco, co by mi objasnilo jeho tajnosti. Nalezli jsme zatím jen jeho peníze a zmíněný výpočet, z něhož se nedalo nic usoudit. Na prstech se mu skvělo několik prstenů, z nichž jeden byl zlatý s

osmihrannou destičkou a s arabskými písmeny; ani ten mi nebyl zprvu nápadný. Rovněž u jeho druhů jsme nenašli nic závažného, až nakonec jsem si všiml jejich prstů. Měli prsteny téhož druhu, ale jen stříbrné. Smekl jsem jim je z prstů a přiblížil se k ohni, abych písmo přečetl. Spatřil jsem sa ve spojení s íam83, nad nímž bylo znaménko zdvojnásobovací; z toho povstalo slovo šili = stín. Vypadalo to takto: Ti 83Písmena “s” a “l”

Byl jsem přesvědčen, že jsem nalezl, po čem jsem pátral. Tyto prsteny náležely k rozpoznávacím známkám, k důkazům svědčícím o společenství nebo o nějakém tajném sdružení či bratrstvu. Musel jsem je mít všechny tři, aniž Peršané tušili, že je mám. Nepozorován Otcem Koření, sebral jsem se země tři kaménky, vzal jsem je do dlaně a řekl jsem nahlas

Halefovi: “Jsou to dva velmi podivné prsteny. Musím se podívat, je-li jim i třetí podobný.” Zmocnil jsem se také zlatého prstenu, který jsem stáhl násilím z prstu Peder-i-Baharata, marně se proti tomu vzpouzejícího, pohlížel jsem na něj ledabyle, jako kdyby ani nebylo mým úmyslem přečíst si na něm totéž slovo, načež jsem řekl Halefovi: “Milý Halefe, jsou to kouzelné prsteny, pocházející zajisté z doby Hanina al Rašída. Nám křesťanům jsou kouzla zapovězena, bude mi tedy připočteno k dobru, uvrhnu-li tyto chavátim el cfeoíyo84 do vody.” Tu se Peršan ozval zlostně: “Prsteny jsou naše a ne vaše! Jste snad zloději a loupežníci, že nám je berete? Sem s nimi!” ‘ “Nenamáhej se marně,” odpověděl jsem mu. “Mou povinností je, abych vás uchránil od čar a kouzel, jež člověka uvádějí do zkázy. Prsteny patří do vody, kde je nikdo nenalezne. Tam si je hledej, můžeš-li! Jeden - dva - tři!” Při každém z těch slov jsem vrhl do řeky po kaménku.

Peršan slyšel, jak dopadly a měl za jisté, že to byly prsteny, neboť se po posledním žbluňknutí ozval: “Nemysli, že sis touto krádeží zjednal nějaké zásluhy! Podobných prstenů je více než se domníváš a zakrátko si opatříme opět nové. Ale s vámi se už vypořádáme; to ti přísahám u Aliho, nejvyššího z kalifů!” Zatímco jsem prsteny nenápadně uschoval, odpověděl mu Halef, který si jako přívrženec sunny mnoho nevážil ani Aliho. “Pomlč o svém největším ze všech kalifů! Měl lysou hlavu; jeho vousy se podobaly bílému bavlněnému víchu a břicho mu viselo až na kolena, poněvadž byl žrout, že mu nebylo na celém světě podobného. A pravíte-li, vy, šiité, že jeho svaté povolání panovnické vyrostlo z lásky a věrnosti k Fatimě, dceři prorokově, my, sunnité, jsme poučeni lépe a víme, že jeho Fatimě Khanum byla by zůstala naživu mnohem déle, kdyby ji nebylo utrápilo ještě jiných osm žen a dvacet otrokyň!” “Alláh zatrať tvůj nevázaný jazyk! Dostaneš-li se mi kdy do rukou, vyříznu ti jej z úst!” Zatím oba jeho druzi přišli k sobě; chovali se však docela tiše. Abychom mohli bezstarostně spát, museli jsme si zajatce dobře zabezpečit. Přivázali jsme je tedy jednotlivě, každého zvlášť, ke třem keřům dost pevně, aby se nemohli “Prsteny hříchu.

osvobodit a vzdálili jsme se i s koňmi od řeky tak, že by nás Peršané našli jen po dlouhém pátrání, kdyby se jim ovšem podařilo nějakou náhodou dostat se z pout. Jejich zbraně, pokud jsem je nehodil do vody, jsme vzali s sebou. Potom jsme ulehli a koně též. Když jsem svému koni odříkal do ucha příslušnou súru, tázal se mě Halef: “Sídi, skrýváš před mnou nějaké tajemství. Smím je zvědět?” “Jaké tajemství?” “Když jsi prsteny zahodil do vody, něco jsi tajně uschoval. Co to bylo?” “Tři prsteny.” “Prsteny? Jak to? Ty přece leží na dně řeky!” “Nezahodil jsem je.” “Že ne? Slyšel jsem, jak žbluňkly do vody.” “To byly kamínky.” “Alláh! K čemu ten klam?” “Nechtěl jsem klamat tebe, nýbrž Peršana. On i jeho průvodci jsou členy jakéhosi tajného spolku; prsteny jsou asi jejich odznaky. Kdo ví, kam až toto sdružení je rozšířeno, snad po celé Persii. A do Persie cestujeme. Rozumíš už?” “Tuším, nač myslíš. Ano, ty na všechno pamatuješ a každou věc i událost obrátíš ve svůj prospěch. Známe znamení spolku; tato věc mohla by nám podle okolností na cestě Persii velice prospět.” “Znát ty odznaky je méně důležité než je mít. Možná, že pomocí těchto prstenů se budeme moci vydávat za Sillany.” “Sillané! Stíny? Kdo jsou ty stíny, sídi?” “Tak se patrně nazývají členové toho sdružení. Každý jednotlivec k němu příslušný si říká šili. Již jméno - Stín - ukazuje na tajnou činnost, která asi směřuje proti zákonu, poněvadž se štítí denního světla. Obyčejní členové mají prsteny stříbrné, jejich představení zlaté. Nemýlím-li se, jmenuje se nejvyšší hlava tohoto tajného bratrstva Emir-i-sillan.” “Sídi, něco mi napadá! Nejde tu snad o sektu Babi?” “Je to možné. Nepovažoval bych sice členstvo Babi za totéž jako Sillany, ale přece není nemožné, že obě tajné společnosti k sobě náležejí. Víš, co jsou Babiové a oč usilují?” “Dobře nevím. Slyšel jsem jen, že jsou nepřáteli šahá, který je prý neúnavně stíhá; proč, to jsem se nedověděl. Mohl bys mi to říci, effendi?” “Pokud něco vím, ano.

Zakladatelem sekty byl jakýsi mladý Ali Mohamed ze Širázu; nazýval se Bab85, poněvadž učil, že skrze něho lze přijít k Bohu. Jeho přívrženci tvrdili, že Bab je povýšen nad Mohameda, že není ve světě nic zlého, tedy ani hřích a že modlitba vlastně není nutně třeba. Babiové zakazují ženám zakrývat se závojem a učí, že muž má mít jen jednu manželku. Toto učení je tedy proti učení sunny i šie. Světskou vládu si znepřátelili tím, že chtějí mít 85Brána.

devatenáct arcikněží výše postavených než panovník.” “K tomu šáh nikdy nesvolí!” “Ovšem, že ne. Nasr-ed-edin vydal proti nim velmi ostré nařízení, jež se proměnilo v ukrutné pronásledování, když se někteří Babiovci prohřešili útokem na život šahá. Bolestnou a vpravdě mučednickou smrt podstoupili všichni, kdo byli jako přívrženci sekty poznáni a polapeni; ostatní museli zdánlivě zapřít víru a utéci za hranice. Ale potají má tato sekta tisíce a tisíce

stoupenců, kteří k sobě pevně lnou, navzájem se ochraňují a pomáhají si, nehrozí se žádných obětí, pokud jde o víru a prý se neštítí ani nejtěžšího zločinu ze stejné příčiny. Lidé tvrdící, že není hřích, neznají ani pojem, ani slovo zločin.” “Zrovna tak mi připadá tento Peršan, sídi, jehož jsem poznamenal bičem!” “Mně také. Jsem přesvědčen, že Babiovci způsobí ještě mnohou nesnáz vládě a tento tebou pokáraný Otec Koření ji způsobí nám, kdybychom se s ním někdy ještě potkali.” “Myslíš, že by bylo bývalo lépe, kdybych jej byl nešlehl?” “O tom je nyní těžko mluvit. Stalo se a nelze to už změnit. Upozorňuji tě však, že podruhé, dříve než se chopíš biče, máš se mne tázat o dovolení!” “Sídi, to je nemožné! Co by si o mně pomysleli ti, kterým chci dát okusit svého karabáče, kdybych tě prve před nimi prosil, zda

smím? Urazil bych veškerou úctu, s jakou mají přistupovat všichni lidé ke mně, slavnému hadži Halefu Omarovi.” “Netřeba, aby ses tázal tak, aby to každý slyšel. Postačí pohled na mne a můj pohled ti poví, co a jak.” “Porozumíš mu? Nevím, zda pohled týkající se výprasku rozeznáš od ostatních druhů pohledů? ” “Rozeznám jej, ujišťuji tě.” “A teď mi pověz: podržíš si všechny tři prsteny?” “Jeden dám tobě; ale smíš si jej navléci, až když Peršané u nás nebudou;

nesmějí vědět, že prsteny námzůstaly.” “Souhlasím a jsem spokojen. Alláhovi díky, že jsi přišel, abys mně vzal s sebou! Můj život v poslední době míjel jako hnízdo slepicích vajec.” “Podivné přirovnání!” “Ne tak podivné, jak se zdá. Jako v tom hnízdě vejce vejci, tak se i v mém životě podobal den dni. Toužil jsem po činech, ale nenalézal jsem k nim příležitost a když se naskytla, nedostal jsem dovolení.” “Vallah! Musíš žádat o dovolení?” “Nemusím, ale přece tak činím, neboť mír v ženském stanu je stejně užitečný jako pokoj mezi národy. Neptáš se snad ty své ženy, když tě dobrodružství láká od jejího milostného boku?” “V mé vlasti není dobrodružství, Halefe.” “Pak jsou obyvatelé vašich oáz hodni politování! Teď už chápu, proč se tak rád vydáváš do cizích zemí a dobré je to i pro mne, neboť sotva jsme nastoupili

svou cestu, už jsme zajali tři šiity, dobyli tří prstenů tajemství a udělili dva šlehy karabáčem. Síla mužnosti se opět v nás ozvala; statečnost se budí v mém srdci a mé sny mi předvádějí vítězství, jichž spolu dobudeme.” “Přeji si toho, Halefe! Ale poněvadž člověk může mít sny jen ve spaní a ty pociťuješ tolik radostí z dobytého vítězství už předem, nemůžeš podniknout nic lepšího, než usnout. Proto - dobrou noc!” “Už? Ó, sídi, jak rád bych se byl s tebou ještě chvíli pobavil! Má Hanneh…” “…je nejmilejší žena ze všech květin harému a přeje si, aby se ti o ní zdálo; proto spi!” vpadl jsem mu do řeči. “AKarabezHalef…” “…je nejlepší ze všech synů, sen ti ho snad vykouzlí; proto spi!” “Dobrá, poslouchám. Stal ses tyranem mým i svým. Tvá žena…” “…si přeje, abych se každého dne dobře vyspal; tedy: dobrou noc!” “Sídi, nejsem s tebou ani za mák srozuměný, ale poslechnu tě přece. Chtěl jsem ti vypravovat mnohem, ano mnohem více, ale poněvadž nedáš jinak, pravím pouze: dobrou noc!” Obrátil se a nemusel se namáhat, aby usnul; už za malou chvíli jsem poznal podle pravidelného oddychování, že je v náručí dobrodějného boha, jemuž Beduíni neříkají Morfeus, nýbrž Nóm. Brzy jsem usnul v témž náručí a když jsem se z něho příštího rána probral, byl už bílý den. Halef dosud spal; probudil jsem ho. Zavedli jsme koně k vodě a ohlédli se po svých zajatcích. Namáhali se všemožně, aby se osvobodili, ovšem marně. Jak vypadal Otec Koření! Oba pruhy v obličeji mu naběhly a pak praskly. Musel snášet nemalé bolesti a musím přiznat, že jsem ho litoval. Ovšem později, když jsem ho poznal důkladněji, uznal jsem ten soucit za docela zbytečný. Oči měl hluboce zarudlé a jeho hlas zněl chraptivě a sípavě, když si na mne vyjel: “Pse, odvaž mě! Musím odtud!” Ze jsem k té urážce mlčel, odpověděl za mne Halef: “Domníváš-li se, že takto můžeš mluvit s mým effendim, ponecháme vás v poutech a zůstanete zde ležet až zahynete!” “Neublížili jsme vám!” “Zdá se, že tě Alláh opustil, poněvadž tě obdařil tak slabou pamětí.” “Co jsem řekl, vyslovil jsem jen proto, že jste mě dráždili. Neměli jste se vydávat za panovníky Ustrali a Yengi dunya!” “Učinili jsme tak na oplátku za to, že ses pojmenoval Kassim mirzou.” “Jmenuji se tak opravdu!” “Nelži.” “Dokaž, že mé jméno zní jinak!” “Nedělej se směšným!” “Až se s vámi opět setkám, sotva mě shledáš směšným!”

“Výhrůžka? Dobrá! Neuvolníme vás!” Usedl ke mně a pustil se do snídaně. Peršan začal po chvíli jinak. Vyjádřil se, že to, co se stalo, chce považovat tak jako by se nestalo, jen ať ho zbavíme pout, neboť prý musí rozhodně odcestovat. Jeho vztek dostoupil asi už takové míry, že už se nedal ještě víc stupňovat. Z toho, že se mu podařilo ovládnout se, jsem usoudil, že jeho důvody k odcestování jsou asi velice naléhavé. Přenechal jsem-Halefovi, aby s ním mluvil a Halef zakrátko vynesl rozsudek takto: “Obelhal, urazil a pohaněl jsi nás; proto jsme ti ukázali, že náležíme k mužům, kteří to bez trestu nesnesou. Spoutali jsme vás a rozvážeme vámřemeny jen tenkrát, odvoláš-li všechny urážky, jež jsi pronesl.” “Odvolávám.” “A prosíš za odpuštění?” “Prosím.” “Přislíbíš, že se jich víckrát nedopustíš!” “Alláh tě spal!

Nesmíš na mně žádat příliš mnoho!” “Podle tvé vůle. Zůstaň si ležet!” “U brady mých předků, tys neukrutnější člověk, jakého jsem kdy spatřil!” “Kdo činí tak, jak si přeji, zjistí, že mé srdce je měkké a mírné jako tekoucí máslo.” “Alláh mě pomoz! Učiním, jak jsi řekl.” “Co?” “Slibuji, že vás již vícekrát neurazím.” “Dobrá! Tedy tě rozvážeme.” “Ale hned!” “Kdy a jak se to stane, rozhodne zde tento slavný emir hadži Kára ben Nemsi.” “Řekl jsi, že jsi šejk; můžeš tedy rozhodovat sám.” “Můj effendi je mnohem znamenitější šejk než já. Počítá své koně na sta, velbloudy na tisíce a jeho harém se hemží krásnými paními, jež mu připravují pilaf a pečeného berana. Obrať se k němu!” To bylo Peršanovi

přespříliš. Mlčel. Rychle jsem posnídal a pak jsem spořádal střelné zbraně zajatců: vystřelil jsem z nich náboje, z bambitek i pušek - ty přinesl Halef z tábora Peršanů - a měšce se střelným prachem jsem hodil do vody. “O, běda, běda!” vykřikl při tom Peder-i-Baharat. “Proč ničíš jediný prach, který nám ještě zbývá? ” Neodpovídal jsem. Mohl si snadno domyslit, že se to stalo z opatrnosti; bylo nutné zbavit ty muže možnosti střílet po nás, což by jistě učinili hned po svém propuštění. Postaral jsem se tak o naše bezpečí a pomohl jsem dovést koně na vor, na němž jsem zůstal; Halefovi jsem nařídil, aby odpoutal zajatce, jenž se jmenoval Aftab. Byl to ten, jehož nůž a bambitku jsem zahodil do vody. Malý Halef k němu pokročil a řekl:

“Slyšel jsi, že tě mám rozvázat; nejsi toho ovšem hoden, ale prokáži ti milost a pustím tě na svobodu. Můžeš pak osvobodit své znamenité druhy, ne však dříve, než odcestujeme, jinak dostaneš kouli do hlavy; rozuměl jsi?” “Ano,” přisvědčil tázaný. “A bude-li si tvůj pán nebo kdo to je naříkat, že mu blahodárná citlivost obličeje více než obyčejně blaží srdce, natři mu solí a pepřem obě karavanní cesty, které jsem mu položil napříč přes jeho ušlechtilou tvář; to mu

způsobí dvojnásobnou rozkoš a posílí blažené pocity!” Peder-i-Baharat slyšel ta slova, vyčkal, až se Halef octl u mne na voru a pak na nás zlostně volal: “Do pekla se plavte, prašiví ctitelé čarodějství, loupežníci a zloději prstenů, které jste nám vzali! Střežte se, abyste se s námi opět nesetkali! Jakmile vás spatří mé oko podruhé, bude to také poslední den vašeho života, neboť kulí z mé pušky vám otevřu bránu, za níž je jen jedna cesta, vedoucí do pekla. Tam i dnešní šlehy bičem odpykáte věčným zatracením!” Ani mě nenapadlo dát mu odpověď; ale Halef jako výmluvný a vždy pohotový řečník odtušil: “Varuješ nás před novým setkáním, ale já se už na ně těším, neboť jsem dvakrát změřil toužící step tvého obličeje a shledal jsem, že je na ní ještě dost místa pro několik takových velbloudích stezek. Přiblíží-li Alláh tvou cestu k našim očím, neopomenu ti připamatovat rozkoš této noci několika novými šlehy. Do té chvíle vzpomeň si někdy na nás, na své nejlepší a nejvěrnější přátele, kteří si vždycky velice rádi vzpomenou na Kassima mirzu, osvíceného šahzadé!” Zatím jsem uvolnil vor. Odrazili jsme od břehu a veslovali do vod Tigridu, jehož proud nás unášel níž a níže. Za námi zaznívala hlasitá proklínání Peršanů až k východu ze zátoky. Jejich zlost byla dnes bezmocná; později však, při novém možném setkání jsme se museli mít na pozoru. Když jsem se o tom zmínil, tázal se Halef: “Považuješ tedy za možné, že je opět spatříme?” “Nejen za možné, ale téměř za nepochybné.” “Proč?” “Protože směřují také do Bagdádu.” “Dorazí tam později nežli my!” “Myslím, že ne. Mají menší prám nežli my a šest rukou k veslování, o dvě více. Očekávám, že nás předhoní ještě dnes.” “To se nám nehodí, neboť jestliže nás předstihnou, mohou nás v Bagdádu očekávat a zpozorovat náš příchod dříve, nežli my jejich. Půjdou-li pak za námi, budeme v jejich moci.” “Vidíš tedy, že musíme jednat obezřetně, ale ne snad jen v Bagdádu, nýbrž hned. Jistě nás budou pozorovat už dnes. Nejde tu pouze o nás, ale i o naše koně.”

“Myslíš, že by se jich také rádi zmocnili?” “Je to nabíledni. Což jsi neviděl a neslyšel, jak byl Kassim mirza nad nimi u vytržení? Budou-li se námi, hnáni touhou po pomstě, dále zaměstnávat, bude jejich lakota usilovat zároveň i o koně. Pomstí-li se na nás a stanou-li se tak cenná zvířata jejich majetkem, zabijí dvě mouchy jednou ranou. Samo sebou se rozumí, že mohou takový záměr provést mnohem snadněji cestou než v Bagdádu, a tak již dnes bude třeba větší obezřetnosti než zítra.” “Domníváš se, že už zítra přistaneme v Bagdádu?” “Zítra v poledne, nezdrží-li nás nějaká nepředvídaná překážka. Mineme asi již dnes větší počet osad nežli dosud, a to bude zřejmá známka, že se blížíme k městu kalifů.” Co jsem předvídal, se stalo: krátce po poledni byli jsme téměř u vesnice Syndijé, když jsme spatřili Peršany za sebou. Jejich plavidlo se pohybovalo rychleji než naše. Otec Koření seděl na okraji voru a potápěl velmi pilně ruce do vody, aby si ochladil palčivost obličeje. Po čtvrthodině plul vor okolo nás. Vtom Otec Koření povstal, hrozil nám pěstmi a volal: “Kdybyste nám nebyli vzali střelný prach, byla by teď po vás veta; ale uniknete-li nám dnes, přísahám při Hasanovi i Huseinovi, že propast zkázy je pro vás otevřena!” Halef se nemohl udržet, aby k té hrozbě mlčel. Pronikavým hlasem odpověděl: “Tvá řeč je nám k smíchu. I kdybyste měli tisíc centů prachu, přece bychom se vás nebáli. Domníváš se, že jen vy umíte střílet? My nejsme bez pušek!” “Byl by na světě džaur anebo zatracený syn sunny, který umí vzít pušku do ruky?” vysmíval se přes vodu Peršan. “Zakrátko budou vaši synové a dcery sirotky a vaše ženy vdovami. Alláh vás zatratí i s nimi!” Hanneh vdovou, Kára ben Halef sirotek a oba Alláhem zatraceni - takové láni rozzlobilo malého hadžiho tak silně, že zakřičel ze všech sil, aby překonal nepřítelovu hrozbu: “Zaraz! Tvá huba pronáší hlouposti a z jazyka ti splývá nerozum. Zatřes-knou-li naše zbraně, stanou se všichni vaši otcové, předkové, dědové a prapředkové sirotami a všechny vaše děti, vnuci a vnuci vnuků se stanou vdovci a vdovami; vymřou vaši přátelé, zahynou vaši příbuzní a známí, vaše města a vesnice zpustnou a celý váš Fars86 bude jediným bojištěm, po němž budou pouze vdovy a siroty bloudit, aby oplakávaly padlé, nad nimiž jsme zvítězili, aby kvílely nad těmi, jež jsme zabili. K moři poteče vaše krev mezi oběma břehy řek, vítr bude vzduchem prohánět duše, vypuzené z vašich těl. Jste malomocní psi…” Vtom se náhle přerušil, obrátil se ke mně a dokládal obvyklým Jilasem s lítostivým přízvukem: 86Persie=írán

“O, škoda, effendi! Opravdu přeškoda!” “Čeho?” “Že mne neslyší; bohužel, jsou již příliš daleko!” “Nuže, zavři ústa a mlč!” “Mlčet? Neměl jsem jim snad odpovědět? Pomysli, že mne chtějí mít mrtvým manželem mé vdovy a zesnulým otcem mého osiřelého syna! To jsem nemohl snést, to si nedám líbit! Dobře víš, že se smrti nelekám a nikdy jsem se jí nebál; ale výčitky, že má poslední hodinka promění v smutnou vdovu mou Hanneh, kromě tvé ženy nejvýbornější ženu pod sluncem, ne - tu výhrůžku jsem nemohl strpět; tolik musíš přiznat, aniž jsem o tom pronesl slovíčko!” Malý a horkokrevný Halef ani netušil, k jakému přehánění a k jakým nemožnostem ho zlost svádí; tu docházel až k nesmyslným smyšlenkám a spletitým kombinacím. Bručel si ještě dlouho do vousů, když se opět ujal vesla; jen ponenáhlu v něm usínala bouře, vzbuzená zmínkou o vdovách a sirotcích.

Kapitola sedmá ZMAŘENÝ ÚKLAD

Když jsme míjeli Sindijé, zpozorovali jsme, že Peršané nepřistáli ani tady, ani v Saadijé. Když jsme však odpoledne

dospěli k Mansurijé, stál na břehu řeky muž se ženou, kteří už zdaleka na nás kývali, abychom přistáli. “Sídi, ti lidé si přejí plavit se s námi,” řekl Halef. “Máme se obtížit takovým břemenem? ” “Nepretvařuj se!” odvětil jsem. “Dobrota tvého srdce ani na okamžik neváhá vzít oba ty staříky s sebou! Znám tě!” “Ano, effendi, znáš svého Halefa. Lidem tak chudým, že nemají ani několik kozích kůži na kellek, nelze takovou prosbu odepřít. Hodlají zajisté do Bagdádu; muž by vydržel takovou cestu; ale od ženy nelze požadovat tak velikou námahu. Zahneme k nim? ” “Ano,” přisvědčil jsem, ač jsem měl o vytrvalosti nohou nomádů zcela opačný názor než on. Když jsme se přiblížili ke břehu, kde vor plynul pomalu, slyšeli jsme prosbu, kterou jsme předvídali. Muž nás prosil, abychom jej i jeho ženu vzali na prám; prohlásil, že nám sice nemůže zaplatit, ale že se z vděčnosti bude za nás modlit. “Před hodinou se tudy plavil vor s třemi Peršany,” dodával k tomu. “Volali jsme na ně a prosili je, tak jako vás; ale oni nás nazvali zatracenými sunnity a plavili se dál.

Alláh znič odpadlíky, přívržence bludného učení!” Jakmile se náš kellek dotkl břehu, oba staří manželé nastoupili a odrazili jsme opět do proudu. Jak jsem si všiml, nohy ženiny byly větší než mužovy; to lze pozorovat u Beduínů nejen

kočovných, nýbrž i usedlých, poněvadž mužové nekonají téměř žádné cesty jinak než na koni, kdežto ženy vytrvale pracují. Oba ti lidé měli s sebou jen málo potravin zabalených do starého hadříku.

Muž nebyl ozbrojený. Na první pohled nepůsobil špatným dojmem a skromní byli tak, že se usadili až zcela v pozadí na okraji voru. Mohl jsem je tam nenápadně pozorovat, poněvadž jsem vesloval jim zcela nablízku. K nemalému překvapení jsem spatřil na prstě muže také takový stříbrný prsten, jaký jsem mel spolu se zlatým v kapse; tu jsem

ovšem okamžitě věděl, na čem jsem. Jakmile spád řeky připustil, abych mohl opustit zadní veslo, odebral jsem se na příď k Halefovi a tázal jsem se ho: “Jak se ti líbiti lidé?” Z obavy, že by snad některé z mých slov mohlo být zaslechnuto, použil jsem arabštinu z Moghrebu87, tímto nářečím Halef mluvil plynně. Čtenář ví, že pocházel z té krajiny. Stejným nářečím mi odpověděl. “Jsou to ubožáci, kteří nám, až na to, že je vezeme s sebou, mohou být zcela lhostejní. Ale proč se mě tážeš v řeči mého domova, sídi?” “Aby mně nerozuměli. Ti dva staříci nám nejsou lhostejní, jak se domýšlíš; smýšlejí s námi zle.” “Alláh! - Opravdu? Jak to víš?” “Neobracej se a nedívej se na ně! Ovládni svůj obličej; nesmějí pozorovat, že hovoříme o nich. Mají v úmyslu vydat nás Peršanům.” “Mašallah! Máš důvod k podobné domněnce?” “Nejenom domněnku, nýbrž jsem o tom přesvědčen. Muž nosí na prstě prsten Sillanů.” “Není to snad jiný prsten, sídi?” “Ne. Ještě dobře, že naše mám v kapse a že jsem ti z nich dosud žádný nedal! Byl bys jej jistě honem navlékl na prst.” “Ano, byl bych to udělal, sídi!” “Pak by jej byli tito lidé spatřili, a tím bychom prozradili, že jsem prsteny do vody nezahodil. Od nynějška si žádný nenavlékneme.” “Máš zato, sídi, že hovořili s Peršany?” “Jistě!” “Tedy to jsou asi jejich známí!” “Nepochybně! Otec Koření požívá patrně vysoké hodnosti a zná zajisté všechny členy spolku v krajinách, jež má pod dozorem nebo které jsou mu přiděleny.” “Domníval jsem se, že se oblast Sillanů omezuje jen na Persii.” “Já ne. Upozorňuji tě na včerejší domněnku, podle níž jsou Sillané snad nějak ve spojení s Babiovci.

Když byli totiž Babiovci pro svůj atentát na šáhův život tak krutě pronásledováni, tisíce a tisíce z nich převedl mirza Jahja do Irak-Arabi, kde potom měli v Bagdádu hlavní sídlo. Od té doby jich zde zůstalo ještě dost, třeba se veřejně nepřiznávali k přívržencům toho učení. Je-li nějaké spojení mezi vyznavači Babího a Sillany, není divu, že jsme se tu dnes sešli 87Severozápadní Afrika.

s jedním z nich. Peršan jej zná a když v Mansurijé vystoupil na břeh, uložil mu, jak s námi má jednat.” “Co mu asi uložil?” “Dovíme se. Pro nás je nesmírně důležité, že ho Peder-i-Baharat zapomněl upozornit na něco, bez čeho bychom asi byli uvízli v nastrojené pasti. Měl totiž tomuto muži říct, aby před námi skryl svůj prsten, poněvadž tento druh prstenů považujeme za kouzelný.” “Správně, sídi, velice správně! Ze na to zapomněl, tím se nám dostalo výstrahy a dáme si pozor, abychom neupadli do nalíčených osidel.” “V té věci smýšlím jinak; považuji za prospěšné, abychom přistoupili na jejich záměry.” “Opravdu? Effendi, až dosud jsem měl stále zato, že se nikdy nedopustíš neobezřetnosti!” “Těší mě, milý Halefe, a ujišťuji tě, že tvému přesvědčení ani tentokráte neudělám hanbu. Z pouhé opatrnosti chci jednat tak, aby se zdálo, že se nechávám klamat. Víme-li, kde je nepřítel a na které straně se chystá k útoku, je pro nás bitva z poloviny vyhraná. Vyhneme-li se mu a odejdeme-li do Bagdádu, nepoznáme, kdy a kde nás očekává nebezpečí; může nás tam tedy stihnout docela znenadání. Zde však poznáme určitě, jak se věci mají, rozumíš?” “Jak se to dovíš?” “Poví mě to bezděky tento Šili nebo jeho žena, a to ještě dnes, neboť jsem si jist, že léčka proti nám nastrojená má být provedena dříve než dorazíme do Bagdádu. Tuším, že tito lidé, které jsme přijali na vor z pouhého milosrdenství, nám udělí jistou radu, kde přenocovat, s úmyslem vydat nás Peršanům.” “A té rady uposlechneš?” “Ano.” “Poslyš, sídi, nezdráhám se podniknout s tebou jakékoliv dobrodružství, ale pozor! Pravím-li, že chci nést každé nebezpečí, nemyslím tím, že bych v něm chtěl přijít o život. Slyšel jsi, jak jsem se prve vyslovil o své vdově a o svém sirotkovi. Ještě není čas, abych umřel, chci ještě dlouho žít, neboť jakou radost by mohla mít Hanneh z mrtvého muže a Kára z otce nebožtíka? Žádnou radost, pražádnou! Zajisté uznáš, že ještě nemusím být připočten k duchům zesnulých? ” “Nestarej se zbytečně! Právě tím, že se vydáme do nebezpečí, přestane být nebezpečím. Snad bys neměl strach před lidmi, kteří už ochutnali tvůj bič!” “Strach? Ani mě nenapadá! To slovíčko je mi docela neznámé. Člověk, jenž se bojí, se podobá pušce, která, když má vystřelit, selže; takový muž je jako tarabukka88, jehož kůže se potrhala, jako lev bez zubů i drápů; já však vystřelím hned, jsem-li podrážděný, nejsem dosud roztrhán a zuby mám ještě všechny. Ať si přijdou, tito Peršané; můj bič se na ně těší!” 88Buben.

“Dobrá. Počkáme tedy zcela klidně na to, co proti nám upečou. Dozvíme se o jejich záměru hned, jakmile s večerem přirazíme ke břehu. Ale ať nic netuší! Jednejme s nimi laskavě a na oko bezelstně, aby nepoznali, že jim nedůvěřujeme.” Odebral jsem se opět na záď a začal jsem s mužem hovořit, tvářil jsem se co možno upřímně. Podařilo se mí ho oklamat a zachytit někdy nestřežený pohled, jímž sděloval své ženě, že se jim záměr dosud velmi dobře daří. Minuli jsme ještě Dokhala a několik jiných vesnic a octli jsme se v záhybu řeky za Jehultijé. Tam jsem zavolal na Halefa: “Dej pozor, naskytne-li se tu někde vhodné místo k přenocování! Za půl hodiny zapadne slunce.” Co jsem předvídal, se stalo: sotva jsem domluvil, řekl muž z Mansurijé: “Slyším, že hledáte vhodné místo k noclehu. Effendi, vím o něm, poněvadž se často plavím do Bagdádu, a na místě, které mám na mysli, zůstávám vždy na noc.” “Kde je to místo?” otázal jsem se. “Na pravém břehu, nedaleko odtud.” “Jaké je to místo?” “Je to chus el khasab, chatrč z rákosí, v níž je dost místa

aspoň pro deset osob. Stěny brání přístupu dešti a všelijakým zlým mlhám; není v ní hmyz; pod její střechou zůstává každý jako pod ochranou Alláha, a sladký sen čeká každého, kdo vchází jejími dveřmi stále pohostinsky otevřenými.” Nebylo to lákavé? Skoro poeticky hovořil ten muž, jen aby nám past vylíčil co možno svůdně. Neprozradil jsem, že je mi to nápadné a odpověděl jsem: “Je tam dost křoví?” “Víc než dost! Ani do rána oheň neuhasne, neboť zde panuje zvyk, že každý, kdo v chatě přenocuje, nasbírá zrána, než odcestuje, dříví a rákosí pro ty, kteří přijdou po něm. Je tedy postaráno o vše, co nám tam může zpříjemnit pobyt.” “Dobrá! Zůstaneme tedy v té chýši na nocleh. Pověz nám, kdy máme zahnout!” Spokojeně pohleděl muž na ženu. Hle, i palivo bylo tam pro nás přichystáno! Nevěřil jsem, že každý poutník pečuje tímto způsobem o příchozí, ač na Západě je něco podobného zvykem. Peršané připluli k chatrči asi už dávno; chtěli nás vidět i pozorovat a přáli si, abychom udržovali oheň; proto si také vzali na starost shromáždit pro nás palivo. Bylo možné, že dorazíme k chatě až za naprosté tmy; pak už by bylo pozdě sbírat palivo, a proto se raději

postarali, aby nás při ohni lépe viděli. Zakrátko nás Šili vyzval, abychom zabočili ke břehu. Za chvíli jsme zpozorovali chatrč, a muž nám označil místo, kde bychom meh přistát. Nevyhověl jsem tomu pokynu, ale zavedl jsem vor jinam, kde byl břeh neporostlý křovím a kde se dalo přehlédnout okolí. Kdyby sem Peršané přišli před námi a byli ukryti na udaném místě v křoví, mohli by nás beze všeho postřílet. Střelný

prach jsem jim sice zabavil, ale bylo více než jisté, že se v Mansurijé postarali o náhradu té ztráty. “Proč přistáváš zde a ne níže u chatrče,” tázal se mé Šili. “Ukázal jsem ti místo mnohem vhodnější, než je toto!” “Myslím na naše koně,” odpověděl jsem mu. “Stáli od rána a potřebují pohyb. Kus cesty pojedeme koňmo. Zatím můžeš jít i se svou ženou do chaty. Přijedeme za vámi ještě než se setmí.” Vyvedli jsme koně na břeh a vyšvihli se na ně. Tryskem jsme pádili vedle křovinatého a rákosového pásu, lemujícího řeku, k chatrči, která stála asi padesát kroků od řeky. “Proč sem jedeme koňmo a ne na prámu, sídi?” ptal se mé Halef. “Abych tu byl dříve než naši dva průvodci,” odpověděl jsem. “Pátrám po stopách Peršanů.” Stačilo jednou objet chatrč, a už byly hledané stopy objeveny. Ti tři lidé přistáli zde, nanesli sem šest velkých otepí topiva a plavili se opět dále. Mohli to udělat pouze po vodě a proto jsem věděl, v kterém směru asi jsou skrytí. Podle všeho nebyli odtud příliš vzdáleni a stejně tak bylo jisté, že si zvolili takové místo, odkud mohli pozorovat náš příchod. Takové místo vystupovalo zajisté od břehu řeky, a uvážil-li jsem při tom vzdálenost lidskému oku přiměřenou, nebylo obtížné určit aspoň přibližně, kde se zdržují. Jejich pozornost směřovala určitě proti vodě;

chtěl-li jsem je spatřit tak, abych jimi nebyl zpozorován, musel jsem se dostat na pobřeží pod nimi. Když jsem to

vysvětlil Halefovi, jeli jsme k označenému místu polokruhem, a ten nás opět dovedl k řece. Nechali jsme koně stát a prodrali jsme se křovím až k vodě. Výše na řece jsme viděli ostroh směřující do vody, u něhož byl upevněný vor Peršanů, a to tak, že byl od chýše níž a nám blíž. Tři Peršané leželi nedaleko voru na pokraji rákosin, a jak se dalo usoudit podle jejich posunků, zaměstnávali se živým hovorem. “Sídi, tvůj bystrozrak se osvědčil i tentokrát,” řekl Halef. “Chlapi jsou zrovna tam, kde jsi předvídal. Nejraději bych šel k nim, abych si s nimi pohovořil bičem.” “K tomu teď není žádná příčina,” odvětil jsem. “Chceš-li s nimi takto mluvit, musíme jim dokázat, že měli proti nám nepřátelské úmysly, o tom však nemáme dosud důkazy.” “Ze ne? Vždyť víme, že si získali toho muže a ženu, aby nás vydali do jejich moci.

Nestačíte?” “Ne. Takovou věc by snadno zapřeli.” “Lhaní není důkaz!” “Co víme, nebo co si myslíme, jsou až dosud pouhé domněnky. Musíme mít jistotu a tu získáme; přinesu ji.” “Odkud?” “Tam od nich.”

“Hodláš se k nim vydat?” “Ovšem.” “Ještě teď?” “Ne, nýbrž později, až nastane tma.” “Hodláš je vyslechnout jako včera?” “Ano.” “Nebude Sillovi a jeho ženě nápadné, vzdálíš-li se bez dostatečné příčiny?” “Mohli by mít ovšem podezření; proto musíme mít výmluvu. Muž se pomodlí nejprve moghreb a pak ašii. Až začne s poslední modlitbou, odejdu. Otáže-li se tě na konci modlitby, proč jsem odešel, řekneš mu, že jako křesťan se nemohu modlit společně s lidmi, kteří vzývají Mohameda. Proti tomu nemůže nic namítat.” “To je pravda. Ale je ještě jedna námitka, kterou musím vyslovit, sídi.” “Která?” “Jak se mám zachovat, kdyby k chatě přišli Peršané v době, kdy je budeš hledat? Co potom?” “To se nestane. Nemýlím se asi, když předpokládám, že neopustí úkryt, dokud k nim nepřijde jejich spojenec, aby jim podal zprávu. Proto jsme úplně bezpeční, dokud se od nich nenavrátí. Nyní však musíme zpátky, nebo nastane noc dříve, než se navrátíme do chýše.” Odešli jsme ke koním a navrátili se zpět stejným obloukem. Protože jsme se dostavili z opačné strany, než kudy jsme odjeli, nemohl mít Šili podezření, že jsme byli u řeky. Stěny chatrče byly zbudovány z rákosí a jílu a zdi měly přibližně půl druhé stopy tloušťky, jak jsem zpozoroval. Na jednom místě byly prolomeny, aby se zvenčí mohlo nahlédnout dovnitř. Dveřní otvor byl zakrytý starou visutou rohožkou z rákosí. Ve stropě zel otvor, jímž odcházel kouř. Místnost byla opravdu tak prostorná, jak označil Šili, ale nadmíru špinavá. Vzdal jsem se všech “sladkých snů”, jež nás tu podle jeho líčení očekávaly; bylo více než zřejmé, že nebudeme spát v tom smetišti, nýbrž pod širým nebem. Ovšem nemohl jsem to prohlásit už teď, nýbrž musel jsem se zdánlivě podrobovat návrhům muže, jenž pojednou projevoval o naše pohodlí velikou péči. Do jednoho kouta urovnal palivo, jež později mělo živit oheň.

Tlustou vrstvu smetí odklidil stranou, aby nám zjednal aspoň poněkud obstojné místo pro lože; zkrátka podnikl vše, co bylo možné za daných okolností, jen aby si získal naší důvěru i uznání. Když pak slunce zašlo, poklekl, obličej obrácený k Mekce, před chatrčí, a odříkával modlitbu mogreb. Přívětivě jsme jednali s ním i s jeho ženou, a’ sdíleli jsme s nimi zbytky svých posledních zásob. Když jsme pojedli, nastala doba k modlitbě ašii, k níž se stařík opět chystal. V té chvíli jsem se vzdálil a odešel k řece, zdánlivě dále do kraje; ale když mě už nemohli slyšet, zamířil jsem zpátky k řece, ne ovšem až k ní, neboť bylo možné, že Peršané nebudou mít dost trpělivosti a přiblíží se

až sem. Vštípil jsem si dobře vzdálenost a povahu břehu do paměti, přece však nebylo snadné vyznat se v okolí tak, abych přišel k řece tam, kde byl ostroh. Snad jsem buď nedošel, nebo opět zašel dále, než bylo třeba, krátce trvalo mi značnou chvíli, než jsem poznal, že mám svůj cíl přímo před sebou. Mrzel jsem se nejdříve pro toto bloudění a ztrátu času, ale brzy jsem poznal s potěšením, že mi to nebylo na škodu, nýbrž na prospěch. Skrčil jsem se opět k zemi, abych mohl prolézt křovinami a uslyšel za sebou chvatné kroky. Rychle jsem se vsoukal do křoví. Sotva jsem to učinil, přišel Šili. Stanul v nepatrné vzdálenosti ode mne a zatleskal. Když toto znamení několikrát opakoval, ozvala se od řeky otázka: “Min haida - kdo je tu?” “Safi, Šili,” odpověděl muž. “Pojď sem, jdi přímo!” Muž postoupil křovinami s takovým šelestěním, že jsem mohl nepozorovaně jít za ním. Peršané se zvedli. Šili stál u nich, a já ležel zcela blízko u nich na zemi. “Očekávali jsme tě později,” řekl Peder-i-Baharat. “Pokazilo se něco, že přicházíš tak časně?” “Ne,” odvětil muž. “Přicházím už teď, poněvadž příležitost k tomu je příznivá. Ten džaur, jejž Alláh rozdrtiž, vyšel ven do tmy, aby vykonal svou modlitbu. Štítí se modlit v přítomnosti pravověrného.” “Že vyšel do tmy? Kam? Snad ne sem?” “Vůbec ne!

Obrátil se zrovna na protější stranu. Ten cizí pes je největší hlupák, jakého jsem kdy poznal. Důvěřuje mi tak, že jeho důvěra nemůže být větší.” “Projevil tedy ochotu vzít vás s sebou?” “Ano, hned!” “Stalo se to jen proto, že jsme jednali chytře. Už víš, proč jsem ti nařídil, abys vzal svou ženu s sebou. Není tak hloupý, jak se domníváš; ale přítomnost ženy budí důvěru. Neměl jsi nesnáze, abys je dostal do chatrče?” “Žádné; přistoupil na můj návrh bez rozmýšlení. Lepší místo jsi nemohl volit; obdivuji tvůj ostrovtip a výpočet; že k tomu místu doplujeme zrovna k večeru.” “Tomu se nemusíš obdivovat. Náčelník Sillanů musí jednat moudře, musí znát a vědět. Kde jsou koně?” “Pasou se poblíž chatrče.

Chcete se nejprve zmocnit jich?” “Ne. Zmocníme-li se mužů, připadnou nám tak jako tak. Nejlépe by bylo oba psy rychle odklidit, totiž zastřelit je, ale to by nebyl žádný trest za příkoří, které mi způsobil ten prokletý trpaslík. Ne, oni musí své vlastní biče pocítit tak, až nebudou mít na těle místečko, jež by nepopraskalo. Jejich šlehy mne dosud pálí jako pekelný oheň. Proto je musím dostat živé, a teprve pak, až budou polomrtví, postačí dvě kule, aby víckrát nevstali. Jak se jich zmocníme nejsnadněji?”

“Myslím ve spaní.” “To vím také; ale jak se dovíme, že spí?” “Přivedu vás.” “To nesmíš, kdyby ses vzdálil, mohli by procitnout a podezřívat tě.” “Pošlu k vám tedy svou ženu.” “Ani to není dobré. Spí-li v chatrči, musí tamzůstat, a bude-li spát venku, nebude vědět, spí-li cizinci nebo ne. Musíme mít spolehlivé znamení.” “Není spolehlivějšího znamení, než oheň. Pokud hoří, neusnuli; jakmile zhasne, usnuli.” “Souhlasím.” “Máme tedy znamení. Podle toho musíme na ně padnout, když bude tma. Ale k tomu je třeba vědět podrobně, kde budou ležet.” “To vám povím. Vzadu napravo je oheň; poblíž něho jsem jim upravil lože. Naproti vchodu vás budu očekávat. Neusnu, dokud nepřijdete.

Přímo vcházet nesmíte; musíte jít jeden po druhém a plížit se. Vezmu vás za ruce a dovedu vás tam, kde se rozložili k spánku.” “A tvá žena? ” “Bude spát venku. Není třeba, aby byla při tom. Ostatně, jak by mohla žena spát v místnosti, kde prodlévají cizí muži?” “Je to zapovězeno přívržencům sunny a šie, ne však našincům. Tvé návrhy se mi líbí, přijímám je. Až nyní odejdeš, vyčkáme dvě hodiny a pak se přiblížíme k chatě. Jakmile se v ní setmí, vlezeme dovnitř. Chceš nám ještě něco říci?” Ne ” “INC. “Vrať se tedy! Tvá delší nepřítomnost by možná vzbudila podezření. Odměnu, kterou jsem ti slíbil, obdržíš - - -” Další slova jsem nevyslechl; bylo na čase ustoupit, což mi opět usnadnilo Sillovo šelestění. Za křovím se ještě zastavil, aby vyslovil několik otázek, na něž dostal odpovědi. Tím jsem získal tolik času, abych se z počátku odplížil, a pak, když už nebylo obav, že by mne slyšel, co nejrychleji jsem doběhl do chatrče, rozumí se obloukem s jiné strany. Bylo to dobře, neboť žena tam stála a zřejmě na mne čekala. Měla dávat pozor a říci svému muži, odkud jsem se navrátil. Uvnitř hořel oheň, u něhož seděl Halef. Vstoupil jsem a žena za mnou. Nedbal jsem nijak nepřítomnosti jejího muže a usedl jsem k Halefovi, s nímž jsem začal hovořit. O něco později přišel Šili a usedl ke své ženě nedaleko nás. Asi po půlhodině se zvedli a muž řekl: “Effendi, dovolíš, abych spal v chatrči s vámi? Mé údy trápí někdy dá ilmafasíls3, a říční mlhy mi škodí.” “Můžete zde spát oba,” odvětil jsem. S9Revmatizmus.

“To ne! Víš asi, že žena nesmí prodlévat tam, kde spí mužové. Venku v křoví jí upravím harém, kde si do rána odpočine.” “Budiž! Ukáži vám místo, které se k harému nejlépe hodí. Pojďte! Hadži Halef půjde s námi.” Muž na mne pohleděl s údivem, ale šel s námi, beze slova. Ani hadži nepromluvil, jen rychlým a chytrým mrknutím mi dal najevo, že schvaluje moje jednání. Když jsme kráčeli kolem koní, sňal jsem svému Assilovi laso s krku. Halef uhodl hned můj úmysl a šel za manželi, před nimiž jsem já kráčel; dohlížel na ně. Protože jsem se vzdaloval od chaty víc a více, tázal se muž: “Kam nás vedeš, effendi? Harém nebude nablízku?” “Budeš jej mít mnohem blíže, než jak čekáš,” odvětil jsem. “Jdeme k našemu prámu.” “To je daleko, příliš daleko, effendi!” “Jen mne nech! Budete velmi spokojeni. Co činím, konám jen k vašemu prospěchu.” “Nerozumím ti.” “Octli jste se ve velikém, ohromném nebezpečí, před nímž vás hodlám uchránit.” “Alláh akbar! Jaké nebezpečí myslíš? Netuším, že by nás v této bezpečné krajině mohlo nějaké postihnout!” “Právě že o něm nemáš nejmenší potuchy, hrozí ti dvojnásobně!” “Pověz mi, v čem spočívá! Vrátíme se přece zpět do chaty?” “Ovšem, ale ne tak rychle, jak by sis přál. Jen pojď, následuj mne!” Několikrát měl sice chuť zastavit se, ale Halef mu tak šlapal na paty, že bezděky musel dále. Došli jsme až k voru. Skočil jsem na něj a vybídl je, aby šli za mnou. Rádi by se zdráhali, ale netroufali si. Když pak i s Haléřem stáli u mne, řekl jsem: “Sedněte si! Chci vám sdělit něco důležitého.” Poslechli a já jsem pokračoval: “Zavedl jsem vás sem, abych vám zachránil život. Kdybyste zůstali v chatrči anebo jí poblíž, byli byste nuceni vstoupit na es ssiret, most smrti.” “Mašallah! Jak můžeš pronášet taková slova! Kdo by nás ohrožoval?” “Tri perští darebáci, kteří jsou nedaleko chatrče v křovinách, a kteří nás asi tak za hodinu zamýšlejí přepadnout!” “All—all—all—lah—!” Lekl se tak, že pronesl jen toto rozvláčné zvolání. Pokračoval jsem: “Ano, představ si, nejprve nás chtějí přepadnout, potom napolo utlouci a posléze zastřelit. Považuješ něco takového za přípustné?” “Ne - ne - ne -!” ujišťoval koktavě. “Až dosud - - pova - zuji - to - za -nemožné, docela - za - - nemožné!”

“Asi jen proto, že netušíš, jak jsou někteří lidé zlí a beze všeho svědomí. Co ti pravím je svatá pravda. Až oheň v chatrči uhasne, tři Peršané se vkradou do naší chýše, aby nás zahubili.” “To - to - to si - nemohu - docela - ani představit, effendi!” “Není to třeba; neboť nemůžeš-li ty, představím si to snadno já za tebe. Představuji si na příklad, že vrahové mají průvodce, který je doprovodí k našemu loži.” Muž oněměl. Já pak pokračoval: “Ten ničemný zrádce mě považuje za křesťanského psa, jenž je nejhloupějším člověkem, jakého kdy na světě poznal. Považuješ mě snad rovněž za hloupého?” “Já? - - - O, effendi, jaká otázka? Nevím ani, co bych na to řekl! Kdo by tebe považoval za hloupého, ten - -

- ten - - - ten - - - ” “Ten je sám neobyčejně hloupý, nevyléčitelně hloupý. A k tomu se ten hlupák domníval, že mu vlezu do pasti. Přišel k nám se svou ženou, aby nás vlákal do chatrče. Ačkoli jsem jeho záměry hned prohlédl, domníval se, že mu úplně důvěřuji. Žádal mě, abych přirazil k břehu u chaty; odmítl jsem a zabočil jsem s vorem sem na toto místo. Již podle toho mohl pochopit, že se ve mně zmýlil. Nemyslíš?” “Ano, effendi - - ano!” “A on si to nepřiznal; byl příliš hloupý. V té své hlouposti vyhledal po modlitbě ašii Peršany, aby se s nimi dohodl, kdy a jak nás mají přepadnout. Nedivíš se, že to tak zevrubně vím?” “Effendi, já - - já - - - jsem se tak polekal, že mi slova váznou na jazyku.” “Co tě tak polekalo? Úmysl vrahů?” “Ano.” “Nebo to, že všechno vím?” “Ano, to také, nebo - - - ne, ne, to ne, docela ne.” “Víš teď, proč jsem přistál tak daleko od chatrče?” Ne ” “nc. “Povím ti to. Prám zde zůstal proto, aby uvěznil zrádce a jeho ženu, dokud se s vrahy nevypořádám. Uváži zde oba darebáky tak, aby spadli do vody a utopili se, jakmile by se pokusili dostat se na svobodu.” “Ó, Alláh, Alláh, Alláh! Mluvíš o vrazích a zrádcích, effendi!

Kdybych jen věděl, co - - kdo - - kdo - - - ” “Kdo je tím zrádcem? Myslíš opravdu, že ti to povím? To snad není třeba. Nebo by ses chtěl přiznati, kdo to je?” “Kdo - - - kdo - - ó, effendi, nevím nevím pranic! Přísahám ti - - ” “Ustaň! Tvá přísaha by byla lží. Víš zcela dobře, že nemyslím nikoho jiného, než tebe. A nyní slyš co ti pravím! Pohleď na tento nůž v mé ruce a viz, že i hadži Halef Omar se chopil svého. Život za život, krev za krev! Takový je zákon pouště; ale chci s

vámi jednat milosrdně. Vidím, že jsi zbabělec, a s ženou neúčtuji. Poslechnete-li mne, nestane se vám nic a zítra ráno vás propustím

na svobodu. Budete-li se však zdráhat a stavět se na odpor, pocítíte okamžitě ostří našich čepelí. Vstaňte!” Přízvuk mého rozkazu stačil; muž ihned povstal; žena se zachovala podle něho. Až dosud nepromluvila ani slova a ani později nehlesla. “Postavte se zády k sobě, ruce dolů!” Poslechli i teď, ale ne tak rychle, jak si Halef přál. Proto je sestrčil rázně dohromady a řekl: “Nehrabte se, loudové, nemáme kdy! Stůjte, nehýbejte se, nebo vám nůž okamžitě vjede do srdcí! Jsem hadži Halef Omar, slavný šejk Haddedihnů, a nemám chuť dlouho prosit, abyste rychle poslechli.” Nasadil nůž mužovi na prsa. Ubožák zasténal: “Nebodej, ach, nebodej! Poslechneme tě rádi!” “Ty starý zbabělý mezku! Špatnost a zrada mají vždy pečeť zbabělosti! Tu máš, to ti patří a nic víc!” Udeřil ho hřbetem ruky. Rozvinul jsem laso, jež jsme pevně ovinuli kolem nich od hlavy k patě tak, že se nemohli ani hnout, a tvořili jediný svazek. Položili jsme je na prám, přivázali je na jeho okraj tak, že se mohli obrátit pouze k vodní straně. Kdyby se nechovali klidně, museli spadnout do řeky a utopit se v ní. “Tak, teď jsme si vás zajistili,” řekl jsem. “Zůstanete-li klidně ležet a budete-li tiší, odvážeme vás opět a propustíme vás. Budete-li se dovolávat pomoci, anebo budete-li se chovat tak, aby vás Peršané uslyšeli, hodíme vás do vody!” “Ano, to se stane!” potvrzoval malý hadži. “Tak protivní tvorové nezaslouží, než aby byli utopeni a sežráni saratiny90, jejich duše pak, až je budou vařit, v svém krunýři hanbou zrudnou. A teď už ani slova!” “Budeme tiší, docela tiší!” ujišťoval muž. “To vám také radím, neboť neposlechnete-li, milosrdenství u mne nehledejte. Poděkuj Alláhovi, že ležíš se svou družkou života i se svými špatnostmi v nejkrásnějším harému, jaký pro vás lze vybrat! Buďte chytří a moudří a po-řívejte v nejhlubší mlčenlivosti pohodlí svého nynějšího příbytku do doby kdy se opět dostavíme. Buďte si věrni a nehádejte se, neboť hádka mezi manželi unavuje jazyk a urychluje rozmnožení žaludečních nemocí! Se zármutkem vás opouštím, ale doufám, že vás znovu spatřím s radostí!” Vyskočili jsme na břeh a navrátili se do chatrče, kam jsme dospěli právě včas, abychom oživili oheň téměř uhaslý. Na prolomeninu ve zdi jsme upevnili pak Halefův haik, aby nikdo zvenčí nemohl nahlédnout dovnitř, načež jsem hadžimu vypravoval, co jsem u Peršanů vyslechl. “Vplíží se tedy sem?” tázal se. 90Raci.

“Aby nás přepadli ve spaní? Myslíš, abychom se tvářili, že spíme, effendi?” “Ne, to by nám mohlo být nebezpečné. Nedostaví se najednou, nýbrž jeden po druhém. Přijmeme je tak, jak budou vcházet.” “Ale se známým, přívětivým álan tiosó/on91 tvých pěstí. Viď, sídi?” “Ano.” “Dáš jim každému ránu a já je spoutám. Vzal jsem s sebou řemeny k vůli správkám prámu; máme tedy, čeho třeba, abychom vroucně a s láskou spoutali údy našich perských přátel. O, effendi, měl jsi pravdu, když jsi řekl, že lépe jest jít nebezpečí vstříc, než se mu vyhýbat. Z celého srdce se těším na okamžik, až se objeví hlavy vrahů, abys jim je narazil! Musíme ještě dlouho čekat?” “Za půl hodiny necháme oheň uhasnout; pak přijdou co nevidět.” “Tak pozdě? Připravím si řemeny, abych je měl po ruce.” “Nemusíš spěchat. Postavíš se tamhle u

stěny; uvedu sem Peršany na místo Silla, podám jim ruku jak je umluveno, zavedu je k tobě a postarám se, aby nekřičeli, aspoň ne ti první dva. S třetím a posledním nebude třeba takové opatrnosti. Jakmile se i toho zmocním, dbej, aby oheň vzplanul co nejdříve. A teď se chovejme tiše, neboť je možno, že vyjdou ze svého úkrytu dříve, než původně zamýšleli. Je také nutné mít na zřeteli okolnost, že venku naslouchají.” “Však budou naslouchat ještě lépe, až můj bič začne s niini rozprávět!” “Jak jinak, sídi? Znám tě. Ti lotři nás chtěli usmrtit, když by nás předtím k smrti utloukli. Měli bychom0je vlastně zastřelit a bylo by to úplně správné, neboť s lidmi, kteří touží po krvi jako dravci, nutno jednat jako s dravci.

Vím, že se jim nepomstíš po zákonu pouště, ale že jim udělíš milost. Bez trestu však vrahové nevyvážnou. Chtějí nás nejprve bít a pak zavraždit. Nuže, udělím jim také milost, ale bičem; život jim daruji. Jsi s tím srozuměn?” “Nemohu se o tom nyní vyslovit. Co uděláme, záleží na tom , jak se zachovají. Mluvíš tak jistě, jako by už byli spoutáni. Může se také přihodit, že se nám to nepodaří, Halefe.” “Nepodaří? Nám? Čirá nemožnost! Sedíme zde jako dva lvové v brlohu; kdo se do něho odváží, bude roztrhán; je to tak jisté a neklamné, že se ani nemůže přihodit něco jiného!” Byl jsem rád, že můj malý Halef projevuje takovou sebedůvěru. Kdo pochybuje o sobě, nemůže věřit ve zdar svých záměrů, a zejména v takovém postavení jako v našem, byla hodná člávka sebedůvěry na místě. Seděli jsme a tiše naslouchali. Neozvalo se nic, leda občasné žbluňknutí vody, jak se nějaká vlna rozrazila o břeh. Tak uplynulo půl hodiny. Když jsme si přichystali úplně suché palivo a položili sirky tak, abychom mohli hned rozdělat oheň, nechali jsme jej uhasnout. Usedl jsem u dveří a Halef zaujal místo, jež jsem mu označil. O nás dva jsem se neobával; jediná starost mne ovládala - zachová-li se Šili na prámu se 91Vítáme vás.

svou ženou úplně tiše. Kdyby se ozvalo volání jeho nebo její, mohl být náš záměr zmařen. Naše sluchové nervy byly napjaté tak, že jsem uslyšel šelest tichých, velmi tichých kroků zcela zřetelné, ačkoli plížící se osoby byly ještě dost daleko od chatrče. “Už přicházejí,” řekl jsem šeptem. “Dobře, že už jdou! Řemeny mám dávno pohotově,” odpověděl. Kroky se blížily a venku ustaly, Peršané se jistě domnívali, že se blíží nesly šitelně. Vzpřímil jsem se a pozoroval jsem dveřní rohožku, jež se zakrátko pohnula; vznikl tak otvor, který jsem proti obloze dobře zpozoroval. Kdosi se vplížil otvorem a uvnitř se vztyčil. Nyní jsem vzal vstupujícího za ruku. “Šili?” otázal se muž tak, že ho bylo sotva slyšet. “Šili,” odpověděl jsem a vedl ho několik kroků od dveří směrem k Halefovi. Hned nato stiskl jsem mu levicí hrdlo a pravou rukou jsem mu zasadil dvě rány do spánku. Vzlykl a jeho postava klesla z mých rukou k zemi. “První - spoutat!” zašeptal jsem k Halefovi a odskočil jsem opět ke dveřím. Vstoupil druhý muž; netázal se na nic. Byl od vchodu odveden a dostal dvě rány s týmž výsledkem. U třetího nebylo této opatrnosti třeba. Když se plížil a vzpřímil, strhl jsem ho nazad, poklekl na něj .a sevřel mu ruce. Ulekl se tak, že na obranu ani nepomyslel. “Oheň!” řekl jsem. “Hned, sídi!” odpověděl maličký hadži nahlas. “Držíš pevně?” “Ano.” “Počkej okamžik, hned přijdu!” Sirka zahořela a třtina se hned vzňala plamenem. Oharky předtím nedo-hořelé ihned chytily; prostor zazářil světlem. Otec Koření spočíval na zemi, dokonale spoután; druhý jen napůl; ten, jehož jsem držel, byl Aftab. Když mě spatřil, zaklel a hleděl se vyprostit. Halef to zpozoroval, přikročil a zvolal: “Svážeme nejdříve tohoto lotra, poněvadž je při vědomí; ostatní dva jsou v mdlobách, jestliže jsi je nedorazil. Sídi, milý sídi, šlo to krásně, skvostně, že bych měl chuť začít znovu. Kéž by zde byli svědkové našeho vítězství, má Hanneh, soubor roztomilosti a tvá Claire, jež je hodná srovnání s přední sultánovou ženou!

Zpívaly by zpěvy vítězství, zanotovaly by písně chvály naší statečnosti, jíž není rovné na světě!” “Ať je zpívají doma; my tu písně nepotřebujeme! Odkliď zajatce tam do rohu; potom se vystřídáme spolu po dvou hodinách; musíme spát i bdít!” “A což bití, které si zasloužili?” “O tom až zítra ráno.” “A Šili a jeho žena?”

“Zůstanou po celou noc na prámu; to mají za trest; pak ať si jdou. Musíme se vyspat. A poněvadž se můžeme oddat spánku jen střídavě, nesmíme mařit času. Zaměstnávat se se zajatými, k tomu dost času až ráno. Kdo z nás nastoupí první stráž?” “Já, sídi, já! Rozhodně musím vidět, jak se ti dva budou tvářit, až při svém procitnutí zpozorují, že nás ani neztloukli ani nezastřelili. Studem se rozpálí a hanbou zas zblednou. Vztek jim rozdrásá srdce a mrzutostí jim uvadnou plíce i játra. Zlostí jim prasknou ledviny a v jejich vnitřnostech - - holá, kampak spěcháš?” “Ven. Vyspím se venku.

Řečni si dál!” “Ó, sídi jaký jsi podivný člověk! Ten, kdo může usnout po takovém vítězství, ten by neměl ani zvítězit. Spaní je vrahem slávy a lupičem každého pojmu o cti. Ve spaní je i nejstatečnější člověk lenošivý - -” Víc jsem neslyšel, neboť za mnou zapadla dveřní rohožka. Odešel jsem k svému koni, jenž na mne čekal a odpočíval nedaleko chatrče.

Pozdravil mě tichým, spokojeným zafuněním a vyslechl obvyklou súru. Netrvalo dlouho, usnul jsem a neprocitl, až mě Halef po dvou hodinách probudil. “Vstávej, sídi!” volal. “Má doba uplynula, a teď chci zkusit, zda postavy mého snění znají slávu, jíž jsme si dnes v bdění vydobyli.” “Jak je s Peršany?” tázal jsem se. “Rozum se jim navrátil, ale přece se chovali velmi nerozumně.” “Jakto?” “Nechtějí přiznat, že jsme povýšení nad všechny hrdiny světa a že nás nikdo nepředčí chytrostí ani statečností!” “Aha! Zdá se, že jsi jim přednášel nějakou vítěznou řeč.” “Ano, to jsem dělal. Nejsi s tím srozuměn?” “Ne, naprosto ne. Měl jsi mlčet.” “Mlčet? O, effendi, ty nemáš pojem o daru řeči, jehož se mi dostalo! Smím mlčet, když mi právo řeči otevírá ústa? Mohu spolknout slova, která mi skáčí na rty jako mladí lvové, a kazit si tím dobrou činnost svého žaludku? Považují-li se tito tři mužové za moudřejší a odvážnější než my, je přece nemožné, abych se udusil v husté kaši nemluvnosti, a proto jsem nucen dokázat jim, že víra o jejich výtečnosti se podobá běžci, jenž má písek ve střevících, nebo bábě, jež prožila život bez vnoučat! Věř mi, milý sídi, že se vyznám v nutném upotřebení svých mluvidei mnohem víc, mnohem víc než ty, a doufám, že to uznáš, neboť si nemohu pomyslet, že bys mě odsoudil k mlčení, když uznávám, že musím mluvit!” Mluvil-li malý hadži takto dojemně před spaním ke mně, jakými řečmi asi oslazoval život Peršanům! Ochladil jsem jeho horlivost krátkou poznámkou: “Mlčet zlato, mluvit stříbro, někdy jen pouhý plech. Lehni a spi! Po dvou hodinách tě vzbudím.”

Šel jsem k svému koni; zatím však, co jsem kráčel k chatrči, slyšel jsem, jak si hadži ulevuje: “Hle, jak i zcela rozumní lidé mívají někdy názory, jež nejjasnější rozum není s to pochopit. Sám Alláh ví, proč je tomu tak a ne jinak!” Když jsem se dostavil k Peršanům, spatřil jsem v záři u ohně, jak na mne hledí záštiplnými pohledy. Otec Koření měl dokonce tolik drzosti, že na mě zahřměl: “To je dost, že přicházíš! Kde jsi vězel? Očekávám, že nás okamžitě rozvážeš!” Neodpověděl jsem mu ani slovo, přiložil jsem nové palivo na oheň a vyšel z chatrče, abych se usadil na místo k stěně, při níž leželi, abych slyšel jejich pohyby a hovor. “Ten pes se staví hluchýmk mé řeči,” mluvil Otec Koření zlostně. “Věděli, že se dostavíme. Safi nás nezradil, tím jsem si jist. Ale kde vězí se svou ženou? Bezpochyby jsou někde spoutáni tak jako my. Rád bych věděl, jak se tento džaur dověděl o našem záměru!” Později hovořili tišeji, takže jsem jim nerozuměl. Kdykoli jsem vkročil dovnitř, abych přiložil na oheň, slyšel jsem hrubství, na něž jsem ovšem neodpovídal. Když minula má lhůta, spal Halef tak pěkně, že jsem se nemohl odhodlat k tomu, abych ho vzbudil. Bděl jsem až do rána; tu procitl sám a vyčítal mi, proč jsem ho nechal spát. “Zajisté ses domníval,” pravil mi, “že budu přesvědčovat tyto muže obratností svého jazyka. Toho bych se už nedopustil, neboť tvůj “plech” mi odňal chuť osvěcovat vrahy přednostmi svého ducha. Zato však doufám, že jim teď podám důkaz ne pouhými slovy, nýbrž skutkem, neboť vynalézavost mého biče

nesmírně převyšuje všechno mluvení. S tím asi budeš souhlasit, effendi. Ne?” “V tomto případě ano. Jak víš, jsem proti všemu trýznění i nebezpečného a bezohledného nepřítele; ale v tomto případě podle zákona pouště nám náleží život těch lidí. Jestliže jim jej darujeme, nemají a nesmějí odejít docela bez trestu.” “Alláhovi budiž dík, že tě osvítil tímto skvostným přesvědčením! Trest musí pocítit, a jsem přesvědčen, že dovolíš mému věrnému karabáči, aby s líbeznou láskou vyšetřil, jaký stupeň tloušťky vězí v kůži šiitů.” Milý dobrák Halef se tuze rád oháněl svým bičem. Mně se protivily podobné exekuce. Také jsem mínil, že se nesrovnává s důstojností šejka Haddedihnů, aby prováděl tento výkon; proto jsem dodal: “Bič si ovšem zasloužili, ale doufám, že nechceš sám vystupovat v úřadě kurbadžiho.” “Proč ne, sídi? ” “Poněvadž to není čestné, bít člověka, neschopného obrany, i kdyby nakrásně zasluhoval trestu.”

“Hm!” uvažoval. “Chloubou to sice není, to je pravda; ale hanba také ne.” “Pokud jde o to, jsou národy opovrhující katy tou měrou, že žádný počestný muž se k nim nehlásí, a kde průběhem času smýšlejí jinak, tam se aspoň udržel názor, že není důstojné soudce, aby vykonával rozsudek vlastní rukou.” “Po tom mi nic není, docela nic! Soudcem jsi zde ty, sídi a já - inu - však víš jakou mi je rozkoší, když mohu délkou biče prodloužit vztažené paže a vroucnost svého štěstí. Ano, kdybych byl soudcem, nechal bych toho, ale takto používám nesmírně rád příležitosti k cviku, jenž člověku mé kypící tělesné soustavy velice prospívá.” A Halef zapráskal samolibě bičem. “Poslyš,” zarazil jsem ho, “ty jsi přece mnohem více než soudce; jsi nad něho mnohem vznešenější.” “Já? Jak to?” tázal se s podivením. “Tuším, že mě chceš připravit o občerstvující požitek srdce, na který se má duše tolik těší.” “To ne, ale velmi vážné pomyšlení, vnuknuté vážností a přátelstvím, mluví teď k tobě, milý Halefe!” Obličej se mu zachmuřil, když odpověděl ne zrovna přívětivě: “Své přátelství a svou vážnost mi můžeš dokázat jen tím, že mi dovolíš, abych uvedl do pohybu kůži nosorožce.” “Poslyš mne ještě jen na okamžik. Setrváš-li i pak na svém, povolím tvé žádosti. Soudce prohlašuje rozsudek podle zákonů vydaných zákonodárcem. Nesrovnává se se ctí soudce, aby sám vykonával katovy povinnosti. To zajisté přiznáváš? ” “Tvůj úsudek je zcela správný, sídi,” přisvědčil Halef, a netušil, že vchází do nastrojené léčky. “A přece hodláš napráskat Peršanům vlastnoručně?” “Ovšem! Sídi, ty bys to nesměl učinit, poněvadž jsi soudcem, co ustanoví počet šlehů, které mají viníci obdržet.” “Ano, jsem v tomto případě soudce, pouze soudce; ale tys vyšší postavením než já.” “Já? Vyšší postavením? Je - ještě nad tebou?” tázal se, v obličeji výraz největšího napětí. “Ovšem, neboť jsi zákonodárce.” “Já - - já - - že - - ?” “Ovšem! Což nevládneš a nepanuješ nad slavnými a udatnými Haddedihny velikého kmene Šammanů, jimž sám dáváš zákony?” Můj důvod ho překvapil; proto mi nepřisvědčil hned, nýbrž jen opakoval

slova: “Vládnu - - dávám zákony - - Haddedihnům - Šammarům - - -!” “Ovšem, to si myslím a je to správné. Králové a presidenti ve Frankistanu panují nad svými zeměmi. Sultán Abdul Hamid vládne všem národům Turecka. Nasr ed Din ustanovuje zákony v Persii, a ty vládneš všem bojovníkům a

příslušníkům Haddedihnů. Jmenuje-li se panovník král, sultán, šáh nebo šejk, na tom nezáleží, neboť všechny tyto tituly mají týž význam a tutéž cenu.” Jaké změny proběhly obličejem malého hadžiho, to by byl každý shledal nejvýše zajímavým. Pochmurný výraz ustoupil, proměňoval se víc a víc ve vyšší stupeň vyjasněnosti, až jeho milý obličej zářil samou blažeností. “Král - - sultán - - šáh - - šejk - - ” pronášel zvučně. “Jsou si ta slova opravdu rovnocenná, opravdu? Ovšem, ty to musíš vědět, sídi, neboť znáš vše na světě. Ano, mluvíš pravdu, pravdu pravdoucí! Já dávám zákony a pečuji o štěstí svých Haddedihnů zrovna tak, jako perský šáh a jako turecký sultán; a jako císař země Leh mem/efceťt92, anebo král Tuny”3. Jak oni vyžadují poslušnost od svých poddaných, tak mě poslouchají všechna těla, duši i srdce volných Beduínů, které jsem shromáždil kolem svého trůnu. Sídi, těší mě nesmírně, že uznáváš rozsáhost mé důstojnosti a že jsi pochopil význam mé vznešenosti.” “Zajisté, tak na to pohlížím, milý Halefe! A při veškeré své hodnosti a vznešenosti by ses chtěl snížit k povolání kata a svou osvícenou rukou rozdávat rány, tou rukou, na jejíž pokyn dychtivě čekají i nejudatnější tvoji bojovníci?” “Mašallah! Ne! K tomu se nesnížím, neboť bych pohaněl čest, s níž na mne musejí pohlížet všichni bývalí i nynější dědové, pradědové i předkové všech pokolení. Smím ovšem poznamenat bičem obličej nepřítele, když mě urazí a může-li se bránit; ale vyplácet hotovými zajatce, nad nímž jsi podle mých zákonů vyslovil rozsudek, to mi nikdy ani nenapadlo, neboť jsem povinován osvícení své jsoucnosti, abych povýšenost své panovnické moci rozmnožoval novými a novými paprsky. Ale za to tě prosím, abys nezapomněl, až se navrátíme ze svých cest, opakovat vše, co jsi právě řekl o králích a sultánech, před mou Hanneh, před souborem veškeré líbeznosti mezi ženami, aby i ona věděla, co znamená vládce jejího stanu pro ni a pro všecky, kteří jej znají!‘1

“Rád to učiním. Nuže, vzdáváš se úmyslu vykonat trest na Peršanech vlastní rukou?” “Ano; ale výprask musejí dostat, neboť bych nikdy nemohl klidně usnout, a proto se ptám, kdo se má ujmout toho záviděníhodného úřadu?” “Safi, jejich spojenec.” “Ten - - -? Ó, sídi, hlubokost mé duše plní se strastí a zármutkem! Právě proto, že jest jejich spojencem, bude udílet šlehy s tak něžnou mírností, že každá rána dopadne na ustanovené místo jako oblažující občerstvení. A to se protiví vrchovaté míře mé spravedlnosti, která přebývá v celém obvodu mého srdce.” “Tato okolnost tě nemusí ani dost málo znepokojovat; vždyť je po ruce prostředek, který povzbudí sílu jeho rukou tak, že s jejich výkony budeš spokojen. Pojď, přivedeme Safiho i jeho ženu.” “‘Polsko. 93Dunaj.

“Ano, pojdbie! Snad bude tak rozumný, aby pochopil, že rány jsou k tomu, aby pronikly kůží, aby byly počítány až v nejposlednějším koutku lidské citlivosti. Kdyby to nechápal, museli bychom se vynasnažit, abychom nedostatek poznání proměnili v úplnou osvícenost a v jasné pochopení.” Odebrali jsme se ke keleku a nalezli jsme Silla i jeho ženu ve stejné poloze, v jakém jsme je zanechali. Bylo pro ně ovšem hrozné zůstat tak po celou noc. Vytrpěli asi nemalou duševní trýzeň, neboť nevěděli, jak celé dobrodružství skončí. Sotva se postavili na nohy, když jsme je odpoutali a laso z nich odvinuli. Žena se chovala tak tiše, jako včera večer; ale muž ani nepočkal, co mu řekneme, ale sotva byl zbaven pout, nadhodil otázku: “Slíbili jste, že nás propustíte, zachováme-li se tiše, a to jsme splnili. Můžeme odejít?” “Ještě ne,” odpověděl jsem. “Proč ne? Dali jste slib, a kdo nedostojí slovu propadá opovržení a - - - ” “Mlč!” vpadl jsem mu do řeči. “Nikdo nezaslouží více opovržení, než lhář a zrádce podobný tobě. Myslíš-li, že s námi budeš takto mluvit, jsi na omylu! Nařídili jsme vám, abyste byli klidní a tiší, ale jestliže nyní šermuješ urážkami, odvolám své slovo a přisoudím ti to, co sis svou zradou zasloužil.” Umírnil se a řekl: “Nechtěl jsem vás urazit, ptal jsem se jen, zda smíme odejít a kdy.” “Budete-li propuštěni nebo hozeni do vody jako mrtvoly, závisí jen na tobě.” “Jako mrtvoly!” zvolal polekaně, a i jeho žena na mne zděšeně pohlédla. “Chceš tím říci, že nás hodláte zavraždit?” “Nehodláme vás zavraždit, ale potrestat smrtí, jakou jste nám vy připravovali. Přeji ovšem život i nejopovrženějšímu člověku, neboť vím, že jen Bůh je spravedlivý soudce. Mimoto jsi takový starý ubožák, že se mi hnusí vykonat na tobě trest. Z těch důvodů tě propustím, když zdárně vykonáš rozkaz, který ti nyní uložím.” “Pověz, co bych měl učinit! Je tvůj rozkaz těžký?” “Ne. Tři Peršané, jimž jsi nás chtěl vydat, zasloužili smrt zrovna tak jako ty, a když chci být milostivý k tobě, nebudou ani oni zbaveni života. Ale docela bez trestu odejít nesmějí.” “Ne, to nesmějí!” vpadl mi Halef rychle do řeči, poněvadž šlo o jeho oblíbený předmět. “Dostanou výprask, celý náklad srdce oblažujících ran. Vidíš můj karabáč, visící zde na mém opasku. Je zhotoven z osvěžující kůže nosorožce a má proto náramnou lásku k lidské pokožce. Tento bič ti půjčím, abys dokázal svým spojencům, že přátelství, které k nim chováš, má takovou sílu a přilnavost, jakou od tvé ruky vyžadujeme.” “Rozumím ti dobře?” otázal se Šili polekaně. “Hodláš mi ten bič dát do ruky?” “Ano,” přisvědčil Halef a přívětivě se usmíval.

“A mám vyplácet? ” “Tak!” dotvrzoval Halef ještě přívětivéji. “Peršany - - všecky tri?” “Ovšem, a to tak důkladné, jak jen umíš. Budeme tomu přihlížet. Nebude-li jediný šleh tak pádný jak si přejeme, dostaneš sám tolik ran, kolik jich bude určeno pro tři lotry.” “Alláh, Alláh! To nemohu, nesmím udělat.” “Proč-ne?” “Poněvadž by mě za to zabili, až byste odešli. Život si mám zachránit tím, že je zbiji podle vaší vůle, ale tím na mne uvalujete jistou smrt zase z jejich rukou.” Svou obavu vyslovil tak přesvědčivě, že Halef nevěděl co říci a proto na mne tázavě pohlédl. Okolnosti nasvědčovaly, že se dalo Sillovi věřit, proto jsem uznal za vhodné upokojit ho slibem: “Nebudou vědět, kdo je vyplácí, neboť jim dříve zavážeme oči. Vůdci vysázíš padesát ran, tomu, který se jmenuje Aftab, čtyřicet a třetímu třicet ran, a to tak vydatně, jak ti předpisuje můj průvodce, neboť sám při tom nebudu. Ušetříš-li ty chlapy, dostaneš sto dvacet ran jim ustanovených. Nemáme času nazbyt; rozhodni se! Bud’poslechneš, nebo propadneš smrti; jiná cesta pro tebe není!” Obával se asi pomsty Peršanů i přes slíbené opatření, hleděl se ještě všelijak vymlouvat, ale když se chopil Halef revolveru, jejž ode mne dostal, a namířil mu jím na hlavu, s hrozbou, že hned zastřelí jej i jeho ženu, nahlédl, že nevyvážné a prohlásil, že poslechne. Odebrali jsme se k chatrči, kde jsme muže a ženu zatím přivázali, pak jsem vstoupil s Haléřem dovnitř.

Peder-i-Baharat jednal zrovna tak jako v noci. Sotvaže nás spatřil, křičel: “Vyhovíš už jednou mému rozkazu, abys nás propustil? Nestane-li se to hned, peklo vás ještě dnes pohltí!” Neodpověděl jsem; zato vznětlivému Halefovi jeho

drzost tak vjela do ruky, že se rozpřáhl a zapomínaje jak na “rozsáhlost své důstojnosti”, tak na “obvod a význam své povýšenosti”, vyťal Peršanovi zvučný políček. “Pse!” pohrozil mu. “Nyní jsi pocítil pouze sílu mé ruky; promluvíš-li však ještě jen jediné nezdvořilé slovo, okusíš můj nůž. Peklo není pro nás, a podle libosti si tam dojed’ po nápravě, pěšky anebo koňmo! Abys ochutnal slastí, jež vás tam očekávají, o to se brzy postaráme.” Potrestaný se neodvážil něco namítnout; zato tím výmluvněji mluvily jeho oči; jiskříce na nás blesky smrtelného záští. Halef toho dbal tak málo jako já; strhl mu kašmírský šál z boků, roztrhl jej na tři pásy a těmi zavázal oči zajatců. Potom jsme vyšli ven. Tam mě odtáhl Halef stranou, aby ho neslyšeli ani Šili ani jeho žena, a řekl: “Sídi, nehodláš opravdu být přítomen, když nyní tito Sillané pocítí dobrodiní naší vděčnosti?” “Ne.”

“Proč ne?” “Víš to už z dřívějška. Jsou bohužel případy, a takový je i tento, kdy je nutno napráskat lidem jako neposlušným psům, ale mně je protivné přihlížet tomu. Raději se hledím podle možnosti vzdálit, abych neviděl, jak obraz boží propadá potupě i když zasloužené, ale přece jen vždy odstrašující. Ničemové jsou spoutáni a musejí přijmout bez odporu, čeho se jim dostane; mimoto je muž z Mansurijé úplné v tvé moci, a tak myslím, že má přítomnost není třeba při tom potupném výkonu.” “Potupném? Sídi, v každém ohledu jsi silný muž; ale v této věci jsi slaboch. Není to potupné, naopak je radost přihlížet k tomu, jak spravedlnost neztrácí ani zlomek z částky, která jí náleží. Je povinností každého panujícího vládce přesvědčit se, že ohavnost došla zasloužené odplaty. Chci se o tom přesvědčit, a to tím spíše, že trest tu byl vyměřen mnohem menší, než jaký měl být. Kdo zasloužil smrt a dostane jen bití, musí je dostat tak, aby je nepovažoval za sladké datle. Odcházím už, ale jestliže Safi nepřiloží ze vší síly, zapomenu na povýšenost svého panovnického rodu a posilním sílu jeho ruky vlastním zákrokem.” “Jen ne nelidsky, Halefe! Rozumíš?” Přikývl, a když odvázal Safiho, vstoupil s ním do chaty, před níž nechal ženu. Odešel jsem na kus cesty, abych neslyšel křik zajatých lidí. Uplynulo asi půl hodiny, než se Halef opět vynořil z chatrče; našel mě podle stopy. V obličeji se mu nezračil výraz spokojenosti, jak jsem očekával, a proto jsem se tázal: “Odbyto?” “Ano,” odpověděl. “Jen krajiny navštívené karabáčem nejsou už hladké.” “A přece nejsi spokojen?” “Nastal jiný průběh, než jsem očekával. Safi přikládal ze všech sil; krev tekla, ale žádný z těch tří psů nevydal ani hlásku. Jenom skřípali zuby, až jsem to slyšel. Když dopadla poslední rána, myslil jsem, že aspoň teď budou hrozit a výt; zůstali však němí.” “Hm. Je to pro nás výhružnější, než kdyby byli láteřili. Běda nám, upadneme-li kdy do jejich rukou!” “Přeješ si je spatřit?” “Ne.” “Tušil jsem to, a proto jsem jim sám prohledal kapsy a přináším, co jsem nalezl.” “Co je to?” “V kapsách Peder-i-Baharata byly tyto peníze a tento pergamen; ostatní dva měli jen drobné peníze, ty jsem jim ponechal.” Podaný měšec obsahoval asi pět set tumanů; vrátil jsem jej Halefovi. Pergamen polámaný několikerým složením byl popsán po jedné straně číslicemi; na druhé straně byl naznačen malý plán, jemuž jsem nemohl porozumět, a řada jmen, která pro mne neměla cenu. Nicméně podle svého starého zvyku jsem si

plán nakreslil a zapsal jména do svého zápisníku. Několik malých skupin různých čárek jsem považoval za bezvýznamné, poněvadž vypadaly, jako by byly vznikly zkoušením pera, nebo jako když někdo chce odstranit z pera vlásek, ale přece, jak později uvedu, jsem si je zapamatoval věrně a jasně. Potom jsem odevzdal Halefovi pergamen, a nařídil mu: “Odevzdej jim zase vše! Nepotřebujeme ty věci.” “Peníze také ne?” “Nejsme zlodějové.” “Pravda! Ale přinesl jsem je pouze proto, abych ti je ukázal. Co ted? Safiho, když vykonal svou povinnost, jsem opět uvázal k ženě.” “Poplavíme se dál, ale uvolníme oba manžele jen částečně, aby jim ještě chvíli trvalo, než se úplné osvobodí. Tím získáme tolik času, abychom dopluli do Bagdádu dříve než Peršané, i když jejich vor pluje rychleji nežli náš.” “Jednáš moudře, ačkoliv neznám příčinu, proč bychom se jich měli obávat. Prve však, než odrazíme, mi zajisté dovolíš, abych se aspoú muži z Masurijé a jeho ženě směl poroučet?” “K čemu? Není třeba.” “Že ne? O, sídi, jak málo jsi obeznámen s nutnými požadavky v obcování s lidmi! Jaké by to bylo setkání a jaké loučení bez předepsaných poklon a projevů vážnosti, bez vzájemného ujištění vroucí lásky a věrnosti. Jestliže v zemi, kde ses narodil, se mohou lidé obejít bez těchto zdvořilostí, není tím vůbec ještě dokázáno, že byste byli vzdělaný národ. Kmeny východu nemohly by se rozloučit beze slova jako dva dafádi94, kteří když se potkají, podívají se na sebe a pak zase mlčky od sebe odskočí, jeden k slunce východu, druhý k slunce západu. Chceš-li jednat jako žába, odejdi; pokud jde o mne, chci být hoden své slávy a sloužit za příklad, jak se máme s někým loučit.” Škoda, že jsem se nemohl ukázat v celé své žabí slávě; ale nechtěl jsem si zajít a cesta k našemu prámu vedla podél chatrče, do níž Haléř nyní vstupoval pyšně jako kníže. Když jsem tam došel, odpoutal jsem ženu a muže tak z polovice, aby se ještě trochu museli namáhat se svým vyproštěním. Zatímco jsem tím byl zaměstnán, řečnil malý hadži k Safimu: “Když vzácným přátelům nastává loučení, slzy rozluky jim tekou z očí a slunce stesku zachází za horami, na srdcích jim ležícími. Když jsem tě jako odlesk svého života poprvé

spatřil, šla ti má duše vstříc jásající, a nyní, když se musím od tebe odrhnout, vidím před sebou otevřený hrob svého štěstí! I sestupuji dolů do jámy v naději, že brzy za mnou přijdeš a místo mne tam budeš pochován. Byli jsme jen nakrátko spolu, ale přece nás poutaly ty nejvroucnější pásky. Doufám, že naše nynější hořké loučení nebude trvat navěky, neboť toužím, aby se naše oči a srdce opět shledaly. Má tepna bude pak s tebou sdílet každý svůj tep, neboť

se promění v tuto nosoroží kůži, a laskání mého 94Zabáci.karabáče dokáže ti svou hlubokou čitelností, jak jest mi drahá vzpomínka na tebe a na tvé zásluhy. Přeji ti, aby tvůj harém měl tisíc takových krásných žen, jaká je tato přítomná bába, přeji ti dále pro tvé další blaho nohy čapí a tělo želví a k úplnosti tvého skvostného obličeje všechny ježkovy bodliny.

Obdivovat tě pak budou všechny národy a všechny země budou hlásat tvou slávu až do nejposlednějšího koutku

světa. Jsem hadži Halef Onaar, ben hadži Abul Abas ibn hadži Davud al Gossarah, nejvyšší šejk Haddedihnů; pamatuj si to, ty otče zrady, děde lží a strýce přetvářky a opovržení!” Když si tímto způsobem ulevil, mávl na znamení opovržení prázdnou rukou do vzduchu a obrátil se, aby šel za mnou. Zavedli jsme své koně na vor, odvázali jej od břehu a plavili se podél břehu, abychom přistáli tam, kde byl kelek Peršanů. Chtěl jsem těm třem mužům znemožnit, aby nás dohonili před Bagdádem, aby nevěděli, kde se tam ubytujeme. Proto jsem přeřízl provaz, jímž byl vor upoután, a odtáhli jsme jej do proudu řeky, kde jsme jej pustili po vlnách. Ačkoli se dalo očekávat, že Peder-i-Baharat může za námi plout až zítra, sáhli jsme k veslům, abychom zvýšili rychlost své plavby. Brzy jsme minuli Režidijé, potom Suadžen, Džerjat el Maman,

Habib el Muralad a Imam Musa, pak ještě asi hodinu jsme pluli mezi palmovými háji, rostoucími po levém i pravém břehu, až jsme dospěli k mostu bagdádskému, kde jsme přistáli u fcum-rufcu, celnice. Nebyli jsme celníky nijak obtěžovaní, jakmile jsem jim předložil svůj reftijat, celní pas, který jsem si opatřil již v Mosulu. Šťastně jsme dosáhli první cíl své cesty. Následuje román ,, Vězeň bagdádský”.