Karel May

V říši stříbrného lva 3. - Tajemství babylonské věže

Kapitola první POKLADYSEFIROVY

Stáli jsme v noční temnotě ve zříceninách Babylónu - piškhidmet baši, turecký voják a já. Věděl jsem, že se odvažujeme mnoho, ale bylo mi tak volno, tak lehce a bezstarostně, jako bych si byl předem jist vítězstvím. Když jsme vystupovali po sypkém prachu, který zbyl z cihel kdysi pyšného Birs Nimrudu, tázal se mne Peršan: “Proč jdeme opět na toto místo, effendi? Nemám zde, pokud vím, co dělat.” “Více, než si myslíš,” odvětil jsem. “Co tu tedy hledáme?” “Sefira.” “Viděl jsi ho přece, jak rozděluje kořist mezi své lidi.” “Ano. Teď se s ním ovšem shledáme v našem bývalém vězení!” “Cože? Chtěl bys snad opět dovnitř?” “Ano.” “Alláh! Máš rozum?” “Doufám. Ale nevrátím se tam sám, ty mne doprovodíš.” Jeho nohy bezděky uvázly v cihlové moučce. Peršan spráskl ruce a zasténal: “Já - - já - - že tě - - doprovodím! Effendi, to mě ale docela ani nenapadne! Zbláznil-li ses ty, nemusím ještě bláznit já!” “Upokoj se. Zapomněl jsem ti říci, co tu ještě hledáme. Tvůj majetek!” “Můj majetek? Jak to míníš?” “Nu, nezmiňuji se ani o tvých koních a o velbloudech, sám jsi viděl, že tady ještě jsou, ale velbloudi nesli také těžký náklad, a jak soudím, ne zrovna bezcenný.” “Ne zrovna bezcenný? Ujišťuji tě, effendi, že ten náklad měl cenu, která představovala celé jmění! Byly to dary šáh-in-šáhovy, a co panovník dává, to stojí mnoho, velmi mnoho peněz!”

“Co ti asi šáh-in-šáh řekne, až mu sdělíš, že ti byly tyto drahocenné dary uloupeny? ” “Nechci na to pomyslet! Ztratím jeho milost, jeho ochranu, jeho důvěru, budu svržen do prachu, z něhož již nevstanu. A to jsem ještě musel dát Sefirovi podpisy, aby mu bylo vydáno výkupné! Budu žebrákem!” “Nebylo by pro tebe lepším, kdybys opět všechno obdržel, šáhovy dary i své podpisy?” “Effendi, to by bylo štěstí, za které bych Alláhovi ani nemohl dost poděkovat!” “Ty je však nechceš; vzdáváš se jich!” “Já? Vzdát se jich? Kdo to tvrdí?” “Ty přece!” “Já? O tom nevím ani slovo, ani jediné slovo!” “Neřekl jsi právě zcela určitě, že se do vězení nevrátíš?” “To ano, řekl, ale co má společného mé odůvodněné zdráhání s dary mého vysokého vladaře a s mnou podepsanými poukázkami?” “Mnoho. Vrátíme se do vězení, abychom všechno dobyli zpět. Půjdeš-li se mnou, slibuji ti, že dostaneš celý svůj majetek zpět.” “Opravdu, effendi?” tázal se a energicky vytáhl nohy zabořené v kypré sutině. “Ano.” “Sefir nás však znovu zajme!” “Naopak, my se zmocníme jeho. Jen z toho důvodu dělám tento neobvyklý krok a vracím se zpět do vězení. Vím, co dělám, věř mi!

Kdybych se spolehl na vojáky, snadno se stane, že nám Sefir uklouzne. Přeješ-li si, ujišťuji tě svým slovem, že můžeš se mnou jít zcela bez starostí. Budeš-li mi důvěřovat, přinutím Sefira, aby vydal všechno, co ti uloupil a co na tobě vynutil; dostaneš zpět šáh-in-šáhovy dary a neztratíš jeho důvěru, naopak, protože odevzdáš správně svěřené věci, získáš si jeho plné uznání.” “Tvůj slib uklidnil mé obavy kromě jediné, že se totiž Sefir bude zdráhat udělat to, co si od něj vyžádáš. Pravděpodobně dojde k boji.” “Nebude to boj, stačí jediná rána. A že po ní bude mít dost, viděl jsi, když jsem srazil sandžakiho.” “Ano, ty máš neobyčejnou a velmi nebezpečnou pěst, effendi. Dobře, spolehnu se na tebe a doprovodím tě. Všechno učiním a všeho se odvážím, jen abych si uchoval blahovůli svého vysokého velitele.” “Dobrá! Vystoupíme-li na záda našeho druha, dostaneme se zpět do díry docela pohodlně. Půjdu napřed a ty za mnou. Počkej tu ještě okamžik.” Rozkázal jsem chejálovi1, aby zde tiše čekal do našeho návratu a vypůjčil jsem si od něho starou modlitební knihu, kterou měl za pasem. Hodila se mi ‘Jezdec.

k přikrytí díry v koutu vězení. Zápalky a několik lojových svíček jsem si vzal již v Hillé, rovněž svůj nůž jsem opět získal; Peder jej měl za pasem. Dva revolvery a opakovačka tvořily mou výzbroj. Mědvědobijku jsem nechal u koní. Byl jsem tedy vyzbrojen dostatečně a nemusel jsem se Sefira bát. Doznávám, že můj podnik byl odvážný; kdo by mi chtěl vyčítat, že byl šílený, toho upozorňuji na skoro samozřejmý předpoklad, že se uvnitř zříceniny utkám jen s nepatrným počtem protivníků. Právem jsem se domníval, že polohu a zařízení vnitřních místností věže zná jen několik podloudníků; zasvěcením všech svých lidí do tajemství skladišť by byl Sefir provedl neprominutelnou neopatrnost. Setkám se tedy, nepočítám-li Sefira, nejvýše s dvěmi či třemi osobami a s těmi se vypořádám snadno. Teď však už byl nejvyšší čas vrátit se do té milé a přívětivé místnosti. Voják se opřel o stěnu; sepjatýma rukama utvořil první stupeň, jeho bedra byla druhým; tak jsem se snadno dostal do díry; komoří za mnou. Že mu nebylo u srdce zrovna blaženě, poznal jsem z povážlivého vzdychání a bručení, s nímž se za mnou štrachal. Postupovali jsme snadno, chodba byla teď bez cihlové moučky; krátká, lehká puška mi nepřekážela. Došel jsem na konec vodorovné chodby, vztyčil jsem se ve svislé díře a naslouchal jsem; hlavou jsem byl již v prostoru čísla pět. Nic se ani nepohnulo, vystoupil jsem tedy z díry, Peršan za

mnou. Ohmatal jsem, pokud to šlo, rukama náš někdejší nucený útulek a přesvědčil jsem se, že se v něm naprosto nic nezměnilo. Naše pouta tu ležela a na druhé straně jsem ucítil hromadu sutiny právě tak, jak jsme ji z jámy vyhrabali. Byli jsme.sami; rád bych si byl posvítil, ale jas světla by snadno pronikl drátěnou záclonou a mohl nás, kdyby byl někdo v druhých místnostech, ihned prozradit. Vykonali jsme raději své přípravy potmě. Nejdříve jsme zaházeli otvor pokud

stačil materiál; pak jsem do něho zastrčil opakovačku, položil jsem na ni vojákovu modlicí knihu, na niž jsme nasypali zbytek cihlové moučky. Takto byla jáma i puška pro Sefira neviditelné. Nůž i revolvery jsem si nezastrčil na odiv za opasek, nýbrž dobře jsem je skryl do kapes. Teď přišla řada na Peršana, abych ho spoutal; nemusím snad ani poznamenávat, že k tomu dlouho nechtěl přivolit. Protože domluvy po dobrém nepomáhaly, vrazil jsem mu přátelsky jednu na upozornění, která ho okamžitě přesvědčila o nutnosti mne poslechnout. Spoutal jsem ho přesně tak, jak byl dříve. Potom jsem se posadil a ovinul se svými pouty, ovšem ne tak pevně jako předtím, neboť to jsem nemohl a také nechtěl udělat. Stačilo, aby se povrchní prohlídkou nedaly zjistit nějaké změny. Teď jsem byl klidný. Přání dostat se sem ještě před Sefirem se vyplnilo. Nyní mohl přijít. Ctihodný komoří, přestože se nazval “odvážným bojovníkem”, nehleděl do budoucna s takovou důvěrou jako já. Slyšel jsem tiché vzdechy “ach!”, “oj!” nebo “ouvej!”; za tím zpravidla následovalo lkavé “Alláh, Alláh!” Bál se, a když

jsme po nějakém čase zaslechli kroky a mezi dráty opony proniklo světlo, šeptal mi a strachem jektal zuby: “Ef - - ef - - fendi, přich - - přicházejí! Ia, sama já, ia hajaja - - ó, nebesa, ó, živote! Teď je s námi konec, docela konec. Že jsem se dal tebou svést! Kéž bych sem nebyl lezl!” “Mlč!” zasyčel jsem na něj. “Jak slyším, jdou nejdříve k Halefovi, naslouchejme! ” Kroky mířily do čísla čtyři. Slyšel jsem, že Sefir hovoří s Halefem, slovům jsem však nerozuměl. Teprve když se Peršan opět vzdaloval a hadži promluvil zvýšeným hlasem, dolehlo k mému sluchu jasně: “Nedej se vysmát!

Znám svého effendiho. Přijde, jistě přijde, aby mne vysvobodil. Potom se spolu vyrovnáme!” “Řeknu ti jen tolik, že už přišel,” odpovídal mu Sefir. “Leží tady vedle už hezky dlouho, spoutaný právě tak jako ty!” “Lžeš!” “Hlupáku! Věř, čemu chceš, ale říkám ti čistou pravdu.” “A kdyby, pak si s tebou jen zahrává a žertuje. Je to jeho oblíbený koníček. Než se naděješ, bude svobodný a osvobodí i mne!” “Leda tvou duši osvobodí, až ji z tvého prokletého těla vyženeme holemi!” “Holí dostaneš ty, ne já. Přísahám ti u Alláha a jeho proroka, že brzy okusíš mého biče, který jste mi vzali.

Bude to tvá duše, která poletí z prašivé kůže rovnou do pekla!” Sefir se pohrdavě zasmál a potom se blížily kroky k našim dveřím. Slyšel jsem zřetelně, že přicházejí dvě osoby. Závory byly odsunuty a drátěná opona vytažena; vstoupil Sefir s malým chlapíkem, který mne oklamal svým převlečením za Halefa a nyní svému pánu svítil hořící lampičkou.

Náčelník se ostře rozhlédl místností, přikročil ke komořímu, ležícímu poblíž dveří, sklonil se a prohlížel jeho pouta. “V pořádku!” řekl a vztyčil se. “S tebou si promluvím později. Nejdříve přijde na řadu džaur, s nímž jsem dosud vyměnil jen několik slov.” Zastavil se přede mnou a pokynul maličkému s lampou, aby na mne posvítil. Prohlídku mých pout pokládal asi za zbytečnou, vždyť Peršanova pouta byla “v pořádku” a má zkroucená postava budila dojem, že ležím jako dříve velmi bolestivě. “Slyšel jsi snad, co právě řval ten jedovatý trpaslík, tvůj průvodce?” tázal se. “Ano,” odvětil jsem. “Ta hnusná, odporná žába šílí, zbláznil se!” “To nemyslím.” “Že ne? Souhlasíš snad s tím, co říkal?” “Ano!” , “Patrně jsi i ty ze strachu ztratil rozum?”

“Neklaní se! Můj rozum je rozhodně jasnější a zdravější než tvůj.” Ušklíbl se a zvolal : “Budeš prý svobodný; vysvobodíš prý také hadžiho; a já dostanu výprask bičem! Hahaha! To žvaní a přitom mluví o zdravém rozumu!” “Počkej! Co slíbí šejk Haddedihnů,se zpravidla splní. Slíbil-li ti výprask, dostaneš jej, braň se jak braň!” “Pse, neblázníš-li, tedy máš v úmyslu mne urážet! To odpykáš! Netušíš dosud, jak se zdá, co tě očekává!” “Nenuť mne k smíchu, prosím tě! Neví-li jeden z nás, co na něj čeká, jsi to ty. Žádám té jen o jedno: Počkej do rána!” “Ano, vzpomínám si, co jsi řekl,” pokyvoval pohrdavě hlavou. “Můj soud začne s rozedněním a skončí večer; tak nebo

podobně ses vyjádřil. To je mi však málo, to je příliš krátké! O tebe se postarám lépe. Nevěnuji ti jen jediný krátký den; užiješ slastí, jimiž tě obšťastním, déle, mnohem déle! Co jsi spáchal naTigridu—” “Na Peder-i-Baharatovi?” poznamenal jsem lhostejně. Překvapeně ustoupil o krok a pak se chvatně zeptal: “Peder-i-Baharat? Co o něm víš? Odkud znáš to jméno? Dobrá! Již okolnost, že to jméno znáš, zpečetilo tvou smrt!” “Pozoruji, že stále zaměňuješ věci. Ne má, nýbrž tvá smrt je zpečetěna. Známe tě, víme již, že jsi Sefir, ten, jenž má na svědomí bezpočet zločinů, známe i tvůj úkryt. Jsi ztracen, je s tebou konec.” Chvíli mlčel, pak řekl zvolna: “člověče, to je teprve ten pravý důvod, abys zemřel! Kdybych tak již nebyl rozhodl dříve, určil bych nyní, že toto místo opustí jen tvá mrtvola!” “Klam! Pouhý omyl! Nemáš nade mnou žádnou moc. Opustím Birs Nimrud zdravý a veselý a odvedu tě do Hillé, abys byl uvězněn tam, kde leží v poutech Peder se svými druhy.” “Já - - tvým - - zajatcem? Do Hillé - - kde - Peder v poutech - -!” koktal a hleděl na mne jako na zjevení. Pak pojednou spráskl ruce a zvolal: “Už je tomu tak, jak jsem řekl; dokonale se zbláznil!” “Abys věděl, ten blázen ti nyní praví, že jsi poslal Pedera do pasti, v níž uvázl. Nikdo tam nevěřil ani slova z toho, co jsi mu nakázal vyprávět.” “Co - co mu nikdo nevěřil?” “Že jsem já a Haddedihn přepadli karvan-i-piškhidmet baši a že ty pátráš po našem úkrytu. Bylo to příliš směšné! A stejně nikdo neuvěřil tvrzení, že jsem s sebou vzal komorníkovu mrtvolu, abych ji vhodil do vody.” Chtěl promluvit, ale překvapením nebyl schopen slova. Napadlo mě využít jeho zmatku k vypátrání tajemství “Růže ze Širázu”, proto jsem rychle pokračoval: “Pozoruješ, že vaše tajnosti jsou již značně známé. Ani to, co se týče vaší slavné “Gul-i-Širaz”, není už tajemstvím.”

Skočil na mne jako dravec, uchopil mne za rameno, zatřásl mnou a prskal jak divoká kočka: “Gul-i-Širaz? Biva-i-hakim, šems-i-džamal, naše sitara-i-džira2 Žijící tak skrytě, že já sám jsem ji spatřil teprve třikrát? Naše krásná, vznešená královna, před níž skláníme hlavy i kolena? Ji, jejíž pohled okouzluje srdce a jejíž hlas povzbuzuje k nejtěžším a nejodvážnějším činům, ji chceš znát ty, bídný, ubožáčky červe? Uškrtím tě, zardousím tě!” Hmátl mi po hrdle. Již jsem chtěl vytáhnout ruce z pout, abych ho odrazil, když mě napadl jiný prostředek k obraně, který ho snad svede ještě k dalším neopatrnostem. Opravdu, byl tak rozčilen, že ani neuvažoval, co mluví. “Nedotýkej se mne!” rozkřikl jsem se na něj. “Jsem také šili!” Odskočil ode mne, jak bych ho byl udeřil, rozevřel široce oči a tázal se: “Ty—ty—šili?” “Jsem serťip-t-a”//on3!” “Sertip? Člověče, buď znáš ďábla, který ti prozradil naše tajemství, nebo jsi opravdu šili! Proč se

však potom vydáváš za křesťana, když jsi vlastně pravověrný šiita?” “Kdybych nebyl spoután, mohl bych jen sáhnout do kapsy a ukázal bych ti svůj prsten…” “Ty - - ty - - máš prsten?” volal v rostoucím vzrušení. “U Alláha, nutíš mne, abych tě podrobil zkoušce. Otáži se tě jen na jméno našeho nejvyššího pána, Dža - - ” Odmlčel se, neboť pozoroval, že již mu scházel jen krok, aby provedl největší neprozřetelnost, jaké je šili schopen. Scházející slabiku jsem však snadno uhodl, a protože jsem na Eufratu slyšel od Pedera, jak je “nejvyšší pán” sillů jmenován, doplnil jsem přerušovanou větu: “Míníš Džafara, který je emťr-i-at//4?” “Ano, jeho míním! Znáš ho? Víš všecko, všechno, všechno!

Buď jsi tedy skutečné sertip-i-sillan, jehož hodnost je vyšší než má; pak ti musím vrátit svobodu - nebo jsi se vše dozvěděl zradou, pak jsi vyzvědač, kterého musím okamžitě odpravit!” Působil teď dojmem naprosté bezradnosti. Náhle se však rychle a odhodlaně obrátil k svému společníkovi: “Posviť sem, posviť mi na něj! Musím vidět jeho obličej.

Musím mu pohledět až do hlubin jeho srdce!” Když mužík poslechl, zavrtal se Sefir v pravém slova smyslu svýma očima do mých. Jizva na čele mu naběhla a zbrunátněla, v jeho tváři, v jeho zaťatých, k útoku připravených pěstích i v celém držení těla bylo zřejmé odhodlání a napětí, které při výbuchu hrozilo zkázou. Přesto však jsem tomu člověku pohlížel 2Panovníkova vdova, slunce krásy, hvězda nadšení. 3Vůdce stínů. 4Kníže stínů.

do očí s klidným úsměvem a roztáhl jsem přitom potají smyčku provazu, abych si uvolnil ruce k obraně. “Tvé vzezření mi nic neříká,” řekl, ačkoli mi mohl z tváře snadno vyčíst klid a bezstarostnost. “Nevidím nic, nemohu odkrýt nic!

Chopím se jiného, lepšího a působivějšího prostředku: Zapřísahám tě při Alláhovi, nebo jsi-li džaur, při tvém Bohu, abys mi řekl pravdu! Učiníš to? ” “Proč ne?” “Máš k tomu odvahu, máš opravdu odvahu, nejsi-li šili, přiznat se k tomu?” “Ano. Nedomnívej se, že se tě bojím!” “Řekni mi tedy, jsi věřící šiita, nebo jsi vskutku křesťan?” “Ani mě nenapadne, abych zapřel svou víru k vůli tobě nebo snad z jiného důvodu, i kdyby mne čekalo sebevětší nebezpečí! Jsemkřesťan.” “Alláh! Zákony našeho společenství nedovolují členství křesťanům. Nejsi tedy sillem? ” “Ne!” zasmál jsem se mu do očí. “Vnikl jsi do našich tajností bez dovolení?” “Vnikl jsem do nich z vlastní vůle.” “Buď tedy proklet a

- zemři!” Vrhl se na mne s drápovitě rozepjatými prsty, ani nemyslel ve vzteku na použití nějaké zbraně. Otočil jsem se rychle, čímž se stalo, že sáhl vedle; vytáhl jsem ruce ze smyčky, uchopil jsem Sefira za krk, přitáhl ho úplně k sobě, převalil se na něj a zasadil jsem mu do spánku dvě rány. Ruce mu bezvládně sklesly, natáhl křečovitě nohy a již se nepohnul. Stalo se to rychleji, než to lze vypovědět. Stačila dvě, tři silná trhnutí, abych se zbavil provazů, potom jsem vyskočil. Mužík tu ještě stál jako socha, lampu držel v ruce a vyvaloval na mne oči. Teď však odhodil lampu, která zhasla; nastala tma a on vzkřikl: “Pse - a přece nám neujdeš!” Chtěl jsem se mu opatrně vyhnout, ale už byl tady; ucítil jsem jeho ruku, kterou mne uchopil a pak bodnutí, jež by bylo stihlo mé srdce, kdybych se právě nebyl uhýbal; tak mi nůž protkl jen ramenní sval a zanechal lehkou, nehlubokou ránu. Chtěl jsem mužíka chytit, ale jeho malá, křepká postavička mi unikla jako přelud. Ve skoku chlapík vyňal pistoli, což jsem však ve tmě nezpozoroval. Skočil jsem ke vchodu, abych mu odřízl ústup; tu třeskla rána, mířená na místo, kde jsem před okamžikem stál. Její záblesk mi ukázal jeho postavu; skočil jsem k němu, rozpřáhl se a udeřil jsem ho pěstí do hlavy. Klesl. Sklonil jsem se k němu a přesvědčil jsem se, že mi už není nebezpečný. Nastalo ticho, které jsem ani já neporušil a naslouchali jsme, nevzbudila-li rána poplach. Nic se nepohnulo. Tu se ozval Peršan skomíravým hlasem: “Effendi!” “Co je?” odtušil jsem. “Jsi mrtev?” “Nesmysl! Odpovídám-li ti, nemohu být mrtev!” “Nejsi zardoušený nebo zastřelený?” “Trochu mne škrábl.” “Kde jsou ti strašliví lidé?” “Leží tady, omráčeni. Ale teď mlč! Chci vědět, zda výstřel někdo nezaslechl.” Čekali jsme ještě chvilku; nikdo nepřicházel, a proto jsem měl zato, že je na čase rozsvítit. Lampa byla k nepotřebě, rozbila se a její obsah se rozlil. Ale svíčky a zápalky, které jsme vzali s sebou z Hillé, nám teď dobře posloužily. “Barekvllah - bohudík!” vzdychl si Peršan. “Pozoruji, že jsi zvítězil, effendi. Srdce mi kamenělo hrůzou, když před tebou stál Sefir jako hladový tygr a vrhl se na tebe, aby tě zardousil drápy! Nikdy ve svém životě jsem se dosud tak nechvěl a netřásl, jako v tomto okamžiku, neboť kdyby tě byl usmrtil, byl bych i já ztracen. Jsem sice zkušený a statečný bojovník; ale spoutanému člověku nepomůže ani největší odvaha, to jistě uznáš. Kdypak mne konečně rozvážeš, effendi?” “Hned. Pro změnu svážeme oba naše nepřátele.” Rozpoutal jsem ho. Vyskočil a zajásal: “Alláhovi buď chvála a dík, že veliké, strašlivé nebezpečí je překonáno. Přemáhal jsem je sice s nevšední odvahou - -” “Neřvi tolik!” přerušil jsem ho. “O tvé nevšední odvaze nic nevím, domníváš-li se však, že nebezpečí minulo, mýlíš se. Zajali jsme teprve dva muže, ještě jich tu zbývá třiatřicet.” “Alláh nás ochraňuj! Ještě třiatřicet? Jak to skončí?” Znovu byl plný strachu, takže sotva stál; proto usedl. Zatím jsem svázal Sefira i jeho společníka tak pevné, jak to vyžadovala naše bezpečnost. Byl jsem s tím právě hotov, když jsem zaslechl hlasité Halefovo volání: “Sídi, sídi! Kdo střílel? Jsi zde?” “Haló, Halefe!” odpověděl jsem hlasitě. “Sídi, tos ty? Přijdeš brzy?” “Již jdu!” “Sídi, kdybych tu měl jen svůj karabáč. Neviděl jsi jej? Sídi, nezapomeň na karabáč!” Nemohl jsem jinak, přes vážnost situace jsem se musel smát. Sotva se dobrák hadži dověděl, že je zachráněný, první jeho myšlenka platila vřele milovanému karabáči! Rozkázal jsem Peršanovi, aby byl tiše, vzal jsem světlo a šel vedle k Halefovi. Sotva mne spatřil, řekl: “Sídi, Sefir mne balamutil, že tě zajal; nevěřil jsem mu a slíbil jsem mu, že pozná líbezné a láskyplné obletování mého kurbadže.” “Slyšel jsem. Nelhal ti však; byl jsem opravdu zajat; nyní jej však držím pevněji než předtím držel’ on mne. Povím ti to později; teď tě k němu zavedu.”

“Vrať mi nejdříve pohyblivost mých údů, neboť tak, jak tu ležím, nemohu při nejlepší vůli vyhovět tvému laskavému vyzvání!” Zabalili ho do koberce, který ovinuli provazy. Z obalu mu vykukovala pouze hlava. Rozvinul jsem koberec. Sotva Halef stál na nohou, pozvedl ruku, vztyčil prsty k přísaze a pravil: “Tak jako jsem konečně vyvázl z objetí tohoto koberce, tak jistě dodržím své slovo, že Sefir zkusí můj bič! Dosud jej nemám, ale dostanu jej a pak - pak - sídi, ty nemáš rád kurbadž, ale tentokrát si mluv a dělej, co chceš, já dodržím slovo!” “Buď klidný, milý Halefe, dnes jsem s tebou naprosto srozuměn. Když jsem slyšel, jak ti hrozil výpraskem a tys mu slíbil důvěrné polibky svého biče, rozhodl jsem se, že jim neujde.” “Budiž požehnán tvůj dnešní názor a hlubokost tvého porozumění všude tam, kde na zemi bydlí lidé! Teď však pojďme; doved mne k němu! Nechci již ztratit ani okamžik, abych ho obšťastnil vytouženou blažeností svého pozdravu! Nedovedeš si, effendi, ani představit, s jak vřelým očekáváním mu bije vstříc mé srdce!” Uchopil mne za ruku a táhl mne, kam ho srdce vedlo. Poznal jsem, že tentokrát nezabráním, “aby nevylil nádobu svého hněvu”

používám tu jeho vyjadřování - a “neudělil požehnání svého biče”. Sefir si tento trest zasloužil, a proto výjimečně souhlasilo vroucí hadžiho přání s mým náhledem. Vytáhl mne do prostřední místnosti a chtěl jít dále; zastavil jsem ho však a řekl: “Než půjdeme k Sefirovi, pověz mi, jak se k tobě chovali od okamžiku, kdy jsem skočil do vody. Vypravuj!” “Není na to dost času později? Zahynu, budeš-li mé shledání se Sefirem ještě odkládat.” “Lituji, že jsem nucen tě zahubit, ale musím vědět, jak se k tobě zachoval, abych se podle toho řídil.” “Musím tedy vroucnost své tužby po něm přidusit, abych tě poučil; ujišťuji tě však, že za každou minutu, o níž se tím zdržím, dostane o pět ran víc!” “Mluv tedy krátce!” “Krátce? O, sídi, jak málo chápeš hodnotu podobných důkazů přátelství! Naopak, prodloužím své vyprávění jak jen mohu, neboť čím víc ran dostane, tím větší bude jeho poznání mé nesobecké náklonnosti k němu, a tím důkladněji se zbavím pocitů něžnosti, kterou jsou naše duše vzájemně spojeny. Co chceš tedy vědět a co ti mám říci? Ptám se proto, abych krátkost svých příhod natáhl podle délky tvé zvědavosti.” “Nenapadlo tě, když jsem vyskočil z plavidla, abys skočil za mnou?” “Ovšem, to mne hned napadlo a mohl jsem to provést beze všech překážek, neboť oba naši milovaní přátelé mi zpočátku vůbec nevěnovali pozornost a starali se jen o to, aby zabránili překocení plavidla. V nejbližším okamžiku

jsem se však rozmyslel jinak. Kdybych byl skočil spoutaný na rukou a nohou za tebou, byl bych tě přinutil, aby ses mne ujal v mé bezmocnosti, a tím bychom byli oba v nebezpečí, že nás vyloví; byl bych sebe i tebe ohrozil na životě. Což kdyby byli naši přátelé přišli na bezúčelnou myšlenku střílet na nás? Bylo spíše nutné, abys ty co nejrychleji zmizel; proto jsem zakymácel plavidlem ještě víc, zatím co ty ses potápěl a plaval pod vodou. Veslaři byli tak nuceni věnovat svou pozornost jen rovnováze lodi a neměli nejprve čas ani za tebou pohledět. Domnívám se, že jsem jednal správně.” “Ovšem. Kdybys byl skočil za mnou, byl bys tím naši záchranu ohrozil.” “Myslel jsem si to. Ostatně znáš přece důvěru, kterou okrašluji skvělé pásmo tvého života. Jakmile jsi vyskočil, byl jsem přesvědčen, že vyvázneš a pospíšíš ke koním, pak pojedeš k zříceninám a vysvobodíš mne. Ovládlo mne sladké vědomí, že se mohu svým protivníkům smát, ačkoli jsem zdánlivě byl v jejich rukou docela bezmocný. Ta myšlenka mi propůjčila slast duševní pohody, bez níž by se lidské živobytí dalo přirovnat ke kosti, z níž hladový osud již okousal všechno maso.” “To přirovnání je překrásné, milý Halefe!” “Sídi, má přirovnání jsou vždycky výborná a bez chyby, což - promiň mé smělosti

- o tvých nelze vždy říci. Ale utěš se! Netěší se každý člověk přednostem, jež jsou propůjčeny jen dokonalým. Je zapotřebí mnohé pokory a sebezapírání, má-li člověk takto obdařený velikost svého ducha tak zahalit, aby nevinný jí nebyl zdrcen.” “Dej pozor, abys tou velikostí sám nebyl zdrcen, Halefe, neboť se mi zdá, že jsi na ní sám naprosto nevinen!” “Jak to míníš, sídi?” “Přemýšlej o tom někdy později, až ti zbude čas. Zatím ještě ležíš, jak jsi vypravoval, spoután a bezmocný v proutěnémčlunu a máš všechny důvody k tomu, aby ses cvičil v pokoře a v sebezapírání, o nichž jsi hovořil. Tak dál! Co se stalo pak?” “Něco, čemu jsem se upřímně zasmál. Jakmile totiž veslaři přivedli plavidlo do rovnováhy, volali za tebou. Nejdříve ti poroučeli, aby ses okamžitě vrátil, v kterémžto případě ti chtěli tvůj bezúčelný útěk milostivě prominout. Když pak viděli, že tvůj rozum je neschopen nahlédnout nezištnou ušlechtilost toho návrhu, začali prosit, aby ses laskavě vrátil. Dožadovali se tvého soucitu a milosrdenství, abys je nedělal

nešťastnými, neboť se jim prý povede špatně, přivedou-li Sefirovi jen mne. Slitoval jsem se nad nimi a konejšil jsem je tím, že má osoba bez tebe má mnohem větší cenu, než kdybys byl ty se mnou.” “To je důležité sebepoznání, Halefe.” “Nesměj se, sídi. Představ si, že ti lidé neměli tolik rozumu, aby mi to uvěřili a naříkali ještě hodnou chvíli, až je konečně napadlo, že se ti asi ve vodě líbí mnohem víc než v jejich společnosti. Teprve pak veslovali dále s velkou pílí; věřili pojednou, že čím dříve dojedou k Sefirovi a oznámí mu tvůj útěk,

tím rychleji budeš opět polapen. Z řeky zabočili do průplavu a po něm jsme dojeli k cíli. Jeden z nich pak odkvapil, zatímco druhý zůstal u mne na hlídce, zbytečně, myslím, neboť jsem již dost starý a rozumný, aby mě nikdo z koše neukradl. Potom pro mne přišli a z opatrnosti mi zavázali oči. Byl jsem nesen dlouho a daleko, velmi daleko. Když jsem byl konečně položen a mým očím vrácena schopnost vidění, ležel jsem tam, kde jsi mne nalezl. Sefir stál přede mnou!” “Byl sám?” “Ne. Jakýsi mrňavý mužík byl s ním. A nyní se přihodilo něco, co nechápu a kde, myslím, ani tvůj ostrovtip nestačí věc vysvětlit.” “Nu, co to bylo?” “Mrňavec jevil naprosto překvapující touhu po mých šatech. Vysvětli mi, sídi, proč?” “Znám ten důvod a povím ti jej později. Vypravuj dál!” “Zbavili mne tedy pout a vyzvali mne, abych se co nejrychleji svlékl; samozřejmě jsem se zdráhal a tu mi hrozili výpraskem. Protože jsem měl volné ruce, mohl jsem se bránit; Sefir však stál přede mnou a s namířenou pistolí hrozil, že mne prostřílí skrz naskrz, neposlechnu-li ho. Nebylo pomoci. Musel jsem se svlékat, ovšem ne bez podmínky.” “Které?” “Vysvětlil jsem jim důrazně, že jsem otcem rodiny, totiž manželem mé milované Hanneh a živitelem syna, a že jsem tedy povinen hledět na své zdraví. Sdělil jsem jim, že v tomto sklepem bych mohl neoblečen dostat buruda, nachlazení, které má za následek obrovskou raSh, rýmu, nebo sáli, obtížný kašel; byl jsem proto ochoten vyplnit mrňavcovo přání, avšak jen tehdy, bude-li mi dovoleno, abych po svlečení svého oděvu směl krásu svých údů zahalit jeho šatem. Sefir k tomu svolil, obávám se však, že ne z ohledu na mé zdraví, nýbrž aby celou věc zkrátil. Mezitím, co jsem se převlékal, chtěl na mně všelicos vyzvědět; řekl jsem mu však, aby se ptal tebe; že jistě přijdeš a že mu s radostí odpovíš. Tím se musel spokojit. Když mne opět spoutali, odešli a pak jsem byl celou věčnost sám a sám, což byla pro mne bezesporu nejvhodnější společnost, třebaže mne bavila velice málo. Zkoušel jsem neustále, zda se mohu zbavit pout, nedopracoval jsem se však žádoucího výsledku. Potom jsem uslyšel, že sem dopravili jiného zajatce, jenž neustále bědoval a žadonil o soucit. Nedali ho ke mně, ale jinam. Kdo to byl, nevím.” “Je to piškhidmet baši.” “Ten? Podařilo se jim tedy přepadnout jeho karavanu? ” “Ano. Všichni členové karavany byli probodnuti.” “Alláh. To je hrozné; ale sám je vinen. Proč nedbal naší výstrahy? Je to veliký zbabělec; vrní jako dítě, jež má v ústech dis agryssy*. Když mu vykázali 5Bolení zubů.

místo, přišli se přesvědčit, jsem-li dosud pevně spoután, a pak minula dlouhá, dlouhá doba, než se zas Sefir i ten malý vrátili a provedli výměnu obleků. Vědomí, že vězím opět ve svých šatech, potěšilo a uspokojilo mě tak velice, že jsem blaženě podřimoval a spal do té doby, až se zase oba dostavili. Velice rozhněván, že jsem byl vyrušen ze spaní, vyčinil jsem jim za to pořádně. Sefir se na mne hrubě obořil a tak se stalo, že jsme se neloučili v důvěrném srozumění a že jsem

se mu zmínil o svém karabáči. Po nějaké době padla rána. Kdo střílí, bývá ozbrojen, je to nepřítel; ale ozbrojeným nepřítelem uvnitř Birs Nimrudu jsi mohl být jen ty. Proto jsem tě volal, abys věděl, kde bys mě měl hledat a nalézt. Tak! Nyní víš, co jsi chtěl vědět, a teď už nebudeme Sefira okrádat o potěšení, že nás může vidět tak pěkně pospolu. Může-li někdo někomu udělat radost, ať to udělá co nejrychleji. V duchu vidím už jeho slastí zářící obličej, jak se bude na nás dívat. Ostatně když teď sahám do kapes, pozoruji, že je ten mužík vykradl. Sdělím mu ve vší laskavosti, že tvůrce mého obleku nezhotovil kapsy pro nikoho jiného než pro mne. Pojď!” Když jsme vešli do čísla pátého, komorník dřepěl jako zaplašený pták v koutku a přijal nás slovy: “Subhanulláh - buď Bohu chvála, že konečně přicházíš, effendi! Vystál jsem opravdu smrtelné úzkosti!” “Proč?” tázal jsem se. “Ten děsný Sefir mě zahrnul strašlivými hrozbami!” “Co tě přimělo, abys s ním hovořil? Vždyť tě neviděl!” “Ale slyšel mé!” “Mohl jsi mlčet!” “Pravda! Ale když se vzpamatoval, tázal se, je-li zde někdo, a já jsem se ozval. Od té chvíle mě týrá hrozbami, že se mi povede nesmírně zle, nerozvážu-li ho, dokud nepřijdeš.” “A to ti způsobilo úzkosti? Buď ubezpečen, že ten člověk je už úplně neškodný.” Halef věnoval nejdříve pozornost svému dvojníkovi, ležícímu na zemi. Postavil se nad něj rozkročmo a oslovil ho: “Dovol, abych tě pozdravil, milovaný příteli mé duše! Jsem ti nesmírně nakloněn, ačkoli jsem ani nechtěl s tebou mluvit, poněvadž mi tvá nevděčnost způsobila veliký zármutek. Víš asi, o čem mluvím?” Mužík neodpovídal a také se nehýbal. “Neodpovídáš mi? ” pokračoval Halef. “Sídi, buď tak laskav, posviť na roz-tomilost jeho obličeje. Vzrůstá ve mně touha, abych se oblažil srdečností jeho úsměvu.” Vyhověl jsem mu. Když záře světla dopadla na obličej malého muže, zvolal Halef: “Co to? Čím se stalo, že upadl, sídi?” “Klesl pod mou pěstí.”

“Tedy jsi ho zabil! Tak nevypadá obličej člověka v bezvědomí, nýbrž obličej mrtvého!” Povšiml jsem si teď toho muže lépe. Dolní čelist měl hluboko spadlou, ústa otevřená, oči skelné, bez života, ztrnulé a v důlcích nepohyblivé. Zatřásl jsem jím a když to nepřineslo výsledek, ohledal jsem ho pečlivě. “Žije?” tázal se Halef. “Ne; je mrtev,” musel jsem přiznat. “Je tomu tak, jak jsem řekl: zabil jsi ho. Tvá rána svědčila muži silnějšímu; příliš ses rozehnal, ale nedělej si z toho nic! Alláh vedl tvou ruku; tys to nezavinil. Nejsi ani vrah ani zabíječ, jsi mstitel zlých skutků. Kdo to prve

vystřelil?” “On.” “Na koho?” “Na mne.” “Zasáhl tě?” Ne ” “i>e. “Buď tedy klidný a nedělej si žádné výčitky, sídi! Chtěl tě připravit o život, střelil na tebe a za to se mu dostalo zasloužené odplaty.” “Před tím mě chtěl probodnout.” “Zasáhl tě?” “Ucítil jsem bodnutí; ale nebude to snad nebezpečné.” Posvítil jsem na zraněné místo a shledal, že mám rukáv zakrvácený. Halef to také zpozoroval a zvolal starostlivě: “Vždyť tu máš krev! Kabát dolů, sídi! Musím se

přesvědčit, je-li rána nebezpečná nebo ne; dřív nemohu být klidný!” Vyhověl jsem mu. Zranění nestálo téměř za řeč; stačil malý kousek kittánu6, který jsme si přinesli z vedlejší místnosti a ránu zavázali. Když s tím byl hotov, prohledal Halef kapsy zabitého. “Pohleď sem, sídi! Zde je vše, co mi ukradl!” řekl spokojeně. “Doufám, že se stejně brzy dopátrám svého nože. Po něm se budu shánět především. Poptám se Sefira.” Sefir na nás pohlížel a pozoroval nás s

nevylíčitelným výrazem obličeje a na všechny Haléřový otázky odpovídal mlčením. Tu mu Halef vytasil nůž z opasku, nasadil mu jej na prsa a hrozil: “Chci vědět, kde je můj nůž! Nepovíš-li, probodnu té tvým! Tak, kde je?” Nedostalo se mu odpovědi a proto bodl, ovšem ne příliš silně. Sefir ucítil ostří ocele a rychle přerušil mlčení, poněvadž nevěděl, pokud a jak může ještě vzdorovat. Úzkostlivým pohybem těla ucukl a odpověděl: “Je zde! Peder jej přinesl!” “Kde jej naleznu?” 6Plátno.

“Nahoře na chodbě!” “Vidíš, jak hezky umíš odpovídat, když ti otevřu ústa. Prohledal jsi mu už kapsy, sídi?” Ne ” “ne. “Mám se přesvědčit, co v nich má?” “Uděláme to později. Pouze jediný předmět bych zatím rád měl u sebe. Vezmi mu klíček, který nosí uvázaný na krku!” “Co je ti do mého klíče,” zasyčel na mne Sefir. “Ticho, jehňátko!” smál se Halef. “Pohleď na tento nůž! Bodnu, nebudeš-li ležet úplně tiše!” “Tedy si jej ve jménu ďábla vezměte! Však klíč zase velmi brzy dostanu. Nemyslete, že máte co dělat jen se mnou anebo jen s několika lidmi; je zde tolik mužů, že toto místo nikdy neopustíte!” Jak jsem bral od Halefa klíček a schovával jej, odpověděl jsem: “Nejsi sám; o tom jsem přesvědčen. Máš tu ještě třicet a tři muže.” “Peklo ať tě pohltí! Kdo ti to prozradil?” “Viděl jsem je a spočítal.” “Viděl - - a - - spočítal?” opakoval má slova. “Mám snad věřit, že tvůj pohled proniká zdi a trosky? ” “Můj pohled ne, zato já sám. Což jsi opravdu tak hloupý, aby ses ještě domníval, že jsem zde stále ležel spoutaný? Kdybys byl býval tak chytrý a jen jednou ses přišel na mne podívat, nebyl bys mě tu našel. Sotva jsi tuto místnost opustil, odešli jsme odtud - já i piškhidmet baši.” “Lžeš!” “Hm! Odjeli jsme do Hillé, abychom chytili do léčky Pedera a jeho průvodce a abychom přivedli vojáky, jimiž jsme vás obklíčili. Viděl jsem tě, jak sedíš u Ghasai-Beduínů, jak odhaduješ kořist, a slyšel jsem vše, co jsi mluvil. Pak jsme se vrátili sem a spoutali se opět sami, abychom tě oklamali. Však jsi slyšel už prve, že vím víc než dost! Už ta okolnost tě mohla přesvědčit, že jsme zde nebyli a že jsme tvé dnešní záměry prohlédli.” “Neoklameš mne. Lžeš, lžeš, stále jenom lžeš!” “Je mi lhostejné, věříš-li mi nebo nevěříš!” “Ani by vás nenapadlo dobrovolně se opět spoutat.” “Buď klidný, to se stalo jen na oko. Však jsem se uměl zbavit pout, když se blížil rozhodný okamžik!” “Ale odtud jste se nedostali. Vždyť byla opona zvenčí pod závorou!” “To je důkaz tvé veliké lehkomyslnosti, že ani neznáš cesty vedoucí k tvému úkrytu. Pohleď sem!” Zvedl jsem vojákovu modlitební knihu, ukázal mu otvor nyní viditelný a řekl jsem: “Jak dlouho znáš toto vězení, aniž tušíš, že zrovna z něho vede cesta na svobodu! Poznal jsem na první pohled podle té hromady cihlové mouky, že je tu příležitost k vyváznutí!”

Zíral do rohu a ani nehlesl. Vyňal jsem z otvoru opakovačku tak, aby ji viděl, a pokračoval jsem: “Tuto zbraň jsem přece s sebou neměl, když jste mě sem vlekli, co? Odkud se tu vzala? Někdo ji musel přinést, chápeš to? Pochybuješ-li ještě, zasloužíš za svou hloupost mnohem víc ran, než jsme ti už přisoudili!” “/o bidadullah - ó, nespravedlnosti boží!” vykřikl

- pak už neřekl nic. Jeho rozpaky tak vzrostly, že v tento okamžik nemohl říci vůbec nic. Nepovažoval jsem za chybu objasnit mu věc dále: “Připomeň si, s jakou určitostí jsem ti předpověděl, co se stane. Mohl jsem to říci proto, poněvadž jsem věděl předem, že toto vězení opustím dříve, než bys tušil. Tvrdil jsi, že jeho práh už nikdy živý nepřekročím - - -” “Pse! Prase! Ďáble! Teď je mi vše jasné! Nikdo ti nic nezradil, všechno, co víš, jsi vyposlouchal! Nesmí ti to však nijak prospět, neboť se vyprostím, okamžité se vyprostím a rozdrtím tě!” Vytáhl lokty vzhůru a kolena k tělu, skrčil se, a natáhl se pak s vynaložením své celé neobyčejné síly. Ozvalo se praskání, ale účelu nedosáhl; pouta

nepovolila a způsobila mu silným napětím jen bolesti. “Nenamáhej se; je to marné,” řekl jsem. “V poutání jsem zajisté zkušenější než ty. Koho já sešněruji, ten se bez mého dovolení nevyprostí. A teď ti vyslovuji dík za ochotu, kterou jsi prokázal nevědoucímu tím, že jsi ho poučil a vašich tajnostech!” “Nevím o žádných tajnostech!” vykřikl. “O sillanech!” vysvětloval jsem. “Nic - nic jsem neřekl!” “O emír-i-sillovi!” “Není nikdo, kdo by se tak jmenoval!” “O Růži ze Širázu.” “Pouhá báchorka; nikdy nebyla!” “Ani ne bive-i-hakim?” Ne ” “l>t:. “Anebo šems-i-džemal?” “Ne, ne a tisíckrát ne!

Všechna ta jména jsou vymyšlená, nemají žádný význam!” “Asi i jméno šili je pouhá báchorka?” “Ano.” “Myslím, že věci z báchorky nelze vidět.” “Také je nevidíš!” “Mýlíš se! Vidím něco, a poněvadž to vidím, nemůže to být pohádka.” “Co?” “Prsten na tvé ruce.” Spatřil jsem, že se lekl; vzpamatoval se však a se smíchem jen napůl přirozeným odpověděl: “Je to prsten jako každý jiný!” “My, totiž já a ty, jej známe lépe. Je to prsten sillanů s odznakem hodnosti, kterou mezi nimi zaujímáš.” Pse - - -i” “ir&e “Počkej!” přerušil jsem ho. “Varuj se toho slova! Uslyším-li je ještě jednou, ukážu ti, jak pes kouše. Pamatuj si to! Poněvadž vím, že prsten za vezdejšího života nebudeš už potřebovat, přenecháš mi jej v upomínku na naše setkání.” “Na to nepomýšlím.” “Není také třeba; stačí, že na to myslím já. Po tvých myšlenkách nám nic není. Dej sem!” Přistoupil jsem k němu, abych mu prsten sňal. Přitiskl spoutané ruce k tělu a v největším rozčilení zasípal: “Neodvažuj se! Nedotýkej se mne! Vší silou se budu bránit!” “Dobrá, dobrá! Chci, abys věděl, že i kdybys nebyl spoután, jen bych se tvé síle smál!” “V prstenu vězí zlé kouzlo, to kouzlo tě zahubí!” “Jsem dychtivý právě to kouzlo poznat!” “Pohled” na mou pěst! Neotevřu ji a nedostaneš prsten, leda bys mi ruku uřízl!” “To nebude třeba. Dej pozor, jak se to dělá! Tvou pěst otevřu docela snadno.” Levicí jsem ho sevřel v zápěstí, položil jsem palec pravice na jeho prostřed-níček a ukazováček a stiskl mu prostřední kloub a kotníky tak, že vykřikl a hned ruku otevřel. Rychlý hmat po prstenu - šroubovité stočení a měl jsem jej v dlani. “Vida, tu jej mám!” zasmál jsem se. “Budu jej nosit jako upomínku na tebe a jsem ti srdečně vděčný za ochotu, s níž jsi mi jej přenechal! A teď, abych ti projevil svou vděčnost, ukážu ti, že tato díra je opravdu začátkem cesty k volnosti.” Ozval se hlubokým téměř zvířecím zasténáním; zmocnil se ho patrně takový vztek, že nebyl s to mluvit po lidsku. Komoří mi musel přispět k vyklizení chodby; pak jsem do ní sestoupil, dolezl až na její konec a vyzval pak vojáka dosud tam stojícího, aby mi podal Haléřový zbraně i bič, načež jsem se vrátil do vězení. Halef byl nadmíru potěšen, když spatřil, co jsem mu přinesl. “Sídi, teď se opět cítím mužem,” pochvaloval si. “Pokud je člověk odkázán jen na holé ruce, je v moci každého hlupáka, který má v hlavni prach na

výstřel. Ale teď mám opět svůj karabáč! Dobytí všech babylónských a jiných zřícenin na celé zemi je teď pro mne maličkostí, nyní jsem hotov zápasit se všemi Sefiry na světě. Pohleď jen na tohoto! Jistě už nebude nadávat.” Spatřil jsem, že Sefir má zavázaná ústa, a otázal jsem se, proč. “Když jsi zmizel v chodbě, začal opět o psech; nepochybně se domníval, že

snesu víc, než ty. Tu jsem mu utrhl z obleku dva cáry; jeden jsem mu vrazil do úst a druhým jsem mu ústa zavázal.

Řekl-li prve, co si myslil, teď se mu dostalo příležitosti, aby přemýšlel, co by chtěl říci. Co ted? Jsem opět ozbrojen a tedy hotov ke všemu, co mi poručíš.” “Teď půjdeme ven, abychom se zmocnili i Sefirových podřízených, když už máme náčelníka.” “Ano, to uděláme! Jak budou nadšeni, až místo něho spatří dva udatné muže, jako jsem já a ty! Vylezeme touto derou?” “Ne. Vyjdeme nahoru na chodbu, abychom se jim objevili v zádech. Ale před tím si musíme ještě lépe než dosud zabezpečit Sefira.” “Spoutáme ho tak, že se zardousí, jakmile se pokusí o své vysvobození. Vyneste ho ven, za mnou!” Halef a komoří vyvlékli Sefira do prostřední místnosti. Spustil jsem drátěnou oponu a závoru zasunul. Pak jsme vyhledali přiměřený kus šňůry a když jsme ji našli, postavili jsme Sefira zády k oponě a připoutali ho k ní tak, že mu šňůra objímala hrdlo a že by se musel uškrtit, kdyby na své vyproštění vynaložil trochu více síly. Když jsme to vykonali a já uchopil světlo, abych šel před oběma, zastavil mě piškhidmet baši slovy: “Slyšel jsem, že se chcete zmocnit Sefirových lidí, effendi. Dojde k tomu ted?” “Ano,” odpověděl jsem. “A já mám jít s vámi?” “Ovšem. Nebo bys tu chtěl zůstat sám?” “Ne, ach ne! Ani mrtvý bych tu nechtěl být, tím méně živý! - Řekni mi však, dojde k boji?” “Nepochybně.” “A já budu bojovat s tebou? ” Vysokého hodnostáře pojímal strach. Abych jej ještě zvýšil, odvětil jsem: “Chápu, že jsi velmi dychtivý, aby ses mohl konečně pomstít. Pravil jsi o sobě, že jsi neobyčejně statečný bojovník, a proto se velice těšíme, že nám bude usnadněno vítězství tvou statečností.” “Tak jest,” přizvukoval Halef velice vážně; “Hrdinu, jakým jsi ty, potřebujeme, neboť koule budou lítat houfem sem a tam.” “Lítat - - -? Na všechny strany - - -?” tázal se bázlivec zděšeně. “Ano.” “Tak - - tak - - tak - - ano, to asi bude velmi hezký - hezký boj, a je mi opravdu líto, že se ho nebudu moci účastnit.” “Proč ne?” “Vidíte přece, že jsem docela beze zbraně; jsem tedy nucen zůstat zde, pokud nedostanu pušku a bambitky, které mi vzali.”

“Co se toho týče, najdeme už pro tebe zbraně a nenajdeme-li, půjčí ti můj effendi jednu ze svých bambitek s bubínkem.” “To nejde! Vždyť já neumím z takových bambitek střílet!” “Ukáže ti to.” “Ne! Zavázal jsem se slibem, že budu užívat jen své zbraně. Nahlédnete tedy, že vám nemohu přispět dříve, než mi budou navráceny.” “To je nám líto, nesmírně líto, neboť opravdu škoda takového překrásného, udatného slibu. Co tomu říkáš, effendi?” “Co? Budu vypravovat, jakmile se jen octnu v Persii, o této události a o slibu, který piškhidmet bašimu brání být statečným. Pojďme!” Byl bych se sice rád po místnostech rozhlédl, ale teď na to nebyl čas. Svítil jsem; odešli jsme z čísla třetího do čísla prvního, kde jsme

spatřili schody, vedoucí nahoru. Poněvadž se dalo očekávat, že tam nahoře budou Sefirovi společníci, musel jsem

světlo zhasnout. Po hmatu jsme vystupovali po schodech, já napřed, pak Halef a za námi Peršan. Když jsme vystoupili na chodbu, byla v ní docela tma, ale dále před námi prokmitávalo světlo. To byl nezakrytý vchod. Chtěl jsem pokračovat, ale zjistil jsem, že jsou tu předměty, překážející v cestě. Jak jsem se hmatem přesvědčil, byly to pytle, bedny a balíky, zřejmě podloudnické zboží. “Rád bych věděl,” šeptal mi hadži, “proč byla chodba těmi předměty tak zatarasena?” “To si nemůžeš domyslet? ” “Ne. Proč je neodnesli dolů?” “Poněvadž všichni členové podloudnické bandy neznají spodní místnosti a cesty k nim vedoucí. Myslím, že mnozí neznají vůbec chodbu; smějí do zřícenin asi jen k jistému bodu, k němuž donášejí balíky. Někteří z nich vědí asi o chodbě, ale dál o ničem, přinášejí zboží do chodby, ale pak už je jen několik mužů, kteří znají dolní komory; ti dopravují zboží dolů a podle potřeby jim snad také Sefir sdělí ostatní tajemství. Tak si to představuji a tak to asi také bude.” “Jak se teď zachováme? Polezeme-li přes tyto

předměty, způsobíme hluk.” “Nahmatávám právě, že zde byla ponechána nalevo při zdi úzká ulička; té použijeme - totiž ty a já; piškhidmet baši však zůstane zde a počká, až pro něho přijdeme.” “Kdy se vrátíte?” tázal se Peršan. “To teď nevím.” “Ale nebude to snad trvat příliš dlouho? ” “Bude ti tu úzko?” “O, ne, effendi! Vždyť znáš dostatečně mou statečnost!” “Ano. Tedy udatně čekej! Až přijdeme, budeme tu; dřív ne!” “Bera’i khuda - pro bůh, přihodí-li se tu zatím něco!” “Obdivujeme se tvé odvaze a víme, že se budeš udatně bránit.”

Pak už jsme se tlačili podél zdi a vedle zboží tiše a pomalu ke vchodu. Čím více jsme se mu přibližovali, tím jasnější bylo světlo; venku tedy zatím už nastal den. Čas nám utekl rychleji, než jak jsme dole mohli pozorovat. V tom se mi zdálo, jako bych slyšel někoho hovořit. Stanul jsem a naslouchal. Ano, ozývaly se polohlasné zvuky a nesly se od vchodu k nám. Postoupili jsme ještě dál a když jsme minuli vysokou hromadu balíků, spatřili jsme hovořící osoby. Byli to tři lidé, kteří seděli vedle sebe na zemi a hleděli z chodby. Přitom velmi horlivě posunkovali. Zdálo se, že jsou něčím rozčileni. Čím blíže jsme přicházeli, tím zřetelněji bylo slyšet, o čem spolu hovoří. Konečně jsme se k nim doplížili tak, že mezi námi a jimi byly jen dva pytle ležící na sobě, a tu jsem slyšel zcela zřetelně, jak jeden z nich povídá: “Ne, teď k němu dolů

nesmíme. Víte, že neposlušnost trestá smrtí!” “Ale takový nenadálý případ je přece výjimka! Možná, že nás potrestá právě proto, že jsme mu nic neoznámili!” “Máš pravdu,” souhlasil s ním třetí, “co je nám do těch psů Ghasaiů? Zdá se, že jde právě jen o ně!” “Obávám se, že také o nás,” odpověděl druhý. “Proč si to myslíš?” “Poněvadž asakeři se nehýbají z místa. Obklíčili celé prostranství, takže ani jediný z nás nepronikne. Obávám se, že nemají namířeno jen na Ghasaie, nýbrž také na nás. I přes přísný zákaz navrhuji, abychom Sefira upozornili.” Kdyby návrh toho muže prošel, byli bychom zpozorováni, poněvadž nebylo, kam bychom se vyhnuli; museli jsme se předejít. Pošeptal jsem hadžimu: “Muže vlevo uchop oběma rukama za hrdlo a nedovol mu, aby křičel; všecko ať se stane docela tiše. Vezmu si na starost dva ostatní.” “Omráčit?” dotazoval se. “Hlavně umlčet. Prostředků k ucpání úst a provazů k spoutání tu máme dost.” Rychle jsme vstali zpoza pytlů a když Halef zezadu přepadl podloudníka, srazil jsem zároveň pěstí jeho souseda k zemi a třetímu sevřel hrdlo. Křečovitě pohnul rukama a nohama, dostal také ránu do spánku a pak ležel tiše. Halef držel svého muže pevné. Poněvadž ten chlapík neztratil vědomí, svázal jsem ho pohozenými provazy a když ho Halef pustil z rukou, vložil jsem mu nůž na prsa s hrozbou: “Ani slovíčko, nebo tě probodnu. Haléře, rychle udělej z jeho turbanu tři uzle, které jim dáme do úst a které přitáhneme, aby nemohli křičet!” “S největší radostí, effendi!” odvětil hadži. “Neotevře-li chlap hubu dobrovolně, pomohu mu -” Vtom se zarazil; jeho pohled se zastavil na druhé stěně, které jsme si dosud nevšimli; tu se mu zaleskly oči a pokračoval: “Hamdulillah! Tamhle vidím také svůj nůž! Teď mám zase vše, co mi vzali.” Nejdříve vzal nůž; potom teprve rozřezal pašerákův turban na kusy a nacpal

mu kus do úst. Také druhé dva jsme spoutali a pak teprve jsme mohli obrátit svou pozornost ven. Co jsme spatřili, bylo velice zajímavé. Jak jsme se tak blížili velmi obezřetné ke konci chodby, abychom nebyli zpozorováni, spatřili jsme asi třicet kroků vedle cesty, směřující troskami dolů, patnáct chlapů, kteří se ukryli za zbytkem zdi. Nechtěli, aby je spatřili vojáci, kteří zachovávali postavení, jaké jsem jim určil. Kol agasi seděl uprostřed polokruhu a pozoroval výšinu. Před ním ležely dvě řady mužů pečlivě střežené několika vojáky. Podle polohy byli asi spoutáni; napočítal jsem jich patnáct, a byli to tedy Ghasai-Beduíni, které jsem jinde nepozoroval. Vzdálenost ovšem nepřipouštěla, abych mohl rozeznat jejich oděv, nebo snad dokonce obličeje, nepochybně to však byli oni. Jak to nastrojil Ahmud Mahuli, že je dostal do své moci? Haléřoví neušlo, kam moje oči směřují; ovšem i on zpozoroval vojáky a řekl mi: “To je síla asakerů tam dole. Jak sem přišli? Však jsi mi ještě neřekl ani slova, co se stalo od té doby, co jsi skočil do řeky. Rád bych se to dověděl!” “Všecko ti povím, meboť pozoruji, že právě teď mám dost času, abych vypravoval.” “Nebudeme vyrušováni?” tázal se a ukazoval na podloudníky venku. “Nemyslím, poněvadž předpokládám, že až sem přijít nesmějí.” “Myslíš, že jim to Sefir zakázal?” “Ano, z opatrnosti, aby nepoznali chodbu. Kdyby směli dovnitř, neleželi by teď tamhle dole, byli by ustoupili až sem, kde by byli lépe schováni než venku.” “Pravda! Vidí, že jsou obklíčeni, ale nesmějí nic podniknout bez Sefirova rozkazu. Nyní čekají jeho návrat ze zříceniny. Jak ustrnou, až se místo něho objevíme my! Na to se zejména těším! Ale chtěl jsi mi vypravovat své příběhy!” Usedli jsme a já vypravoval zevrubně, co se přihodilo. Rozumí se, že jsme nespustili oči z výjevu před námi, ale nestalo se nic, co by mě bylo vyrušovalo a také Halef mě nepřerušil jediným slovem; ale když jsem skončil, ozval se nejprve tichým smíchem a pak slovy: “Sídi, máš nos?” “S tvým dobrotivým dovolením - ano!” odvětil jsem. “Prosím tedy, popotáhni se za něj, až tě zas někdy napadne vyčítat mi tak zvanou neobezřetnost! Považoval-li by člověk za možné, že si mě zaměníš s chlapiskem, které se mi podobá pouze oblečením? To jsi prohloupil. Kdyby celé mé srdce nemělo k tobě všecku lásku a vážnost, proměnila by se dokonalost mé úcty v čiré nic! Jak dokážu, aby takové chybě uvěřila má Hanneh, nejlíbeznější ze všech zemských líbezností, a Kára ben Halef, můj syn a nástupce, jenž se honosí mým i tvým jménem? Oba budou vrtět hlavou, až se jim uvolní a odpadne! A pomysli na ženu, která je perlou tvého harému! Co řekne, až se doví, čeho ses dnešní noci dopustil! A to ještě není všechno! Právě mi napadá ještě něco, co je horší než vše ostatní!” “Co?”

“Vím, že píšeš listy, ve kterých stojí vše, co víš o mně i o sobě. A teď si pomysli na celé řady lidí, kteří čtením tvých knih poznají, že tvůj rozum má několik míst, které je třeba zalepit a opravit! Nebude té to hrozně mrzet? Chci ti však prokázat přátelskou službu a dovolím ti toto místo z knih vypustit, zato však zcela vážně žádám, abys od nynějška nevyhledával u mne pomoci k opravení podobných míst! A teď už se příliš nermuť a nepozbývej mysli, ale potěš se a vzmuž se! Vždyť není člověka, který by se někdy nezmýlil, a tak nesmíš hned sám nad sebou zoufat. Ostatně chci ti ochotně pomoci, abys povstal z hlubokosti zármutku, tebou zaviněného, a uděluji ti vysvědčení, že ses celkem nezachoval zle. Co je pravda, rád přiznám! Peder a jeho společnost jsou v okovech; Sefira máme též; Ghasaiové leží tuhle dole, a tak jde už jen o to, abychom se zmocnili ještě těch patnácti podloudníků. Co myslíš, jak bychom to nejlépe provedli?” “Na to se tážeš mne?” “Ano. Koho bych se měl tázat?” “Pro mne za mne, kohokoli na světě, jen ne mne!” “Proč?” “Kdo tak nutně potřebuje, aby jeho rozum byl na porouchaných místech zalepen a opraven, ten si nesmí dovolit, aby radil v důležitých záležitostech. Zdá se mi, že je radno, abys nastoupil mé místo a přivedl celou věc k zdárnému konci.” Vjel si rukou do týla, škrábal se za ušima a odpovídal: “Ano, takový jsi! Nesneseš pokárání a přece

výtka je tetou a prabábou nápravy. Postavím-li se teď do čela tohoto podniku, nezbude ti než v knihách napsat, že jsi neměl zásluhy. To však nepřipustím. Jako tvůj ochránce si přeji, aby tě svět cenil a aby si vážil mého sídi; toho však dosáhnu jen tím, že tě nechávám jednat, jak se ti líbí. Ustanov tedy klidně, co se má stát; všecko se nám vydaří znamenitě, neboť ti stojím věrně po boku a ty víš, že se na mne můžeš spoléhat!” “Děkuji ti, můj neobyčejně ohleduplný a obětavý příteli! Svými slovy jsi nadchl mé ucho, a mé srdce oblažila tvá dobrota a přelaskavá shovívavost! Poněvadž mi dovoluješ, napnu svého omezeného ducha, abych vyzkoumal, jak tyto podloudníky - -” “To ne, sídi, omezený nejsi!” přerušil mě velice přesvědčivě. “Tak jsem to nechtěl říci a také neřekl! Tvůj rozum vyniká v délce nad můj a pouze v šířce na něj nestačí. O omezenosti nemůže být ani řeči. Vzmuž se k potřebné sebedůvěře a pak zajisté zařídíš vše správně! Vždyť jsem s tebou já, tvůj věrný Halef!” “Dobře! Tvá přítomnost mě vskutku posiluje a povzbuzuje. Pomocí tvé soudnosti “i tvé dobré rady přijdu na správnou myšlenku, jak bychom se zmocnili podloudníků způsobem co možná nejméně nebezpečným.” “Co však uděláš, budou-li se bránit?” “Bránit? Jakými zbraněmi?”

“Zajisté mají nože a u některých vidím bambitky!” “Noži by mohli něco svést pouze v boji muže proti muži; budeme se však chránit, abychom je k sobě připustili. A zdálky nám koule z jejich starých furúd7 neuškodí. Pušky nemají; nepochybně je někde odložili. Podívám se, zdali snad nejsou zde někde nablízku.” Ulehl jsem na zem a plazil jsem se ven. Nemýlil jsem se. Zbraně stály u zdi vlevo od vchodu; vpravo ležela hromada cihel zčásti jednotlivých, dílem

spečených, spojených zemskou smůlou. Několik jich mělo na vnější straně klínové nápisy, nebylo tedy těžké uhodnout, že těmito cihlami se uzavíral vchod do chodby, z které jsem vylezl. Horní polovinou těla jsem vyčníval z chodby; právě jsem se chtěl stáhnout zpátky, když tu se jeden z podloudníků obrátil a pohlédl nahoru. Spatřil mé a poznal hned, že nejsem z jejich společnosti. Vykřikl a upozornil své druhy. Rychle odhodlán, vyskočil jsem, popadl opakovačku a zamířil jsem na podloudníky. Haléř učinil hned totéž. “Effendi!” slyšel jsem, jak volají. “Effendi! Je na

svobodě! Alláh nás ochraňuj!” Povstali a mohli teď být zpozorováni i zdola. Měli na mysli jenom Halefa a mne, ne však už vojáky, jimž se prve nechtěli ukázat. Zavolal jsem na ně: “Zůstaňte, kde jste, jinak budeme střílet! Kdo se hne ze svého místa, okamžitě dostane kouli!” “Dříve můžeš dostat kulku od nás,” zvolal jeden z nich a vypálil z bambitky na mne; tři jiní se dali svést, aby také vystřelili, ale žádný z těch výstřelů mne nezasáhl. “Opovážili jste se střílet,” zvolal jsem, “A zato vás stihne trest: Srazím k zemi ty, kteří stříleli!” Vystřelil jsem čtyřikrát rychle za sebou a čtyři podloudníci klesli s roztříštěnými koleny. Zařvali pronikavě, tím tišší byli ostatní. Nikdy ještě neviděli ani neslyšeli tak rychle čtyři

výstřely z jedné hlavně; to přesahovalo jejich chápání. Halef využil jejich ohromení a udělil jim známým způsobem poučení: “Nevyvalujte oči a neotvírejte huby! Zbraň mého effendiho je kouzelná puška, která bez nabíjení a pokud on chce, bude střílet deset tisíc let bez ustání. A že se žádná koule nemine cíle, to jste právě spatřili. Všichni, kdo prodlévali uvnitř zřícenin, jsou v naší moci. Nezbývá vám, než abyste se vzdali, neboť proti této kouzelné zbrani nepořídíte nic, docela nic. Effendi, ukaž jim ještě jednou, jak rychle střílíš a jak jistě zasahují tvé kule cíl.” “Pocítíte to hned!” zvolal jsem. “Ještě je vás jedenáct, kteří stojíte; do každé z dvaceti a dvou nohou umístím po kuli a neminu žádnou nohu. Pozor!” Zvedl jsem pušku, ale v tom okamžení se všichni skrčili k zemi a chránili si nohy šatem nebo rukama. Křičeli zplna hrdla; ti čtyři ranění je však mnohonásobně překřičeli. 7Bambitka.

Není třeba podotýkat, že se všichni dívali jen na nás a nevšímali si pro tu chvíli, co se dělo dole pod zříceninami. Kol agasi uslyšel totiž výstřely a spatřil mě. Buď mě poznal i přes velikou vzdálenost, nebo si řekl, že výstřely znamenají boj; a kde se bojuje, tam že jsou nepřátelé. Nepřítelem podloudníků jsem mohl být pouze já. Uznal patrně, že mi musí přijít na pomoc a udělil svým lidem rozkaz, aby vystoupili na zříceniny. Pokud se jen dalo, vystupovali rychle nahoru; to jsme viděli, ale podloudníci za troskami úzkostlivě skrčení a zděšenýma očima pozorující jen nás neviděli vojáky vůbec. Kol agasi byl tak chytrý, že nepřipustil, aby vojáci vystupovali za sebou, nýbrž vedle sebe, tak obklíčení zachovali a k úniku nezbývala nikde mezera. Čtyři ranění vydávali neobyčejný hluk. Jedním dechem sténali, naříkali i zlořečili; nedbali jsme ovšem jejich urážlivého křiku. Všichni ti chlapi byli zbabělci; byli sice nadáni potřebnými vlastnostmi k nočnímu podloudnictví a plížení, neměli však vůli k statečnému činu. A to bylo také příčinou, že Sefir nezvolil je, nýbrž Beduíny k přepadení karavany piškhidmet bašiho. Aby Udržel jejich pozornost a neposkytl jim čas ohlédnout se dozadu, přednášel hadži kárnou řeč, ve které jim dokazoval, že jsou smetím člověčenstva, zato však my že jsme bezvadní hrdinové. Dosáhl úplně svého účelu, neboť nebyl ještě ani z polovice hotov, když kol agasi stál už se

svými lidmi před částí trosek, za niž dřepěli podloudníci. Tu Halef ustal v řeči a obrátil se na mne: “Asakeři jsou tu; škoda, že musím své kázání v polovici rozstřihnout. Teď je řada na tobě, abys mluvil.” “Nevěděl bych proč; dostačí pokyn rukou.” Kol agasi na mne tázavě pohlížel. Stál u svého mužstva za podloudníky, kteří se polekali jejich útokem tak, že nikdo z nich ani nepomyslil na obranu. Naší pomoci nebylo třeba; mohli jsme jako diváci zůstat tam, kde jsme byli; hadžimu, vždy jako rtuť pohyblivému, bylo ovšem nemožné, aby nebyl účastníkem aspoň posunky. Pak řekl: “Tam v chodbě jsem spatřil habls z palmových vláken, na nějž se dají ti chlapi uvázat tak, jak se navlékají datle na šňůry. Přinesu jej.” Vešel dovnitř a přinesl nejen provaz, ale i spoustu šňůr, plátna a kusů provazu, což všechno odnesl k vojákům. Zajímavá byla pak podívaná, jak si počínal, když řídil a přehlížel spoutání zdráhajících se zajatců. Když to ukončili, odvedli je v dlouhé řadě, provazem spojené; raněné bylo ovšem nutno nést. Nemusím však líčit všelijaké překážky, zastávky a podobné výjevy. Rozumí se, že tři mužové, kterých jsme se zmocnili u vchodu do chodby, byli připojeni k odváděným. Když se celá výprava hnula, kol agasi přiběhl ke mně a tázal se: “Effendi, jak jsi dokázal, že ses objevil nahoře? Když jsi nás opouštěl, vzdaloval ses směrem k protější straně zřícenin. Velice jsem se podivil, když jsem tě spatřil nahoře.” ‘Provaz.

“Poznal jsi mě hned? ” otázal jsem se. “Ano. A přístup sem nahoru jsme meh obsazený tak těsně, že naprosto nebylo možné, aby ses byl proplížil našimi řadami.” “Snad ti budu ještě vypravovat, jak se stalo, že jsem lítal přes Birs Nimrud tam i sem.” “Lítal? Ne, ovšem že jsi nelítal. Tuhle však pozoruji vchod a na druhé straně je snad také nějaký, který jsi znal; vnikl jsi tamtudy dovnitř a zevnitř sem.” “Tak nějak to bude. Nyní mi pověz, jak se ti podařilo zmocnit se

Ghasai-Beduínů!” “Zcela prostě. Pozorovali jsme je, až Peršan, přítel sandžakiho, s nimi ukončil rozprávku a odešel. Domníval jsem se, že jsi mu roztříštil ruku, ale jeho zranění není asi povážlivé. Má ji sice zavázanou, ale prsty pohybuje dobře.” “Ano, dokázal mi to také.” “Když odešel, chystali se i Ghasaiové odtáhnout. Při rozdělování kořisti jim připadli koně a velbloudi z karavany piškhidmet bašiho. Kdybych byl dopustil, aby vsedli na ta zvířata, vzniklo nebezpečí, že

aspoň někteří z nich uniknou, proto k tomu nesmělo dojít. Rychle jsem soustředil své mužstvo a znenadání je překvapil, takže se polekali stejně jako tito podloudníci. Někteří z nich, kteří se stavěli na odpor, byli pažbami sraženi k zemi.

Všechno se odbylo tak rychle a snadno, že jsem se tomu později podivil. Ovšem, neobešlo se to bez hluku a hlasitého křiku, čímž se podloudníkům dostalo výstrahy; musel jsem proto původní obklíčení co nejrychleji znovu obnovit, abychom jim útěk zamezili. Velmi záhy seznali, že jsou v pasti a ustoupili výše, odkud se neodvážili útočit. Co potom nastalo, víš. Věděl jsi, kolik jich je a dal jsi mi podmínku, abychom nikoho nepropustili. Schází tu jen Peršan a ještě jedna osoba, mám však zato, že se to nestalo naší vinou. Jsem přesvědčen, že se nemohli proplížit mezi námi.” “Neměj starost o svou odměnu! Těch dvou osob jsme se už sami zmocnili.” Důstojníkův obličej, až dosud starostlivý, se teď úplně vyjasnil; zahrál na něm důvěrný vychytralý úsměv, když řekl: “Smím se tedy otázat: unikl někdo, effendi?”

“Všichni jsou zajati.” “Je tvá podmínka vyplněna?” “Ano.” “Poněvadž ses sám zmínil o odměně, nebudeš mi snad zazlívat, myslím-li na ni také. Nebo mi to snad máš za zlé?” “Vůbec ne! Máš nepochybné právo připomenout mi můj slib. Něco jiného je, věříš-li, že mohu svému slibu dostát.” “Dej to Alláh!” zvolal s hlubokým vzdechem úlevy.” “Hm, zdá se mi, že o tom nejsi úplně přesvědčen? ” “Promiň, effendi! Jsi slavný muž a prodléváš ve stínu padišáha, jemuž Alláh

račiž žehnat, a smíš psát zprávy, jež seraskier opravdu pročítá. Také jsem viděl, jak přívětivě s tebou hovořil pasa z Istanbulu. Jsem vskutku přesvědčen, že tvá slova a návrhy na vysokých vládních místech dojdou pozornosti a ohledu, ale -ale - ale - -” “Co, ale - - -?” “Smím to vyslovit? ” “Ano.” “Nebudeš se na mne hněvat?” “Nebudu.” “Že se mám stát hned bimbašim, to - to - to -” “Vyslov jen všecko!” “To asi nedokážeš!” “Proč ne?” “Předně jsi křesťan a cizinec, a vysocí důstojníci, kteří rozhodují o povýšení, jsou mohamedáni.” “Dobrá! Za druhé?” “Za druhé nemůže tvůj vliv působit hned, poněvadž tvá zpráva nedošla ještě do rukou seraskiera.” “Máš-li jen tak skrovné pochybnosti, pak není s tvou novou hodností zle. Nikdy nevyslovím slib, nejsem-li si úplně jist, že mu také dostojím. Seraskiera dnes nepotřebuji. A právě že jsem Frank, můžeš mému slovu více důvěřovat, než kdybych byl mohamedán. Řekl jsem ti: Neunikne-li ti žádný z těch třicetipěti lidí, budeš bimbašim. Co jsem řekl, to se stane!” “Alláh! Považ tedy, effendi, že nám nikdo neunikl!” “Vírnto.” “Pak bych už musel být bimbašim!” “Tím jsi!” “Ale já nic nevidím a nepozoruji!” “Nuže, pohleď sem!” Vyňal jsem listinu, kterou jsem obdržel od Osmana paši a podal mu ji. Vzal ji a pročítal. Očekával jsem hlasitý projev radosti, ale zklamal jsem se. Když dočetl, nepohnul se, a zíral tiše a beze slova před sebe do země. Pak jím zalomcovalo křečovité chvění, jako by měl hlasitě vzlyknout a zároveň totéž vzlykání jako by chtěl potlačit; tu však mu již tekly bohaté slzy po hubených a osmahlých tvářích. Potom klesl na kolena a se sepjatýma rukama se modlil: “Chvála a dobrořečení budiž Bohu, Pánu světa, Všeslitovníku, jenž přijde v den soudný. Tobě chceme sloužit, k tobě se chcem modlit, abys nás vedl cestou pravou, cestou těch, kteří se těší tvé milosti, a nikoli cestou těch, na něž se hněváš, a nikoli cestou chybujících!” Byla to první súra koránu, “svatá fatha”, súra “otvírající”, počátek, ta-ke zvaná et umm kitabs. Tak jako křesťanům Otčenáš, je tato súra hlavní modlitbou muslimů, jež se jako úvod předesílá ostatním modlitbám. Potom pokračoval: “Děkuji ti, Bože, že jsi mi prokázal milost svým požehnáním! Temno panovalo v mé duši a tma v mém srdci. Moře zármutku se valilo kolem mne a vlny starosti sahaly mi až po rty. Vzdychal jsem k tobě, ale nevyslechl jsi mých proseb. Volal jsem k tobě, a myslel jsem, že nechceš přijít. Viděl jsi však bídu mou a slyšel jsi slova má; ukrýval ses mi na chvíli, až by přišla pravá doba dokázat mi svou dobrotivost. A nyní přišla šťastná chvíle; tvá láska se smilovala nad mou bídou a zahrnula mě milostí. Pokořuji se před tebou a vzhlížím k tvé vznešenosti, abych ti vzdával díky, jež stoupají k tvému trůnu. Veliké věci jsi učinil se mnou; budiž jméno tvé pochváleno a milost tvá velebena od věků na věky! Amen!” Pak povstal, uchopil mě za obě ruce a řekl: “Effendi, ty jsi člověk, a přece posel boží, neboť tě poslal Alláh, abys mi přinesl vyslyšení mé každodenní modlitby. Odpusť mi pochybnost, kterou jsem projevil o rychlém vyplnění tvého slibu! Z těžké bídy jsi mě vyprostil; teď však jsem zbaven všech starostí a prosím, dovol mi, abych se za tebe se svou rodinou směl modlit. Nebude Alláh počítat za hřích, bude-li se muslim modlit za

křesťana? ” “Za hřích? Nemyslím. Snad bude tvá modlitba dvojnásob milá uchu Alláhovu. Ve dvacáté druhé súře stojí: “Neuvidíš-li, že Boha ctí všichni, kdo jsou na nebi i na zemi? “Nemysli si, že jen vaše víra je pravá! A kdyby i byla, právě proto musel by ses modlit k Alláhovi za ty, kdo ji nemají. Modlím se denně za všechny lidi, tedy i za ty, kteří nejsou křesťany, tedy i za tebe. A když ses mi zmiňoval o své bídě a starosti, umínil jsem si pomoci ti; věř, že jsem přitom ani nepomyslil, že jsi pro mne nevěřící. Nuže, modli se jen! Nikdo to tak nepotřebuje, jako já!” “Ano, effendi, udělám to. A nyní mi pověz, co se má stát!” “Mám ještě práci nahoře a šejk Haddedihnů také. Ty však odejdeš dolů k svým vojákům a budeš dávat dobrý pozor na zajatce, neboť jsi zodpovědný, aby nechyběl ani jeden, až se generál dostaví.” “Myslíš Osmana pašu?” “Ano.” “Přijde sem?” “Přeji si to. Odešli ihned rychlého posla do Hillé. Ať pro něho jede a doprovodí ho sem!” “Vypravím nejlepšího jezdce. A ještě otázku, effendi! Nebudeš mi ji zazlívat?” “Pochybuji, že by ses tázal na něco, co by se mi nelíbilo. Nuže, mluv!” “Matka knihy, totiž koránu.

“Myslím na slib, který jsi dal mým asakerům - -” “Aha, slíbené piastry!” “Ano. Nehněvej se, že ti to připomínám. Z toho srdce jim dopřej radosti, jakou dosud neměli. Jsem štasten, a proto ať jsou také moji vojáci veselí!” “Tvá péče o ně a takové účastenství slouží ti ke cti. Pravím ti: co slíbím, tomu dostojím. Peníze dostanou.” “Smím jim to říci?” “Ano.” “Děkuji ti.” Šel, obrátil se však po několika krocích a řekl: “Effendi, kdyby v srdci každého křesťana sídlila tvá láska a dobrota, byla by tvá víra naší víře velmi nebezpečná. Alláh ti žehnej a zachovej tě!” Pak sešel dolů.

Kapitola druhá MLUVA CIHEL

Pohlíželi jsme za starým, hodným a teď blaženým mužem, až sestoupil dolů. Jeho slova mne mocně dojala. Halefa asi ne jinak. Řekl: “Opět muž, kterého jsi učinil šťastným, sídi! Vím mnohem lépe než on, jak nebezpečná může být tvá láska k bližnímu každému vyznavači proroka, s nímž přijdeš do styku. Pevně jsem si umínil, že tě obrátím na islám, ale místo toho jsem byl přiveden k Isovi ben Mariam a shledávám, že teprve pak jsem se stal vpravdě tím, čím jsem se dříve domníval být, totiž šťastnýmčlověkem. Prve jsi mi řekl, že každý voják obdrží sto a každý poddůstojník dvě stě piastrů; tedy celkem přes šest tisíc piastrů. Odkud je vezmeš? Či snad je tvá kapsa hlubší a obsažnější, než jsem se dosud domníval?” “Máme peníze, milý Halefe, mnoho peněz, mnohem víc, než kolik potřebujeme. ” “Kde?” “Ukáži ti to.” “Alláh! Už tuším! Jistě vězí v těchto zříceninách!” “Ovšem.” “Kolik?” “Nevím; zdá se však, že to bude pěkná hromádka zlata.” “Mašalláh! Kdo jí obdrží?” “Podle mého názoru jsem povinen vydat pašovi.” “Pašovi? Zdá se mi, že jediný pasa, který by ji měl dostat, jsi ty!” “Proč?” “Protože jsi zlato objevil, nalezl.” “Nesdílím tvůj názor.” “Máš tedy aspoň právo na nálezné, a to si musíš stanovit co možná nejvýše.” “K tomu jsem také odhodlán.”

“Kolik budeš požadovat?” “Především tolik, aby náš bimbaši v Bagdádu dostal zpět, co na něm Sefir vynutil.” “To je správné; to mě velice těší! Dále!” “Dále z toho bude zaplacena odměna, kterou jsem slíbil vojákům.” “S tím také souhlasím. Dál!” “Dálnic.” “Cože? Dál nic? Tobě a mně nic?” “Nic!” “Poslyš, effendi, tady je opět jedno chatrné místo tvého rozumu, které nutno zalepit a vyspravit. Považ jen, co jsme vše podnikli, čeho jsme se odvážili a co jsme zkusili, než jsme vypátrali tajemství Birs Nimrudu! A za to nedostaneme nic? Nepracuje zadarmo ani hamal10 ani šaggal biljomije11 a my, nejudatnější’ hrdinové turecké říše a všech říší ostatních, máme dát všanc svobodu i život a nemít pak ani para z pokladu, jehož objevení je naší zásluhou? Ó, sídi, jednáš příliš šlechetně, příliš velkomyslně!” “Víš co?

Nesrovnává se s mou ctí, abych žádal odměnu, neboť nejsem ani hamal ani šaggal biljomije. Jsem přesvědčen, že se nesrovnává ani s tvou ctí, aby bylo s tebou jednáno jako s hamalem.” “Jako s hamalem? Poslyš, effendi, jsem přední šejk slavných Haddedihnů z velikého kmene Šammarů a běda tomu, kdo by se opovážil upírat mi čest, která mi náleží! Nechci z těch peněz nic, ani zbla! Nechci ani jediné para! Výborně jsi řekl, a v tom s tebou souhlasím úplně, že jsme příliš povzneseni, než aby nás ta trocha peněz zlákala k žádostivému pohledu. Nepotřebujeme je. Tato záležitost je vyřízená; druhá je pro mne důležitější.” “Která?” “Slib, který jsi mi dal. Slíbil jsi bývalému kol agasimu a nyní bimbašimu i jeho vojákům, že jim v slově dostojíš a proto i já dosáhnu, co jsi mi přislíbil.” “Co?” “Abych mohl Sefira zpráskat!” “Tvé přání bude vyplněno.” “Kdy?” “Jakmile ho vyneseme ven. Teď se k němu podíváme, abychom viděli, jak se má. Pak si prohlédneme místnosti, a až s tím budeme hotovi, dopravíme ho ven. Budeš mi svítit.” “Já? Nemohl by to zastat nějaký askari?” “Ne. Až do pašova příchodu nesmí nikdo spatřit vnitřek Birs Nimrudu; jen ty, já a komoří, který je už zná.” “Ať tedy svítí komoří!” 10Nosič břemene. “Nádeník.

“Nebude to on, neboť ho již dolů nevezmeme. Viděl dost a teď může jít k vojákům. Bude docela rád, až opustí tmavou chodbu.” “Mám ho přivést?” “Ano.” Když ho přivedl, piškhidmet baši nebyl s to zatajit, jak je rád, že vyvázl z toho iikem-i-charabe(tm), jak to pojmenoval. Oddechl si zhluboka, velmi zhluboka a zvolal, záře slastí: “Alláh budiž veleben, že mi dovolil spatřit opět světlo dne. Ležel jsem v poutech temnoty a smrti; ale Bůh mne vysvobodil pro velikou důvěru, kterou jsem v něho doufal. Sefir mě chtěl zabít, ale neodvážil se toho, protože jsem miláček panovníka a že se obával mé statečnosti. Jsem - -” “Jak - - jak to bylo? Co jsi řekl?” přerušil ho rychle Halef. “Neslyšel jsi mne?” “Ovšem, slyšel jsem tě mluvit, ale nevěřím svému sluchu. Nazval ses opravdu miláčkem panovníka? ” “Ano.” “A toho že se Sefir bál?” “Ovšem.” “Kromě toho se obával i tvé statečnosti, poslouchej dobře: tvé statečnosti?” “Ano.” “Ze jsi vysvobozen, toho příčinou je strach Sefira před tvým panovníkem a bázeň před tvou statečností?” “Tak je to.” “A to mi pravíš tak docela klidně do očí?” “Nejen tobě, ale každému to povím!” “Tak? Pak ti dám dobrou radu: neříkej to nikomu v mé přítomnosti!” “Proč ne?” Malý hadži vyňal z opasku karabáč a řekl zvýšeným hlasem: “Poněvadž okusíš hned tohoto kurbadže, jejž jsi už mohl poznat! Strach před panovníkem! Pravím ti: má-li tvůj panovník samé takové poddané, jako jsi ty, pak je největším ubožákem na světě! A tvá statečnost? Chlape, tys takový zbabělec, že podle pravdy mohu tvrdit: Co živ většího a opovržení hodnějšího zbabělce jsem neviděl! Zde můj effendi tě zachránil! Žebrák děkuje za malý dárek, ano i pes lízá ruku, jež mu dala kost; ty však, který se vyvyšuješ nad tisíce lidí, jsi horší žebráka i psa, poněvadž nemáš slova n7.na.pf pro svého vysvoboditele z úzkosti smrti. Varuji tě! Opovážíš-li se v mé přítomnosti zmínit se ještě jednou o své statečnosti, zvalchuji ti kůži, až ti popraská! Tvá přítomnost se mi ostatně hnusí. Táhni, nebo začnu hned s vyplácením!” Rozpřáhl se karabáčem jako k ráně; polekaný Peršan od něho odskočil, takže se dostal přes okraj svahu; nohy mu ujely, zády pleskl do kypré drti, a s lavinou cihlové drti se svezl do hloubky. “Břicho zřícenin.

“Už jede, ale bez koní a vozu!” pokřivil tvář Halef. “Neměj mi za zlé, sídi, ale takové nevděčné darebáky bych na místě zmaloval. Slyš, sídi, ten člověk se bude ještě domáhat, abys mu pomohl k vrácení jeho majetku; pravím ti však, jestliže pro něho hneš jen rtem nebo prstem, napíši tvé Claire, ozdobě tvého harému, na měsíc dlouhé psaní, v němž jí

vysvětlím a dokáži, že je velice nešťastná, neprovdá-li se co nejdříve za jiného Turka. Pamatuj si, to učiním!” “Volíš-li takové prostředky, Halefe, jsem ovšem nucen považovat tvé přání za rozkaz, jemuž musím vyhovět.” “To také doufám. Není většího darebáka nad nevděčníka. Tak! Ted1 vyšla má zlost na světlo, a stanu se zas tvým starým, tichým Halefem!” “Tichým? Hm!” “Hm? Proč hm? Nepovažuješ mne snad za člověka tiché povahy?” “Považuji, ovšem jen v poměru zrovna opačném, než jsi mínil.” “Jak?” “Tvá povaha je tak mocná, že ostatní musejí být vždy zticha.” “Ostatní? Ano, pravda! Vskutku! Je také velmi nutné, aby člověk takovou povahu měl. Ty jsi dobrý, příliš dobrý, a kdybych se někdy nepostavil tak, abych zakryl velkou mezeru tvé dobroty, dočkal by se belad ei Šark13 na nás málo radostí. V tom ohledu jsem tvým neúnavným vůdcem a ochráncem. Teo? však už pojď, nebo Sefir zemře touhou po naší přítomnosti!” Odebrali jsme se opět do chodby a to k výklenku, v němž stály lampičky. Když jsme rozžali světlo, zamířili jsme do kouta, odkud vedly schody do podzemí. Zboží ležícího na chodbě jsme si zatím ani nevšimli; nezajímalo nás. Ovšem dalo se tušit, že mezi věcmi, jež byly uloupeny piškhidmet bašimu, jsou drahocenné předměty, protože jsme si však umínili, že se Peršanem už nebudeme zabývat, nebylo nám také nic do jeho majetku. V místnosti číslo jedna jsme

odložili ještě nakrátko prohlídku, abychom se nejdříve podívali k Sefirovi, jenž byl v čísle tři. Dosud stál či spíše visel v téže bolestivé pozici, v jaké jsme ho opustili - připoután k železným drátům opony. Byl nucen stát bez hnutí, s hlavou stále vztyčenou, neboť jakmile ji sklonil, provaz na krku mu znemožňoval dýchání. Byl ve stálé obavě, že se uškrtí, a nedivili jsme se tedy, že nám hned při našem příchodu v největší zlosti volal vstříc: “Že už konečně jdete! Je to způsob křesťanů a sunnitů, aby takto jednali s člověkem? Odvažte mě a propusťte na svobodu, ceníte-li svůj život aspoň za špetku prachu k výstřelu! Půjdu k sandžakimu a běda vám, až se doví, čeho jste se odvážili! Jen má přímluva vás může uchránit nejhoršího!” Halef se zeširoka před ním postavil a tázal se: “Aha! Naším přímluvčím chceš být? ” “Ano; ale jenom tenkrát, ukončíte-li hned všechno nepřátelství proti mně!” “Orient, Východ.

“Věru, jsme velice ochotni tobě prokázat každou laskavost, bohužel tvá přímluva by nám neprospěla, poněvadž je zrovna tak bezmocná jako tvůj sandžaki. Ten je v žaláři a řetězy zdobí jeho ruce!” “To je lež!” “Buď zticha, nebo ti dokáži karabáčem, že mluvím pravdu! Zrovna ty nemáš příčinu, aby ses divil, že mluvím o vězení, poněvadž jsi sám zavinil, že se sandžaki octl v okovech!” “Já–?” “Ano, ty! Provedl jsi největší hloupost, jaké ses mohl dopustit, že jsi k němu poslal se psaním Peder-i-Baharata. Věz, že psaní bylo objeveno a sandžakimu odňato. Je už známo, co zde v Birs Nimrudu pohledáváš, a také jsou známy všecky ostatní vaše tajnosti. Ale co bych se s tebou zabýval! Zde lze spatřit jistě něco víc, než jen tebe, člověka, který není hoden, abychom mu věnovali jen jediný pohled!” Nedbaje jejich slovní potyčky, odešel jsem se světlem do čísla dvě. Halef přišel po chvíli za mnou. Prohlédli jsme si tuto místnost a pak druhou. Náš starý bagdádský hostitel nevypravoval nám věru příliš mnoho o zboží vysoko zde nakupeném. Byl tu vzorný pořádek, takže se člověk téměř domníval, že stojí v dobře řízeném kupeckém skladišti. Každý balík a každý předmět byl označen popisem svého obsahu. Nebylo třeba nic jiného než číst nápisy, aby bylo zjevné, co tu všechno je. Byl tu tabák z Restu, nejlepší opium, hašiš, tamaryškový med, henna, mořena barvířská z Tabrízu, šafrán a saflor, sušené hrozny hallage i angur-i-alideresi, sušené hrušky melletsu a gulab-i-šahi, rozinky kišmiš a savsa, guíaft14 a skvostná i drahocenná otr-t-gu/1*. Ano, byl tu i opak věcí vonných - asa foetida. Byla zde nakupena vonná mýdla z města Kumu, síra z Demavendu, utrejch z Kasvinu, dále drahé kožešiny jehněčí z Buchary a Kumu, veliké a těžké balíky marokénu, v Persii čeřme hamadáni zvaného, šagrén saghri, jež se vydělává ze hřbetní kůže divokých oslů. Zejména tu byly bohaté zásoby oděvních látek, samet, hedvábí, vlna, bavlna atd., stejně i skvostné šály a koberce. Zde se Sefir domníval, že je v úplném bezpečí, jinak by ho ani nebylo napadlo, aby tu nahromadil zboží tak vysoké ceny. S jakými pocity přihlížel asi k tomu, když jsme si jeho poklady prohlíželi tak nerušené a pohodlně! Tiše přihlížel, dlouho, dlouho se-ani slovem neozýval; ale když jsme došli k truhle, jednou už zmíněné, a když jsem vzal do ruky jeho klíč, abychom ji otevřeli, tu zvolal hlasem, jenž se rozléhal po místnosti: “Zadržte! Neopovažujte se otevřít bednu!” Nedbal jsem toho, zasadil klíč do zámku a otočil jím. Když zaslechl skřípění, zařval ze vší síly: “Růžová voda. “Růžová esence.

“Varuji vás jménem Alláha! Nedotýkejte se ničeho! Vězí tam aihr”, které každému, kdo se jej dotkne, přinese zkázu!” “Těší nás velice,” smál se Halef. “Tvé kouzlo náleží nepochybně do oboru, jenž se jmenuje černá aimija”, a poněvadž velmi dobře rozumím oboru, který se zase jmenuje bílá simija, naskýtá se mi vítaná příležitost přesvědčit se, která je mocnější, černá nebo bílá.” “černá, černá je mocnější! Varuj se! Netkni se ničeho!” “Je-li skutečně pravda, co říkáš, nemusíme se přece ničeho obávat, neboť můj effendi je mistrem modré, červené, zelené i žluté shnije, a hned uvidíš, že tvoje jediná, totiž černá, neobstojí proti naší čtyřnásobné pestré védě. Věc naprosto nemožná! Otevři, sídi, otevři

směle!” Nadzvedl jsem víko. “Zavři, zavři to hned!” varoval Sefir přeskakujícím hlasem. “Kouzlo té připraví o věčný život, o celé spasení!” “Nebuď směšný!” řekl jsem teď. “Myslíš opravdu, že by Evropan byl tak hloupý, aby věřil hlouposti, jíž by se u nás každé dítě vysmálo? Bedna je otevřena, nuže, kde je tvé kouzlo?” “Buď tedy proklet za živa a zatracen i na věčnosti!” Vtom Halef skočil k němu; svit lampy nedosahoval tak daleko. Uslyšel jsem jen pleskavou ránu a po ní bolestný výkřik; pak nastalo ticho. Hadži se navrátil a neřekl ani slova. I kdyby byl chtěl něco pronést, pohled, který se mu naskytl, by mu byl vzal slova od úst. Jako malý chlapec, jemuž se dostane velikého a netušeného překvapení, stál tu s roztaženými prsty a zíral na zářící zlato a stříbro a třpytivé drahokamy, které mu zářily před očima. Ne srovnané v závitcích, ‘ale volně v miskách ze dřeva vykroužených tu byly hromady zlatých a stříbrných mincí domácích i cizích a v přihrádkách spočívalo množství broušených i nebroušených drahokamů i polodrahokamů. V hojnosti se tu třpytily prsteny, řetízky, náhrdelníky, náramky, jehlice a jiné skvosty. Obsah truhlice byl jměním, velikým jměním. Když jsem vyňal několik misek, spatřil jsem drahocenné bambitky a dýky, vyplňující spodek truhlice. Navrch ležely dvě knihy. Rozevřel jsem je. Kdo by si to byl pomyslel! Byly to obchodní knihy s několikaletými záznamy a podrobný seznam všech příjmů a vydání. To bylo úžasné! “Mašalláh!” ozval se nakonec Halef. “Tady mi rozum zůstává stát. Sídi, potřebuji jednu do žeber, aby se zase hnul.” “Copak máš rozum mezi žebry?” zasmál jsem se. “Kde právě vězí, teď nevím; vím jen, že není tam, kde by měl být. Co je tu peněz! Jaká krása kamenů! Nejsem džohardži1* a neznám ani, jak se jmenují všechny ty skvosty. Umíš je snad pojmenovat?” “Kouzlo. 17Magie. “Klenotník.

“Co by ti bylo platné, kdybych je jmenoval? Tím by se přece nestaly našimi!” “Ano, má cituplná duše je postižena velikým zármutkem, že si tyto skvosty mohu jen. prohlížet, ale ne dát do kapsy. Podívej tento skvostný ““t>ort19! Jaké jsou to kameny?” “Je tu o/mo”20, tiímrud”, jakut”, v rámci tří řad /irtízti23.” “Ó, sídi, jak by plesala Hanneh, nejpůvabnější mezi krasavicemi všech žen, kdybych jí přinesl tento šperk, abych jím ozdobil její milovanou ruku! Jsme opravdu tak vznešení, že si nesmíme nic vzít?” “Ano.” “A je opravdu naše čest tak citlivá, že bychom ji mohli urazit několika takovými kameny?” “Zajisté.” “Tak si vzpomeň na milosnédou panovnici svého ženského stanu! Zda se nerada zdobí?” “Její i můj nejlepší šperk je počestnost. Vše, co zde leží, je cizí jmění -považ to!” “Považuji! Ale zároveň si myslím, že je opravdu hanba objevit takové bohatství a nemít z toho nic. Doufám, že je snad dovoleno, abych se v těchto pokladech aspoň hezky všemi deseti prohrabal?” “Proti tomu nic nenamítám. Chceš-li mít to potěšení, hrabej se v tom podle libosti!” “Hned, hned! Pohleď, jak to září, jak se to třpytí!” Můj malý hadži byl poctivec od kosti; ale žlutý kov a tyto drahokamy měly na něho přece jistý vliv. A tak, když se v těch klenotech hrabal a z ruky do ruky je předával, řekl jsem: “Laskavý paprsek ze zřítelnice tvé Hanneh je krásnější a cennější, než všechny tyto neživé a umělé cetky!”

Halef rychle dal ruce dozadu, pohleděl na mne a odpověděl: “To je svatá pravda, sídi! V očích, o kterých se zmiňuješ, bydlí světlo lásky, proti němuž tento třpyt je jako čirá tma, neviditelné novoluní. Jsem bohatší, mnohem bohatší než ubožák, jemuž připadnou tyto kameny. Neměnil bych s ním! Blažený úsměv na rtech mé Hanneh, nejvznešenější mezi ženami, je mi mnohem krásnější než cinkání těchto mincí. V jejím úsměvu a v jejích očích je duše, v těchto mrtvých pokladech však nic - Alláh, co tu vidím!” Jako by chtěl vybrat doklad k své řeči, sáhl Halef opět mezi své klenoty a něco z nich vyňal. Jeho výkřik upoutal i můj pohled k tomuto předmětu. ‘“Náramek. ‘“Diamant. “Smaragd. “Rubín.

*>Tyrkys.

“Obraz, sídi, obraz!” pokračoval. “Ten jistě náležel křesťanovi, vždyť muslimům je zakázáno, aby se dávali portrétovat. A přece oblek tohoto muže a této ženy není francký, ale perský. Podívej se na to!” Podal mi malou podobiznu s dvojitým obrazem, drahokamy lemovaným. Když jsem na něj pohleděl, byl bych téměř vykřikl překvapením. Znal jsem Peršana, jehož podobenku jsem měl před očima. Nebyla to snad nahodilá podobnost; byl to rozhodně a jistě on, totiž Džafar, s nímž jsem se kdysi setkal daleko na americkém Západě. Vedle něho jsem spatřil rozkošný orientální obličej ženy s tajemnýma a hlubokýma tmavýma očima, rtů však chladných, neúprosných, s tajuplnými rysy sfingy, obličej, jenž mě velice upoutal nejen jako člověka, nýbrž i psychologicky. Originál té podobizny nebyl zajisté ženou v harému duševně zanedbanou, byla to rozhodně osoba duševně vynikající. A když jsem bystřeji pohlédl, zpozoroval jsem pod obrazy dva jemné podpisy, vryté do zlatého rámečku. Podpis vrytý pod mužskou podobenkou zněl “Džafar Mirza” a pod vyobrazením ženy “Šahzadeh Khanum Gul”. Měl jsem příležitost vysvětlit, že slovo mirza, stojí-li před jménem, slouží za všeobecný titul, jenž náleží každému vzdělanému muži, zejména učencům, básníkům atd. (např. mirza Šaffy, známý básník); stojí-li však za jménem, že znamená hodnost prince. Blízcí a pokrevní příbuzní perského panovníka se označují slovem Šahzadeh. Stojí-li za tímto označením při osobě ženské slovo khanum, znamená to princeznu. Z toho vysvítá, že můj bývalý spolucestovatel byl princem a že originál druhé podobizny patří princezně, příbuzné perskému

šáhovi. Poněvadž tyto osobnosti byly na obraze spolu, soudil jsem hned, že také obě osoby mají k sobě vztah; ale jaký byl mezi nimi poměr, to jsem ovšem nemohl vypátrat. Z okolnosti, že se proti příkazům islámu dali namalovat, se dalo soudit, že se vymanili z obyčejných mohamedánských názorů, což u Džafara mirzy jako u muže znalého světa nebylo nic divného; pokud však šlo o Šahzadeh khanum, vysvítal tu nepochybně odůvodněný úsudek, že náleží k těm

samostatným ženám, před kterými každý Orientálec cítí na zádech mráz. Mluví-li se už u nás o “emancipované ženě” se zvláštním přízvukem, což teprve v Orientě, kde takový gout hétérogěne - cizorodý vkus - se zatracuje. Kdo už vyspěl tak, aby svrhl tradice i s ohledy a rozbil pouta velice přísně uzavřeného orientálního ženského života, ten zajisté je už vyzbrojen explozivní povahou, nebo má - budiž mi dovoleno, abych tu užil oblíbeného výrazu mého Halefa -rozličné íejotin24 v těle. Odtud i nechuť a odpor Orientálců, nepřejících si, aby klid jejich harému byl proměněn takovou “čerticí” v peklo. Že zde princezně příslušelo jméno Gul, nebylo zrovna nic nápadného a přece jsem si hned vzpomněl na Gul-i-Širaz. Snad to byl následek dojmu, jímž na mne obraz působil. Rysy Sfingy v jejím obličeji velice nasvědčovaly tajemnosti, kterou ve mně vzbudila tajemná “Růže ze Širázu”. J4Množné číslo slova šajtan = ďábel, čert.

Velice rychle prokmitly mi tyto myšlenky hlavou, Halefovi však neušlo, že podobizny mají pro mne víc než obyčejnou přitažlivost. “Pohlížíš prapodivně na ty podobizny, sídi,” podotkl ke mně. “Znáš snad tohoto muže nebo ženu, nebo snad oba dva?” “Mluv potichu,” varoval jsem ho tlumeným hlasem a zastrčil jsem Halefův objev do kapsy. “Sefir o tom nesmí nic vědět.” “Alláh! Vždyť dáváš medailon do kapsy!” šeptal teď opatrněji. “Hodláš si jej ponechat?” “Ano.” “A právě jsi řekl, že tyto věci jsou cizí majetek!” “To jsem ještě neviděl tento obraz.” “Zdá se, že jsi ponížil vznešenost své cti, sídi! Jakpak, abych se i já ponížil a dal se pohnout krásou tohoto náramku?” “To je něco zcela jiného. Tento obraz má velikou důležitost, kterou ti nyní nemohu vysvětlovat. Zde jej nemohu nechat; musím jej vzít s sebou. Zdá se mi také, že souvisí s tajemstvím, jehož vysvětlení jdeme vstříc. Nedopouštím se krádeže, ba ani nepočestnosti, neboť mám k této věci právo, dané mi příkazem opatrnosti a moudrosti. Pojď, odejdeme!” “Kam?” “Dolů k vojákům.” “Sefira necháme zde? ” “Ne; vezmeme ho s sebou.” “A jak to stojí s výplatou, která má oblažit jeho hřbet a potěšit mou duši?” “Máš tak velice naspěch? ” “Ano, velice, sídi! Ani o minutu déle než je nutné si nenechávám, co jinému náleží, tedy ani ne výprask, jenž už dávno měl být jeho vlastnictvím. Musím se ho zbavit, neboť ten slíbený výprask mi kazí všechen klid. Kéž bych jej už měl za sebou!” “Tak si pospěšme, aby ses mohl co možná brzy zbavit tak velikého břemene!” Zavřel jsem truhlici a klíč od ní jsem uschoval. Když jsme pak přistoupili k Sefirovi a záře světla na něj dopadla, zpozoroval jsem na pravé straně v jeho obličeji nabíhající pruh. Byl to následek šlehnutí, kterým mu Halef před chvílí odpověděl na jeho ohavné zlořečení. Odvázali jsme ho od drátěné opony a ponechali mu nohy nespoutané, avšak utáhli jsme mu lokty k zádům tak pevně, že byl docela v naší moci, i když měl nohy volné. Pak jsme šli nahoru. Sefir šel a nezdráhal se, ale také nepronesl ani slova. Zdálo se, jako by se měl udusit ve vzteku v něm planoucím. Když jsme vyšli na světlo dne, jeho obličej se vyjímal zcela jinak, než dole při nedostatečném světle lampičky. Kromě jizvy, kterou už měl na levé tváři a která ho hyzdila, vystupoval teď rychle nabíhající a do tmavá zbarvený pruh na druhé tváři; k tomu dlouhé a rozcuchané vousy, výhružný pohled očí a dolů visící spodní ret. Hrůza mé obešla; zmocnila se mne tělesná i duševní ošklivost, když jsem spatřil tento více než šeredný zjev.

Hodlal jít dolů; poručil jsem mu však, aby usedl, což udělal tiše, ale s takovým pohledem, že by mě jím byl zničil, kdyby to bylo šlo. “Uzavřeme vchod,” řekl jsem Halefovi. “Čím?” tázal se. “Cihlami, které tu leží.” Když to Sefir uslyšel, potupné se zasmál. Odpověděl jsem na ten posměšek: “Je to věc zcela snadná, ovšem pro toho, kdo jí rozumí. Zajisté se pamatuješ, Halefe, na písmo, které jsem Peder-i-Baharatovi vyňal z kapsy a jež jsem mu opět vrátil, když jsem je přečetl.” “Ano, sídi.” “Obsahovalo nákres, vztahující se k tomuto vchodu. Těžko lze uvěřit, jak nesmírně hloupí jsou všichni tito lidé. Ten výkres mi celé tajemství prozradil. Byla na něm udána celá cesta až sem nahoru zcela zevrubně a bylo naznačeno též písmo, podle něhož lze poznat poslední kámen, totiž koncovou cihlu. Bylo to babylónské klínové písmo, které trochu umím číst; proto bylo pro mne snadné zapamatovat si značky tak, že jsem je nemohl zapomenout. Tito lidé nerozumějí však řeči ani jejímu písmu a museli si tedy vypomáhat nákresy. Ta znaménka znějí doslovně - -

ramen ‘a. Illai in tát kabad bad ‘a Illai’. A teď se podívám, který kámen obsahuje ta slova.” Cihly byly tak šikovně položeny v řadě, že stačil jen zběžný pohled, abych příslušný kámen nalezl. Ukázal jsem na něj a pokračoval: “Tuhle jej vidím. Obsahuje znaménka, která mi prozradila neprominutelná a nepochopitelná Peder-i-Baharatova neopatrnost. Ten kámen je poslední, jenž se k ostatním připojí. Z toho vyplývá, že musíme začít cihlami, které jsou na. protější straně.” “Alláh zničiž toho lehkomyslného darebáka,” zaskřípěl mezi zuby Sefir. “A tebe zatratiž až - -” Zbývající slova spolkl, neboť Halef měl už karabáč v ruce a rozpřahoval se k šlehnutí. “Tvé štěstí, že ztW25, který jsi chtěl pronést, uložils k neřádu, jímž je přeplněno tvé nitro!” pravil. “Jinak bych tě byl k tomu bičem přinutil. Mám ti pomoci, effendi, při skládání těch kamenů?” “Nemusíš,” odpověděl jsem. “Tu práci musím provést sám. Pořídím to snáze a také rychleji, než kdybys mi pomáhal.” Pozoroval jsem úhly a kouty vchodu důkladně: byly všude velmi ostré, mnohonásobné a velice nepravidelně rozvedené a tvořily ne přímou čáru, nýbrž rozmanitě klikatou. Podle toho jsem se řídil a vkládal jsem zdola nahoru ty kameny, jež příslušely do klikatin a tak mi nepřišlo zatěžko uzavřít zanedlouho otvor tak, jako bych byl tu práci konal už několikrát. Když jsem pak usadil i poslední kámen, nebyl by nikdo poznal, že se za tímto zdivem tají nějaký 25Mrva, hnůj.

vchod. Jednotlivé cihly se radily k sobě a nad sebe tak dobře, jako by se jich nebyla dotkla lidská ruka od té doby, kdy byla babylónská věž vystavěna. Lidé, kteří tuto chodbu objevili a zařídili toto uzavírání, byli patrně velmi obezřetní a pečlivé pracující dělníci. Jak velice uspokojilo zdařilé provedení této práce mně, tak veliký měl Sefir vztek. Neušlo mi, že pod hustým knírem se mu chvěly rty vnitřním vztekem. Ovšem, byl by rád ulevil přiměřeným způsobem; ale hadži měl stále karabáč pohotově; strach před touto omm es se/o26, jak Halef svůj bič rád nazýval, přinutil Sefira, aby byl tiše.

Nastala chvíle opustit výšinu. Halef kráčel napřed, já vzadu. Sefir kráčel uprostřed. Když jsme přišli k vojákům, povstal novopečený bimbaši z místa, kde seděl a hlásil mi: “Effendi, posel do Hillé odjel už dávno a měl nařízeno, aby si co možná pospíšil. Mohu nařídit, aby sem byli přivedeni koně?” “Ano. Zatím přivedu askariho, jehož jsme v noci vzali s sebou.” “Neměl bych pro něho raději poslat?” “Ne; nenalezli by ho.” Šel jsem sánij protože jsem nechtěl, aby více osob vědělo o místě, kudy jsem se s komorníkem dostal do věže. Když jsem došel k vojákovi, ležel v sypké dolině a spal. Vzbudil jsem ho a nařídil mu, aby šel se mnou. Mnul si oči a lezl, klopýtal a buď po čtyřech nebo po zádech se klouzal dolů za mnou. Úmyslně jsem ho nevedl hned na rovinu, ale tak mezi zbytky zdiva a přes trosky, aby v ospalosti zapomněl směr, a když jsme měli zříceniny za zády a stanuli, pohlížel zpátky, kroutil hlavou a řekl: “Zlá byla tato zpáteční cesta, effendi; cesta v noci byla lepší. Byla však tma, a poněvadž jsem po dlouhou dobu nic neslyšel, usnul jsem. Kde jsme to vlastně byli?” “O tom musíš vědět sám,” odvětil jsem, spokojen, že se mi lest podařila. “Nevím nic. Teď jsme lezli takovou necestou, že bych již nenašel místo, kde jsem spal, i kdybych je chtěl nalézt.” “Nikdo ti nebude ukládat, abys jej nalezl. Neměj starosti a pojdV Když jsme spatřili asakery zdálky, zpozoroval jsem už před tím, že se tam přihodilo něco mimořádného. Zrychlil jsem krok. Spatřili mě a rozestoupili se z kruhu, který tvořili; Halef mi spěchal

vstříc a volal: “Sídi, pomysli si, ten chlap chtěl uškrtit kol agasiho, nynějšího bimbašiho!” “Který chlap? Sefir?” “Ano.” “Jak se o to mohl pokusit? Je přece spoután a má ruku těžce zraněnou!” “S tím zraněním to není tak zlé, jak jsme se domnívali. Pohybuje prsty, aspoň některými, docela dobře.” MMatka slastí.

“A ruce měl spoutané na zádech; podle mého názoru byl docela neschopen takového útoku!” “Ano, effendi, ale v té chvíli je neměl spoutané na zádech!” “Kdepak tedy?” “Měl je volné.” “Hm. Tedy zase jsi jednou prosadil svou? Halefe, Halefe, do smrti už nebudeš jiný, než jakým jsi byl a bohužel jsi dosud!” “Ó, sídi, nepřej si, abych byl jiný. Celým srdcem ti náležím, a kdyby to nemělo být, musel bych ti odepřít veškerou lásku a přátelství, kterými si vzájemně zpříjemňujeme život. Prosím tě, věř mi, že jsem docela takový, jakým mám být. Domníváš-li se, že jsem se dopustil chyby, mýlíš se.” “Zdá se mi, že jsi mu uvolnil ruce!” “Ale jen na okamžik.” “Proč?” “Chtěl jsem se mu za tebe pomstít.” “To nebylo správné. Víš dobře, jaký je můj názor o pomstě a jak ji posuzuji; křesťan nevyhledává mstu.” “Nemluvím o mstě, nýbrž o potrestání.” “Je-li někdo hoden trestu, rozhodnu o tom sám, ne ty. Co jsi tedy chtěl potrestat? ” “Že tě tam ve vězení svázal a spoutal do kozelce. To ti jistě způsobilo bolest, kterou jsem mu také chtěl dát ochutnat. Zajisté připouštíš, že si to zasloužil!” “To přiznávám, jenomže jsi mu neměl tento trest udílet bez mého dovolení.” “Dlouho jsi nepřicházel a tu mně nedalo, abych ho o své vděčnosti co možná nejdříve nepřesvědčil. Proto jsem mu dal ruce rozvázat na zádech a pak jsem ho chtěl svázat zrovna tak, jak on učinil tobě. Byla to myšlenka, kterou musíš schválit, vždyť proti ní nic nemůžeš namítat!” “Tak smýšlíš ty, ne já. Rozvázali jste mu ruce a on použil příležitost k útoku?” “Ovšem. Toho darebáka opustila duševní rozvaha; zapomněl, že mu takové jednání není dovoleno. Bývalý kol agasi a nynější bimbaši řekl mu při rozvazování rukou několik slov, které Sefirovi způsobily špatnou náladu; zabořil mu prsty do krku, povalil ho a stiskl mu všechny žíly na krku, takže jeho obličej nabyl barvy burnet el kastar”, kterým si Evropané při velkých slavnostech prodlužují hlavy do výšky. Bylo nám úzko o napadeného, kterého opouštěl pohodlný dech zemského živobytí, neboť Sefir na něm visel jako písečná blecha, která se zažere do holého palce ubohého poutníka. Ačkoli měl zraněnou ruku, bylo třeba síly několika mužů, aby ho odtrhli. Rozumí se, že byl ihned spoután tak, jak jsem zamýšlel; ale výrazy, které pronášel, ti nemohu opakovat, neboť zahrnovaly taková rouhání proti Alláhovi a takové urážky našich lidí, že bych “Válcovitý klobouk, cylindr.

se také rouhal a urážel, kdybych je měl opakovat. Dosud nadává zplna hrdla. Slyšíš? Pojď se mnou k němu! Doufám, že mi dovolíš, abych mu už jednou vysvětlil své stanovisko, a to na tom cituplném místě, na němž zpravidla sedává. Už je nejvyšší čas, aby se dozvěděl, že ony pocity jsou nejpříjemnější tehdy, když jejich přítomnost na pravém místě pocítí nejpádněji!” Energicky rozkládal rukama, aby vysvětlil hluboce blahovolný smysl svých slov, a šel pak za mnou k místu, kde ležel Sefir. Zlostník byl spoután do kozelce, a to tak, že by každý myslel, že nemůže popadat dech, ale přesto řval jako by ho na vidle brali, bez ustání, a pronášel kletby a hrozby, jaké nikdo nemohl snést, nehledě ani k tomu, že hrozby pronášené ve stavu tak bezmocném byly nejsměšnější. Když mě spatřil, zvýšil hlas, až mu selhával, a vítal mě kletbami, vzbuzujícími, mírně řečeno, hnus. Slina mu stékala přes rty; podlité oči přispívaly k tomu, aby jeho beztak protivnému obličeji přidávaly výraz nejen zvířecí, ale dobytčí; to už nebyl člověk, nýbrž nízká kreatura, s níž se nedalo

jednat lidsky. “Halefe, přilož, dokud neumlkne!” zvolal jsem v rozhořčení. “Hamdulillah!” odvětil hadži. “Přece jednou, sídi, dostáváš rozum! Tvůj rozkaz je mi nadpozemskou slastí. Nikdy ještě nebylo tvému rozkazu vyhověno s větší rozkoší jako teď. Rozšlehám mu nit jeho řeči tak, že hadry z ní létající neshledá ani s nejdokonalejší noddanou28.” Sotva dořekl, práskaly jeho rány tak hustě a silně, že viník jen kničel, ale Halef neustal dříve, pokud i kničení nepřestalo. Pak, hlade láskyplně karabáč, tázal se mne Halef: “Mám pokračovat v tomto přesvědčujícím vysvětlení, sídi?” “Stačí to!” “Ale jen zatím, pro nynějšek, to si vyprošuji!” “A já o to neprosím, ale vyžaduji to!” dokládal Ahmud Mahuli. “Pohleď jen, effendi, jak vypadám! Ten zloduch si docela opravdově umínil uškrtit mé. Byl jsem pod ním jako beránek v drápech zuřivého pardála, a kdyby to nebylo důvodem, aby se s ním naložilo co nejpřísněji, zasloužil by, aby byl utlučen až k

smrti za své rouhavé řeči proti Alláhovi i proti lidem.” Při těch slovech ukázal na vyrvané vlasy, na roztrhanou uniformu a na svůj rozdrásaný krk. “Kéž by se mi bylo podařilo zadávit tě, ničemný přisluhovači prokletého franckého psa!” syčel Sefir. Vtom se již Halef rozpřáhl, udělil mu několik šlehů a utrhl se na něj: “Budeš mlčet, duše zlolajná?

Nestrpíme taková slova!” Ačkoliv se bolestí svíjel, zařval na něho Sefir: “Nemáš mi co poroučet! Jsi smradlavý pes, jímž opovrhuji a patříš i se svým třikrát zatraceným effendim tam, kde hnijí mrchy!” 28Dalekohled.

Halef opět vztyčil karabáč. Zadržel jsem ho a řekl: “Počkej! Snad se osvědčí dobré slovo spíše než hněv; pokusím se o to.” “Pokus se, nic proti tomu nenamítám; pokus se!” volal Sefir s potupným smíchem. “Ano, pokusím se, nehledě k tvému posměchu, ne snad k vůli tobě, ale k vůli sobě. Vím sice, že každé slovo vyjde naprázdno; nebudu si pak aspoň vytýkat, že jsem něco k spáse tvé duše zanedbal.” “K spáse mé duše? Co je ti po mé duši, ty pse? Ať se dostane, kam chce, mně je to jedno a tobě do toho nic není! S hloupými řečmi o spáse duše u mne nepořídíš! Mohamed ani tvůj Kristus mne svou spásou neošálí! Jaká spása? Po smrti je po všem!” “Jsi zaslepený člověk, jemuž - -” “Po všem!” opakoval, vskočiv mi do řeči. “- - - zaslepený jsi,” pokračoval jsem, “a musím - - -” “Po všem, nadobro po všem!” řval dál. “- - - musím ti vyslovit soustrast - -” “Po všem, po všem, po všem!” řval co mohl nejsilněji. “A to je štěstím pro tebe, ty nejopovrženější ze všech psů! Kvůli tobě bych chtěl, aby tomu tak nebylo. Měl bys být zatracen tak, jako dosud ještě nikdo nebyl zatracen. Tobě by se muselo na onom světě dostat - - -” Další jeho kletby nelze popsat. Když jsem dovolil, aby je na mne vychrlil, uznal jsem, že by bylo nejen neprospěšné, ale přímo směšné, kdybych mu věnoval i jen zrnko politování. Když pak vychrlil všechnu zuřivost, plival po mně a po Halefovi a po všech nejblíže stojících a končil slovy: “Tak jako teď ať jste popliváni a opovrženi od všech lidí a na věky! Seznal jsi teď mé mínění úplně a můžeš přednést své vrnění; neřeknu už k tomu ani slovíčko.” “Nic, docela nic ti nebudu přednášet, ale kdo bude sténat, budeš ty, ne já. Mluvil jsi o mukách, jimž neujdu; kde jsou? Kde jsi je nechal? Řekl jsem ti však, že s úsvitem dne ti nastane soud; naplnilo se mé slovo, jemuž ses vysmál. Předpověděl jsem ti ještě něco víc, co nepotřebuji opakovat. Vyčkejme večera! Nyní s tebou bude jednáno podle tvých názorů; po smrti je po všem. Není-li pro tebe trest na onom světě, nesmíme v tomto životě zameškat ani okamžik příležitosti, aby se ti dostalo, co jsi zasloužil. Nyní se tě ptám, kde jsou mrtvoly zavražděných členů karavany piškhidmet bašiho?” Neodpověděl a nedal odpověď ani tehdy, když jsem otázku dvakrát opakoval. Obrátil jsem se se stejnou otázkou k zajatým Ghasai-Beduínům, ale rovněž bez výsledku. Proto jsem oslovil pouze jednoho z nich, a to muže, jehož jsem považoval za jejich náčelníka, poněvadž při odhadování kořisti vedl hlavní slovo a také peníze přijímal. Ale i ten místo odpovědi jen potupně zkřivil obličej. “Však té přivedu k řeči karabáčem!” pohrozil jsem mu.

“Opovaž se!” zvolal. “Jsme nezávislí Beduíni a nikdo z nás nesmí být tlučen! Jsme počestní lidé a nevíme ani, proč jsme byli zajati a spoutáni!” “Počestní lidé? Proto jste se vydávali za Solaib-Araby! A proto jste seděli tam při ohni a handrkovali se o každý piastr své vražednické mzdy?” “To je lež!” “Na vlastní oči jsem to viděl a slyšel; to stačí!

Pověz, kde jsou mrtvoly?” “Nevím o žádných! Jsou-li nějaké, vyhledej si je sám!” Podle jeho posměšného vzezření jsem mohl usoudit, že je nenajdu. Přesto jsem odvětil: “Dokáži ti, že bude snadné je nalézt, ale pak tě přece přinutím, abys řekl, kam byly odklizeny. Bič ti rozváže jazyk.” “Jen to zkus. Celý můj kmen tě přepadne, a za každou ránu jich dostaneš sto!” “Poruč ho zmrskat a dej mu jich nasázet nepočítaných!” vybízel mě bimbaši. “Předem však dovol, ať Sefir dostane, co mu náleží!” “Proti tomu nic nenamítám, doufám však, že zachováte podmínku, kterou vám musím dát.” “Vyslov ji!” “Dejte mu, kolik chcete, ale ne smrtelných! Musíme ho odevzdat pašovi. Jsem přesvědčen, že by ti odřekl potvrzení tvého povýšení, a možná, že by tě i degradoval, kdyby Sefira spatřil mrtvého a ne živého!” Tato výstraha měla za účel, aby se přísnost neobrátila v ukrutnost, což by se snadno mohlo stát. Důstojník mě neváhal ujistit: “V té věci neměj starost, effendi! Toto lotra utlouci by bylo nezaslouženým dobrodiním. Zaslouží si delší trest. Pamatuješ se však, že žádal pro tebe baštonádu v mehkeme; zato ať ji dostane sám, a to pořádnou! Zajisté to dovolíš?” “Ano.” “Pouze baštonádu?” tázal se Halef. “Měl jsem za to, že si s ním promluví můj karabáč! Tím, že nařizuješ baštonádu, připravuješ mě, sídi, o požitek, jímž bych mu ukázal, jak vroucně lnou mé city k jeho cituplné pokožce!” Vzal jsem ho za ruku, odvedl ho stranou a tázal jsem se: “Pověz mi, milý Halefe, jak se jmenuje největší a nejslavnější kmen Beduínů, pokud až sahají štěpní květy?” “Je to veliký kmen Šammarů,” odvětil. “Víš to zrovna tak dobře, jako já; proč se ptáš?” “A která jeho část nejvíce vyniká? ” “To jsou moji Haddedihnové.” “A jsi jejich nejvyšší šejk?” “Ovšem!” “Jsi tedy nejslavnější a nejpřednější muž celého kmene Šammarů? ” “To si myslím! O tom není přece pochybnosti!”

“Zastupuješ tedy svou ctí i svou osobou ten velký kmen i jeho čest?” “Zajisté!” “A ctí anebo hanobí každého Šammara i každého Haddedihna ti, co konáš sám?” “Ovšem.” “Co bys udělal, kdyby někdo prohlašoval všechny Šammary a Haddedihny za rasy a katy? ” “Okamžitě by měl můj nůž mezi žebry!” “Tedy to udělej!” “Co? - - Jak? - - Komu? - -” tázal se. “Sám sobě!” “Sám - - sobě - - -?” “Ovšem, neboť jsi jako představitel cti celého svého kmene prohlásil, že bys prováděl rasovské a katovské řemeslo na Sefirovi.” Pohleděl na mne s úžasem. Prve odpovídal na všechny mé otázky s hrdým sebevědomím; nyní však podstatně změnil hlas, když řekl: “Sídi, tys velice nebezpečný, k svému věrnému Halefovi člověk docela špatný!” “Jakto?” “Opět jsi mě jednou napadl v týle a zajal. Proč raději na mne neútočíš zpředu poctivě a upřímně?” “Poněvadž “šířka tvého rozumu,” o níž tak rád hovoříš, je vpředu prostornější, než vzadu.” “Tak! Tím přiznáváš, že se neodvažuješ na přední polovici mé moudrosti, poněvadž se jí obáváš. To by mě

vlastně mělo těšit; ale tu radost mi maříš vědomím, že nejednáš se mnou poctivě. Ptám se tě však přímo: slíbil jsi mi, že

smím Sefira vyplatit karabáčem? ” “Ano, slíbil.” “A teď nechceš o svém slibu nic vědět? ” “Dostál jsem mu!” “Cože? - - Opravdu? - - Chtěl bys snad - -?” “Ano. Dostal už od tebe karabáčem nebo ne?” “Hm. Nikdo mu to už nevezme!” “K čemu jsou tedy tvé výčitky?” Halef s politováním odpověděl: “Ó, sídi, kdybys věděl, jak velikou jsi mi způsobil bolest a zklamání! Měl jsem za to, že přece jednou si budu moci podle chuti zamávat karabáčem, a ejhle, teď abych se spokojil několika ubohými šlehy, jež mé srdce zcela neukojí, ale spíše jen v něm ještě vzbudí mnohem větší hlad! Budou-li tvé veliké sliby docházet tak malého splnění, musím tě považovat za sice veliký, ale prázdný vak, s nímž se nedá nic pořídit. Není to poprvé, že dáváš závoru na přátelské pohyby mého biče tím, že mě odkazuješ na vyvýšenost a čest. Copak je čest

pouze k tomu, aby zamezovala právo ke karabáči? Jako má ruka přísluší k mému tělu, tak přísluší i můj karabáč k mé ruce; je to příslušenství mé bytosti. A jemu také náleží čest, která je zároveň mou ctí. Jak bych se mohl zneuctít, když bych použil biče? ” “Tvůj úsudek je chybný, poněvadž vychází z chybných předpokladů.” “Mýlíš se, sídi, neboť můj úsudek je, že Sefir má dostat rány a žádné předpoklady. ” “Tímto tvým uvažováním se již stává šířka tvého rozumu tak úzkou, že mizí nadobro. Nehádejme se však a rozhodněme věc zkrátka: považuj eš-li za své právo, že smíš Sefirovi napráskat, nechci ti je brát. Napráskej mu! Ale pak se nediv, nebudu-li tě už považovat za svého cfcofctfca29, nýbrž pouze za dželda30, jenž nemá místo v mém srdci a který v mých očích je bezcitným nástrojem zákona. Odcházím!” Odvrátil jsem se od něho. “Kam jdeš, sídi? ” tázal se rychle, vykročil za mnou a chytil mne za rameno. “Hodlám pátrat po mrtvolách zavražděných lidí. Je to povinnost úcty k mrtvým a ne dílo katovské.” “Vezmi mě s sebou! Musíme dokázat Sefirovi i Ghasaiům, že nepotřebujeme jejich radu, ale že jsme sami dost chytří, abychom se dověděli to, co chceme vědět. Pohledl Zastrkuji karabáč za opasek a zříkám se úmyslu dát Peršanovi vysvědčení jeho zlotřilosti na záda. Bývalý kol agasi a nynější bimbaši se už postará, aby se mu jich nedostalo méně, než kolik mu náleží.” “Takto jednáš správně!” pochválil jsem ho. “Nyní jsi vlastně tím, kým máš být.” “Za koho mě tedy považuješ?” “Jsi hadži Halef Omar ben hadži Abul Abbas ibn hadži Davud al Gossarah, přední šejk Haddedihnů velikého kmene Šammarů.” Tu se jeho postavička vztyčila co možná nejvýše, zářící oči se zaleskly a on řekl: “Ano, tím jsem! Jsem nejvyšší vládce svých výtečných a milých Haddedihnů, kteří mne tak poslouchají, jak ani Turci neposlouchají svého padišáha, ani Peršané svého šáh-in-šáha. Nezaměním s nikým na světě; bič mi slouží za žezlo, ne k práci kata. Čím slavnější muž, tím méně potřebuje vládnout karabáčem! Půjdu s tebou, poněvadž jsi slavný jako já!” Sdělil jsem bimbašimu, že odjedeme, že se však brzy navrátíme; zatím že si může “výpraskem pohovořit” se Sefirem. Potom jsme vsedli na koně a odjeli jsme, abychom nalezli místo, kde byli ubiti Peršané. Napadlo mě sice, že bych se mohl zeptat piškhidmet bašiho, nicméně nechtěl jsem už s tím nevděčníkem jednat a raději jsem se zřekl jeho výpovědi nebo dokonce jeho doprovodu. Ostatně sotva by mi mohl dát určitou zprávu, “Přítel. 3°Kat.

neboť neznal krajinu; vše se přihodilo v noci a byla tma, když došel sem a byl přepaden; kam byly mrtvoly odklizeny, na to by asi sotva byl odpověděl, stejně jako na jiné otázky. Usoudil jsem za nejlepší spoléhat sám na sebe. Jeli jsme severním směrem, odkud jsme přišli a klusali jsme podél zřícenin. Neustále jsme pozorovali půdu, abychom objevili případné stopy. Brzy jsem uviděl naše stopy a také jiné, ale ne ty, po nichž jsem pátral. Zahnuli jsme pak na východ, přejeli jsme stopy podloudníků, směřující od průplavu a nalezli stopy karavany piškhidmet bašiho. Teď jsem poznal, že nebyla přepadena zde na severu, nýbrž jižně od našeho nynějšího tábořiště. Sefir převedl karavanu přes místo, pod nímž se rozkládaly podzemní místnosti; byl by býval jednal velmi neprozřetelně, kdyby ji byl přepadl zrovna tam, protože věděl, že vždycky nějaké známky boje zůstanou. Obrátili jsme se a jeli zpět. Když jsme se blížili k tábořišti, volal na nás vůdce Beduínů posměšně: “Nu, kde jsou zavraždění, po nichž pátráte? Vaše chytrost je snad už objevila?” Ten člověk neuhodl náš úmysl a domníval se, že teď po bezvýsledné jízdě sestoupíme s koní a vzdáme se pátrání. Nedal jsem mu odpověď; ale malému hadžimu nedalo, aby mlčel. Když jsme jeli okolo něho, pohrozil mu: “Přicházíme jen, abychom ti sdělili, že po našem návratu dostaneš pět ran na chodidla za každou mrtvolu, kterou najdeme!” Bylo tomu tak, jak jsem usoudil. Stopy karavany šly odtud dále a sloučily se s těmi, které zanechali vracející se loupežníci. Pak asi po pěti minutách cesty zmizely a my stáli na místě prosáklém krví. Byly tu otisky nohou a kopyt, ale půda nebyla tak rozdupána a rozryta, jak se pravidelně stává při boji. Peršané se dali téměř bez odporu popravit; byli to lidé bez zmužilosti jako jejich pán, který se tak rád vydával za velmi statečného bojovníka. Toto místo se prostíralo asi na dvě

stě metrů od příkře vystupujících zřícenin, a odtud vedly k nim stopy. Stopy se vyznačovaly hlubokými otisky, takže jsem neváhal Halefovi potvrdit: “Mrtvoly byly odklizeny tam za ty zdi.” “Podle čeho tak soudíš?” otázal se. “Půjdeš-li odtud bez břemene, tvé stopy budou mělčí, než tyto. šlépěje jsou proto hlubší, poněvadž mrtvoly byly přenášeny.” “Najdeme je?” “Zajisté. Lidská těla nejsou duchové, aby se beze stopy objevila a zmizela. Pojď!” Když jsme dospěli k označenému místu, spatřili jsme, že stopy přestaly u nahromaděných cihel; tato hromada nebyla sice tak veliká, byla však narovnána vysoko, také se neskládala z jednotlivých cihel, nýbrž z kamenů spojovaných asfaltem. Z větší vzdálenosti jsme ji prve nemohli rozeznat od zdi. Sestoupili jsme z koní, odstranili jen několik slepenců a už jsme objevili široký otvor, avšak jen na půl muže vysoký, jenž směřoval šikmo do podzemí. Vlezl jsem

do něho a záhy jsem ucítil těžký vzduch podzemí a s ním i svérázný, zvláštní puch, jenž prozrazuje tlení, i kdyby byla smrt nastala teprve před několika málo hodinami. Sunul jsem se níž a níž, obezřetně šátral rukama na všechny strany a zpozoroval jsem, že strop nade mnou zachovává vodorovný směr, půda že se však snižuje a že tedy i chodba, v níž jsem byl, se stává ponenáhlu prostornější. Postupoval jsem po písku; stěny a strop byly hladké; mezi jednotlivými kameny jsem nenahmatal štěrbiny. Nasvědčovala-li tato okolnost asfaltové vrstvě, bývala chodba nejspíše

vodovodem, do něhož přicházela voda z bývalého řečiště Eufratu. Pískem, západními větry sem navátým, se ponenáhlu půda zvenčí zvýšila a ústí kanálu jím bylo také zaneseno. Takto jsem si vysvětloval písek uvnitř; čím dále jsem přicházel, tím víc písku ubývalo, až jsem už nemusel lézt, mohl jsem kráčet přímo. Urazil jsem tak asi čtyřicet metrů

cesty, když písek přestal a stál jsem na hladké ozokeritové půdě. Zde jsem zakopl o předmět. Shýbl jsem se, a tu jsem

pocítil pod prsty lidské tělo, neoblečené, úplně nahé. Vtom mi napadlo, že mám v kapse svíčku a také sirky. Rozžal jsem ji a spatřil v slabém světle jedenáct Peršanů, ležících vedle sebe i na sobě; neponechali jim ani jediný kousek šatů. Mám tuhou přirozenost, přece však doznávám, že mne obešel mráz. Dějiny tohoto místa k tomu ještě přispěly. Stál jsem tu v zasypaném kanálu babylónské věže před nahými a krvavými pozůstatky, které při nedostatečném světle poskytovaly hrůzný pohled jak utkvělýma a zlomenýma očima, tak zejícími ranami. Kmitavé světlo mne klamalo strašidelnými pohyby, neznámý díl kanálu na straně za zavražděnými se mi zdál být oživen tisíci stínovými bytostmi mezi sebou poskakujícími a tančícími. K tomu ten těžký, tísnivý zápach plesniviny, který se proměňoval v zápach mrtvolný, čím více jsem se přibližoval. Tento zápach asi neměl původ v mrtvolách Peršanů, kteří ještě do nedávná byli živi a zdrávi.

Musel jsem vědět, co je příčinou, i přešel jsem přes mrtvoly, poněvadž vedle nich nebylo místo, a postoupil jsem dále. Záhy jsem zpozoroval, že jsem v hromadné kryptě. Bylo tu hojně lebek, kostí a jiných zbytků; při každém kroku jsem na ně přicházel, až jsem došel k místu, kde strop byl zřícen a kde se nedalo jít dále; tedy jsem se vrátil. Ghasaiové sem odklidili své oběti; znali tuto strašnou kostnici a podle všeho byli tu už nejednou, aby tomuto tajemnému místu svěřili stopy a důkazy svých ohavných skutků. Teď jsem si opravdu umínil, že se Haléřová hrozba uskuteční. Když mě po nějaké době Halef spatřil vystupovat z tmavého otvoru, ulekl se a tázal se: “Jak to vypadáš, sídi? Kdybys neměl obličej sluncem osmahlý, řekl bych, že jsi bledý jako mrtvola. Nalezl jsi zavražděné? ” “Ano.” “Tedy ses jich bál?”

“Bál? Ne! Nebojím se mrtvých, na jejichž smrti nemám vinu. Jen strašlivý zápach, jenž tam panuje, zavinil, že špatně vypadám.” “Co jsi objevil? - Vypravuj!” “Teďnení kdy. Musím hned k Beduínům, abych ti připravil velikou radost.” “Jakou?” “Neptej se a pojdi” Vsedli jsme na koně a jeli jsme k tábořišti. Starý Ghasai byl asi úplně přesvědčen o marnosti našeho pátrání, neboť sotva jsem opustil sedlo, tázal se s úsměškem: “Vedl vás Alláh pravou cestou? Tvůj obličej je tak veselý a šťastný, že se už těším na výplatu!” Neodpověděl jsem mu, ale obrátil se na Halefa a tázal jsem se: “Kolik ran jsi mu přislíbil?” “Pět za každého nebožtíka, celkem tedy pětapadesát!” odvětil hadži. “Ať je má, a to hned. A po něm každý jeho muž třicet; ať jim chodidla popraskají!” Vtom na mne starý štěkl: “Neopovažuj se dotknout se nás! Kde jsou mrtvoly, z jejichž zavraždění nás obviňujete? - Ukaž nám je!” “Nalezli jsem je tam ve zříceninách u pozůstatků těch, které jste už odpravili předtím!” odpověděl jsem mu. “Tvá prokletá huba je rodištěm lží a tvůj bláznivý mozek je sídlem - - -” Nedomluvil. Přerušil svá slova velmi hlasitým výkřikem, neboť jsem podlehl rozhorlení, které jsem nemohl zkrotit, vyrval jsem Halefovi bič z opasku a vyťal jsem nestydovi takový šleh přes obličej, že mu krev stékala po obou stranách. “Hamdulillah, effendi nabyl moudrosti!” zajásal Halef. “Je jen jediná řeč, kterou lze jednat s takovými drzouny; je to řeč karabáče, řeč zřetelnější, přesvědčivá a také působivější, než kterékoli nářečí. Sídi, od té doby, co jsem tě poznal, jsi teď promluvil nejkrásnější slovo; v něm spočívá pravá moudrost, přesahující veškerou učenost a všeliké umění na světě! Mám převzít pokračování tvého blahodárného začátku?” “Ano. Zde máš svůj odznak moci,” odpověděl jsem, odevzdávaje mu bič. “Nesouhlasím s hrubými tresty, ale tito psi zasloužili víc, než aby jim byly kůže rozšvihány. Starý dostane svých pětapadesát a každý z ostatních po třiceti, a opováží-li se některý z nich odvolávat se na to, že jako nezávislý Beduín nesmí být bit, začnete znovu od začátku. Slyšel jsi, Halefe?” “Zda jsem slyšel, sídi?

Slyšel jsem tak zřetelně, jako bys mi to byl do uší natroubil nafirou31 deset mil dlouhou, a zurnou32 ještě dvacetkrát delší! Uvidíš, jak zevrubně tvému přání vyhovím!” “Nechci to vidět; vydám se zatím vstříc pašovi.” 31Trubka.

32Pozoun.

“To je škoda, věčná škoda! Vím ovšem, že dovedeš takové tresty předepsat, ale abys byl při tom, to ne! Můžeš se však klidně vydat na cestu, neboť provedení trestu spočívá v nejspolehlivějších rukou!” O pravdivosti těch slov jsem byl právě tak přesvědčen, jako o tom, že bimbaši v naší nepřítomnosti obsloužil znamenitě Sefira. Darebák asi už pociťoval, čemu dříve nechtěl věřit; počátek jemu předpovězeného soudu. Ahmud Mahuli se snad domníval, že je mi ztrestaného Peršana líto, poněvadž se mě tázal: “Velice vážný a přísný je tvůj obličej, effendi. Myslíš snad, že jsme mu udělili baštonádu příliš štědrou?” “Ne, bimbaši, to si nemyslím; ale vidím-li někoho, jenž se sice nazývá člověkem, ale není jím, bolestně to pociťuji. Pohleď jen na něho! Je také stvořen, aby byl obrazem božím; ale jak znetvořený je ten obraz všemohoucí a věčné lásky! Ani nejnižší a nejohyzdnější zvíře nepůsobí takovou, ošklivost, jako taková protivná bytost, a přece také byla povolána, aby měla podíl na spáse.” “Té nedojde nikdy, nikdy! Však jsi slyšel slova jeho úst, při nichž tě zrovna tak bolelo srdce, jako mě; ale když jste nebyli přítomni a když jsme ho připravili k baštonádě, uslyšeli jsme řeči, jaké nepřenášejí ani zatracenci v pekle. Ten muž nemá nárok na spasení; je ztracen. Slyšel-h jsem dobře, hodláš nyní vyjet vstříc pašovi?” “Ano. Nechci přihlížet k opětné výplatě.” “Zpravíš ho o tom, co se tu dnes v noci udalo?” “Ano.” “Tedy tě prosím, abys i na mne laskavě pamatoval.” “S radostí!” “Smím z toho soudit, že jsi se mnou byl spokojen?” “Zachoval ses jako statečný, obezřetný a spolehlivý voják, a těší mě velice, že to pašovi mohu říci.” “Dík Alláhovi a tobě také! Smím projevit myšlenku, která mi tane na mysli?” “Vyslov ji směle!” “Stále jsem se přičiňoval, abych dostál svým povinnostem a abych byl dobrýmčlověkem; to mi bylo nejednou těžké, velmi těžké, zejména když jsem pozoroval, že mi ta snaha přináší škodu, kdežto jiní, kteří nedbali o milost Alláhovu, docházeli zřetele a rychle postupovali. Nezbylo mi, než bojovat neustále se srdcem a chudobou, a nakonec jsem se smířil s tím, že je mi souzeno, abych kráčel světem v smutné společnosti nesplněných tužeb. Jsi křesťan a nebudeš tedy uražen, řeknu-li ti, že je mi přímo odporné učení kismetu. K nepřetržení pevnými pouty váže člověka na těle i na duši; drží ho pevně na místě, kam jej uvrhl. Může prosit, žádat, škemrat po lepším; může se starat, tvořit a pracovat ze všech sil, nic mu to nepomůže a neprospěje; leží na zemi a nemůže vstát, poněvadž ho tlačí pěst železných drápů v týle. Tu odumírají ponenáhlu všechny touhy i naděje; důvěra v sebe a v lepší časy mizejí, a člověk je podroben

jako figury fcaro gez ojunu33, připevněné na pevných drátech. Člověk je krátce řečeno - mrtev! Můžeš se do takového stavu vmyslit, effendi?” “Velice dobře.” “Takovým stínem, takovou figurou jsem byl až dodnes. Cítil jsem pěst, tlačící mě k zemi, a nemohl jsem proti ní nic svést. Uzavřel jsem se všemu životu a pochoval v nitru každou touhu a každé přání. Věděl jsem, že pro mne není žádné důvěry, žádné naděje, žádného doufání, žádného účelu, žádného cíle. Tu jsi přišel ty, a hle, najednou a neočekávané se všechno změnilo. Ve mně vzešlo slunce, a tisíce květů a květin s ním

rozpučelo. Pociťuji, že nejsem mrtev, nýbrž že žiji. Vysvobodil jsi mě z otroctví; ty - - ó, efFendi, nevím, jak bych se vyslovil; nejraději bych řekl, že jsi můj kismet udolal a mě z něho navždy vyprostil. Je snad hříchem, smýšlím-li tak a mluvím-li tak?” “Ne. Není kismet! Alláh není tyran, který drtí své poddané, je to láskyplný otec, jenž nechce mít otroky, nýbrž dítky, které dobrovolně a s radostí chodí po jeho cestách.” “Učí tak tvá víra, effendi?” “Ano.” “Jsou tedy vaši věřící šťastnější než my! Musím se ti přiznat, prosím však, abys mi věřil, že ti nechci pochlebovat. Pomysli na dalekou zemi na jihu, kde jsou samí černoši! Zdržuješ se tam mnoho let a za tu dobu jsi zčernal také. Žiješ tam jako černoch, jíš a piješ jako černoch; smýšlíš a cítíš jako černoch; hluboko však v tvém nitru tkví vědomí, že k těmto černochům nepatříš, tkví tam touha po vysvobození z toho černošství, z té temnoty. Tu najednou přijde běloch. Všechno všude se mu diví, nemůže ho pochopit, podivují se jeho barvě, postavě, chůzi, hlasu, slovům. Ty však ho pochopíš hned. Oblíbíš si ho na první pohled; tvé srdce mu bije vstříc a jsi zajat radostí, že tě mezi všemi poznává a že lne více k tobě než k ostatním. Pociťuješ, že patříš k němu, že ti přinesl štěstí, a pak se naučíš myslet a cítit, jak myslí a cítí on. Po hluboké a těžké stísněnosti vydychuješ volněji. Duší ti táhne vánek života i netušené jaro, obrovsky se teď naplní vše, co jako skrytá touha ovládalo tvé nitro. Effendi, chápeš, co tím míním?” “Ano.” “Tak bylo mně, když jsem tě spatřil a rozmlouval s tebou. Tím bělochem jsi ty. Uvažoval jsem a tázal se sám sebe, odkud ten dojem, jímž jsi na mne působil. Neznám ani tvou víru, ani tvůj národ, ani tvou vlast. Snad ani nejsi jako ostatní Frankové, o kterých jsem slýchal, jsi snad jiné přirozenosti než ostatní lidé, ale nemohu upřít, že tvé oko, hlas i řeč, že tvé svobodné a nebojácné chování a vystupování musí být živeno a ovládáno vírou, která naplňuje nejen tvé srdce, ale také z tebe vyzařuje jako světlo funusu34. Je tomu tak nebo není?” 33Stínové hry. 34Maják.

“Nu, pravdou je, že islám své vyznavače zotročuje a zatemňuje, křesťanství pak že je náboženstvím svobody a lásky.

Každý věřící křesťan jedná tak, jak jsem jednal já s tebou. Takovými, jak popisuješ mě, jsou praví křesťané; na mně

není nic křesťanštějšího. A když jsi mi líčil sebe a své nitro, tu jsi věrně popsal vlastně každého myslícího muslima. Zde světlo, tam temnota; zde láska, tam útisk; zde právo, tam křivda, zde svoboda, tam otroctví! Vzešlo-li opravdu v tvé duši jaro, přeji ti z celého srdce, aby v tobě již zůstalo.” “Ó, sídi, kdybys tak měl kdy, abys mi dal poznat svou víru!” “To bohužel nemám; ale jakmile přijdu do Bagdádu, pošlu ti kitab el ad edž Šedid35. Obsah té knihy bude ohněm tvým očím a světlem na tvých cestách.” “Děkuji ti, effendi! Jak dlouho se zdržíš v Hillé?” “Možná, že odjedeme už dnes, možná až zítra.” “Zůstanete-li do zítřka, velice tě prosím, abys byl večer mým hostem. Jsem sice chudý a nemohu ti nic nabídnout, ale tím více mohu tebou získat. Rád bych si s tebou pohovořil o tvém náboženství lásky a světla. Prokážeš mi tuto velkou laskavost?” “Velice rád. I kdybychom mohli odjet už dnes, zůstanu až do zítřka, abych mohl vyhovět tvému přání.” “Činíš mne šťastným, effendi. Prokazuješ mi dobrodiní, jež ti Alláh odplatí! Dovol, abych ti za to stiskl ruku.” Chopil se jí a tiskl ji tak silně, že to až zabolelo. Pak se opět obrátil k svým lidem, jímž Halef právě udílel pokyny k ustanovené baštonádě. Nechtěl jsem být účastníkem a odjel jsem. Jakou jsem měl radost z Ahmuda Mahuliho! Náš Spasitel řekl po velikém zátahu ryb svému učedníku Petrovi: “Ode dneška budeš lidi lovit!” Jak těžký úřad byl tímto slovem svěřen velkému rybáři, ale jak snadné je podle okolností pro pravého křesťana, aby také sám vykonal část toho vznešeného poslání! Není jen povinností, nýbrž i potřebou člověka rozprostírat síť lásky. Není třeba nic víc, než poslouchat hlasu srdce; požehnání dává Bůh. Takové myšlenky mě doprovázely na cestě. Když jsem cválal asi hodinu, přijížděla mi vstříc tlupa jezdců. Byl to pasa ve společnosti několika důstojníků a posla, kterého jsme pro něho poslali. Když jsme se střetli, podal mi ruku, pokývl hlavou a s úsměvem podotkl: “Jak slyším, meh jste úspěch. Hned jsem také vsedl na koně, abych vyhověl vašemu přání.” “Je to větší úspěch, než excelence tuší,” odpověděl jsem. “Jenom proto jsem si dovolil vyžádat si vaši přítomnost.” “Přicházím rád. Poměry v Hillé pokročily tak, že jsem se na několik hodin mohl vzdálit. Odbylo se vše hladce?” “Když ne úplně hladce, přece jen k mé úplné spokojenosti. Zajali jsme celou společnost.” 35Nový zákon.

“Také Peršana, kterého nazýváte Sefirem?” “Ano.” “U něho však záleží především na tom, abychom se nezmocnili pouze jeho, nýbrž i potřebných důkazů!” “Těch máme víc než dost!” “Právoplatných a nezvratných? ” “Tak

přesvědčivých, že se mu už dostalo baštonády.” “Dovolil jste, aby byl bit? Kdybyste to nebyl vy, tázal bych se, kdo vám dal k tomu právo.” “Přiznávám zároveň, že když jsem odjížděl, připravovalo se k baštonádě všech patnáct zajatých loupežníků.” “Hned patnáct osob? A bez soudního rozkazu nebo svolení? Milý příteli, jak to zodpovíte?” “Mám se zodpovídat? Excelence, nejsme přece v Istanbulu, nebo dokonce v některém západoevropském sídelním městě. Jsme mezi loupežníky a vrahy, uprostřed obyvatelstva, které nedbá íertoťu36 a mul teka el buhur37 a jedná podle svých zvyklostí; oko za oko, krev za krev! Soudní rozkaz nebo svolení? Jak soudí zdejší soudcové, víte zrovna tak dobře jako já. Vaše přítomnost přece platí těm hrozným poměrům! A zda to mohu zodpovídat?” Uhodil jsem rukou na zbraň a řekl jsem: “Zde je odpovědnost. Kdo ji chce mít, může ji žádat a dostane ji! Dýchám-li v ovzduší plném ohavnosti a zločinů a zjednám-li si trochu zdravého vzduchu, abych v něm bídně nezahynul, ať přijdou zástupci zákona, kteří zavinili tento mor, tuto zkázu, ať mě volají k zodpovědnosti. Obsloužím je, že budou více než spokojeni!” “Nononono,” zasmál se.

“Vždyť hrozíte přímo pěstmi! Skoro mě pojímá úzkost a strach, kamaráde. Ale upokojte se! Znám vás a ani mě nenapadlo, abych vás chtěl urážet nebo zlobit. Co jste učinil a nařídil, učinil jste jistě po dobré úvaze, a muselo to být provedeno. Bydlím v sídelním městě kalifů; proto mi odpustíte poznámku a soudcích a odpovědnosti. Jste už usmířen? ” “Jaká otázka! Poněvadž jsem se musel brodit v mravní špíně přímo hrozné, nezacházel jsem ovšem s bahnem jako s materiálem zvlášť drahocenným. Bylo to prostě mým lidským právem. Ostatně, mluvím-li o “materiálu,” nemohu zamlčet poznámku, že jsem našel nejen špínu a bahno, ale i pokladnici, jejíž cena obnáší snad statisíce.” “Pokladnici? Co tím chcete říci?” “Doslovně to, co toto jméno znamená, totiž komoru, v níž jsou nahromaděny rozmanité druhy podloudnického zboží. Také jsou v ní peníze, klenoty a drahokamy.” “Co pravíte? Bude to asi podloudnický sklad.” “Zajisté.” ““Duchovní právo. “Civilní a kriminální zákoník Turků.

“A také peníze? Nepochybně provozovací listiny?” “Nejspíše.” “A že by to všechno mělo tak neobyčejně vysokou cenu?” “Nejen že by mělo, nýbrž opravdu ji má.” “Pak jste učinil nález, jenž opravdu zaslouží pozornosti. Jak jste na to

přišel? Jak se to přihodilo? Prosím, vypravujte mi!” Podal jsem mu obšírnou zprávu, aniž jsem se zmínil o tajné společnosti sillů, ani o svých zkušenostech, úsudcích a předsevzetích. Považoval jsem taková sdělení nejen za nepotřebná, ale docela za nemoudrá, poněvadž jsem z nich mohl těžit jen tehdy, zůstalo-li utajeno, že mi záležitosti “stínů” nejsou tajemstvím. Přesto vzrůstala pašova pozornost každou minutu; přerušoval mě velice často výrazy úžasu; při zprávě o jedenácti mrtvolách vmyslil se tak živě do mého postavení, že sám v tváři zbledl a když se dověděl, že jsem v nevoli a v pobouření nad tímto sprostým zabíjením lidských bytostí běžel hned zpět a nařídil vrahům dát baštonádu, prohlásil: “Dobře jste učinil, dobře, velmi dobře! Totéž bych nařídil já, totéž! Bití museli dostat ti psi, pořádné bití, a to hned! Ano, teď ve vší formě vás odprošuji za onu “zodpovědnost,” o níž jsem se zmínil, neboť jste se zachoval přesně podle mého názoru. Až tam teď dojdeme a uvidím, že na těle lotrů zbývá ještě místečko pro šleh, dostanou jej! Ten Sefir je učiněný ďábel! Má na svědomí i svedeného sandžakiho, a ujišťuji vás, že se nebudu pranic ohlížet na jeho státní příslušnost a že ho jako perského občana z rukou nevydám. Zatočím s ním zkrátka! Bude oběšen, i kdyby byl bratrem šáh-in-šáha! Takové kreatury se samy vyloučily z lidské společnosti a nesmí s nimi být jednáno jako s lidmi, nýbrž jako s bestiemi. Už ho vidím svým dobrým zrakem, který se nikdy nemýlí, jak se houpá na provaze.

Nyní však pospěšme, abychom už byli na místě!” Pobídl koně ostruhami, ačkoli jsme spěchem mohli získat jen několik minut, protože jsme už spatřili Birs Nimrud, vypínající se před námi. Hodlal jsem Osmana pašu nejdříve zavést k místu, kudy jsme byli s komorníkem vedeni dovnitř; na to však nepřistoupil a řekl: “Nejprve a především musím spatřit Sefira, Ghasaie a podloudníky. Jsem žádostiv promluvit si s nimi.” V jeho obličeji se zračil výraz takové odhodlanosti, že bych byl nedal ani jediný piastr za život těch, jež jmenoval. Osman pasa mi teď připadal jako ztělesněná a neúprosná fiat justitia. Když nás spatřil “bývalý kol agasi a nynější bimbaši”, zavelel rychle: ,Do zbraně!” a “K poctě zbraň!” Pasa toho téměř nedbal; pokynul k pohovu, seskočil z koně a přistoupil k Sefirovi, jenž už nebyl svázán v kozelci, nýbrž ležel natažen na zemi. “Pse, přepadl jsi karavanu piškhidmet bašiho?” ptal se ho. Obličej tázaného měl vzezření tak zvířecí, že jsem se hned po prvním pohledu odvrátil; slyšel jsem jen, že zařval jak zuřivý býk: “Sám jsi pes; buď proklet!” Tu poručil pasa bimbašimu: “Tuto odpověď mu zaplatím. Jak vidím, jeho nohy již ochutnaly baštonádu. Dejte mu ještě třicet ran, ale ne baštonádu!” Pak se obrátil na starého Ghasaie: “Přepadl jsi karavanu piškhidmet bašiho?” “Ne!” zněla odpověď. “Dvacet ran!” Tak se ptal Ghasaie za Ghasaiem; pokaždé se mu dostalo odpovědi “ne,” a po každé diktoval pasa “ještě dvacet!” Potom se tázal všech podloudníků hlasitě: “Provozovali jste podloudnictví?” “Ano,” odpověděli všichni jako z jedněch úst.

Raději se přiznali, než aby dostali bití. Ostatně se nemuseli bát trestu tak přísného, jako Ghasaiové. “Je Sefir vaším náčelníkem?” tázal se dále. “Ano.” “Podléháte jeho zákonům, které musíte poslouchat?” “Ano.” “Smíte mi ty zákony sdělit?” Ne ” ,,-iie. “Jaký trest by vám hrozil za takové sdělení?” “Smrt.” “Slyšte tedy, co vám pravím! Váš náčelník je zajat a bude potrestán smrtí; on na vás již neprovede žádný trest. Sdělíte-li mi ta ustanovení, přimluvím se za vás u soudce; zamlčíte-li je však, dostane každý z vás padesát ran a později nejtěžší ze všech trestů. Tak, odpovězte! Chcete mi je sdělit?” “Ano,” zvolali všichni. “To je vaše štěstí! Svému slovu dostojím. A budete-li opravdu upřímní, mám pro vás ještě jinou dobrou zprávu.” Nyní mi pasa sdělil, že má kdy jít k zmíněnému místu. Nikdo nesměl s námi, jen Halef. Když jsme vystupovali do zřícenin, my oba napřed a pasa za námi, otázal se mne hadži tak, aby nás pasa neslyšel: “Řekl jsi mu všechno, sídi?” “Vše, co musí vědět, dále nic. Nezmiňuj se tedy o sillech, ani o našich prstenech, ani o jiných tajnostech!” “Budu se chránit! Jsem zvědav, vypátrá-li vchod.” “Jsem přesvědčen, že to místo nevypátrá. K tomu je třeba jiných očí.” Záhy se ukázalo, že jsem měl pravdu. Když jsme dostoupili na výšinu a když jsem generála upozornil, že jsme poblíž otvoru, nyní ovšem zavřeného, hledal značnou chvíli, aniž místo nalezl. Nakonec ho přešla trpělivost a řekl:

“Kdo tyto cihly skládal, počínal si co nejpečlivěji. Nevypátrám nic; musíš mi to místo ukázat.” Tykal mi teď, poněvadž k vůli Halefovi mluvil arabsky. K vytažení první cihly jsem potřeboval nůž, abych mohl vniknout do štěrbiny; ostatní se daly vybírat rukou. Kladl jsem cihly vedle sebe tak, aby při zavírání otvoru nemohly být zaměněny. Osman pasa přihlížel k mé práci se zájmem, jenž se zdvojnásobil, když jsem práci dodělal. Pohlédl totiž do chodby a spatřil v ní různé předměty. Rozumí se, že jsme vzali s sebou světlo. Ale odnesli jsme také všechny lampičky z výklenků do spodních místností, kde jsme je rozžali. Jak se podivil, když vstoupil do těchto místností a když všecko, co tu bylo, zatím jen zběžně prohlédl! Nevycházel z úžasu. A což teprve, když jsme zahájili zevrubnou prohlídku! “Měl jsi pravdu!” doznával. “Zde je nahromaděno veliké jmění. Kdo by si to byl pomyslel!” “Jedna osoba o něm věděla,” podotkl jsem. “Kdo?” “Můj starý bimbaši v Bagdádu, o němž jsem ti vypravoval.” “Ten? Dobře! Toho muže musíme velmi přísně potrestat.” “Potrestat? Proč?” “Protože neučinil oznámení o tomto skladišti.” “Nemohl! Byl přísahou přinucen k mlčení. Místo trestu zasluhuje spíše největší odměnu, neboť jen jemu vděčíme, že jsme objevili tyto prostory. Nejmenší, ano to nejmenší z nejmenšího, čím se mu odvděčíme a co také musíme udělat, bude, když mu vrátíme peníze, které na něm Sefir vynutil.” “Kolik?” “Nevím; neřekl mi to a považoval jsem za netaktní, abych se ho na to vyptával.” “Tak tedy opravdu odměna místo trestu?” “Ano, dovolíš-li, budu ti vypravovat o jeho minulosti, stejně zajímavé jako nešťastné; pak pochopíš úplně mou přímluvu a můj zájem o něho. Je to Polák, Evropan a stal se důstojníkem padišáha, poněvadž - - -” “Dobře, dobře pro nynějšek,” přerušil mě, neboť vycítil příměr, jenž mi tanul na mysli. “Později mě o něm zpravíš zevrubně; nyní mi úplně postačí, že se za něho přimlouváš. Přisuzuješ mu zásluhu, že toto místo bylo objeveno, ačkoli jsi sám ten, jemuž patří díky. Se zřetelem na tvé přátelství k němu i na tvou přímluvu učiním, jak si přeješ a jak také zasluhuješ. Abychom mu však jeho ztrátu vynahradili, k tomu je nezbytně třeba peněz. Neřekl jsi, že jsou tu hotové peníze?” “Ano, tam v té truhle. Prosím, pojdi” Otevřel jsem ji. Nastal okamžik, jenž pašovu krev přivedl k bodu varu.

Trvalo chvíli, než byl s to, aby všechen obsah staré truhlice mohl klidně pózorovat a zkoumat. Nejprve spočítal peníze. Bylo jich mnoho, velmi mnoho. Pak teprve prohlížel klenoty a drahokamy, “Opravdu, nemohu se vynadivit!” zvolal. “Ten Sefir byl absolutně přesvědčen, že objevení tohoto místa je nemožné. Neměl jsem ani zdaleka pomyšlení, že by podloudnictví mohlo být provozováno tou měrou a že je tak úžasně

výnosným obchodem. Rád bych věděl, zda ten člověk složil všechno své jmění sem, anebo má-li snad ještě několik takových skladišť!” “Snad bude možné dovědět se o tom od zajatých podloudníků. Nemyslím, že jen Sefir je podnikatelem, šéfem tohoto obchodu. Nepochybně je na něm účasten i posel, jejž Sefir včera či vlastně dnešní noci odeslal k sandžakimu. Možná také, že podnikatelem je celá společnost, která má peníze. Mám už o tom svou teorii.” “Kterou mi sdělíš, o to tě prosím. Jak je dobře, že nikdo jiný toto místo neobjevil! Nebyl by je prozradil. Vidět tyto věci a přivlastnit si je, musí být takřka neodolatelné pokušení.” “Pro nás takové pokušení nic neznamená,” ozval se Halef. “Dovolím si jen zcela stručnou poznámku, ó pašo, jak by se těšila Hanneh, štěstí mého života a nejkrásnější růže mezi všemi květy květin, z náramku, který leží vedle tvé pravé ruky. Když jsem se však o tom zmínil svému effendimu, měl jsi slyšet, jak mně vyčinil!” “Který náramek? Ten?” tázal se pasa, sahaje po klenotu. “Ano.” “Hanneh se jmenuje vládkyně tvého harému? ” “Ano. Je to slast mých očí, duše mého těla, slunce mých dnů - - -” Pokračoval ještě chvíli,

aby pašovi nejpoetičtějšími výrazy objasnil, že Hanneh je nejvýtečnější z žen, absolutně nepřirovnatelná k ostatním. Tu mu Osman pasa podal náramek a řekl: “Zde máš; budiž tvým majetkem, šejku Haddedihnů! Dej jí ten skvost, aby se lesk jejích očí na něm občerstvil. Nenamítej nic! Ujišťuji tě, že ti jej smím dát! Vše, co se zde nalézá, patří padišáhovi, jehož jsem zástupcem; mohu jednat, jak je mi libo. Znáte poměry. Cesta do Istanbulu je vzdálená, a co zde dám tomu, který si toho zaslouží, nezmizí aspoň cestou v rukou, které si to nijak nezasloužily.” Mluvil pravdu. Halef se ovšem ani dost málo nezdráhal; naopak vsunul náramek velmi rychle do kapsy a pak napravil svou příliš rychlou ochotu nejvřelejšími projevy díků. Také mě vyzval pasa, abych si vybral nějakou památku; já však odmítl. Že jsem si přisvojil dvojitou podobiznu jsem zatajil, neboť bych byl musel udat své důvody. Nepovažoval jsem ji ještě za majetek padišáhův, ale zatím za majetek bez pána. Tušil jsem, že mi na dalších cestách prospěje. Obrázek představoval mého známého, s nímž jsem se chtěl v Persii setkat a ani mě nenapadlo pokládat tiché přivlastnění obrázku za krádež, Nyní jsem upozornil pašu na obchodní knihy. Vyslovil údiv, že tu takové

knihy jsou a listoval v nich pozorně. Jak už jsem se zmínil, účty se vztahovaly na několik minulých let. Náhle ustal v obracení listů, pohlédl pečlivěji na stránku, již právě obrátil, a ptal se mě, jak se bagdádský bimbaši jmenuje. Když jsem jej pojmenoval, řekl: “Opravdu, je tomu tak! Jako bych byl napomenut, že mu mám vynahradit jeho ztrátu. Zde je datum, jeho jméno a také částka. Toto vedení knih je nutné Sefirovi počítat za velikou drzost! Pět tisíc perských tumanů tu je zaznamenáno. Co učiním?” “Chceš mě vyslechnout, hazretim?” “Ano, nebude-li to trvat příliš dlouho.” “Omezím se co nejvíce, považuji však za nutné, abych ti teď sdělil, co o něm mohu říci.” Podal jsem mu stručný nástin toho, co nám bimbaši tehdy večer na střeše svého’bytu vypravoval, přičemž jsem se vynasnažil, abych mu pašu příznivě naklonil.

Podařilo se mi dosáhnout svého účelu, neboť když jsem líčení ukončil, přikývl mi Osman pasa přívětivě a řekl: “Spatřuji v tom opět celého Karu ben Nemsi. Dojal jsi mě. Tvůj starý, hodný přítel obdrží nejen vše, co na něm bylo vynuceno, ale budu na něho pamatovat i jinak. Pojednám o něm někdy s bagdádským pašou. Peníze jsou po ruce; dal bych ti je hned; ale zlato je těžké; nemůžeš se s ním asi vléci?” Vtom Halef rychle odpověděl: “Vléci? Proč ne? Vždyť máme koně. Dáš-li nám celou truhlici, dopravíme ji tam; jen to zkus! Leží tu okolo dost plátna, do něhož je můžeme zabalit. Zhotovím balík ihned!” Abych mluvil krátce, v několika minutách bylo pět tisíc tumanů odpočítáno a zabaleno, načež generál, kterého bavila Haléřová horlivost, mě vyzval, abych mu jen směle sdělil, ukázalo-li by se, že částka byla jiná, než ta, kterou našel v knihách. Pak pokračoval: “Dám odtud všechno vynést a začnu s tím hned dnes. Pak učiníme místnosti nepřístupnými, aby bylo nočním ptákům zamezeno opět se zde zahnízdit. Podloudnickou bandu také rozhodím, ne

ovšem prachem do vzduchu, ale přísností, a zároveň dobrotivostí, která je zároveň moudrá, jak později poznáš. Také chodba, kterou jste prolezli, musí být zasypána. Nyní však vyjděme na světlo boží! Musím tamřádně vyvětrat. Dal jsi mi k tomu pravidlo: krev za krev!” Projevil-li těmito slovy můj názor, do toho mi teď nic nebylo. Přenechal jsem mu další jednání a s velikým uspokojením jsem ustoupil z popředí do pozadí celé záležitosti. Co se nyní mělo stát, netýkalo se již mne, nýbrž jeho. Má a Halefova práce skončila. Když jsme zase přišli do tábořiště, oznamoval bimbaši, že nařízený trest byl vykonán. To oznámení ani nebylo třeba, neboť jsme na vlastní oči spatřili, že vše je vykonáno.

Nyní došlo na to, aby mrtvoly jedenácti Peršanů byly vyneseny ze zbořeného vodovodu. Vyhlížely v denním světle příšerněji, než tam dole v tmavém kanále. V přísném a nepohnutém pašově obličeji bylo vepsáno neoblomné předsevzetí. Přistoupil k Sefirovi a tázal se ho ještě jednou: “Přepadl jsi karavanu piškhidmet bašiho? ” “Ne!” odsekl tázaný jak rozezlený dravec. “Dobrá! Poněvadž se nepřiznáváš, budeš ještě dnes viset!” “Jsem Peršan! To nezapomínej!” “Vrah jsi a žádný Peršan! Budeš oběšen.” Potom se s toutéž otázkou obrátil na Ghasaie. Výpraskem nezmoudřeli a odpověděli záporně. “Budete oběšeni i vy!” zněl rozsudek. “Dám svolat mehkeme, aby o vás rozhodla.” “Neodvažuj se!” zvolal starý náčelník. “Jsme nezávislí Beduíni a musíme být souzeni podle našich zákonů.” “To je mi vhod. Stane se, jak si přejete! Jak zní váš zákon v případě vraždy?” “Krev za krev, život za život! My však nejsme vrahové!” “Co jste, vím určitě; přiznejte se nebo nepřiznejte! Krev za krev! Budete tedy zastřeleni a ne oběšeni.” “Tomu se smějeme. Celý kmen by nás pomstil!” “Z lotrů nemám strach. A chcete-li se smát, smějte se brzy. Zakrátko nebudete mít na to kdy! Bimbaši, je mezi tvými vojáky mufto/Kr38?” “Ano,” odvětil tázaný. “Budeme tedy brzo hotovi, a není třeba, abych pro něj posílal do města. Ať předstoupí! Dávám těmto krvežíznivým psům Ghasaiům, ačkoli si to nezasloužili, čtvrt hodiny času, aby se připravili na smrt prachem a olovem. Ať se tedy smějí nebo se modlí; mají svobodnou volbu!” Po těchto slovech se mu na obličeji objevil příjemnější výraz. Pokynul mi, abych k němu přistoupil, odešel stranou k ležícím podloudníkům a promluvil tlumeným hlasem: “Těžkých, velice těžkých zločinů jste se dopustili a měli byste za ně být dlouho vězněni; ale nejste vrazi a také jste se přiznali. Proto s vámi hodlám naložit mírně a pravím vám: proti podloudnictví se musí zakročit tak, jak nařídil padišáh; k tomu je nutné, aby každý kumrukdži33 znal tak dokonale všechny spády podloudníků, jak je znáte vy. Mám tedy v úmyslu každému z vás odpustit trest a učinit jej kumrukdžim, sdělíte-li mi vše, co víte. Při tom vás všechny upozorňuji, že trest, který jste si teď zasloužili, pro každého z vás se zdvojnásobí, jakmile se někdo z vás jako celník dopustí nepoctivosti. Trest MPředříkávač modliteb. 39Celní úředník.

nebude vymazán, nýbrž pouze odložen; poctivému bude prominut, nepoctivý jím bude stižen dvojnásobně. Kdo je s tím srozuměn, ať řekne ano!” Tak jednomyslné “ano,” jako tentokrát, jsem slyšel málokdy. Pasa přikývl, vzal mě za ruku a otázal se: “Není vám k smíchu, jakým způsobem jsem potrestal tyto provinilce? ” “Není. Myslím, že jste jednal proti předpisům zákona, ale zato velice moudře.” “To mi stačí. Mému svědomí nebude těžké srovnat se se zákonem. Však jste sámřekl, že tu nejsme v Istanbulu nebo v Paříži. Jiný kraj, jiný lid, jiné jednání! Právě proto budou Ghasaiové zastřeleni v krátké době, mnou určené, beze všeho předchozího soudního jednání. Hodláte být svědkem té exekuce?” “Prosím, abych směl odejít. Přišli jsme sem, abychom navštívili některá místa, které jsme znali z předešlého pobytu, a dosud jsme k tomu neměli kdy. Dnes večer bychom byli rádi v Hillé, a tak se nám tato chvíle hodí, abychom odjeli.” Halef by byl sice býval rád přítomen zastřelení vrahů, ale podrobil se mé vůli. Odjeli jsme směrem ke kerbelské silnici a pak po ní pomalu dále, abychom se ponořili do vzpomínek na někdejší nám těžce osudný den. Na místě, kde jsme se tehdy obrátili, otočili jsme se i teď a jeli jsme opět cestou, kterou jsme toho dne jeli, já už s morovou nákazou v těle. Tak jsme dospěli i k tomu místu, kde jsme nalezli mrtvoly lidí nám drahých. Zůstali jsme tam delší chvíli. Potom jsme se obrátili opět k věži, ale ne přímo, nýbrž objeli jsme ji na jižní straně, a dospěli jsme právě v době největšího denního horka k neveliké vodě, na jejímž břehu bylo tehdy naše nemocniční ležení, neboť mor se zatím zmocnil i Halefa.

Poněvadž bylo na místě trochu trávy, sestoupili jsme, aby se koně pásli, a pak jsme se rozhovořili o smutných událostech dnů, které jsme zde strávili. Navštívili jsme ovšem i to místo zřícenin, kde jsme mrtvým uchystali poslední odpočinek. Nemusím podotýkat, že můj malý, vznětlivý Halef za této jízdy a na těchto památných místech ulevil svým citům nejrozmanitějšími barvami a řečnickými obraty a oplýval pro naši novou cestu nejsmělejšími nadějemi. Navrátili jsme se pak k dnešnímu tábořišti a dověděli jsme se, že se pasa odebral s důstojníky dovnitř Birs Nimrudu, aby tam zaznamenali vše, co mělo být vyneseno. Poslal také do města pro nákladní velbloudy a vojáky, kteří meh nahradit mužstvo Ahmuda Mahuliho; ti měli přinést s sebou vše, čeho bylo třeba k pohřbení Peršanů a jejich vrahů, zastřelených v naší nepřítomnosti. Sefir ležel tiše a zhroucen na svém místě; nestaral jsem se o něho. Piškhidmet baši se mě tázal, jak je s jeho majetkem, který mu měl být vrácen; odkázal jsem ho krátce na generála. Podloudníci byli už zbaveni pout a horlivě vynášeli zboží z podzemního skladu, kam je v noci zanesli. Bimbaši mi sdělil, že se mužstvo povolané k službě brzy dostaví a že pak odjede do Hillé. Slíbil jsem mu, že se k němu připojím a že budu do rána jeho

hostem. Balík s penězi byl do té doby uložen v místnosti číslo tři, poněvadž

tam byl v bezpečí; odešli jsme teď nahoru, abychom jej vzali s sebou. Když se pasa dověděl, že se chci vydat do města, zval mě, abych se ubytoval ve vládním paláci, což jsem musel odmítnout vzhledem k slibu, který jsem dal bimbašimu.

Aby mě uspokojil, prohlásil, že ho to neuráží; při návalu práce že by mi nemohl večer stejně poskytnout společnost. Při té příležitosti jsem mu přednesl, co jsem mu dosud zapomněl sdělit, že jsem totiž, abych pozornost vojáků zbystřil a aby nám nikdo neutekl, každému vojákovi slíbil sto a poddůstojníkům po dvou stech piastrech. Pochválil mě za to, a z hotových stříbrných peněz odpočítal hned žádané peníze. Touto ochotou osmělen, přednesl jsem mu i to, že ubohý bimbaši už dlouho nedostal žádný žold. Odpověděl mi vážně míněnou poznámkou, která však měla nádech žertovnosti: “Zdá se, že chcete pokladem babylónské věže oblažit celý svět. Přestaňte už, neboť by mohl vyschnout pramen, který jste tu objevil! Dejte mu toto zde jako uznání a ne jako zadržené služné, o jehož výplatu se postarám zítra.” Dal mi hrst zlaťáků z truhlice. Poděkoval jsem mu srdečně a pro dnešek se mu poroučel. Halef s velikou pýchou nesl peníze našeho starého bagdádského hostitele z výšin Birs Nimrudu. Jakou radost měl Ahmud Mahuli ze zlatých tumanů, které jsem mu přinesl! A když pak jsem začal rozdělovat vojákům slíbenou odměnu, nebylo jásotu konce! Brzy přišlo náhradní mužstvo a my jsme s našimi jezdci opustili “starý Babylón,” který nám i tentokrát připravil pernou chvíli. Komorník zůstal, aby kvůli své pohledávce byl pašovi nablízku. Mně to bylo vhod, poněvadž jsem o něm nechtěl už vědět. Ve městě se přetřásala naše noční jízda k věži, její účel i výsledek; když jsme přijeli, četné davy lidstva nás okukovaly, nevítaly nás však nikterak okázale. Ze se takových výsledků dobral Frank, nejprve obžalovaný u mehkeme a pak uprchlík, to mi nezískalo pochvalu u těchto šiitu, zejména ne proto, že nejeden z nich asi náležel k tajnému sdružení podloudníků. Neušlo mi, že mnozí místo přívětivého pohledu na mne pohlíželi zamračeně. Bimbaši přebýval v starém a malém domku, v jehož dvoře jsme umístili koně. Nabídnutý nám pohostinský pokoj byl spíše kumbálek, a přece nám v něm bylo docela volno, poněvadž jsme nezůstávali jen v něm, ale i v srdci svého hostitele. Bimbaši byl tak obezřetný, že vzhledem k nenávistnému obyvatelstvu po celou noc postavil k svému domu stráž, a tak se nám dostalo štěstí, že jsme poznali nejen jeho celý dům, ale i jeho harém, ženu a děti, prosté, ale dobré lidi, jimž jsme ze srdce přáli nynější zlepšení jejich poměrů. Tak jsme strávili večer, který bych plným právem nejraději nazval biblickým. Jsem přesvědčen, že zaseté semeno padlo zde na úrodnou půdu a vzešlo, aby přineslo užitek. Když jsme pak ráno vstávali ze skromného lože, vrátil se už domácí pán od paši, od něhož dostal rozkaz, že má jet do Bagdádu, aby tamnějšímu pašovi doručil písemnou zprávu, týkající se včerejších událostí a

k tomu měl připojit též ústní zprávu. Přitom pamatoval generál patrně i na mne překvapením, neboť mne nemálo těšilo, že na cestě budu mít bimbašiho za průvodce. Než jsme se vydali na cestu, dostavil jsem se do vládního paláce, abych se Osmami pašovi poroučel a poděkoval mu. Pasa vyslovil naději, že mě snad spatří na zpáteční cestě z Persie do Istanbulu, a sdělil mi také vše, co se včera dověděl od podloudníků, vzatých na milost. Pro něj toho bylo mnoho, pro mně však téměř nic, aspoň nic z toho, co by mi mohlo být prospěšné vzhledemk sillům a “Růži Širázské”. O cestě do Bagdádu mohu pomlčet; neposkytla nic zajímavého. Když jsme se u cíle své cesty rozloučili s Ahmud Mahulim, který nejdříve musel jít k pašovi, stanuli jsme brzy u našich známých pohostinných vrat, za nimiž se ozval šoulavý krok trepek starého bimbašiho. Halef řekl: “Teď nastává překvapení za překvapením! Nech mluvit mne, sídi, mne, a ty mlč! Prosím tě o to důtklivě!” Ostrý nos se objevil a za ním starý, mdlý, ale milý obličej. “My jsme tu, my!” hlásil hadži. Z tenkých a bledých rtů našeho hostitele zazněl polský výraz radosti, mně nesrozumitelný; pak se otevřela vrata. Halef vjel hned a přímo až k domovním dveřím, sestoupil tam, odvázal balík s penězi a zvolal: “Pojďte do pokoje! Dřív ani slovíčka!” Šel do jizby bimbašiho; stařec za ním. Sotva jsme vstoupili, ozvalo se za námi dýchání, jaké by vydával

člověk, jenž dvě hodiny utíkal; to oddechování bylo samozřejmé, neboť přicházel tlustý Kepek. Tu se Halef optal bimbašiho: “Pamatuješ se ještě na vše, co jsi nám vypravoval a o čem jsme hovořili?” “Ano,” přisvědčil stařec. “Řekl jsem ti, že bych bez biče nechtěl vstoupit do Birs Nimrudu. Také jsem řekl, že bych si přál, aby nás Sefir ve věži uvěznil; že bys uviděl, jak rychle bychom odtamtud vyvázli a toho darebáka zajali. Pamatuješ se na to? ” “Ano.” “Kolik bylo peněz, jež tehdy na tobě Sefir vynutil?” “Právě dvakrát sto tisíc piastrů,” odvětil stařec, který nerozuměl výrazu radosti v zářícím obličeji hadžiho. “Je to pět tisíc perských tumanů?” “Tak asi!” “Slyš tedy, Sefir nás zajal -! Karabáč jsem měl ve věži s sebou - -! Osvobodili jsme se - -! Sefira jsme zajali, spoutali a spráskali - -! A tady máš svých dvě stě tisíc piastrů - -! Sefir je musel vydat a teď bude oběšen - -! Tak, to jsem ti chtěl říci nejdříve. Vrátili jsme se a vracíme ti teď zároveň tvou přísahu, že budeš mlčet a nikdy se nevzdálíš z Bagdádu. Ta přísaha už neplatí, banda je zničena a nemůže ti uškodit!” Za námi se ozvala silná rána. Otočil jsem se a vidím, jak tlustý sluha leží

na zemi a plácá rukama a nohama jako obrácená želva. Radostné leknutí ho porazilo. Zvedl jsem ho s vypětím všech sil. Sotva se postavil na nohy, přibatolil se k Halefovi, vytrhl mu z ruky balík a beze slova se hnal co nejrychleji ze dveří.

Tlustý praktikus si chtěl nejdříve zajistit nervus rerum gerendar-um, v čemž mu nikdo, ani jeho pán, nepřekážel. Stařičký Polák zde stál jako solný sloup. Široce rozevřené oči zíraly hned na mne, hned na Halefa. “Vy - - vy jste tedy byli ve -

-?” tázal se konečně, nemohl však větu vůbec dokončit. “Ano,” potvrdil jsem. “Stalo se, jak Halef řekl. Své peníze jsi dostal a Sefir je navždy neškodným.” Stařec padl na kolena, sepjal ruce a modlil se hlasitě a tak vroucně, že jsme zaslzeli. Děkoval Bohu za neočekávané vysvobození z dlouhé trýzně, kterou mu způsobila vynucená přísaha. Když ulevil prvnímu a nejmocnějšímu pohnutí, vztyčil se znovu a tázal se, ne, chtěl se jen ptát, nedostal se však k tomu, neboť dveře se rozevřely. Kepek vstrčil hlavu dovnitř a řekl: “Peníze byly velmi, velmi těžké; uschoval jsem je, velmi dobře uschoval!” “Kam?” tázal se ho pán. “Do kuchyně, effendi. Zastrčil jsem je pod bahar, pod kořenku, kde je žádný ničema nebude hledat a kde je nikdo nenajde. Dej mi, pane padesát piastrů!” “Padesát piastrů? Tolik peněz! Ani je nemám! Nač je potřebuješ?” “Musím přinést kávu a tabák, též maso, mouku a ještě jiné věci.” “Alláh v’Alláh! Už zase? Vždyť jsi nakupoval včera! Odešel jsi po obědě a vrátil ses teprve večer, když se setmělo!” “Ó, effendi, ó, emíre, opět mne stíháš neodůvodněnými výčitkami? Vždyť v městě není jediného sajise(tm), který by běhal tak rychle, jako já. A následek toho? Ztratím dech; nohy se mi chvějí vnitřním rozrušením a unavené srdce touží po místě zotavení a klidu.” “A zábavy; to je asi to hlavní!” “Nermuť mé unavené srdce, pane! Sedávám v kavárně jako němý, jako nebožtík v hrobě. Včera jsem nakupoval pro tebe a pro sebe; ale pro nás, jak víš, stačí obyčejné zboží. Dostaneme-li však vzácné hosty, musím nakoupit vzácnější věci! Pochop však, že musíme oslavovat jejich šťastný návrat; proto je nutné, abych vydal padesát piastrů, méně nestačí!” “Dnes je však nemám!” “Ó, neštěstí mého života; ó, bohatosti mých starostí! Co mi řekne kahvedži41, přijdu-li k němu s prázdnýma rukama! Ta tam bude má čest, neboť ztratím důvěru svých bližních!” “Proč?” 4°Smha. 4lKavárník.

“Jsem mu dlužen dvacet piastrů, effendi, které mi půjčil, poněvadž jsem potřeboval nový hliňák a mé jmění nestačilo, abych je zaplatil.” “Jakže, za hliněný hrnec jsi dal dvacet piastrů? ” “Ó, ne, ne! Stál jen padesát para; ale cestou jsem jej rozbil, i koupil jsem druhý,, ten mi však vyrazil osel, pádící kolem; hrnec se roztříštil. Koupil jsem třetí a zašel s ním do kavárny, abych zapil své rozrušení. Když jsem sedal, dostal se hrnec čirou náhodou pode mne; povážíš-li, kolik vážím, pochopíš, že z něho zbyly jen bídné střepy, které mi způsobily nesmírnou bolest. Nebyl jsem již opravdu ani schopen povstat, proto jsemzůstal sedět a uvažoval jsem horlivě o bezohlednosti toho nešťastného hrnce. Můj přítel kahvedži se nade mnou slitoval a šel mi sám koupit čtvrtý; ten byl větší a stál sedmdesát para. Moji přátelé a známí, kteří se dozvěděli o mých útrapách, slitovali se nad mým neštěstím a navrhli mi vlídně, abych na nerozbornou pevnost tohoto čtvrtého hrnce vypil jednu kávu a jednu limonádu, což jsem vděčně přijal. Soucit těch dobrých lidí byl velký a upřímný, jaký tedy div, že z jedné kávy a limonády jich bylo několik, zvláště když i moji přátelé se mnou upíjeli. Jako uznalý muž teď jisté pochopíš, že zůstal-li jsem kahvedžimu dlužen dvacet piastrů, musím mu je co nejdříve zaplatit, nemáme-li my oba, já i ty, pozbýt cti na věky!” Byl bych se při této zajímavé příhodě s hrncem nejraději hlasitě zasmál, přemohl jsem však veselost, když jsem spatřil zasmušilou tvář, s niž bimbaši povzdychl: “Dvacet piastrů za tři rozbité a jeden celý hrnec! Co prospěje hrnci, pijí-li tvoji přátelé na můj účet kávu i limonádu! Onbaši, nejsem už s tebou spokojen! A teď ode mne chceš dokonce padesát piastrň, vždyť je nemám! Co mám dělat?” “Ale, effendi, vždyť ty je máš!” spráskl ruce tlusťoch. “Kde?” “V kuchyni přece, pod kořenkou! Leží tam piastrů víc, mnohem víc, máš tam plných dvěstě tisíc piastrů! Doufám, že jsi na ně nezapomněl!” “Těch peněz se nedotknu, onbaši!” “Prokaž mi tedy dobrotu a vzpomínej, nemáš-li někde několik piastrů, které snad unikly tvé paměti!” Bylo k popukání pozorovat důležitost a důstojnou vážnost těch dvou podivínů, když tuto záležitost projednávali. Viděl jsem, že i Halef se namáhá, aby potlačil smích; mrkl na mne tázavě, a když jsem souhlasně pokynul, řekl bimbašimu: “Věz, příteli, že celý den jsem nesestoupil ze sedla, bude mi proto příjemné, projdu-li se trochu. Dovolíš-li, půjdu sám do města, abych nakoupil, co onbaši potřebuje.” Aniž čekal, co jeho pán odpoví, vpadl mu tlouštík horlivě do řeči: “Ano, dovolujeme ti to, veliký šejku; dovolujeme ti to velmi rádi, já i effendi! Ty půjdeš a zaplatíš a - a já půjdu s tebou!”

“Ne, ty zůstaneš tady!” odvětil hadži. “Kdybych tě vzal s sebou, vrátili bychom se nejdříve někdy zítra; věru, byl bych k tobě připoután jako čilé ptáče k pomalému hlemýždi.” “Považ šejku, že můj kahvedži musí dostat zaplaceno, a ty nevíš, kde bydlí a neznáš ho!” “Ať kahvedži počká!” rozhodl bimbaši. “Zdá se mi vůbec, že ti ani nejde tolik o to, abys mu zaplatil.” “O co jiného by mi šlo, effendi?” žasl tlusťoch s nejnevinnější tváří. “O to, abys mohl žvanit, znám tě!

Chceš mluvit o našem bohatství, chceš se chlubit, jak jsi chytrý a opatrný, a povíš všem, jak důmyslně jsi peníze ukryl. Znám tě!” “Effendi, to je hrozné obvinění! Přeješ-li si, povím všude méně, mnohem méně. Budu třeba hovořit jen o stopadesáti tisících nebo jen o sto tisíci? Pověz, co si přeješ, milerád se spokojím - - -” “O penězích se vůbec nikomu nezmíníš, rozumíš? Hadži Halef Omar půjde sám!” “Effendi, to je rozkaz, který musím poslechnout?” “Ano,” řekl přísně

stařec. Onbaši neodpověděl. Jeho tlustá tvář se trpitelsky stáhla, odbatolil se ke zdi, opřel se o ni rukama, svezl se po ní již popsaným způsobem, usedl s námahou a zhluboka vzdechl: “Zde sedím a vůbec již nevstanu. Když smí jen šejk jít

pro maso a nevezme mne s sebou, ať si je upeče a uvaří také beze mne! Musím se podrobit, poněvadž jsem k tomu byl donucen. Tady sedím! A teď jsem nesmírně dychtivý zvědět, co jste po svém odchodu od nás zažili. Prosím tě, slovutný hadži Káro ben Nemsi effendi, abys nám to vypravoval.” Halef, chystající se již k odchodu, rychle a energicky protestoval: “Ne, ani slova! Effendi, slib mi, že budeš mlčet a že do mého návratu ne-řekneš nic! Pamatuj, že mně jedinému je dopřán dar výmluvnosti, že jenom já umím úchvatně vyprávět. Připravil bys mne o nejkrásnější pozemský zážitek, kdybys mne zbavil práva, abych první mohl mluvit o událostech na Birs Nimrudu. Prosím tě naléhavě, abys počkal do mého návratu! Uděláš to, milovaný sídi?” “Zajisté,” odvětil jsem. “Neřekneš ani slovo, ani jediné slovíčko?” “Nezkazím ti tvé potěšení, Halefe. Zdržíš-li se však v městě a pak ještě v kuchyni tak dlouho jako zde, napneš trpělivost našeho přítele bimbašiho na nejvyšší míru.” “Pospíším si; skokem všechno opatřím! Ani mě nenapadne, abych pekl a vařil, nakoupím jen takové pokrmy, které možno jíst bez další úpravy. Počkáš tedy a pomlčíš o všem?” “Půl hodiny, déle ne!”

Vyrazil ze dveří a když se po chvíli zas objevil, neuplynula ještě ani polovina druhé čtvrthodiny. Během se důkladně zapotil. “Všechno je v kuchyni,” hlásil. “S čím začneme, s vyprávěním nebo s jídlem?” “S vyprávěním,” odpověděl bimbaši. “S jídlem,” zahulákal tlouštík. “Nejlépe s obojím zároveň,” řekl jsem. “Zároveň to nepůjde!” pravil Halef. “Má ústa nejsou branou, kterou se současně vchází i vychází! Putuje-li dovnitř kus masa, je nemožné, aby se ve stejném okamžiku hýbaly mé čelisti skvělou řečí. Prosím té, effendi, nepřipusť, aby strhující síla mého vyjadřování byla zastíněna, ne-li docela vniveč uvedena požadavky žaludku a prací zubů!” “Vypravuj tedy nyní, pojíme později. Kepek zatím hlady jistě nezemře!” Břicháč odpověděl jen hlubokým a dlouhým povzdechem plným odříkání a přitom složil své sepjaté ruce na místo, kde se pod ochrannou vrstvou sádla odbývaly vznešené úkony zažívání. Halef se náležitě usadil s výrazem napoví-. dajícím, že uslyšíme mistrovský kus orientální výmluvnosti. A slyšeli jsme! Tím je řečeno vše.

Popsal jsem již často Halefovo řečnické a bájivé umění, stačí tedy, ujistím-li, že i tentokrát plně dosáhl zamýšleného účinku. Často vyskakoval, aby doplnil svá slova energickými posunky; bimbaši na něm mohl oči nechat, a rovněž Kepek se tak vžil do věci, že klouzal po zdi, o níž se opíral, stále hlouběji a hlouběji, takže ve chvíli, kdy Halef nádherným, bombastickým obratem zakončil vyprávění, ležel tlusťoch hlavou už docela na zemi. “Jaké nebezpečné a úžasné události!” zvolal bimbaši. “Netušil jsem vůbec, že něco podobného zažijete!” “Jsem omámen, jsem překonán, jsem celý pryč, už tu nejsem!” naříkal tlouštík. “Má pozornost mne zničila; nadšením mne rozbolely všechny údy!

Pomoc, pomoc! Šejku hadži Halefe, prosím, zvedni mne!” Halef vynaložil všechny síly, aby mu vyhověl. Sotva se sluha, námahou zrudlý jako rak, vztyčil, spráskl ruce a doznával, údivem kouleje malýma, sotva patrnýma očima: “Jací jste to opravdoví, skuteční odvážlivci! Pro vás není nic nemožné, nic těžké! Tedy ten řvoucí lev, ten Sefir, je zajat?” “Tak jest!” odtušil Halef pyšně. “Stalo se, jak jsem vypravoval. Ten řvoucí lev, jak jej správně nazýváš, je nyní rozšlápnutý červ, který už nikomu neuškodí.” “Snad přece!” pravil bimbaši. “Je to příliš nebezpečný člověk, jehož je nutno se bát, dokud vskutku není mrtev. Že jste se s ním utkali, bylo odvážným, ba skoro šíleně odvážným podnikem. Obdivuji, effendi, tvou statečnost, tvou předvídavost, tvou chladnokrevnost, chytrost a lest, a jsem ti zavázán nekonečnou vděčností, že sis na mne při tom vzpomněl. Provedli jste čin, který

by byl sotva někdo jiný dokázal; ale já budu klidný teprve tehdy, až získám přesvědčení, dokonalou a naprostou jistotu, že Sefir už nežije!” Právě jsem se chystal odpovědět, když zaznělo silné klepání na bránu. “Někdo přichází, effendi,” pravil Kepek svému pánovi. “Jdi a podívej se tam! Jsem nasloucháním tak znaven, že se musím opět posadit!” Svezl se po zdi na zadek, a poslušný bimbaši se vyšoulal ze dveří. Trvalo delší chvíli, než se vrátil. Nepřišel sám, nýbrž přivedl s sebou - - Ahmuda Mahuliho, jemuž jsem ovšem přesně popsal, kde nás v Bagdádu nalezne. “Odpusť, emíre, že tě obtěžuji již dnes!” pozdravoval mne. “Chtěl jsem té navštívit teprve zítra; pasa mi však svěřil tyto dva dopisy, které jsem měl odevzdat již dnes.” Vytáhl z kapsy psaní, z nichž jedno podal bimbašimu a druhé mně. Adresa psaní mně určeného zněla: “Emírovi Kára ben Nemsi effendimu”; náš hostitel byl na obálce titulován ne jako bimbaši, nýbrž jako miralaj. “To je buď omyl, nebo dopis nepatří mně,” řekl stařík. “Není to omyl a dopis je tvůj,” odtušil Ahmud Mahuli. “Odevzdal jsem zdejšímu pašovi dlouhou a podrobnou zprávu Osmana paši, v níž podle všeho byly o nás všech nadmíru příznivé výpovědi, neboť, jakmile pasa psaní přečetl, zdvojnásobil svou laskavost ke mně. Ano, on mi podal ruku a potvrdil mé povýšení na bimbašiho. Dal potom rozkaz, aby sluhové přinesli kávu a dýmky; musel jsem se k němu posadit a vyprávět. Potom napsal tyto dopisy a poslal mne s nimi k vám. Přečetl jsem si adresu a dovolil jsem si pronést upozornění, že je na obálce psáno miralaj místo bimbaši; tu mi řekl, že jen plní přání Osmana paši; zítra večer prý se dozvíme ostatní.” Otevřeli jsme svá psaní; byli jsme v nich pašou nadmíru zdvořile pozváni k aát42 na zítřek, víc nic, ale přece dost! “Pozvání k asi! K pašovi! A nazývá mne miralajem!” zvolal Polák vzrušeně. “Co to znamená?” “Jen to, že Osman pasa dodržel slovo, které mi dal,” odpověděl jsem. “Jak se u nás říká, jsi rehabilitován, ba ještě víc, tuším, že zítra se dovíš o svém povýšení na plukovníka.” Dopis mu vypadl z rukou. Po chvíli řekl: “Bylo by to opravdu možné? Neschází mi teď už nic, než aby byl Sefir odsouzen. Pak bych byl klidný, aspoň mír by se mi do duše vrátil!” “Sefir odsouzen?” tázal se Ahmud Mahuli. “Ten je přece už mrtev!” “Mrtev?” obrátil jsem se k němu překvapeně. “O tom nic nevím!” Ahmud Mahuli se na mne významně podíval a odpověděl: “Zemřel, jak jsi mu předpověděl.” “Kdy a kde?” “Kdy? Ještě večer toho dne. A kde? Ve vězení; sám se oběsil.” 42Večeře, hlavní jídlo v Orientě.

“Sám - - sám?” “Ano, sám. Osmanpašaho vyslýchal v jeho kobce a pak ji dal uzavřít. Když za půl hodiny přišel klíčník, aby vězni donesl vodu, nalezl ho již mrtvého.” “Kdy a od koho ses to dověděl?” “Když jsi spal u mne, dal mne Osman pasa ráno zavolat, rozkázal mi, abych jel s vámi do Bagdádu a při tom mi to pověděl.” “Proč jsi mi to zamlčel?” “Protože jsem pašovi slíbil, že ti Sefirovu smrt ohlásím teprve v Bagdádu. Snad si domyslíš, proč.” Ano, uhodl jsem proč! Osman pasa slíbil Sefirovi, že bude ještě téhož dne pověšen a dostál svému slovu. Abych se domyslel, jak se to stalo, nemusel jsem jet do Hillé a vyptávat se přísného soudce; nebyl by mi nic řekl. Ostatně tu otázku jsem si mohl zodpovědět sám. Dojem, kterým zpráva o Sefirově smrti působila na bimbašiho, byl nadmíru hluboký. Cítil se teprve teď zbavený všeho strachu, všech starostí, poskakoval přímo radostí jako mladík. Rovněž Kepek ulehčil své blaženosti drsnými zvuky,

dlouho se tím však nezdržoval a tázal se Halefa, zda je jídlo vskutku již v kuchyni. Tím připamatoval našemu hostiteli jeho povinnosti; prosil hadžiho, aby nám předložil připravené pokrmy a pozval Ahmuda Mahuliho nejen k jídlu, nýbrž i k tomu, aby po čas svého pobytu v Bagdádu byl hostem domu. Místa bylo pro všechny dost. “Dřívější kol agasi a nynější bimbaši” přijal pozvání s radostí; přál si patrně potají, aby byl se mnou déle pohromadě a doufal, že se mnou prožije ještě jeden takový biblický večer jako v Hillé. Jednoduchá hostina ze studených jídel byla odbyta tak vesele, jak to místnosti Polákova domu jistě už nepamatovaly. Halef byl v znamenité náladě, neboť jsme jeho ohnivému líčení našich nevyrovnatelně hrdinských činů naslouchali bez námitek a tlustý Kepek, tiše, ale vydatně pracující čelistmi, byl neméně zábavný předmět naší pozornosti. Po jídle jsme zašli k našim koním, kteří si rovněž, jak se Halef vyjádřil, pochutnávali na “slavnostní hostině vítězů”. Když se setmělo, vystoupili jsme tak jako v předvečer našeho odjezdu z Bagdádu nahoru na plochou střechu, abychom se při dýmajících čibucích znovu rozpovídali. Byl to opět krásný večer a přece - jaký rozdíl mezi tehdejší a dnešní náladou! Připomněl jsem, že za dosažený úspěch nevděčíme jen sobě, nýbrž především a hlavně Tomu, bez jehož vůle vlas člověku z hlavy nepadá. Tak jsme se opět dostali k předmětu, který nejen mně a Haléřoví, nýbrž i dnes oběma důstojníkům byl milý a vítaný. Seděli jsme a hovořili při šelestu palem dlouho do noci; když jsme pak konečně vstali, vzájemně si podávajíce ruce, s přáním dobré noci, podržel Polák mou pravici déle a řekl: “Effendi, mám té každým okamžikem raději a doznávám upřímně, že to, co jsi k nám dnes mluvil, platí pro mne víc aež všechna slova a vidění Mohamedova. Už jsi mne ulovil, už patřím Tomu, v jehož duchu mluvíš; ukaž mi však ještě

stopu, jediný sled po mých drahých, které jsem ztratil a pak nejen budu tvým, ale zůstanu jím také navždy.” “To je podmínka?” tázal jsem se. “Věru, Bůh si nedá poroučet, ani s člověkem nečachruje. Modli se; pros jej, neboť, jak jsem již řekl, modlitba je žebřík k nebesům, po němž vystupuje lidská důvěra a sestupuje láska Všemohoucího k prosebníkům!” “Dobrá, budu se modlit! Dobrou noc, eífendi!” “Dobrou noc, miralaji!” odtušil jsem s úsměvem. Pašovo pozvání platilo nejen mně, nýbrž i Halefovi; rovněž Ahmud Mahuli byl pozván. Když jsme přišli k pašovu paláci, viděli jsme, že jde o istikbal -slavnostní přijetí, jemuž byli přítomni všichni vysocí vojenští i civilní hodnostáři. První čtvrthodinka byla nadmíru slavnostní, jakmile však přišly na řadu čibuky, bylo zas příjemněji. U tabule - to slovo nelze ovšem brát v evropském smyslu - mne vyzval pasa, abych vypravoval něco ze svých a Halefových dobrodružství, k čemuž jsem si dovolil skromně poznamenat, že šejk Haddedihnů je mnohem lepší vypravěč než já. Můj malý přítel byl tím ovšem nadmíru nadšen a zhostil se své úlohy - bavit pašu o několika koňských ohonech - takovým způsobem, že se náš hostitel nakonec s úsměvem přiznal, že ještě nikdy k vůli vyprávění nešel spát tak pozdě jako dnes. Rozloučil se s každým z nás. Podávaje ruku Polákovi, jenž přišel v své staré uniformě s odznaky bimbašiho, pravil: “Jsem rád, že ti mohu něco příjemného oznámit, bimbaši. Padišáh - Alláh mu žehnej a ochraňuj ho - ti propůjčil za odměnu za tvé zásluhy hodnost miralaje; výnos bude uveřejněn v nejbližších dnech. Počkej! Mně neděkuj, nýbrž svému příteli Kára ben Nemsi effendimu, jemuž, jak se zdá, sám panovník věřících splní každé přání!” Při těch slovech potřásl s úsměvem také mně rukou; potom jsme prošli dvěma řadami hluboce se uklánějících úředníků a odjeli jsme domů na bílých oslech. Netušeným následkem Polákova povýšení bylo, že Halef od nynějška mluvil nejen o “dřívějším kol agasim a nynějším bimbašim,” nýbrž také i “dřívějším bimbašim a nynějším miralajovi,” a že Kepek se nafukoval ještě více, než obnášela jeho tloušťka. Byl přece nyní sluhou a důvěrníkem miralajovým a to už něco znamená! Ahmud Mahuli zůstal v Bagdádu ještě dva dny; když se pak vracel do Hillé, byl jsem přesvědčen, že Mohamed i korán jsou mu překonaným stanoviskem. Daroval jsem mu Nový zákon v arabštině a on mi slíbil, že v něm bude večer po službě pilně číst a že z něho bude předčítat také své rodině.

Kapitola třetí ZA MASTÍ MATKY KRÁSY

Působí-li již při ústním vyprávění jakékoli opakování nemile, je pro spisovatele téměř samozřejmým požadavkem, aby se nezmiňoval znovu o tom, o čem už psal. Sleduje-li však autor cíle podobné mým - a mým cílem je upevňovat víru v Boha, víru v dobro a v člověka, v krásu světa a ušlechtilý smysl života -napadají ho myšlenky, které ani nemůže dost často opakovat. Jednou z myšlenek, které se mi nejčastěji vtírají, je, že události nejen v životě národů, nýbrž i v životě jednotlivců navzájem souvisí příčinami i následky. Ta souvislost se snad vymyká necvičenému zraku, ale přece tu je a projeví se zpravidla tehdy, kdy to člověk nejméně očekává. Jako hvězdy na obloze, které podle lidských pojmů jsou od sebe nekonečně vzdáleny, přece podléhají věčným zákonům, podobně jsou činy člověka a událostí jeho života, třeba byly časově velmi od sebe vzdálené, vzájemně svázány tak, že mnohý skutek časného mládí projeví své následky teprve v pozdním stáří. Nic není ve vnitřním a vnějším životě člověka vlastně dokonale a provždy skončeno a uzavřeno, nýbrž vše, co se mu přihodí, je zárodkem pro pokračování, pro další děje, ať už se přihodí jakkoli. Dobrý skutek plodí dobré následky, zlý má následky zlé! To je věčný a nezměnitelný zákon, o němž sice lze pochybovat, ale který přesto platí a pro někoho dokonce až s hrůznou důsledností. Jak často se stává, že velmi hodný, v jádře dobrý člověk pocítí následky činu, který dávno oplakal a dávno zapomněl v letech následujících? A právě tak i laskavý čin, někdy i pouhý nápad, na nějž již člověk zdánlivě nevzpomíná, zcela neočekávaně, po dlouhých letech, přináší odměnu a požehnání. Často jsem to poznal nejen na sobě, nýbrž i na druhých, a tak jsem nabyl pevného přesvědčení, že stará dětská pohádka o andělu, který zapisuje každou myšlenku, každé slovo a každý skutek člověka do “knihy života”, je stejně krásným jako případným zpodobením božího řízení, které velí, aby každý jednotlivec snášel následky svého duševního i tělesného jednaní, a to nejen zde na zemi, nýbrž i na věčnosti, kde se nic neutají, kde všem bude všechno známé a zřejmé. Pro jednoho je to strašlivé pomyšlení, druhého však utěšuje, jednoho napomíná k nápravě, druhému dodává odvahu, trpělivost a důvěru. Často slýchávám, že osud nechává spravedlivého trpět, nespravedlivému však dopřává radosti více než dosyta. Kdyby však ti, kdo to tvrdí, mohli vidět toho nespravedlivého, když se domnívá být sám a nepozorován! A kdyby se tak mohli utěšit tichými a šťastnými radostmi

spravedlivého! Osud? Jak nerad slyším, vyslovuji a píši to slovo! Rozumíme-li osudem výsledek příčin, nezávislých na moci člověka, přece jen má ten člověk mít tolik duševní svobody a vůle, aby svůj, přírodou a poměry snad předepsaný osud dovedl změnit a zlepšit a tak se stal jeho pánem. Učiní-li to s přesvědčením, že pozemské žití je pouhou předehrou bytí vyššího, k jehož dosažení musí přemáhat obtíže v cestě, tedy ten zápas s nimi nebude pro něho břemenem, nýbrž radostí, až shledá, že každou přemoženou překážkou je výš o celý stupeň. Neomylně se pak dostaví poznání, že lidé nejsou otroky, nýbrž pány tak zvaného osudu. Nesmějí se jím však dát unášet jako při plavbě bez vesla a bez kormidla, nýbrž musí otevírat oči, aby rozpoznali smysl svých činů a dali jim i na venek potřebnou sílu, tvar i směr. Tak si získá člověk zadostiučinění, že nejenom ovládá vnější průběh svého života, nýbrž že také zná vzájemný vztah příhod, které ho v životě potkávají, ba bude moci rozhodně zasáhnout i do života jiných Udí slabší vůle. Řídit svůj osud a působit jím i na osud jiných je velmi obtížné, neupřeme-li svůj zrak k věčnosti. A přece je to tak snadné, řídíme-li se jediným zákonem, který ovládá vesmír, zemi a lidi, i ten pro nás neviditelný prášek, a tím zákonem je -věčná láska! Proč filozofuji a moralizuji, místo abych pokračoval ve vypravování? Dobrá, již vyprávím! Zamýšlel jsem hned nebo pokud možno brzy po našem návratu z Birs Nimrudu pokračovat v cestě do Íránu, ale náhodou jsme se setkali v Bagdádu s obchodníkem, který prodával v celém Džesiré proslavenou krášlící mast, jejíž vý-robkyně žila prý kdesi v okolí Kirmanšahu. Stalo se to tak: Seděl jsem se svým malým hadži Halefem v kavárně. Venku přecházeli prodavači a vyvolávali svá zboží. Jeden z nich vešel dovnitř; na krku měl zavěšenou skříňku, plnou malých hliněných džbánečků. Zastavil se u dveří, zdvihl jednu z těch nádobek a volal: “Jo letafet, to džamál, ta abed es sa’ad - ó potěcho, Ó kráso, ó nekonečnosti štěstí! Mládí se vám vrátí! Natři čelo i tváře a zmizí všechny vrásky a žádná nezůstane!” Prodával podle všeho nějaký kosmetický prostředek, a protože na takové věci nedám, byl mi ten muž lhostejný. Pozoroval jsem však, že mou lhostejnost nesdíleli ostatní kavárenští hosté; mnozí z nich kupovali nabízené kelímky, aby

jimi obšťastnili svůj “harém”. Prodavač byl, jak jsem viděl, nejen populárním, nýbrž i vyhledávaným mužem. I Haléř mu věnoval až neobyčejnou pozornost, k níž měl jistě nějaký vážný důvod. Když také jemu tučar43 nabídl jeden kelímek, otázal se ho se zřejmou zvědavostí: “Můžeš mi snad sdělit, příteli, odkud máš tento krášlící prostředek?” “Proč bych to zamlčoval?” odvětil prodavač. “Jsem pyšný na to, že jsem jediný, kdo ji od věhlasné ženy, která tuto mast vyrábí, dostává do prodeje. Navštěvuji ji dvakrát do roka, a dvakrát ročně mne také očekávají všechny harimaty*4, aby si mou markám ed džamál4* zakoupily.” “Působí opravdu tak zázračně, jak se vypravuje?” “Tvé vrásky, záhyby kůže a všechny znetvořeniny tvého obličeje zmizí, jakmile tuto mast jen ucítí. Povím ti jen jedno; navštívíš-li kmen, k němuž náleží žena, vyrábějící tu mast, uvidíš všude jen paní a dívky, na jejich tvářích sídlí horský sníh a milostný odraz červánků. Tento zázračný prostředek je tajemství, zděděné od prabáby, ta pak je měla od své praprapraprabáby, která, protože byla velmi nábožná, měla je od samého archanděla Džebraila46. Přinesl jí je odměnou za její ctnosti přímo ze

sedmého nebe, kde tuto mast připravují, aby blažení duchové byli věčně mladí.” “Jak se jmenuje žena, vyrábějící tvou mast?” “Příteli, příliš se ptáš; já její skutečné jméno neznám. Nazývají ji jen í/mm eddžamál”.” “Kde bydlí?” “Hned tu, hned tam, kde její kmen kočuje. Je to Bachtijarka z čeledi Idiz, a Idizové se zpravidla zdržují na sever od Kirmanšahu, ale často táhnou i jinam.” “Když tu ženu hledáš, jak se dovíš, kde právě je její í“r48?” “Jdu k mirzovi Tarasovi, lékárníkovi v Kirmanšahu, který mast prodává. Ten vždycky přesně ví, kde lze najít umm ed džamál. Kolik kelímků žádáš, jeden, dva nebo tri?” “Kolik stojí jeden?” “Rijal medžidi.” “Nekoupím jej.” “Proč?” “Je příliš drahý.” Obchodník ustoupil několik kroků a rozkřikl se hněvivě: “Příliš drahý? Ten, kdo se tak málo stará o krásu svého harému, nemá v mých očích cenu falešného piastru. Nejdříve se mne vyptáš na všechno možné ““Obchodník. “Množné číslo slova harém. 45Mast krásy. 46Gabriela. 47Matka krásy. 48Kmenové oddělení u Bachtirajů.

a nemožné, a když ochotně vyhovím tvé zvědavosti, řekneš, že nekoupíš nic a odměníš mou dobrotu tím, že vženeš na mé líce červeň studu lichváře! Alláh tě znič! Nechť zastaví vzrůst tvého vousu a posadí ti na hlavu francký cylindr!” Toto závěrečné přání je pro každého muslima velikou urážkou. Halef přes obvyklou vznětlivost však snesl ten zlolajný výrok klidně, a sotva prodavač odešel, řekl mi: “I kdyby ta mast krásy stála jenom pět para, nebylo by mě napadlo, abych ji od něho koupil. Hanneh, má žena, nevyrovnatelná mezi všemi krásami světa, mi zakázala, abych ji kupoval.” “Hanneh?” tázal jsem se překvapeně. “Jak mohla očekávat, že se setkáme s tímto obchodníkem?” “To ovšem nevěděla, sídi; ale - ale - hm! - snad o ní nebudeš zle smýšlet, když ti řeknu, oč vlastně jde?” “Jistě ne.” “Tak ti to povím. Vždyť jsi nejenom můj nejlepší přítel, ale i dobrodinec našeho kmene. Neposuzuješ podle zevnějšku, nýbrž hledíš do lidských srdcí. Ale především mi upřímně řekni: neobjevily se ještě vládkyni tvého stanu, ženě tvé duše, záhyby nebo docela vrásky v obličeji?” Věděl jsem, co Halef míní. Ženy Orientu stárnou poměrně brzy, také milé Hanneh již vráskovatěly tváře. Proto jsem odpověděl co možno šetrně: “Má Claire nemá dosud vrásky, poněvadž je ještě mladá. Bude-li mne však tak dlouho obšťastňovat jako Hanneh tebe, také se u ní vrásky objeví, ale já ji přesto, právě proto budu milovat tím víc.” Tu mi vpadl rychle do řeči: “Sídi, tys opravdu tak hodný člověk jako já. Také já miluji Hanneh, nejkrásnější mezi pozemskými ženami, dvojnásobné od času, kdy se na jejích hladkých tvářích začaly objevovat vrásky. Učinila všechno, všechno, aby se vrásek zbavila, avšak marně. Ujišťuji tě, že vrásky jsou hmyz, hryzající na kráse; jakmile se objeví jedna jediná, množí se do nekonečna. Každá žena měla by být tak chytrá, aby první vrásce vůbec nedovolila se usadit. Ale to je tak vždy; ženy nemají patřičnou opatrnost, která je hlavní ozdobou nás mužů. Alláh nám ji uchovej! A ty snad ani nevěříš, jak hluboce se takové vrásky vrývají do ženina srdce, nepomůže-li proti nim nějaká mast. Hanneh, nejskvělejší růže mezi všemi růžemi světa, mi konečně sdělila, že jí pomůže pouze slavná umm ed džamál. Vskutku, tato bachtijarská žena se proslavila široko daleko svou zázračnou mastí. Od nás však je daleko tam nahoru za perské

hranice, proto byla přemilostná družka mého života nadmíru nadšena, jakmile zjistila, že my dva pojedeme do Persie. Jak víš, souhlasila nakonec, abych tě provázel, ale s tou podmínkou, že jí přivezu tolik této pravé masti, kolik potřebuje, aby se nemilé prolákliny v jejím spanilém obličeji uhladily. Přislíbil jsem jí to ze srdce rád, neboť, jak vidíš, zahnízdily se i mně přes mou opatrnost vrásky nad obočím a ty bych také rád zapudil. Těší mne tedy velice, že jsem se od žvanivého prodavače dověděl,

kde se mohu doptat na umm ed džamál. Vyrazíme co nejrychleji nahoru do Kirmanšahu.” “My? To znamená, jak se zdá, ty i já?” “Inu ovšem! Nepustíš mne tam přece samotného, abys zde zatímčekal na můj návrat!” “To mě vskutku ani nenapadá! Ale my cestujeme do Širázu a ne do Kirmanšahu, kam ostatně vůbec nemusíš jezdit, poněvadž mast dostaneš tady. Proč jsi ji nekoupil od toho muže?” “Proč? Ó, sídi, jak náramně špatné je zařízena délka tvého rozumu na masti, odstraňující zázračně vrásky! Kupovat ji zde? To je to právě, co mi Hanneh, ženský zdroj mé mužské blaženosti, se vší přísností zapověděla! Věř mi, effendi, cena, kterou prodavač žádal, nebyla by vysoká, kdybych byl přesvědčen o pravosti marham ed džamál; ale obchodníci padělají krém. Aby více vydělali, udělají z jednoho kelímku deset, snad sto; namíchají do masti věci, které nejen neprospívají, nýbrž dokonce pleti škodí, a pak se může snadno stát, že paní, která se natírá, má najednou ze sedmi vrásek sedmdesát a sedm! Alláh, Valláh, Talláh! Mám se snad domnívat, že přeješ mé Hanneh jedenáctinásobné • rozmnožení starostí o její obličej? Ne, tak zlý ty nejsi. Ona chce mít pravou mast a dostane ji pravou a nefalšovanou, koupenou přímo od umm ed džamál. Proto pojedeme nahoru do Kirmanšahu.” Můj malý hadži to řekl tak určitě a energicky, jako by šlo o otázku života nebo smrti. Nahlížel jsem, že by byly všecky mé případné námitky naprosto bezúčelné a že mu budu nucen přinést nějakou oběť; pokusil jsem se však přece přivést ho na jiné myšlenky: “Halefe, mám chuť soudit, že žertuješ. Víš, jak daleko je odtud do Kirmanšahu? Celý týden uplyne, než se vrátíme do Bagdádu. Stojí ta mast, o níž jsem přesvědčen, že nemá účinek, za ztracený čas?” “Sídi, nejde ani o mast, nýbrž o omlazení, zkrášlení a vyhlazení obličeje, který mi je na celém světě nejmilejší. A mast že je bez účinku? Ó, effendi, vy Frankové máte vždy na rtech chytrost a vědu; ale Alláh také nám propůjčil nějaké dary, o nichž se vám přes všechnu vaši učenost ani nezdá. Uslyšel jsi snad, že tu mast přinesl archanděl Džebrail z nejvyššího, to je sedmého nebe? Vy ovšem nemáte sedmé nebe, proto jste také nedostali podobnou marham ed džamál; to je jasné! A že mast skutečně pomáhá, že má přímo úžasný účinek, o tom svědčí statisíce, milióny vrásek, které zničila. Ty víš, jak ti věřím a jak důvěřuji každému tvému slovu, ale masti se nedotýkej, sídi, znám a rozumím jí lépe než ty. Nebo jsi snad praprapředkem prapraprabáby, o níž ten prodavač hovořil?” “Ne,” odvětil jsem skromně a podle pravdy. “Zkusil jsi mast a vyzkoušel její účinek? Natřel jsi jí svůj harém, aniž vrásky zmizely?” “Ne!”

“Tak tedy! Prosím tě, sídi, vyptej se v harimatech celého Džesiré a u všech paní a dívek v pohraničí, dotaz se v Teheránu, Ispahánu, v Jerindu i Hamadánu; všude uslyšíš, že před mastí umm ed džamály prchá každá vráska i znetvoření obličeje. Kdekdo to ví; sám jsem to slyšel více než stokrát, a prosím tě tedy, nezlob mne!” Halef byl nadmíru rozčilen. Viděl jsem, že vyjdu naprázdno, budu-li mu odporovat, i pokusil jsem se odvrátit od jeho úmyslu jinak: “Naše cesta,” řekl jsem, “povede nás asi ze Širázu do Ispahánu a Teheránu; vrátíme se tedy přes Kirmanšah. Soudím, že i pak bude dost času, abychom se poptali po té slavné masti.” “Jsi tak docela přesvědčen, že pojedeme tou cestou?” “Myslím si to.” “Myslíš? Když si to jen myslíš, sídi, tu promiň, že je mi mast důležitější než tvé myšlenky. Dovedeš snad myšlenkami zahlazovat vrásky?” “Přiznávám, že jsem to ještě nezkoušel.” “Tak vidíš. Ostatně takový pokus by ani mnoho neprospěl, neboť masti se dělají ze sádla, které myšlenky nemají. A i kdybychom na zpáteční cestě přece přišli do Kirmanšahu, jak dlouho potrvá než se tam dostaneme?” “Nu, možná několik měsíců.” “Několik měsíců! Alláh kerim! Co se stane v tak dlouhé době z obličeje mé milované Hanneh! Slyšel jsi už, že vrásky jsou hmyzem krásy. Chceš tomu hmyzu dopřát času, aby se tak rozmnožil, že bude pro něj potom zapotřebí desetkrát více masti než nyní? A prinesu-li své Hanneh mast, musím vyčkat, až se objeví účinek; já však toužím spatřit blaho svých očí ihned při svém návratu bez vrásek; musím jí proto mast již předem poslat. Proto pojedu do Kirmanšahu a proto vyhledám slavnou Bachtijarku, aby vrátila sladkou blaženost sladké tváři mé Hanneh. Pojedu pro mast, sídi, rozhodně pojedu, a to hned teď! Nechceš-li mne doprovodit, pojedu sám; v duši mně však způsobíš hořkou bolest, neboť mne přesvědčíš, že je ti lhostejné vřelé přání tvého Halefa, který by za tebe okamžitě obětoval život.” Odvrátil se ode mne a mlčel. Nešťastný mastičkář! Že vstoupil ten chlap do kavárny právě když jsme v ní seděli, aby připomněl Halefovi “zvráskovatění” jeho harému! Bylo přímo nesmyslem podnikat k vůli bídnému a jistě také zcela neúčinnému kosmetickému přípravku tak dalekou a ne právě bezpečnou jízdu, bylo to docela zbytečné maření času, ale - co jsem měl dělat? Orientálec nemá

smysl pro cenu času, a ani Halef neměl pravý pojem o velikosti oběti, kterou ode mne žádá. Ovšem, uvážil-li jsem to důkladně, nebylo vlastně možno o oběti mluvit. Podnikal jsem cesty, abych sbíral dojmy a žil dobrodružství, abych nasbíral látku pro své knihy, a tak vlastně na zajížďce několika dnů nezáleželo a rozhodné mi neuškodí. Ostatně musel jsem počítat s Haléřovou povahou. Miloval Hanneh nade vše; jak by se tedy nesnažil vyplnit její přání, i kdyby bylo sebe větší! Vzpomněl

jsem si na toaletní stolky evropských žen - co ty mají kosmetických pomůcek! A ženy Orientu mají v tomto směru potřeby ještě mnohokrát větší! Nepotla-čitelná a venkoncem i pochopitelná touha žen líbit se, činit svým zevnějškem co nejpěknější dojem, je v Orientě vyvinuta ještě mnohem víc, než na západě. Nemohl jsem ani dobré Hanneh zazlívat, chtěla-li být pro Halefa co nejkrásnější. A tady dokonce šlo o prostředek zázračný. Ať jsem si o něm myslel cokoliv, ať třeba neměl vůbec žádné výsledky, nemohl jsem Hanneh a Halefovi bránit v tom, co jim působilo radost a v co věřili. Halef nasadil za mne život více než jednou, několikrát opustil ženu k vůli mně; byl hotov položit jakoukoli oběť na oltář našeho přátelství; mohl jsem mu odpírat zajíždku několika dní? Že jsem neuznával účelnost té cesty, protože jsem neměl jako starý prérijní vlk pro krásu pleti pravé pochopení - to nesmělo rozhodovat. Přitom mi napadlo, že některé odnože Bachtijaxů patří k sektě Ali-Ilahis, o níž jsem sice již slyšel a četl, jejíž vyznavače jsem však osobně nepoznal. Snad se mi k tomu naskytne příležitost nahoře v krajině u Kirmanšahu. Měl jsem tedy dost důvodů, abych vyplnil

Halefovo přání, ať už bylo jakkoli směšné podnikat únavnou jízdu, trvající týdny, jen proto, abychom získali od staré kurdské mastičkářky mazání na pleť. Přesto jsem se pokusil ještě jednou odvrátit Halefa od jeho úmyslu. “Znáš čeleď Bachtirajů, k níž patří umm ed džamál?” tázal jsem se ho. “Ne,” utrhl se. “Jak se zdá, nejsou to lidé, kterým by člověk mohl příliš důvěřovat.” “Cože?” “Neslyšel jsi od prodavače, že ten kmen má přízvisko Idiz? Víš, co to znamená?” “Nevím,” řekl již klidněji. “Idiz je kurdský výraz pro darebáka. Zamýšlíš opravdu jít k těm darebákům?” “Proč ne? Právě proto, že jsou darebáci, chci k nim! Snad u nich něco zažiji, a k vůli tomu přece cestuji. Dvojnásob se teď těším na tu

jízdu. Později toho budeš litovat, že jsi nejel s sebou. Řekni, effendi, což nechápeš, že Hanneh, ranní, polední i večerní slunce mého života chce být co nejkrásnější, až ji uvidím?” “Chápu to docela dobře, ale to natírání mastnotou mi nejde do hlavy.” “Tam také nepatří, nýbrž na tváře! Aby Hanneh měla hladké tvářičky, pojedu nahoru do Kirmanšahu stůj co stůj! A teď rozhodni, sídi, pojedu-li sám či s tebou. Doufám dosud, že tvá láska ke mně se vyrovná mé náklonnosti k tobě!” “Nebudeš zklamán ve své důvěře, Haléře. Pojedu s tebou.” Dosud byl ode mne napolo odvrácen; teď se rychle obrátil a zvolal s blaženým úsměvem: “Skutečné? Pojedeš?” “Ano.”

“Nežertuješ?” Ne’” “nc. “Hamdulillah! Zvítězil jsem, přemohl jsem Karu ben Nemsi, hrdinu, kterého dosud nikdo neporazil! Sídi, děkuji ti, děkuji ti ze srdce! Určitě nepřineseme jen mast krásy, ale zažijeme hrdinské činy, jejichž sláva bude dědictvím našich dětí, pravnuků a prapravnuček!” “A mast nám slávu také dobude!” “Mlč, sídi! Mluvím teď jen o našich hrdinských činech. Pojď, vrátíme se k bimbašimu, který je teď miralajem. Povíme mu, že zítra vyrazíme do Kirmanšahu. Vím, že se bude předem těšit na skutky statečnosti, které tam vykonáme, a na dílo odvahy a neohroženosti, o nichž uslyší, až se vrátíme. Jak jsem rád a šťasten, že jsem přemohl tvůj odpor! Neboť - -” dodal a zamrkal lstivě očima - “přiznám se ti, sídi, že bych byl bez tebe nejel nikam.” “Chytráku! Že ne?” “Ne. Jsem chytrý, viď? Ó, jsem velmi chytrý, vím to velmi dobře. Je mi to vrozeno a dostal jsem,” dodával důvěrně, “ještě větší cvik v chytrosti od dob, kdy jsem se oženil.” Hadži byl opět ve své kůži, jak jsem mohl poznat už z toho, že zcela podle své letory naplnil naši budoucí jízdu do Kirmanšahu předem skutky odvahy a hrdinství. Zaplatili jsme kávu a šli jsme domů.

Sdělili jsme hned za tepla své rozhodnutí “dřívějšímu bimbašimu a nynějšímu miralajovi”, jehož první otázkou ovšem bylo, jaký je účel naší zajížďky tam nahoru do perskokurdských hor. Haléř mu účel nezatajil, a k mému překvapení

stařec nad tím neprojevil údiv. Znal pověst o umm ed džamál a ujišťoval mne, že pověst je zcela oprávněná; slyšel prý už mnohokrát, že její mastička působí přímo zázračně. I tlustý Kepek to dotvrzoval nadmíru důrazně: “Ano,” pravil důležitě, “umm ed džamál má pověst, kterou si zasloužila plným právem. Mast zkrášlí nejošklivější obličej a zaslechl jsem již často v kavárně, jež navštěvuji, že i mužové používají její dobrodiní. Já si ji však nekoupím!” Pravda, tlusťoch mast vůbec nepotřeboval, neboť osud dobře s ním smýšlející vycpal mu kůži sádlem - řeknu to rovnou - tak pečlivě, že existence nějaké vrásky nebo záhybu kůže byla u něho dokonalou nemožností. Několik dní nato jsme už byli daleko za pověstnou branou zagrosského pohoří; jeli jsme bývalou vojenskou silnicí, po níž Alexandr Veliký v roce 330 před Kristem pronásledoval Daria, prchajícího do Ekbatan. Dnes ovšem je označení silnice pro tuto cestu více než lichocením. Uplynulé noci jsme zůstali v malé vísce Mijáni Ták a časně ráno jsme již projížděli úzkým horským

průsmykem, který ústí do údolí, poměrně širokého, táhnoucího se až do Kerindu. Na toto místo jsem byl vskutku zvědav, neboť je označováno za hlavní sídlo Ali-Ilahis. Vypráví se, že horalé prokazují kalifovi Alimu božské pocty á zbožňují ďábla, jehož považují za stvořitele světa. Lu—

rove a Bachtirajové, kteří hlavně patří k této sektě, jsou prý kmeny loupeživé a násilnické. Všude, kde jsme se v minulých dnech zastavili, nás před nimi varovali. Všeobecně nám tvrdili, že jízda dvou mužů pohořím, v jehož úvalech se skrývá čeládka, využívající každé příležitosti k lupu, je nadmíru odvážná. Jmenovali nám i několik osob, které byly v horách v poslední době přepadeny a zabity. My dva jsme však už prošli zcela jinými nebezpečími, aniž jsme se jich obávali, a proto jsme také sice zdvořile, ale rozhodně odmítli ochranný doprovod, který nám byl v rozličných místech, ovšem za dobrou odměnu, nabízen. Ze zkušenosti jsme věděli, že tito velmi ochotní ochránci a průvodci řeší svou

úlohu zpravidla tak, že své chráněnce všemožně vykořisťují a okrádají, jakmile však přijde skutečné nebezpečí, statečně zmizí. Dojeli jsme tedy sami, ničím neohrožováni, až nahoru do blízkosti Kerindu, a doufali jsme, že stejně šťastně dosáhneme i našeho příštího cíle - Kirmanšahu. Již v Chanekinu a potom též v Serpúlu nám vyprávěli, že dále ve vnitrozemí nedávno došlo ke vzbouření sekty Babi. Nedověděli jsme se však nic určitého a proto jsme pokládali tyto výstrahy za šikovné pokusy přimět nás, abychom si najali průvodce. A co záleželo nám, cizincům, na perské sektě Babi, jejíž vyznavači neměli nejmenší důvod, aby s námi zacházeli nepřátelsky! Vjeli jsme tedy bezstarostně do chladného březnového rána a těšili jsme se z toho, že již máme za sebou zmíněný málo schůdný horský průsmyk. Vlevo od nás se do dálky táhly vysoké a holé skalní stěny, kdežto napravo se pohoří sváželo v mírném odstupňování dolů. Bohužel tu nebyly lesy, na něž je Írán velmi chudý. Slunce nebylo vidět, neboť oblohu pokrývala neproniknutelná mlha. Začalo drobně pršet a déšť stále houstl, až se konečně lilo z oblaků tak, že Halef nespokojeně zvolal: “Sídi, promokl jsem už na kůži; má mi voda proniknout ještě hlouběji? Tam naproti vidím staré zdivo. Zkusme, najdeme-li v něm přístřeší, kde bychom vyčkali, až napité perské mraky trochu vystřízliví?” Nečekal na mou odpověď a zahnul napravo, kde se rýsovaly trosky staré budovy, pocházející pravděpodobně z dřívějších století. Ležela v houštině keřů, jimiž vedla dovnitř vyšlapaná stezka. Z toho bylo lze soudit, že zde lidé častěji hledali útulek. Projeli jsme houštinou a dospěli jsme mezi čtyři zdi, ovšem bez stropu, takže mezi ně pršelo stejně důkladně jako venku do houštin. Naproti se však otvíral další otvor, kterým jsme pronikli do druhého prostoru, z polovice ještě pokrytého stromem. Konečně! Tady jsme tedy mohli sedět pěkně v suchu, ovšem, dostaneme-li k tomu povolení. Neboť tam už seděly dvě osoby, muž a chlapec, kteří, podle jejich ubohých obleků soudě, byli žebráky. Žebrácké řemeslo bylo zde však, jak se aspoň zdálo, dost výnosné, když uživilo tohoto muže, který byl postavou téměř obr. Jeho silné údy nejevily nejmenší stopu strádání nebo hladu. Hoch byl muži podobný až nápadně a jakmile nás spatřili, neprojevili vůbec překvapení. Obr pomalu vstal a na pozdrav beze slova sklonil hlavu.

“Esaelam ‘aleikvm!” pozdravil jsem. “Ve ‘aleikum esselam!” odpověděl. “Jsi majitelem tohoto místa?” “Ne, patří všem a nikomu!” “Dovolíš nám, abychom se tu skryli před deštěm?” “Tvá vůle nechť rozhodne; my jsme si odpočinuli a odcházíme.” “Zůstaň! Místo je tu pro všechny!” Muž se však nedal zdržet a šel. Chlapec vstal a kráčel za ním. Neodešli směrem, odkud jsme přišli my, nýbrž na druhou stranu, kde díra, vzniklá zřícením zdi, nebyla zcela vyplněná březovými křovisky, rostoucími před ní. Chování těch lidí mi nebylo podezřelé. Muž, zřejmě chudák, ostýchal se patrně zůstat v naší blízkosti, snad pokládal za povinnost uklidit se z cesty lidem, kteří podle jeho názoru stáli nad ním. Přesto jsem seskočil z koně, abych se za nimi podíval. Šli podél vrbové houštiny, rostoucí v pozadí, a zabočili na naši dřívější cestu.

Pak zmizeli. Také Halef sestoupil z koně. Střecha poskytla nejen nám, nýbrž i našim koním dostatek krytého útulku. Udělali jsme si pohodlí, urovnali jsme své věci, ulehli jsme pak vedle sebe a klidně jsme hovořili. Pušky jsme zastrčili do obalů, aby nezmokly ještě víc. Lilo jako z konve. Šumot tím vzniklý byl tak silný, že by v něm byly zanikly kroky člověka, dokonce i koňský dusot. Říkám to na svou omluvu, ačkoli pravé proto, že jsme se nemohli spolehnout na sluch, měli jsme být tím ostražitější. Ležel jsem na pravém boku, Halef na levém. K zmíněným mošusovým vrbinám jsem byl obrácen zády, Halef obličejem. Uprostřed živého rozhovoru jsem náhle spatřil, jak jeho pohled i rysy jeho tváře ztuhly; byla to ztrnulost z úleku. Otočil jsem se právě včas, abych ještě viděl, jak dav divoce vyhlížejících mužů vyrazil z křoví. Chtěl jsem vyskočit, vytáhnout oběma rukama revolvery, které jsem předtím uzavřel na přezky v pouzdrech, abych je uchránil zvlhnutí, bylo však již pozdě. V příštím okamžiku se všichni ti chlapi na nás vrhli. Pokoušel jsem se je odhodit, abych se vztyčil, nešlo to. Pres veškerou sílu, kterou jsem vynaložil, jsem nebyl s to uvolnit si i jen ruce.

Útočníků bylo příliš mnoho. Halef se vůbec k odporu nedostal. A dříve, než se vůbec mohl rozvinout boj, byli jsme spoutáni lýkovými provazy, odebrali nám zbraně a vyprázdnili kapsy. Lidé, kteří nás přepadli, byli všichni bez výjimky velmi silných postav; bylo jich přes dvacet. Peršané to nebyli, to jsem poznal ihned. Ke své zlosti jsem mezi nimi uzřel i žebráka a jeho kluka. Ten stál u zdi a ušklíbal se nám do očí, jako by chtěl říci: “Vidíte, vy oslové, jaký jsem já proti vám chytrák!” Ostatně jsem při celém tom přepadení a marné snaze bránit se nepromluvil ani slova; mlčel jsem tedy i teď.

Halef ovšem nemohl ovládnout hněv a nadával jako špaček. Tím vyvolal náčelníkovu nelibost a nakonec si kromě několika řádných kopanců vysloužil i toto napomenutí:

“Mlč, pse! Neublížíme vám na životech, budete-li nás však urážet, zastřelíme vás, ničemníci! Chceme jen vaše koně, vaše zbraně a výkupné, jehož výši teprve určíme. Zpozorovali jsme vás v Chadžikaru a předjeli jsme vás, abychom vám v těchto místech nalíčili past. Že jste vyhledali tuto zříceninu, ulehčilo nám práci, ale na naši vděčnost za to se příliš nespoléhejte. Tento muž se svým synkem mi hlásili váš příchod, je tedy jejich zásluha, že se vše odbylo tak krátce.

Nyní pojedeme dál. Budte chytří a nevzpírejte se! Vězte, že jen poslušností si zachováte své životy.” Svou řeč pronesl zvláštní směsí arabštiny, perštiny a kurdštiny, kterou potvrdil mou domněnku, že on i jeho lidé jsou příslušníci některého ť/outu49, obývajícího pohraniční pohoří. Pokládal nás patrně za měšťáky, z nichž může vynutit výkupné; asi proto, že jsme měli na hlavách černé perské beránčí čepice, které jsme si koupili již v Bagdádu, abychom v horách nebyli pokládáni za cizince. Déšť ustal tak náhle, jako by bylo pršelo jen proto, abychom museli zahnout do zbořeniny. Nedaleko zanechali naši noví známí své koně. Vedli nás k nim. Náčelník vsedl na mého ben Riha, jiný chlapík se vyšvihl na Haléřová hřebce, což ovšem malého hadžiho tak dopálilo, že okamžitě užil “tajemství”. Bylo jím jak známo vyslovení slova “litát”, mezi nímž Halef hvízdl. Jakmile to naši vraníci zaslechli, vyhodili všemi čtyřmi a oba jezdci, rozumí se, sletěli. Vstali a za divokého proklínání se pokoušeli znovu nasednout, to se jim však už nezdařilo. Nezbylo jim tedy nic jiného, než aby nám hřebce vrátili. Nasedli jsme tedy a byli jsme pevně přivázáni k sedlům. Pak jsme jeli, obklopeni strážci, já vpředu, Halef až na konci průvodu. Nemohli jsme za těchto okolností promluvit spolu ani slovo. Očekával jsem, že naši únosci nezůstanou dlouho na upravené cestě. Vskutku brzy zabočili do úzké, postranní rokliny, která protínala vysokou skalní stěnu, táhnoucí se nám dosud po levici. Jeli jsme soutěskou, a bezděky mi napadla otázka, zda se kdy dostaneme do Kirmanšahu a nalezneme hledanou umm ed džamál. Rozhodně není nic příjemného být zajatcem polodivokých ílautů, neboť nikdy nelze říci, co člověka mezi nimi potká. Lhal bych však, kdybych řekl, že mně bylo úzko. Nešlo dosud o naše životy, nýbrž jen o náš majetek. Zejména naši koně byli v popředí zájmu. Koně to byli, kteří vzbudili žádostivost horských lupičů, a protože podle náhledu těchto horalů museli být majitelé tak vzácných zvířat nadmíru bohatí, doufali, že z nás vymáčknou náležité výkupné. Nejednali s námi špatně. Ulehčovali nám naše

postavení jak mohli, a když jsme krátce po polednách dospěli do velkého stanového ležení, mohli jsme sestoupit a pohodlně se posadit vedle sebe. Pak jsme dostali totéž jídlo, které si ílautové připravili pro sebe. Ležení nebylo malé. Napočetl jsem nejméně sto černých stanů, v nichž mohlo bydlet nejméně pět set lidí. Nablízku se “Kočovný kmen. pásli koně, mezi nimiž nebyl ani jeden špatný, mnoho dobře živeného skotu, ovcí a koz; dokonce jsem spatřil mezi stany několik příslušnic husího plemene. Mužové měli všichni statné a vysoké postavy; byl na nich zřejmý znamenitý účinek zdravého horského vzduchu, a mezi ženami a dívkami, které nenosily závoje, jsem spatřil poměrně více krásek než kdekoli jinde. Protože mládí ženy v Orientě trvá jen krátce, bylo mi nápadné, že jsem mezi nimi nezpozoroval ani jedinou tak zvanou “bábu”. Neviděl jsem tu nikde žádné vrásky. Všechny ženy a dívky měly živou a zdravou barvu horalek, ale při tom tak čistou a jemnou pleť, že bylo téměř vidět, jak pod ní koluje krev. Bezděky jsem pomyslel na krášlící prostředek umm ed džamály, a když jsem nyní, pobaven tou myšlenkou, zapátral podrobněji v tvářích našich hostitelů - skutečné - neuviděl jsem jedinou vrásku. Ani mateřská znamení, ani jaterní skvrny, ani pihy, ani vyrážky či opary, nikde ani nejnepatrnější kaz na kůži, tajný bol tak mnohých a mnohých ženských srdcí. U kozla - to mne málem rozesmálo. Upozornil jsem na své pozorování Halefa a ten mi odpověděl s vážnou tváří: “Víš, sídi, že jsem si toho také všiml? Ani u mých Haddedihnů, kteří se tolik pyšní neporovnatelnou krásou svých žen a dcer, neuvidíš polovinu takových krásek jako tady. Dovolím ti, abys mi za každý dud ed džilds<>, který najdeš v obličeji některé obyvatelky těchto stanů, dal takový políček, na jaký ti síla stačí. Sídi, jsem přesvědčen, že všechny tyto ílauteské dcery se natírají “mastí krásy”, kterou hledám pro svou Hanneh, nejskvělejší růži mezi květinami zahrad. Mám se na to zeptat?” “Raději ne. Mám dojem, že podobná otázka by tu byla neprominutelnou urážkou.” “Ale jak se tedy dovím, jak by dosáhla milovaná panovnice mého stanu stejné krásy, jako tyto ženy?” “Čekej! Odpověď na tu důležitou otázku se nám možná naskytne bez ptaní.” “Poslyš, sídi, kolik didán ed džild má obšťastňovatelka tvého živobytí?” “Pokud vím, nemá je vůbec.” “Ach ano, pak jsi snadno lhostejný. Já však musím celé množství těchto didán el višš zapudit z příbytků, kam se nastěhovaly, a nemohu proto být tak lhostejný jako ty. Muž, pro něhož krása jeho manželky nemá cenu, nezaslouží si vůbec, aby byl ženat. Rozumíš, sídi?” V hloubi svého nitra byl Halef zřejmě nemálo mrzutý, že v “mém harému” nebyl žádný dud ed džild, kdežto v jeho jich bylo mnoho. Zmíněná pozorování ženských obyvatelů tábora jsme mohli konat

velice snadno, protože jsme sami byli středem zájmu celého ležení, a bylo to zejména slabší pohlaví, které nám věnovalo

živou pozornost. Nedělo se to však nijak urážlivě, nýbrž s klidnou samozřejmostí, jako by přepadání a odvlékání cizinců bylo něčím docela 50Kožní červ = ujed.

obvyklým. Při tom se mluvilo sem i tam, a z příležitostné poznámky jsme se dověděli, že kočovníci, do jejichž rukou jsme padli, náležejí k čeledi Idiz. Jakmile to Halef zaslechl, řekl mi: “Hamdulillah! Chvála a dík Alláhovi za to, že jsme se šťastnou náhodou dostali k tak řečeným “darebákům”, neboť jejich příslušnicí je i umm ed džamál! Doufám, že teď dostanu mast, aniž budu nucen jet až do Kirmanšahu.” Statečný chlapík myslel skutečně víc na proslavenou mast, než na to, že jsme zajati a že naše postavení je velmi nebezpečné. Když Idizové ukončili jídlo a dopřáli koním hodinku odpočinku, vydali se na další cestu. Jeli jsme mnohými roklinami a údolími, stále výš a výš. Krajina tu již byla zalesněná a bohatá potoky a prameny, což nelze říci o všech krajích perské říše, kdysi tak znamenitě zavodňované. Potom jsme projížděli horskou planinou bez stromů a vegetace. Vál zde citelně chladný vítr, Na východě se rýsoval dlouhý Para Ku a za ním vysoký Elvend, první jen částečně, druhý docela sněhem pokryt. Jeli jsme cvalem. Po hodince půda opět klesala. Klusali jsme dolů úzkým údolím, kde nebyly lesy ani voda. Nebyl jsem ještě nikdy v této krajině, ale domníval jsem se, že jsme v blízkosti Gavary, místa obývaného jedině příslušníky sekty Ali-Ilahis. Leželo asi na sever od nás, kdežto my jsme ujížděli k východu. K večeru jsme dospěli do travnaté, koldokola horami uzavřené planiny, pak podél okraje lesa, který se zpočátku táhl přímo k jihu a teprve později vytvořil hluboký a široký zářez, až na trávou porostlou mýtinu - cíl naší jízdy. I zde bylo množství černých stanů, jež jsem však nemohl přehlédnout, neboť se zatím setmělo.

Pod stromy byly zřízeny chaty, zhotovené z tyčkoviny a z drnů, které byly mnohem lepším útulkem před chladem, větrem a nepřízní počasí než tenké stany. V nich i před nimi už hořely večerní ohně a ozařovaly svým plápolem živý ruch a pohyb v ležení. Zdálo se, že obyvatelé ležení jsou majiteli značných stád. Proplétali jsme se mezi nimi valnou chvíli, než jsme dosáhli itrdu vlastního tábora. Při našem příchodu se hned seběhli zvědavci. Avšak k dlouhému pozorování našich vzácných zjevů jim nebylo dopřáno mnoho času. Projeli jsme mezi nimi k jedné ze zmíněných chýší, v niž nás umístili. Museli jsme ulehnout na vrstvu listí a byli jsme tak spoutáni, že podle názoru našich věznitelů byl únik naprosto vyloučen. Náčelník nás přesto poučil, že každý pokus o útěk bude potrestán smrtí. Jak bude s námi jednáno nadále, záleží prý na chodiá”, které se hned dotáže na její přání. S tímto nadějným ujištěním odešel a ponechal u nás na stráži mladého, dobře ozbrojeného bojovníka. Ten zažehl oheň a usadil se k němu. Když jsem se pokusil navázat s ním rozhovor, řekl odměřeně, že má zakázáno s námi mluvit. Mezi sebou můžeme prý hovořit co chceme, ale jen jazykem jemu srozumitelným. “Paní.

Leželi jsme tak přes hodinu a očekávali mlčky věci budoucí. Byla zde tedy šejkem chodiá, žena, vládkyně. Zvláštní věc! Byli jsme ovšem zvědavi na podmínky, za kterých nás mínili pustit na svobodu, třebaže nám výše výkupného byla zcela lhostejná, neboť bylo více než jasné, že nezaplatíme ani para. Jedinou obtíží bylo, jak se dostat k svému majetku. Útěk sám mi těžkou hlavu nedělal. Náhle se otevřely dveře a vstoupila neznámá žena. Náš strážce se hned vztyčil a s uctivým posunkem vyšel z chaty. V jeho pokloně se jevilo tolik úcty, že tato žena jistě nebyla průměrnou příslušnicí svého pohlaví. Zůstala stát u vchodu a pozorovala nás pátravým zrakem. Stála pyšně a sebevědomě, aniž nás tím však urážela. Její hlava byla nepokrytá, ale vysoko spletené, silné copy vlasů bílých jako sníh tvořily vysokou korunu.

Podle barvy vlasů to byla stařena, ale v jejím plném, ještě teď krásném obličeji nebyla jediná vráska a v jejích smělých, přesto žensky měkkých tazích se rýsovala taková vůle k činu, jakou se vyznačuje zpravidla jen člověk v mladistvém věku. Rovněž její krk byl nepokrytý a žádný sochař by na něm nenašel vadu. Dlouhý, tmavomodrý, plášti podobný šat, v němž ukrývala jednu ruku, halil její vysokou postavu. Tmavé oči se leskly zvláštním, z hloubky vycházejícím třpytem, a její hlas zazníval plným altem, když nás oslovila: “Alláh vás vydal do našich rukou a já se vás přicházím zeptat, kdo jste. Moji bojovníci se vás na to zatím neptali, neboť zde rozhoduji pouze já!” “Tys chodiá tohoto kmene?” zeptal se nevrle Halef. “Ano.” “Jak jste se mohli odvážit přepadnout nás a oloupit? Čím jsme vám ublížili? Víš, co praví korán a zlodějích, lupičích a vrazích? Žádám, abyste nás okamžitě propustili!” Žena zamítavě mávla rukou a řekla: “Poděkujte za to šach in šachovi a jeho přisluhovačům, kteří jsou bídnými otroky ještě bídnějšího pána. Dopustili se násilí na bojovnících mého kmene. Také můj syn Kelat a můj vnuk Šerga byli odvlečeni do Kirmanšahu, aby byli doživotně vojáky. Snad se již nikdy ke mně nevrátí, a proto panuje nepřátelství mezi mnou a jejich mučiteli, mezi námi a vámi.” “Námi? Co je nám do vašich sporů? Co máme my společného s tvým synem a vnukem? Jak můžeš vůbec mluvit o vnukovi? Jsi ještě příliš mladá, abys měla vnuka!” “Léta mého života jsou tvému zraku skryta. Věz, že můj vnuk zplodil syna, který je mým pravnukem.” “Mašalláh! Zdá se, že jsi matkou, babičkou, tetou a pratetou celého svého kmene.

Odkud však je mládí, které sídlí v tvém obličeji? ” “Alláh mi je dal a udržuje je. Proč však mluvíš pouze ty? Proč mlčí tvůj průvodce? Jsi z vás dvou vznešenější?” “Z nás je jeden tak vznešený jako druhý, neboť oba jsme proslulí hrdinové.

Já jsem vrchní šejk Haddedihnů z velikého kmene Šammarů a jmenuji se hadži Halef Omar ben hadži abul Abbas ibn hadži Davud al Gosarah.” “Ty nejsi ani Adžemi(tm), ani šiita?” “Kdo ti řekl, že bych jim mohl být? Jsem Haddedihn.” “Tím se vaše postavení jen zhoršuje. Ještě nikdy jsem nezaslechla tvé dlouhé jméno, ale Haddedihnové jsou nepřáteli kurdských kmenů, s nimiž my se přátelíme. Výkupné, které zaplatíte, bude zdvojnásobeno!” “Tvé rty přetékají přátelstvím a dobrotou vůči nám. Kolik žádáš?” “Pět tisíc tumanů za vás dva.” “Jenom? Neřekl bych, že máme tak malou cenu.” “Dobrá, zaplatíte tedy deset tisíc.” “I to je málo.” Hněvivě si Halefa změřila a rozkřikla se: “Domníváš se, že můžeš se mnou žertovat? Střež se! Snažím se ovládat svůj kmen láskou a jednám také s cizinci milostivě, umím však být také přísnou.” “Mluvím vážné a řeknu ti otevřeně: my dva máme tak velikou cenu, že ji nikdo nezaplatí, ani my sami. Proto od nás nedostanete nic.” “Nenabudete svobody, dokud nedostanu, co požaduji.” “Tak si nás ve jménu Alláhově podrž na věky! Líbí se nám u vás a nemáme nic proti tomu.” “Až nedostanete nic k jídlu, bude vám pobyt u nás méně příjemný!” “Nestarej se! Budeme hladovět jen tak dlouho, jak nám bude libo, ani okamžik déle.” “Pomýšlíš na útěk? Vzdej se té naděje! Kdo je v našich rukou, dosáhne svobody jen s mým souhlasem. Kdo je tvůj průvodce?” “Světoznámý hadži emír Kára ben Nemsi effendi.” “To jméno neznám. Je asi sotva tak slavný, jak bys mi chtěl namluvit,

ke kterému kmeni patří?” “Již jeho jméno ti praví, že jeho vlastí je vzdálený Frankistan.” “Není tedy muslim, nýbrž křesťan?” “Tak jest.” “Běda mu, neboť nenávidím křesťany. Stydí se asi, že jím je, neboť se neodvažuje se mnou

promluvit.” Teď padla kosa na kámen. Hadži nikdy nestrpěl, abych byl urážen, a proto se rozlítil: “Poslyš, ženo, toto tvé tvrzení je nejhloupější ze všech, které jsi dosud vyslovila. Tento emír Kára ben Nemsi je nevyrovnatelný hrdina ducha i těla, je slavný nejen ve své vlasti, nýbrž ve všech zemích celého světa. Zná národy všech osmi světadílů a mluví jejich řečmi. Usmrtil lva a zničil slona. Jeho pěst porazí vítězně každého nepřítele, a všichni císařové, králové a ostatní šejkové “Peršan.

se radují, mohou-li s ním hovořit. Kdo a co jsi ty? Žena, vládkyně ničemů, lupičská matka lupičské chásky, která z nás chce vynutit peníze. Nemluví-li s tebou tento emír, není to ze strachu, nýbrž proto, že se rozpakuje oblažit sluch podobné tulačky svým spravedlivým hlasem.” Při těchto slovech zůstala žena kupodivu klidná, odpověděla však zvýšeným hlasem: “Z trestu za tvá drzá slova zaplatíte dvacet tisíc tumanů výkupného. Nazýváš nás ničemy, darebáky, není však opvržlivějších ničemů a větších zlodějů nad křesťany!” To dopálilo i mne. Vztyčil jsem se, přestože jsem byl spoután a řekl jí: “Pronesla jsi teď největší lež svého života. Dokaž pravdu svého tvrzení!” Ustoupila, jako by ji zalekl můj ostrý hlas, potom však s úsměvem pokročila ke mně: “Ejhle, nejsi tedy úplně němý? A přece mne tedy poctíváš svou odpovědí. Lež - jsi řekl? Mluvila jsem pravdu. Řekni mi, jsou Rusové, Angličané, Řekové, Arménci a misionáři jiných národůj které k nám posíláte, křesťany?” “Jsou.” “Dost! Tím už jsi potvrdil pravdu mého tvrzení. Kdo číhá jako dravec na hranicích Persie, aby ji pohltil? Angličané a Rusové! Kdo stále nemá své země dost? Kdo hledí získat nové kraje, nové národy pod své panství? Kdo je nejlstivějším uchvatitelem a nejnesvědomitějším podvodníkem v zemích východu? Kdo k nám vysílá své misionáře, aby jim v patách poslal meče, děla, nemoci, sobectví, podvod, věrolomnost a zloděje půdy? Křesťan, bílý muž! Čím jsou konzulové a vyslanci, kteří na dvorech východních knížat zasévají lež, rozbroj a nedůvěru, aby plody svých nečistých žaludů později sklízeli a postoupili je svému státu? Jsou to křesťané! A pozoruj vaše misionáře. Neznám všechny různé sekty, k nimž příslušejí. Tolik jich je, že si je lze těžko pamatovat. Ale každý z nich prohlašuje, že jen on zvěstuje spásu a pravdu. Nenávidí se vzájemně a pronásledují se. Jeden druhým opovrhuje; mluví, učí a bojují proti sobě veřejně i potají a přece žádají od lidí víru a důvěru! Jak směšné! Žádají úctu a pokoru a netuší, že sami se připravují o všechnu důvěru. Všichni mají na rtech slova o míru a lásce, trhají však a ničí kde jaký pokojný koutek světa. Mnoho křesťanů cestuje touto zemí, neboť hlavní silnice z Bagdádu jde tudy kolem nás. Viděla jsem je, mluvila jsem s nimi zde i v městech, rovněž v Teheránu a Ispahánu; nepoznala jsem však jediného křesťana, jehož činy by prokázaly pravdivost toho, v co věří a učí. Co jste vlastně vy, Evropané, přinesli lidem jiné víry? Krev, krev a znovu jen krev! Kam vkročí vaše noha, tam vymírají národy; v šlépějích vašich bot plíží se smrt.

Řekla jsem už, že křesťany nenávidím. Já je však nejen nenávidím, ale opovrhuji jimi. Ten, jenž své skutky zastírá lživými slovy, nezaslouží než opovržení. Nedoufej tedy, že vás budu šetřit. Právě proto, že jsi křesťan, Frank, budu k tobě tím přísnější. Co odpovíš na má slova?”

Dívala se mi do očí zrakem lesknoucím se zlobou a hněvem. Vychrlila na nás svou řeč, aniž k tomu měla vlastně důvod; byl jsem důkladně překvapen, neboť jsem neočekával tolik nevraživosti. Látka k takovému kázání se v ní hromadila asi již dlouho. Co jsem jí mohl a měl říci na její obvinění? Často, přečasto jsem již vyslechl podobné výtky. Není snadné na ně odpovídat. Křesťan podle jména, toč se jak toč, nezbaví se při nich ošklivého pocitu, že je usvědčen z podlosti a bídáctví. Chápal jsem ji, díval se jí přímo do očí a odvětil jsem: “Odpovím ti jen dvěma slovy. První je: jsi žena. A druhé: jsi nešťastná.” “Jakto? Nerozumím ti.” “Poslyš! Domnívala ses, že mne svou řečí tak pokoříš, že nebudu schopen odpovědi. Mýlíš se však. Netušíš ani, že jsi mi svým steskem na křesťany otevřela duši. Žiješ v bludu, a to nejen vzhledem k skutečnosti hmotné, ale i k svému vlastnímu vnitřnímu životu. Pohleď nejprve na život mimo sebe: díváš se na něj brýlemi mámení, když zaměňuješ náboženství člověka s jednáním národů, které se ti nelíbí. Je pravda, že národy vznikají, vyvíjejí se a hynou stejně jako se rodí, rostou a umírají jednotlivci. Narazí-li na sebe dva národy, z nichž jeden je mladý a silný, druhý starý a slabý, bude asi starý nucen mladé-, mu ustoupit. Jsou-li ty dva národy různé víry, není náboženství, nýbrž slabost stáří příčinou, proč starý hyne. Snad víš, že Řekové a Arméni náleželi k starým, již vyžilým plemenům. Že poklesli též mravně, dokazuje pravdu mých slov, neboť zanikají, ačkoli jsou křesťané. Alláh tomu chce, že jednotliví lidé, stejně jako národy, hynou. Vyplní-li se kde tento kismet, není správné přičítat vinu na tom

křesťanství, naopak tvrdím, že síla a život, kterým oplývá křesťanství, je s to uchránit národy před zánikem. Ty to přímo nepřiznáš, musíš však se mnou přece souhlasit, neboť již dlouho - -” po krátkém odmlčení položil jsem důraz na poslední slova - “nejsi tsíamé53!” “Já? Že nejsem isláme?” tázala se překvapeně. “Co jsem tedy?” “Křesťanka.” “Bi khatir-i khudá - pro Boha!” zvolala zděšeně. “Ty se opovažuješ nazvat mne křesťankou?” “Není to opovážlivost,” trval jsem na svém, “nýbrž pravda. Řekl jsem, že bloudíš i ve svém vnitřním životě. Vidím tě a mluvím s tebou dnes poprvé. Neznám tě a přece jsem hned nahlédl do tvého nitra dost hluboko, abych v něm uviděl touhu po vykoupení. Hledáš již léta Boha, hledáš ráj srdce i blaženost duše, nenalezla jsi však dosud člověka, který by ti byl ukázal cestu k výšinám - ií “Mlč!” pravila náhle velitelsky. Přistoupila k ohni, usedla u něho a naložila jeho plamenům novou potravu. Přitom ode mne neodvrátila zrak; zdálo se, jako by mne chtěla pohledem v pravém slova smyslu proniknout. Mlčel jsem. Po delší chvíli řekla pomalu, jako by přemáhala těžké břemeno přiznání: “Mohamed ánka.

“Proč se mnou mluvíš, jako bys hovořil s mužem, a to s učeným mužem?” Usmál jsem se. “Nejsi obyčejnou ženou, nýbrž ženou učenou. Ne však učenou mozkem, ty spíše toužíš učit se srdcem, jdeš za jinými statky, než po jakých vztahuje své studené a hubené ruce vypočítavý rozum.” “Effendi - - jsi snad ty mužem, po němž jsem již tak dlouho bez úspěchu pátrala? Můžeš mi ty ukázat cestu? Skoro bych tomu věřila a přece nevěřím, vždyť jsi křesťan!” “Ano a děkuj Bohu za milost, že jím jsem. Snažím se totiž, abych tak nebyl jen nazýván, nýbrž abych vskutku křesťanem byl. Řekni mi: pokládáš všechny vyznavače islámu za dobré lidi? ” “Ne; bohužel, ne!” “Je tím vinen islám?” “Dojista ne.” “Proč tedy obviňuješ křesťanství proto, že ses setkala s křesťany, kteří nebyli dobrými lidmi? Pravý křesťan, jak myslím, je vždy dobrý člověk.” “A pravý muslim? Ten musí být také vždy dobrý?” “Snad, ale snad také ne, vždyť islám nežádá

od svých vyznavačů to bezpodmínečné oddání se božské lásce, která je základem učení Kristova.” “Mýlíš se; také islám hlásá lásku k bližnímu.” “Ano, ale bližním rozumí jen své přívržence a souvěrce. Svaté písmo křesťanů poroučí však milovat všechny lidi, dokonce i nepřátele tak, jako sama sebe.” “Pravíš - nepřátele?” “Ano.” “Bi češm-i ferzendem

- při očích mého syna, to je nemožné! Žádný člověk, není-li sám Bohem, nedovede se tak nekonečně zapřít, aby miloval svého nepřítele! Řekni mi, prokázal bys ty svému nepříteli totéž dobrodiní, jako svému krevnímu příteli? ” “Ano!” “Přeřekl ses! Chtěl jsi říci “nikoli”!” “Chtěl jsem říci “ano” a opakuji - “ano”!” “Lžeš!” Vyskočila a změřila mne zlostně téměř divokým zrakem. “Mluvím pravdu!” “Lež, lež, nic než lež! Prohlédla jsem tě už! Jsi příliš chytrý, příliš lstivý, abys mluvil upřímně! Poznal jsi touhu, sídlící v mém srdci a chceš ji nyní využít. Proto se snažíš, abych v tobě viděla světce, jenž dokáže uskutečnit nejvyšší zákon křesťanství. Ale neošálíš mne! Svou láskou k nepřátelům jsi mi otevřel nepatrně oči. Lháři! Hlupáku! Tím, že se vydáváš za tak dokonalého křesťana, už tím dokazuješ, že jsi křesťanem jen slovem a jménem, sobeckým, vypočítavým a špatnýmčlověkem. Nahlédl jsi do mé duše, ale nebuď domýšlivý -neprohlédl jsi ji! Domníval ses, že budeš se mnou mít lehké pořízení, se mnou, s prostou a nezkušenou ženou. Ale já jí nejsem, v tom ses přepočítal! Žiji jen

občas a nakrátko v těchto divokých horách, jinak bývám skoro neustále na cestách. Navštěvuji harémy vznešených pánů naší říše, rozumíš, chodím a vidím, neboť otevírám oči i uši a sbírám poklady, které nejsou vyvažitelné zlatem. Byla jsem i v harému šacha Muhameda, otce nynějšího panovníka a dávno předtím byla jsem přítelkyní žen šacha Feth Aliho, největšího z Kadžarů - -” “Co - - co pravíš - -?” přerušil jsem ji, otvíraje teď opravdu oči údivem. “Mluvíš o lidech, kteří žili před celým lidským věkem - - a je nemožné -” Sebevědomý úsměv jí přelétl obličejem, když odpovídala: “Ano, tady selhává tvá francká chytrost. Divíš se? Věz tedy, že jsem překročila již dávno šedesát let svého věku a že budu vypadat stejně mladistvě jako dnes, až jednou zemřu. Ovládám pramen mladosti, neboť jsem umm ed džamál, z jejíchž rukou získaly tisíce žen trvalost a skvělost své krasy.” Halef se vztyčil, jako by byl bodnut. Pokud mu to pouta dovolila, vzpřímil se a zvolal: “Umm ed džamál! Hamdulillah! Alláhovi buď chvála! Pějme mu slávu, čest a dík, že nás učinil tvými zajatci! Mluv, ženo, mluv! Řekni mi, kolik stojí kelímek tvé zázračné masti? Koupím jich deset, dvacet, ano i padesát kusů, ovšem - - ehm - - nejsou-li příliš drahé!” “Ty?” tázala se. “Nedostaneš ani jediný.” “Proč ne?” podivil se hadži. “Poněvadž Haddedihnové jsou nepřátelé našich přátel a protože je nemiluji. Ani mě nenapadá vyrovnávat vrásky a vady tvého harému. Naopak přeji si, aby se jeho vrásky prohloubily jako rokle a propasti našich hor! Kolik žen máš?” “Jednu,” vydechl ohromený Halef. “Jak se jmenuje?” “Hanneh. A je to nejmilejší a nejkrásnější růže mezi

všemi vonnými květy rostlinné říše, chceš-li to vědět!” “Nejmilejší a nejkrásnější? Proč tedy pro ni žádáš mast? Její obličej se asi podobá vyschlému šípku a její chůze kolísání velbloudího telete. V harémech Haddedihnů se nenajde ani jediná krasavice, to ti čtu z očí!” Vhodit jiskru do sudu s prachem neznamená nic proti tomu, jak tato slova působila na Halefa. “Co pravíš?” zařval zuřivě. “Hanneh, perla a koruna všech žen, podobna šípku a velbloudímu teleti! Kdybych nebyl spoután a kdybys nebyla ženou, plivl bych na tebe a srazil tě k zemi, že bys vůbec nepovstala! Jak ty vypadáš? Myslíš, že jsi krásná? Haddedihnské ženy jsou nejskvělejší na celém okrsku země a ty jsi proti nim dlouhonohá tarantule, porovnávaná se zlatistými motýly. Máš pravdu - mast krásy haddedihnské ženy nepotřebují; nechci ji teď vůbec. Získá-li se jí podobná krása, jakou se pyšníš ty, nechci ji, poněvadž bych tvou mastnotou nádherný obličej miláčka své duše jen znetvořil a zničil!” Na tyto urážky neodpověděla žena ani slovem. Změřila si jen řečníka dlouhým, opovržlivým pohledem a náhle vyšla ven.

“Jednal jsem správně, sídi?” tázal se mne Halef, jakmile zmizela. “Ne. Měl jsi mlčet.” “Mlčet? Sídi! Když tak neslušně mluvila o Hanneh, světlu mých očí, slunci mého života? Šípek! Přál bych si, aby té babě za to vyrostl knír, jaký nosí perský sip-ah-salarsil Ať si jen nechá svou mast, ať s ní natírá své ovce a kozy!” Další výlevy svého roztrpčení musel přerušit, neboť přišel náš hlídač a řekl nám přísným tónem, že chodiá zapověděla dát nám jídlo a zakázala nám spolu hovořit. Při prvním slově budeme prý od sebe odděleni. Takový byl tedy následek Halefovy debatérské pohotovosti. Pokud šlo o mne, nepůsobilo mi mlčení nikdy obtíže, ale pro Halefa to bylo horší než půst. Vyjadřoval to němými, ale výmluvnými pohledy, jimiž mne chvílemi bombardoval. Za takových okolností by bylo nejlepší usnout a spát. Než se mi to však podařilo, byl náš strážce nahrazen dvěma jinými, kteří nám zákaz mluvení znovu opakovali. Noc byla studená. Oheň nehřál a pouta byla velmi nepohodlná. Přesto jsem konečně usnul a spal jsem poměrně dobře; jen

vystřídáním stráží jsem byl několikrát probuzen. Jakmile nastal den, zazněl venku hlasitý křik. Zněl tak divoce, jako by ležení bylo napadeno nepřítelem. Lidé běhali sem a tam. Slyšeli jsme jejich hněvivé kletby. Koně dupali a řehtali; padla na mne při tom úzkost o naše hřebce. Jeden ze strážců odběhl, aby vyzvěděl příčinu rozruchu; nedověděli jsme se však od něho nic, neboť když se vrátil, hovořil s druhým hlídačem jen šeptem. Na obou těch mužích bylo však patrné, že událost byla stejně nepříjemná jako významná. Ani ráno jsme nedostali žádnou snídani, nic k jídlu, nic k pití. Rádi bychom se byli občerstvili douškem vody, ale ani nás nenapadlo o ni prosit. Obtížnější než hlad a žízeň byla však pouta. Nepůsobila nám bolesti, neboť nebyla utažena tak pevně, aby se zařezávala do masa, ale nemálo nás unavovala nepohodlná poloha, v níž jsme byli nuceni ležet. Již od včerejška jsem uvolňoval provazy na rukou a to s takovým

úspěchem, že jsem je mohl kdykoli odhodit; tím bych však byl v přítomnosti strážců nic nezískal, neboť jsme měli důkladně spoutané i nohy. Museli jsme tedy počkat, až nám je uvolní. Bylo již málem k polednímu, když k nám vstoupili dva starší bojovníci. Jeden z nich byl náčelníkem darebů, kteří nás zajali. Řekl: “Urazili jste chodiá; proto vás neuznává za hodný, aby k vám přišla sama. Budete k ní dovedeni a ona vám řekne, co od vás dnes žádá.” “Co chce, námřekla už včera!” odvětil jsem. “Dnes se její přání zvětšilo, neboť šachoví jezdci nám zabavili vaše koně. Ztrácíme je a musíte nám tedy jejich cenu nahradit penězi.” “Cože?” tázal jsem se polekaně. “Naši koně jsou pryč?” “Ano, a s nimi dvacet našich!” “Polní maršálek.

“Kdo je odvedl?” “Dnes ráno přijela do tábora deste-i severe**. Velitel z Kirmanšahu potřebuje koně pro své vojsko, protože šach zamýšlí vypovědět válku tureckému sultánovi. Jste cizinci a nevíte, že my, ílautové, musíme k tomu dodat koně, ať chceme nebo ne. Veliteli jezdců, jimž byl nat6-“-o”a/56, se vaši hřebci líbili a vzal je s sebou.” “Řekli jste mu, že

vám vůbec nepatří?” “Khuda ne kuned - Bůh uchovej! Ani nás nenapadlo, abychom byli tak hloupí. Velitel vojáků chtěl by s vámi mluvit, a možná, že by výkupné za vás vstrčil do vlastní kapsy.” “Kam odjel s našimi koňmi?” “Do Kirmanšahu, ale jak jsem ti už řekl, nejen s vašimi, nýbrž i s našimi koňmi. Satan ho sper! Pojďte!” Halef byl skoro bez sebe vztekem, když slyšel, že Barkh a ben Rih byli odvedeni. Aby mi naši strážcové nerozuměli, zašeptal jsem mu západní arabštinou: “Nestarej se, dostaneme je opět. Pojedeme za nimi.” “Tiše!” poručil nám strážce. “Nemluvte!

Kupředu!” Vyvedli nás z chýše. Byl jsem rozhodnut, že se do ní už nevrátím Řekl-li jsem, že jsem byl rozhodnut nevrátit se už do chaty, zní to snad domýšlivě; ale znal jsem přece sebe i svého malého Halefa a mohl jsem říci bez domýšlivosti, že ílautové jsou méněcenní protivníci, s nimiž si už budeme vědět rady. Abychom mohli jít, uvolnili nám nohy; to stačilo, abych získal jistotu, že budu svobodný, kdykoli se mi zachce. Protože při našem včerejším příchodu byla již tma, nemohli si nás obyvatelé tábora prohlédnout; snad proto stáli teď všichni hustě jeden vedle druhého a zvědavě nás pozorovali. Opět jsem si všiml žen a dívek, stojících tu vesměs bez závojů. Bylo vskutku nápadné, že i matky, vedle nichž stáli dorostlí synové, měly tak mladistvé vzezření, jako by byly svobodnými dívkami. Když nás tak pomalu vedli mezi shlukem diváků, neviděl jsem nikde ošklivou tvář, třebaže mám nadmíru ostré oči. Ovšem, nevěnoval jsem pozornost jen tomuto nápadnému úkazu. Více jsem si všímal ílautských koní; potřebovali jsme totiž dva dobré oře, abychom se co nejrychleji dostali do Kirmanšahu. Uspořádání tábora nemohlo být pro naše úmysly příznivější. Jak jsem se už zmínil, les tvořil zářez, táhnoucí se od severu k jihu. Přišli jsme sem včera od severu. Na konci zářezu vedle cesty se pásli koně bez sedel, ale všichni s ohlávkami. Byli jsme vedeni tím směrem k chýši, která ležela na pokraji “Eskadrona jezdectva. 56Nadporučík.

lesa tak, že se svou zadní částí opírala o dva kmeny, vzdálené od sebe asi čtyři metry. Mezi nimi divoce rostla křoviska kaliny. Musím poznamenat, že jsme byli pozorováni sice zvědavě, ale ani v jednom obličeji jsem neuzřel nenávist, nebo jiný nepřátelský výraz. Pro tyto lidi jsme znamenali jen peníze - výkupné - víc nic. U velké chýše jsme se zastavili.

Vůdce vstoupil dovnitř nejdříve sám; brzy vyšel a pokynul nám, abychom vešli. Očekával jsem, že nás postaví před shromáždění vynikajících bojovníků, kteří o nás budou rozhodovat, a že útěk bude trochu obtížnější, ale naštěstí seděla v chýši jen jediná žena - chodiá. Chata byla zbudována z tyčkoviny a drnů a neměla vůbec okna. Světlo do ní vnikalo jednak četnými většími i menšími děrami ve zdech, jednak otvorem ve střeše, kterým zároveň odcházel kouř. V jednom ze zadních koutů bylo zřízeno ohniště z neuměle složených kamenů, v druhém lože z vysoko nastlaného listí, pokrytého kožišinami. Sloužilo majitelce za divan, na němž teď seděla. Několik beden pokrytých houněmi tvořilo celé zařízení.

Zbraně tu nebyly, jen na malém, vedle lože rozloženém koberečku ležely naše pušky se všemi předměty, které nám byly odňaty. Bylo mi to velmi vítáno. Za nám stál jen náčelník s rukou na noži. Chodiá vrhla krátký, nepřátelský pohled na Halefa, mne si změřila poněkud přívětivěji a začala pak vysvětlovat: “Už asi víte, co se stalo s vašimi koňmi. Jsou pro nás ztraceni a vy nám je nahradíte. Džemma mých bojovníků již o všem rozhodla a já jsem schválila její usnesení.

Nepotřebujeme vaše zbraně, máme zbraně své a nedovedeme s vašimi ani zacházet. Ostatní vaše věci bychom sice mohli podržet, mají však větší cenu pro vás než pro nás, a proto vám je rádi prodáme. Nebude-li vám chybět nic z vašeho majetku, zaplatíte, myslím, s větší ochotou a lépe.” “Mašalláh!” zvolal hadži. “Máme kupovat své vlastní věci a nahradit koně, které jste nám ukradli? Takové šílenství - -” “Mlč!” přerušila ho chodiá přísně. “Ty tady nemáš co mluvit! Nejednám s tebou, nýbrž s Kára ben Nemsi effendim!” A obrátivši se ke mně, pokračovala: “Přemýšlela jsem o věcech, o nichž jsme včera spolu hovořili. Dotkl ses svými slovy mého srdce, jako by byla klíčem, jenž otevírá zazděné dveře. Chci ti položit mnoho otázek, které mi zodpovíš. Máme na to času víc než dost, neboť potrvá dlouho, než se vrátí poslové, které dnes odešlu, aby přinesli vaše peníze.” Povídala to tak prosté, tak samozřejmě, že jsem nemohl jinak, než se zasmát. Ptal jsem se vesele: “Odkud je přinesou?” “To je tvá věc, neboť jen ty víš, kde je vezmeš.

Kdybychom ještě měli vaše koně, žádali bychom méně. Musím ti říci, že vladař z Kirmanšahu je nepřítelem našeho kmene, protože mne nenávidí. Jeho harém mne kdysi těžce urazil a nikdy již ode mne nedostane mast krásy. Proto mi přísahal pomstu, zajal mého syna Kelata i vnuka Šergu a zařadil je mezi své vojáky. Oba jako

svobodní ílautové se zdráhali vykonávat otrocké služby, k nimž je pasa odsoudil. Jejich odpor zvýšil jeho hněv. Podplatil svědky, kteří za bakšiš dosvědčí cokoli, a ti potvrdili, že můj vnuk i syn jsou babiovci, kteří zamýšlejí vladaře zavraždit. Odjel do Teheránu na slavnost nurose” a vzal své zajatce s sebou, aby tam jejich popravou zvýšil lesk slavnosti. Řekl mi to velitel jezdců, kteří dostali rozkaz pobrat nám’ naše nejlepší koně. Mé děti jsou ztraceny a já je nezachráním. Jejich smrt bude strašná, neboť dopadeným babiovcům vyřeže kat do těla díry, do nichž jim vstrčí hořící svíčky. Ó, kdybys věděl, Franku, co při tom matka cítí!” Přikryla si obličej rukama, pod nimiž tiše protékaly slzy. Potom jí ruce poklesly; skrze slzy na mne pohlédla a napůl v bezvědomí se drsně tázala: “Co tomu říkáš, Franku? Je

křesťanský Bůh tak krutý, jako Bůh, jejž hlásá islám?” “Znám jen jediného Boha,” řekl jsem, “to je Bůh lásky a milosrdenství. Pravil jsem ti již, že islám tu lásku nezná. Žaluj na islám, nikoli na Boha!” odvětil jsem. “Proč Bůh dopouští, aby mé nevinné děti byly umučeny? Je to láska a milosrdenství? Je to spravedlivé?” “Nepři se s

Všemohoucím, chodiá! On ví, proč na tebe seslal žal a bude-li jeho vůlí, budeš-li ho prosit, snad zachrání tvé děti.” “Prosit ho mám? Modlit se?” “Co jiného? Vystupuješ-li k nebi po stupních modlitby, sestoupí k tobě Bůh po schodišti vyslyšení. Modli se tedy! A nevyčítej Bohu nespravedlivost, dokud jsi sama nespravedlivá!” “Nespravedlivá? Ke komu? Nevím o tom.” “Že ne? Co jsme ti například udělali my, že teď stojíme před tebou jako zajatci? Čím jsme si to zasloužili? Jednáš s nám spravedlivě?” Zvláštní záblesk jí přelétl obličejem. Vstala, pokročila ke mně a zírajíc mi upřené do očí, řekla: “Teď ukaž, že jsi křesťan a braň svou víru! Pověz mi, proč dopouští tvůj Bůh, abych s vámi jednala nespravedlivě?” “Snad jen k vůli tobě. Ostatně Bůh není k nám tak krutý, jak si myslíš. Budeme-li chtít a dopustí-li on, budeme svobodni kdykoli.” “Myslíš to opravdu? Jsi o tom přesvědčen?” ptala se opovržlivě. “Jsem si tím zcela jist!” “Dokaž mi tedy, že získáš svobodu kdykoli se vám zlíbí! Podej mi ten důkaz a pak snad budu také věřit v lásku a milosrdenství tvého Boha. Osvobodí-li tebe z našich rukou, proč by nezachránil i mé děti?” “Ten důkaz ti podám, ale žádám, abys mi něco slíbila.” Co?” “\^u. 57Jarní slunovrat.

“Slib mi, že se celým srdcem budeš modlit za svobodu svých dětí, osvobo-díme-li se z vašeho zajetí bez cizí pomoci.” “Slibuji to s lehkým srdcem.” “A dodržíš své slovo?” “Jako přísahu! Ale vím už předem, že je nemusím dodržovat, neboť z našich rukou nevyváznete, nezaplatíte-li výkupné.” “Mysli si, co chceš; ale mám tvé slovo!” Vytáhl jsem ruku ze smyčky, obrátil jsem se k muži, který pořád ještě stál za námi a zasadil jsem mu pěstí tak mocnou ránu do spánku, že se svalil. Zůstal na zemi ležet v bezvědomí. V příštím okamžiku jsem uchopil “Matku Krásy” za krk, abych jí zabránil křičet. Stačil jeden hmat, neboť okamžitě zavřela oči a omdlela. Můj neočekávaný útok ji tedy přece polekal. Popadl jsem svůj nůž, který ležel na koberečku a Halefova pouta vmžiku spadla. Na to jsme rychle spoutali svého strážce a vstrčili mu do úst roubík. Vlastně jsme měli totéž učinit i se ženou, ale příčilo se mi jednat s ní příliš krutě. Pryč bychom se dostali jistě i kdyby se byla rychle vzpamatovala. Vzali jsme si co nejrychleji svůj majetek, pažbami jsme pak prorazili zadní stěnu chaty a opatrně jsme prolezli otvorem ven. Diváci se již většinou rozešli; zbylo jich tu sice několik, žádný z nich se však nedíval na naši stranu. Ulehli jsme na zem a plížili se mezi keři kaliny tak daleko do lesa, až jsme již nemohli být spatřeni. Byli jsme v bezpečí. Šlo však ještě o koně. Postupovali jsme opatrně podle lesního okraje, aniž jsme koho potkali a šťastně jsme se dostali až k severnímu cípu ležení, kde se pásla hledaná zvířata. Vyhledat dva nejlepší koně bylo hračkou. Nablízku nebylo živé duše. Všecko šlo jako na drátkách, jako by někdo připravil pro náš útěk vše, co jsme potřebovali. Chytili jsme dva koně, vyskočili na ně a neohlížejíce se, jeli jsme pryč, zpočátku severním směrem, abychom zmátli případné pronásledovatele. Nedospěli jsme ještě daleko, když proti nám klusal mladý Idiz. Přitáhl uzdu a vytřeštil na nás užasle oči. Zastavil jsem se rovněž a poručil mu: “Vrátíš-li se nyní do ležení, půjdeš tam hned k chodié a vyřídíš jí náš pozdrav na rozloučenou! Ať si vzpomene na Boha křesťanů a trpělivě se k němu modlí. Pak se její přání jistě vyplní. Pospěš si!” Chlapík byl tak zmámen, že poslechl okamžitě, aniž se ozval slovem. Cválali jsme týmž směrem ještě kus cesty, jakmile jsme však dosáhli pevné půdy, kde již nebyly vidět stopy, odbočili jsme doprava nepříliš strmým, stromy porostlým svahem na hřeben pohoří. Jakmile jsme ho dosáhli, byli jsem v bezpečí, neboť stromy nám poskytly vítaný kryt. Až dosud jsme spolu nepromluvili ani slova. Nyní však, když koně šli do vrchu pomaleji, zasmál se Halef vesele: “To byl znamenitý kousek, sídi. Jsme svobodni a máme opět svůj majetek. A ty, sídi, mluvíš svou pěstí stále ještě tak citelně jako před lety. Jak se bude divit ta znamenitá Umm ed džamál, až se vzpamatuje! A což ten chlapík, kterého jsi srazil! V hlavě mu bude asi náležitě dunět! Mám skorém chuť

se vrátit a poradit mu, aby si dal hlavu natřít tou proslavenou mastí krásy. Ale teď mám k tobě důležitou otázku! Jak se zmocníme svých koní? Jak se dostaneme do Kirmanšahu? Ještě jsme tam nebyli a cestu neznáme.” “Neměj proto starosti, Halefe. Mýlím se v krajině jen zřídka, a zde naštěstí nejsme v pralese, v němž by člověk mohl odbočit ze směru pod neprůhledným listím stromů. Neklamu-li se, dosáhneme zde nahoře planiny a za ní sjedeme do údolí přítoku

Kara-su. Pak se dáme přímo pahorkovitým hřebenem, za nímž teče Kara-su. Pojedeme po jeho břehu, až dorazíme do Kirmanšahu. Všecko je dost prosté, jak vidíš.” “Kdy tam dorazíme?” “Nejpozději zítra ráno. Musíme bohužel nocovat venku.” “To je mi docela vhod, jen když najdeme něco k jídlu. Mám hlad jako vlk a hrdlo vyprahlé jako písek Sahary.” Žízeň jsme uhasili brzy, neboť pramenů tu bylo všude dostatek, a protože se mi později poštěstilo zastřelit divokou kozu, z jejíhož masa jsme mohli žít několik dní, byli jsme spokojeni. Rovněž můj předpoklad, že řeka nás povede, se ukázal správný: dosáhli jsme Jfora-au58. Jakmile se začalo stmívat, zastavili jsme koně a zažehli oheň, na němž jsme upekli nejlepší kusy kozího masa. Přitom jsme se rozhovořili nejdříve o našich koních, o něž Halef už teď neměl velké starosti. Pak si vzpomněl na mou rozmluvu s chodié. “Sídi,” řekl mi, “nechápal jsem zcela tvá slova. Vyznívalo z nich přesvědčení, že její syn i její vnuk budou jistě zachráněni. Odkud jsi to věděl?” “Nevěděl jsem nic a nevím ani teď nic, přece však jsemčasem zvláštní člověk, Halefe. Slova, která vlastně nechci říci, mi někdy vyletí v pravém slova smyslu z úst, a kupodivu, nikdy toho nelituji. Je mi to nepochopitelné, ale tomu, co jsem vyslovil, nebo co vyslovilo mé podvědomí, vždycky sám vytrvale věřím. Kdyby ses mne nyní ptal, budou-li děti té ženy žít, nebo budou-li umučeny, budu tvrdit, že dosáhnou svobody, a to hodně brzy!” “Jsi miláček Alláhův, sídi. Přidělil ti snad Alláh svého dobrého džin e\ fcimojeío59, který ti všechno poví a řídí tvé činy? Přál bych si, abych jej měl také.” “Víš, Halefe, myslím, že každý dobrý člověk, který se nevzdaluje od Boha a s důvěrou spočine v ruce Pána, pocítí časem přítomnost jeho poslů, kteří nad ním drží svá ochranná křídla. Poděkujeme mu, než usneme!” “Nebudeme střídavě hlídat?” “Dnes ne. Zdá se mi, jako by nebesa bděla za nás a nad námi, jako bych viděl, slyšel a věděl srdcem, že se nám nic nemůže stát. Mám chuť spolehnout na tento svůj pocit dnes víc, než na své smysly. Dobrou noc, Halefe.” 58Černá voda. “Anděla strážného.

“Dobrou noc, sídi! Kéž by měli všichni lidé tvou víru, byli by šťastni, jako jsem já.” Usnuli jsme a spali, přestože panoval citelný noční chlad, hluboce a nerušené, až nás probudilo svítání. Zrána jsme pojedli a jeli podél řeky dolů do Kirmanšahu, který jsme asi po hodině jízdy spatřili dole na pahorcích před sebou. Město působilo válečnickým dojmem už při pohledu zvenčí, pod jeho hradbami cvičilo vojsko. Důvod jsme brzy zvěděli: šach-in- šacha opět jednou napadlo, aby žádal od sultána vrácení Bagdádu; jako vždy podporoval svůj marný požadavek harašením zbraněmi a vojenskými přípravami, které ovšem zůstaly jen přípravami. Vyptával jsem se vekilbašiho(tm), kterého jsme potkali, kdo je teď

nasir-i-šérem”. Dostalo se mi odpovědi, že nejvyšším vojenským pánem města je serťiz62, což je hodnost vysoká, ale mnoho neznamenající; vekilbaši se ihned nabídl, že nás k němu zavede a vymůže nám slyšení. Ovšem - za bakšiš. Přál bych si, aby se od těch dob aspoň tyto “Bakšišové poměry” v íránském vojsku zlepšily. Protože to nešlo jinak, zaplatil jsem zpropitné předem. Vekilbaši se nám tedy postavil do čela a jeli jsme na koních za ním. Halef cestou vypočítával a odhadoval obtíže, které asi budeme nuceni překonat než dostaneme zpět své koně. Uklidnil jsem ho však: “Buď bez starosti, Haléře! Jak víš, mám šach-in-šachův pas, průkaz, který byl v přítomnosti samého panovníka opatřen pečetí. Proti němu bude sertix bezmocný.” “Odkud máš ten ferman, sídi? Zná tě šach?” “Ovšem že ne, právě tak, jako já neznám jeho. Jsme si aspoň v tomto ohledu naprosto rovni. Ostatně není třeba, abychom se znali. Viděl jsi mé turecké papíry; lepší nad ně nejsou, ač ani sultán mne vůbec nezná. Měl jsem však vlivného přítele v Istanbulu, byl to zemřelý Mustafa Moharrem aga, však si ho také znal. Žádný pasa neměl větší vliv. A takové vlivné osoby jsou všude; člověk

si jen musí umět najít k nim cestu. Perský ferman lze získat i jinde, nejenom v Persii.” Náš vůdce vedl nás do středu města k pá-i-takht, vládní budově, vystavené Mohamedem Alim mirzou. Čekali jsme ve dvoře na vekilbašiho, který nás šel ohlásit. Vrátil se brzy a zavedl nás dovnitř, kde nám před jednou dveřní záclonou pokynul, abychom vstoupili.

Místnost, do níž jsme vešli, byla kdysi nádherně vybavena, dnes však vypadala hodně zanedbaně. Pokuřuje seděl v ní na divanu starší důstojník, v jehož tazích jsem marně hledal stopy duševní činnosti. Řekli jsme mu svá jména.

Poznamenal zcela lhostejně, že naše přítomnost ho vlastně obtěžuje, ale když už jsme tady, máme říci, co k čertu chceme. Beze slova jsem vytáhl ferman a položil jej na stůl sotva tři stopy 6°Rotmistr. 6lObránce města. “Plukovník-divizionář.

vysoký, stojící před důstojníkem. Kromě kalamáře leželo tam ještě i několik papírů. Nevrle se muž chopil mého pasu, rozevřel jej a - - náhle se hbitě vztyčil. Uctivě přiložil průkaz k čelu a poklonil se třikrát skoro až k zemi. “Alláh požehnej nejmocnějšího vládce stotisícerým požehnáním!” pravil. “Alláh znič všechny jeho protivníky a povýšiž všechny, kdo stojí pod jeho mocnou ochranou! Jsem váš sluha, drazí pánové!” Tak tedy působila pečeť, kterou múzdar63 smí přitisknout vlastnoručně na listinu jen v přítomnosti šachově. Řekl jsem sebevědomě: “Prosím tě o vyplnění malé prosby, příteli. Byli jsme včera hosty Idizů z tir Bachtijarů. Za naší nepřítomnosti přišel k nim zdejší deste-i-serveré se

svými jezdci a zabavil jim dvaadvacet koní, mezi nimi i naše. Mrzelo by mne, kdybych si při svém příchodu k vysokému jehan pěná” musel stěžovat, že mně koně nebyli okamžitě vráceni.” Můj požadavek byl neskromný - rád to uznávám - ano, byl snad dokonce drzý. Ale zamýšlený účinek se dostavil ihned. Sertix mi sdělil hluboce se ukláněje, že rekvírované koně, mezi nimiž byli dva vraníci, jsou určeni do Hamadánu a že tam sotva před čtvrthodinou byli odvedeni zároveň s transportem zajatců. Mezi těmi jsou prý dva Idizové, otec a syn, kteří budou jako prokletí babiovci v Teheránu popraveni. Pospíším-li si, dohoním oddíl v necelé hodině a dostanu koně zpět. Potřebný rozkaz k tomu dá vyhotovit okamžitě. Souhlasil jsem nedbale. Zatímco psal, prolétla mi hlavou myšlenka; byl to tak neobyčejný, ano, přespříliš odvážný nápad, že jsem se rozhodl jej provést právě pro jeho neobyčejnost. Sertix nebyl prozíravý člověk; jen svou hrubostí udělal jsem na něho dojem; mohl jsem tedy očekávat, že ho omráčím i jinak. Jakmile tedy dopsal rozkaz a opatřil list pečetí, přečetl jsem jej; vyhovoval mému přání. Přesto jsem svraštil nespokojeně tváře a řekl jsem: “A Kelat a Šerga? Doufám, že ti nezůstanou mezi vojáky; vždyť je potřebuji.” “Kelat a Šerga? ” tázal se. “Kdo je to?

Výsost ta jména dosud nevyslovila.” “Ze ne? Byl bych mluvil tak tiše? Míním své dva podkoní, kteří ošetřovali koně. Byli s nirni odvedeni a já bych je opravdu nerad ztratil.” “Kheilí khub - velmi dobře! I sluhy vzali s sebou? Je to možné? Nestaral jsem se o to; moji podřízení všechno obstarávali. Jak bych jen mohl tuto nepříjemnou věc napravit? ” “Několika slovy. Napsal jsi rozkaz, aby nám byli vydáni naši koně. Stačí, doplníš-li jej větou: “a oba Idizové, Kelat i Šerga.” “Jem1 baied - nestarej se, pane, stane se hned podle tvého přání!” Nepřipsal jen žádanou řádku, nýbrž vyhotovil nový rozkaz, což mi bylo 63Strážce pečeti. “Útočiště světa = šach.

ještě milejší, neboť doplněk mohl snadno vzbudit podezření. Potom mi listinu odevzdal, přitiskl ferman opět na čelo, uklonil se třikrát, žehnaje šachovi, mně i Halefovi. Podal mi pak můj pas, prosil mne, abych si na něj u qible-i ‘o/em65 dobrotivě vzpomněl, a provázel nás, opět s úklonami, až ke dveřím. Ve dvoře na nás čekal vekilbaši. Šťasten, že jsem tak snadno vyvázl z lvího doupěte, dal jsem mu ještě jeden bakšiš a potom - - jsme hleděli, abychom byli co nejrychleji venku z Kirmanšahu a jeho zdí! Když jsme minuli vysoko klenutý most, oddechl si Halef zhluboka a zvolal: “Sídi, jaká to byla odvaha! Ty víš, že se nikdy nebojím, ale při žádosti o dva Idizy jsem úzkostí sotva dýchal.” “Inu, každá odvaha je vlastně provázena úzkostí, že se nepovede, ale dopadlo to dobře. Šach-in-šachova pečeť omráčila v pravém slova

smyslu přítele sertixe. člověk by nevěřil, že je taková lehkověrnost vůbec možná. Viděl jsi, co je možné očekávat od perského důstojníka. Žádný div v této zemi. Ovšem, vzpomínám si, že tu jsou dvě poddůstojnické školy; z jedné z nich odcházejí prý žáci jako hotoví majoři a plukovníci, z druhé nevyšel dosud jediný důstojník. Kdo je bohatý, ať je sebe hloupější, získá hodnost, za níž může zaplatit.” “Zdá se, že sertix je jedním z těch boháčů, jimž bohatství dovolilo, aby zůstali i v zralém věku hlupáky.” “Asi! Teď si však musíme pospíšit, Haléře! Ještě jsme nevyhráli. Záleží na tom, jaký muž je důstojník, který velí transportu.” “Doufejme, že je rovněž z bohatých vrstev obyvatelstva. Bude-li se však zdráhat vydat nám koně nebo Idizy, pomůžeme si zbraněmi, co říkáš, sídi?” “Ano. Co jsme začali, to dokončíme, vpřed!” Ujížděli jsme k Bizitunu po širé rovině, na jejímž severozápadním okraji leží Kirmanšah. Na cestě ležela všude tlustá vrstva prachu, který rozvířen kopyty našich koní, vznášel se v mracích za námi. Keře sladkého dřeva a akácií vroubily silnici. Nalevo od nás se černala zřícenina Taki-Dostanu, vpravo naproti jsme viděli chaty neznámé vsi. Asi po třech čtvrtích hodiny jsme uviděli skupinu jezdců, vedoucích asi osmdesát volných koní a několik spoutaných pěšáků. Byl to oddíl, který jsme chtěli dohonit. Doufali jsme, že dvacet idizských koní je zde také. Dojeli jsme k jezdcům, letem je minuli a stanuli jsme před nimi uprostřed cesty. JVatft66 - bylo mu osmnáct let - jedoucí v čele, byl pěkně oblečený a ověšený všemi možnými zbraněmi. Tento znamenitý velitel byl jistě synem bohatého tatínka. “Stůj!” zvolal jsem již z dálky. Nevypadali jsme ovšem tak vznešeně jako on; naše koně neměli sedla; jaký tedy div, že jsme na něj neudělali zvláštní dojem. Volal na nás zlostně hlasem téměř dětským, přeskakujícím mezi vysokým sopránem a druhým “Střed země, t.j. šach. “Poručík.

basem: “Místo! Místo! Jsem důstojník Alláhem dosazeného a osvíceného silu-laha!” Vyňal jsem z kapsy ferman a rozevřel jsem jej před nosem tohoto proslulého reka. Jakmile spatřil pečeť se známým nápisem, byl by v úctyhodném zděšení málem sletěl z koně. Věděl však, co je jeho povinností. Přitiskl ferman k čelu, uklonil se třikrát až na krk svého koně a oslovuje mne pak tituly emtV67 a hazret wo/o68 tázal se mne, jaké mám pro něho rozkazy. Odebral jsem mu především ferman a zároveň jsem mu podal sertixův rozkaz. Aniž jsem počkal, co mi řekne, obrátil jsem se k zástupu s hlasitou otázkou, kde je Kelat a Šerga, dva Idizové. Odpověděli mi dva spoutaní muži. Pobídnul jsem koně a uvolnil je od železné tyče, k níž byli oba připoutáni řemeny. Zatím se Halef staral o naše koně. Vyšvihl se hned na svého Barkha a já následoval jeho příkladu, vyměnil jsem koně za Assila ben Riha. Oba hřebci nikoho v sedle nenesli, nestrpěli by to, tím byla výměna snazší. Spatřili nás a radostně frkali. Osvobozeným Idizům jsem poručil, aby usedli na koně, které jsme

dosud používali my. To se vše odehrálo ani ne ve dvou minutách. Nyní ke mně poručík přistoupil a tázal se, nemám-li nějaké další rozkazy. To mi dodalo chuti. Dosáhli jsme více, než jsme čekali, a teď se mne ještě velitel transportu dotazoval po dalších přáních. Vyptával jsem se Kelata i Šergy, jsou-li tu koně jejich kmene. Přitakali, zvířata prý mají znamení Idizů. Poručil jsem, aby tito koně byli od ostatních odděleni a po dvou připoutáni k sobě. Teď jsem byl s milým poručíkem hotov. Podal jsem mu milostivě ruku, pochválil jsem jeho horlivost o blaho perského státu a přívětivě jsem poznamenal, aby spokojeně pokračoval ve své pouti. Ten dobrý muž nařídil četě, aby se srazila, věnoval mi ještě několik poklon a ujížděl pak klidně vstříc svému kismetu. My jsme usoudili z pochopitelných důvodů, že učiníme nejlépe, když se Kirmanšahu vyhneme, a proto při nejbližší vhodné příležitosti jsme zabočili stranou do hor. Domníval jsem se, že nám těch dvacet koní bude v neschůdném pohoří dělat obtíže, ale brzy jsem se přesvědčil, že to tak není.

Zvířata byla povolná, poslušná a navyklá na podobné cestování. Samozřejmě to s nimi nešlo tak rychle jako mně a Haléřoví, když jsme jeli do Kirmanšahu. Kdy I se setmělo, byli jsme ještě tři hodiny cesty od ležení Idizů. Bylo nutné odložit překvapení na zítřejší odpoledne. Kelat a Šerga se ovšem dověděli již dávno všechno. Já jsem neřekl slovo, ale malý, mnohomluvný Halef se postaral, aby jim nic nezůstalo utajeno. Byli dnes ráno přesvědčeni, že jdou vstříc jisté

smrti. Ačkoli ti lidé byli mlčeliví, říkal mi každý jejich pohled, jak veliká a upřímná je vděčnost, kterou oplývala jejich srdce. Mohli jsme být přesvědčeni, že získáme přátelství celého kmene. “Kníže. ““Královská výsost.

Zrána drobně pršelo. Bylo mi to docela vhod. Déšť nutil Ilauty setrvat v chatách a stanech a usnadnil nám tím nepozorovaný příchod do ležení. Na pokraji planiny museli oba Idizové zůstat se všemi koňmi, a dostali pokyn, aby přišli za hodinu po nás do tábora. My dva, já a Halef, jsme pěšky sestoupili se svahu; pak jsme si si co nejrychleji pospíšili přes údolí do lesa a obrátili jsme se pod ochranu stromů k jihu. Halef se těšil jako dítě na očekávané překvapení. Jeho dobrácké srdce se už dávno na chodiá nehněvalo. Když jsme se odzadu dostali k ležení, plížili jsme se ke skupině stromů proti chýši Umm ed džamál. Díra, kterou jsme unikli, byla již vyspravena. V ležení bylo místy živo, ne však v té části, kterou jsme procházeli. Vyskočili jsme v příhodném okamžiku ze svého úkrytu, oběhli chatu až ke dveřím, které nebyly pevné zavřeny. Nahlédli jsme skulinou a uviděli jsme uvnitř ženu, klečící se sepjatýma rukama u lůžka; její rty se pohybovaly. Byla to chodiá. Otevřel jsem dveře a vstoupil. Hadži za mnou. Klečící žena zaslechla hluk, obrátila se, spatřila nás a vztyčila se s výkřikem. “Modlíš se?” tázal jsem se. “K bohu křesťanů nebo k Alláhovi, který vyslyší jen muslimy?” “K tvému Bohu,” odvětila, stále ještě úžasem neschopná pohybu. “Dodržela jsi tedy slovo, děkuji ti! A což - věříš, že budeš vyslyšena?” “Věřila jsem, neboť vás bůh vysvobodil z našich rukou. Proč se však vracíte?” “Chceme ti dokázat, že pomoc je často nejblíže, očekává-li ji člověk nejméně. Neodešli jsme odtud, abychom uprchlí, nýbrž abychom přinesli výkupné, jež žádáte.” “Já - - já - - tě nechápu!” zakoktala. Potom však vyběhla kolem nás ven ze dveří a pronikavým výkřikem vzbouřila celé ležení, ílautové se seběhli. Shromáždili se staří, mladí, velcí, malí, před chýší a slyšeli plni překvapení, že jsme se dobrovolně vrátili. Několika z nich bylo dovoleno vstoupit, byl mezi nimi i náčelník, kterého jsem při našem útěku srazil k zemi. Jakmile mne spatřil, skočil ke mně, aby se mne chopil. Zadržel jsem ho mocně a řekl jsem: “Nenamáhej se! Učiníme ze svobodné vůle to, co chceš na nás vynutit. Klademe své věci opět na své místo, odkud jsme je vzali. Spoutejte nás, chceme opět být vašimi zajatci, dokud nepřijde výkupné.” Rozestřel jsem starý koberec, na němž dříve ležely naše věci; položil jsem na něj pušky i všechno ostatní; potom jsme byli spoutáni. Idizové to vykonali, jako by nevěděli, zda sní či bdí. To se jim dosud nikdy nestalo. Tajnou radost mi působil Halefův obličej. Jak rád by byl vybuchl, kdyby se byl nebál mých výtek. Vypadal, jako by chtěl prasknout.

Chodiá zatím usedla na své lůžko. Seděla nyní se založenýma rukama a mlčky hleděla na to, co se před ní dělo a čemu téměř nevěřila. Když jsme byli znovu svázáni, tázala se mne, aniž věřila vlastnímu zraku:

“Effendi, zachoval by se každý Frank tak jako ty?” “Každý ne,” odtušil jsem, “není každý tak šťasten, aby měl takového nepřítele, jakým jsi ty.” “Jak to míníš?” “Dozvíš se, až přijde pravý čas. Teď nás dej opět dopravit tam, kde jsme byli předtím.” Naše přání bylo okamžitě vyplněno. Ačkoli pršelo, stáli venku lidé jeden vedle druhého. Naši cestu do známé chaty lze označit za vítězný průvod kmene. V cíli jsme byli připoutáni stejně jako prvního večera. I hlídač se k nám posadil. Pak jsme leželi delší dobu tiše a naslouchali jsme, až se ozvalo několik výkřiků, za nimiž následovaly jiné a jiné, a nakonec se spojily ve všeobecné jásání. Potom nastal klid a za okamžik jsme zaslechli rychlé kroky. Dveře se rozlétly, a chodiá chvatně vešla, za ní její syn a vnuk, kteří nás beze slova zbavili pout. Žena stála před námi udýchaná a zrudlá radostným vzrušením. Se zářícím zrakem zvolala: “Effendi, teď jsi dokázal, že jsi křesťan, opravdový křesťan! Věřím ti už. Věřím též v lásku a milosrdenství Boha, který tebou zachránil mé děti před smrtí. A teď znám cestu, vedoucí k životu: Milujte Boha, milujte všechny lidi, ano, milujte i své nepřátele! Ode dneška půjdu tou cestou a nikdy se z ní neodchýlím. Byl jsi mým učitelem v modlitbě, buď mým učitelem také v lásce. Buď hostem své žákyně, jak dlouho se ti líbí, neboť tvé je všechno, co mám!” “Jsi tedy spokojena s výkupným, jež jsem ti dovezl z Kirmanšahu?” tázal jsem se s úsměvem. “Nemluv tak, effendi, nemluv! Nepřinesl jsi nám zlato a peníze, ale víc, mnohem víc: život mých dětí, víru a lásku. A takové muže jsme zajali, od vás jsme žádali peníze za svobodu! Budu proto na sebe žalovat a odsuzovat se, dokud budu žít. Pojď, podej mi ruku! Uvedu tě do své chaty, kde budeš bydlet, dokud pro tebe a šejka Haddedihnů nevystavíme domek.” “Prosím, to nedělej. Radím naopak, abyste tábor strhli a odešli odtud. Nesmíte zůstat v blízkosti Kirmanšahu, dokud čas pískem nezavěje stopy včerejších a dnešních událostí.” “Máš pravdu. Zítra ráno zrušíme své ležení a odtáhneme k severu až k Demirlu-Dagh, kam nedosahuje moc pánů z Kirmanšahu. A vy nás doprovodíte jako hosté našeho kmene.” “Čtrnáct dní vám věnujeme, více nám nezbývá. Máme před sebou dalekou cestu.” Tím se všichni uspokojili. Cesta k chýši chodiá byla sice krátká, ale trvala dlouho, než jsme se k ní dostali. Přesto, že ještě pršelo, čekali všichni Idizové venku, aby nám tiskli ruce a přátelsky nás pozdravili. Šli jsme jako na dračku od skupiny ke skupině; neboť tito hodní lidé, které zeměpisec od zeleného

stolu popisuje rád jako polodivochy, měli to, co člověk mnohdy marně hledá u vzdělaného člověka západu: srdce plná opravdové vděčnosti. Když později přestalo pršet a slunce jako by k naší oslavě zazářilo teplými paprsky, nezůstal nikdo pod střechou. Jaké blaho pro hadži Halefa! Byl všude, ukázal se všem a všude ho bylo slyšet. Musel přece

hlásat na všechny strany mou slávu, aby tím více lesku padlo i na něj. A než nastal večer, znali Idizové všechna hrdinství, jimiž jsme se proslavili, a ještě mnohá jiná, která si Halef podle potřeby vymýšlel. Nemohl jsem jinak, než nechat jej mluvit. Byl velmi dobře naladěn. Rozumí se samo sebou, že vynikající úlohu ve většině jeho vyprávění hrála Hanneh, “nejskvělejší květina mezi všemi květy Orientu”. Právě když líčil s planoucím nadšením nevyrovnatelnost jejích předností, vstoupila mezi nás chodiá. Halefovy myšlenky okamžitě zabočily na novou dráhu. Přerušil své vypravování a obrátil se k ní náhlou a zcela neočekávanou otázkou: “Kolik stojí kelímek tvé masti krásy?” “Pro tebe nic,” odvětila. “A dva kelímky?” “Nic.” “A deset kelímků?” “Také nic.” “Ale padesát kelímků?” “Chceš zkrášlit všechny harémy Haddedihnů, mocný šejku?” “Pouze svůj. Uvaž však, že si jej přeji mít hodně krásný: potřebuji tedy hodně masti! Povíš mi, umm ed džamál, komu děkuješ za tajemství tohoto požehnání krásy?” “Vím jen to, že jeden slavný hekim, můj předek, vyléčil Šeherezádu, miláčka Harúna al Rašida, ze smrtelné nemoci. Za odměnu mu sdělila tajemství své stálé krásy a věčného mládí. Odkázal je svým dědicům, z nichž všichni dosáhli vysokého stáří a zůstali mladí až do své smrti. Také já jsem již stará a přece mladá. Má matka byla ještě starší a její matka se dožila věku přes sto roků.” “Zachovaly jste své tajemství a nikomu jste o něm neřekly?” “Nikomu. Krátce před smrtí svěřila je matka své dceři. Já jsem z nich poslední. Ani v našem kmeni je nikdo jiný nezná. Ale tobě, effendi, sdělím své tajemství, chceš-li je vědět, velmi ráda.” Obrátila se s těmito slovy ke mně a horlivě pokračovala: “Co tys mi dal, má mnohem větší cenu, než to, co mohu nabídnout tobě. Tedy slyš! Vezmi dva díly ajesva, přidej je k pěti dílům setarači a dekka, dej vše - -” “Počkej!” přerušil jsem ji se smíchem. “Chceš tajemství sdělit jen mně nebo všem, kteří tu jsou? ” “Pouze tobě je chci říci.” “Řekneš-li mi recept v přítomnosti všech těchto mužů, dovědí se všichni tvé tajemství.” “Ne. Uvedla jsem jen tři jména, která jsou stejně každému známa, neboť

celý kmen sbírá pro mne ty rostliny. Ale pravé tajemství bych ti byla pověděla jen mezi čtyřma očima. Jsi srozuměn?” “Nu, člověk se má naučit všemu, co může. Pověz mi to tedy.” Byla to ode mne žádost nadmíru neopatrná, neboť od onoho dne nepřestal na mne Halef naléhat s vytrvalostí, hodnou lepší věci, abych mu prozradil tajemství masti krásy. Chtěl naučit přípravě masti svou Hanneh, aby ji pak vařila pro Haddedihny i celý národ Šammarů.

Kapitola čtvrtá HÁDANKA

Rozloučili jsme se s kmenem Idizů, s nímž jsme se tak podivuhodně spřátelili. Halef dostal od nezoné69 více než

postačitelnou zásobu “masti krásy”, naše hostitelka nedala jinak a sama s ní vypravila posla, aby mast Hanneh co nejdříve doručil. Při loučení jsem řekl umm ed džamál, že se do Bagdádu nevrátíme přes Kirmanšah, Kerind a Khanekin, protože by to byla pro nás přílišná oklika. Radila mi, abychom jeli k řece Čajsu, přítoku Djaly, varovala nás však před loupeživými kmeny Hamavandů a Davúdijé, mezi nimiž právě vypuklo nepřátelství, čímž se zmíněná krajina stala dvojnásob nebezpečnou. Výstraha sice byla dobře míněná, ale nemohla nás přinutit, abychom jeli jinudy, než jak jsme se původně rozhodli, nezávisle od rady umm ed džamál. O tom, zda jsou Kurdové loupežníky, meh jsme ostatně svůj vlastní, osobní názor, vyplývající z přímých zkušeností a jimi odůvodněných objektivních a nestranných úsudků. Tak často pomlouvaní a hlavně v západoevropských časopisech zle posuzovaní obyvatelé Kurdistánu prokazují všem cestujícím, kteří s nimi dobře smýšlejí, pohostinství, jež zasluhuje největšího uznání; i nepřítel je u nich pod ochranou stanu nebo tábora, jehož ochrany si vyžádal, pokud jen platí slovo - a moc téhož kmene. Ovšem, kdo přichází s pochybnými úmysly, anebo kdo s Kurdy jedná jako s lidmi méněcennými, hluboce pod nimi stojícími, kteří jeho nadřazenost mají pokorně uznávat a ještě dovolovat, aby byly rušeny jejich obyčeje a zvyklosti - skoro všechny ty vlastnosti mají evropští cestovatelé - ten nesmí očekávat, že mu kurdští horalé poskytnou příležitost, aby se o nich pochvalně vyslovoval. Není zajisté příčinou k výčitkám, žádají-li Kurdové přiměřenou náhradu za dovolení cestovat jejich územím. Znalec tamějších poměrů nebude je 69Náčelnice.

označovat za loupežníky ani proto, dobudou-li si odepřený poplatek mocí, po případě vezmou-li více, než kolik žádali. Nutno mít na zřeteli, že pro tyto lidi je pojem loupeže a názor na ni něčím zcela jiným než nám. Nemají-li naše názory na ten předmět v Orientě větším dílem platnost, nelze zrovna a speciálně na Kurdech žádat, aby se dali okrádat. Když jsem kdysi s jistým vysokým tureckým úředníkem rozmlouval o tomto předmětu, odpověděl mi s dvojsmyslným úsměvem: “Loupež? Loupežníci? Alláh tě chraň nespravedlnosti! Znám jistého muže, který žil ve vaší zemi; četl o vás velmi mnoho a také mi o vás vypravoval; vím tedy, jak se věci mají: u nás se provozuje loupež přímá, nepokrytá, poctivá; u vás loupež zdvořilá, tajná, zakuklená. Nazýváte ji kartelovým hospodářstvím, trustem, spekulací, konkurencí, krachem, konkursem a podobně, ale účel všech těch způsobů je jen jeden: poškodit, zkrátit nebo obrat vlastní soukmenovce.

Potutelně nasazujete svým vlastním bratrům nůž na prsa; zatímco ti, jež u nás nazýváte loupežníky, činí to bez záludností a hlavně jen proti cizincům, nepřátelům, nikdy však proti někomu, kdo patří k nim. Kteří lupiči zasluhují větší výtky, naši nebo vaši?” Mohl jsem ho usvědčit z nepravdy? Nepokoušel jsem se o to. Stačilo mi, že právě v novější době byli Kurdové často a zapřísáhle označování jako lupičský národ a dávána jim všechna vina na arménských řežích, jež nadělaly tolik hluku. Vyslovil jsem o tom už své mínění a opakuji, ovšem jen všeobecně, že je mi Kurd desetkrát milejší než Armén, třeba byl Armén křesťan. Stane-li se v Orientě kdekoli nebo kdykoli nějaká ohavnost, jistě v tom měl prsty nějaký Levantinec, Řek a nejspíše Armén s jestřábím nosem. A co se týče zmíněných řeží a zmatků, •je známo dostatečně, jak a k čemu povstaly, či správněji - jak a kterak byly “vyvolány”. Není třeba, abych opakoval své názory. V Cařihradě vyslovil se ke mně o tom krajan, jenž na Bosporu prožil celé dvacetiletí, takto: “Jsem křesťan, lásku k bližnímu považuji za přední přikázání, a přes to pravím, že Turci byli v právu, když mezi Armény provedli krvavé řeže.

Jinak se Turek Arménovi neubrání, on totiž Armén až přespříliš využívá turecké noblesy, lenosti a povrchnosti. Je to na celém světě nejšpatnější chlap. Prodává svou ženu, své nedospělé dcery, okrádá svého bratra. Istanbul je Armény morálně zamořen. Ne Turci, nýbrž Arméni začali s útoky. V den útoku na otomanskou banku jsem byl na ulici a vím, jak se věci odehrávaly. Nesjednoceným Arménům nebylo ublíženo, byli potrestáni jen ortodoxní, neboť ti jsou

nepolepšitelní. Že by Arméni v Malé Asii byli lepší, je diplomatická lež. Byl jsem ve vesnicích a vím, jak se věci mají. Nikdo tam nelichvaří, pouze Armén. Nepomůže, že jsou arménské děti vychovávány v klášterních školách. Pokazí se později a jsou jako ostatní. Není zákonitého prostředku, jímž by se bylo možno ubránit Arménům. Turek vlastně jedná z nutné obrany.” Nutno uvážit, že všichni ti, kteří se mnou vyslechli tuto řeč - a byli mezi nimi i dobří znalci východních poměrů - souhlasili s tímto líčením. Armén

je revolucionář, kterého cizinci popichovali, aby se snažil svrhnout sultána. Všeobecně panovalo mínění, že turecké panování nelze navždy udržet, a to přes všechny nepopiratelné přednosti Turků krom jejich nedbalosti. Cizí živel z těla Evropy bude jednou vytlačen. Kdy se to stane, závisí na mnohých okolnostech, a není to jen otázka panství nad Středozemním mořem70. Zakročuji-li tu jaksi na obranu kurdské cti, činím to ryze z lidské účasti, poněvadž mám za to, že každého nutno posuzovat podle okolností, jež jej vychovávaly a které jej dosud ovládají. Mezi obyvatelstvem Kurdistánu panují dosud středověké poměry, doby pěstního práva, v nichž i u nás nejeden pán trůnící na vysokém hradě z prostých existenčních důvodů musel být lupičem. Zdalipak ho vyškrtli jeho potomci ze svých rodokmenů?

Takový Pancíř ze Smojna se podobá Kurdovi, jenž své jednání považuje za zákonité, a výčitku, že je mužem bezectným, zlodějem a zákeřníkem, by potrestal neúprosnou, krvavou pomstou. Se mnou Kurdové jednali také nepřátelsky, nikdy však jsem od nich nebyl podle arménského obyčeje potutelně okraden, obelstěn nebo ošizen. Zcela téhož názoru byl i můj hadži Haléř Omar, kterému se při jeho mužných vlastnostech a veselé povaze protivila každá nízkost. On sice při nejedné příležitosti statečně na Kurdy huboval, nikdy však o nich neřekl, že jsou sprostí a bezectní. Proto i teď, když slyšel výstrahu před Davúdijehy a Hamavandy, podotkl: “To zní, jako bychom se jich meh bát, sídi. Ale my se nestrachujeme lidí, kteří se proti nám postaví čelem a nejsou záludní a zbabělí. Spíše bych se těšil na nějaké to střetnutí s nimi. Víš, že se k pěknému boji nikdy neobracím zády.” “A přece bys měl!” odpověděl jsem. “Proč?” “Mám ti připomenout poslední přání tvé Hanneh, Halefe?” “Poslední? Effendi, ujišťuji tě, že to není její poslední přání, neboť jakmile se navrátíme domů, bude jich mít mnoho, velmi mnoho! A co se týče jejího výroku, na nějž poukazuješ,

nesměřuje proti mému hrdinství, nýbrž jen proti ukvapenostem, jichž se máme varovat.” “My?” “Ovšem, my! Kdo jiný?” “Tím “my” mám rozumět tebe a sebe?” “Ovšem.” “Tedy ti musím říci, že Hanneh nemluvila o mých ukvapenostech.” “Nemluvila? Inu, tomu se nediv. Ozdoba a slast mého života je zdvořilá. Ale myslila přece na tebe; však jsi chytrý dost, abys poznal, třeba bych ti to přímo neřekl.” “Hm, přiznávám se tedy ve vší pokoře, že tuto chytrost nemám.” “Opravdu? O, sídi, musím tedy opět s politováním přiznat, že mohu uznat (tm)Psáno dávno před balkánskou válkou.

tvůj rozum pouze co do jeho délky; podle šířky, podle potřebné šířky, a ta je hlavní - nestačí! či myslíš snad, že přání Hanneh, nejlíbeznější ze všech líbezností na světě, vztahovalo se jen a jedině na mne?” “Zajisté, tak jsem o tom

smýšlel.” “Domníváš se, že Hanneh považuje pouze u mne ukvapenost za možnou?” “Tak asi.” “Sídi, nezazlívej mi, že s tebou promluvím upřímně, aniž co tajím. Mlčel jsem už dosti dlouho a nemohu mlčet dále, když zaměňuješ sebe za mne a mne za tebe.” “Jako to?” “Abych ti to jasně a zřetelně vyložil, musím ti dát několik otázek. Odpovíš mi na ně tak, jak toho pravda vyžaduje?” “Vynasnažím se.” “Dobrá! Tedy: chceš-li něco člověku říci, který před tebou stojí, povíš mu to přímo, nebo k tomu použiješ osoby třetí, která by to měla vyřídit?” Uhodl jsem, kam směřuje, přece však jsem odpověděl: “Mám-li tu osobu poblíž, řeknu jí to přímo.” “Dobře! Byl jsem nepřítomen, když jsi prodléval u nás v táboře u Haddedihnů?” “Nikoli.” “Byl jsem přítomen, byl jsem poblíž své Hanneh?” “Ano.” “Mohla mluvit se mnou? ” “To se rozumí.” “Mohlo tudíž, co řekla tobě, platit mně?” “Počkej! Jinak se musíš vyjádřit, milý Haléře! Slova byla řízena na mne, to však, co vyslovila, platilo tobě.” “Tím odporuješ sám sobě, neboť jsi právě řekl, že to, co lze říci druhé osobě přímo, nevzkazuje se prostřednictvím osoby třetí. Vždyť jsem při tom byl. Kdyby mě Hanneh byla chtěla varovat před pošetilostmi, byla by to řekla přímo mně. Řekla to však tobě; platí to tedy tobě a ne mně!” “Při tom však výslovně jmenovala tebe a nezmiňovala se o mé přílišné ukva-penosti, nýbrž o tvé.” “Inu, to je všechno možné, nevíš však, proč mluvila právě tak a ne jinak?” “Aby tě šetřila, aby tě nezarmoutila. Její mysl je příliš něžná, aby ti to pověděla tak otevřeně.” “Příliš něžná! Effendi, to je správné, vskutku správné slovo; ale tvůj výklad není správný, nýbrž chybný, neboť Hanneh neprojevila něžnost ke mně, nýbrž k tobě, považ - žena, jíž není rovno mezi ženami na zemském okrsku! Chápeš to?” “Chápu jen to, co pravíš a příčinu, proč to pravíš.”

“Ale ty nemáš chápat příčinu mou, ale její, vždyť ne já, nýbrž ona s tebou mluvila a varovala tě!” “Správně. Varovala mne, ale ne přede mnou, nýbrž před tebou.” “Sídi, v tom vězí téměř neprominutelná záměna osob, a v tom také vězí celá tvá chyba! Mne jmenovala, tebe však mínila. To je její nedostižná, nevyrovnatelná jemnost, pro níž zaměňuješ tebe se mnou a mne s tebou, v tom je ta něžnost, která z ohledu na tebe volila pro výstrahu takovou formu, aby se tě nedotkla urážlivě. Pro tvou příliš velkou odvahu pojala ji teskná obava a starost; chtěla tě prosit, abys byl obezřetnějším než dosud; protože však věděla, že by tě svou prosbou zarmoutila, hovořila místo o tobě o mně v přesvědčení, že její jemnocit správně pochopíš. Proto také mluvila s tebou sama, poněvadž by byl zármutek, který nechtěla nikomu způsobit, padl i na mne.” “Věříš opravdu tomu, co povídáš, Haléře?” “Věřím Hanneh, sídi, jejíž útlocit převyšuje všecky jemné city, ať je těch pozemských citů sebe více.” “Také uznávám její útlocit. Dokázala jej tím, že se obrátila s prosbou, jež by tebe byla mrzela, na mne a ne na tebe.” “Co tu slyším! Ó, nedostatečnosti rozumu! Ó, vadnosti úsudku! Ó,

nepo-chopitelnosti všeho nepochopení! Effendi, jak se mne tvá řeč bolestně dotýká! Jindy jsi neobyčejně chytrý člověk, ale už jednou jsem ti musel říci, že je v tvé hlavě místo, zasluhující vyspravení. Jak můžeš něžnost mé Hanneh vztahovat na mne a ne na sebe!” “Poněvadž je tvou ženou a ne mou. Ona nepotřebuje být něžná k jinému muži, než právě jen k tobě. Rozumíš?” “Alláh! Proti tomu nemohu namítnout ani slovíčka, poněvadž je pravda, že její jemný

smysl, správné jednání, celý život a všechny líbezné způsoby náležejí pouze a jen mně. Chtěla-li by být k jiným tak líbezná jako ke mně, na to bych se podíval! Právoplatný majitel veškerých jejich předností a osvěžujících vlastností jsem pouze já!” “Dobrá. Rozumíme si. Její něžnost neplatila tedy mně, nýbrž tobě; nebyla řeč o mé neobezřetnosti, nýbrž o tvé.” “Už mlčím, sídi, ještě však, než se úplně a cele ponořím v mlčení, musím říci, že mi připadá, jako by se to

děravé místo tvého rozumu, milý effendi, náhle zacelilo. Zvítězil jsi a přemohl jsi mne něžností mé Hanneh tak dokonale, že bych nyní téměř sám své neobezřetnosti uvěřil, kdybych nebyl přesvědčen, že Hanneh podlehla největšímu omylu, jaký jen je. Vypravoval jsem jí často o našich hrdinstvích, při kterých jsi jednal příliš odvážně. Tomu je už dávno, a tak se nedivím, že si mne zaměnila za tebe a tím i mé jméno pronesla místo tvého. Je její vina, že se dopustila této neprominutelné záměny, a odvolávám proto výtku, kterou jsem ti prve vyslovil.” “Milý Halefe, myslím, že jen tobě lze vyčítat záměnu, ne jí ani mně. Doufám, že to uznáš?”

“Ne, nikdy! Nepřipouštíš-li dosud, že jsem v právu, tedy jsem nucen zevrubně ti vysvětlit, že - -” “Nechtěl ses snad ponořit v mlčení?” přerušil jsem ho. “Ano, chtěl -” odpověděl. “Tak tě prosím, zahal se mlčením! Mlčení ti bude v této záležitosti pláštěm, jenž tě nejlépe přikryje. Vážně tě vyzývám, aby ses zahalil v tichou rezignaci.” “Dobře, sídi! Už jsem zahalen, už jsem tiše. Ale teď se také postarej, abys mě vybalil z hávu mlčení!” Aby toto ujištění potvrdil skutkem, stáhl šosy svého burnusu, prve nezapja-tého, těsně k sobě, mrzutě svěsil hlavu a od té chvíle zůstal dlouho zahalen v burnusu a v mlčení. Ale když jsme dospěli k malé neširoké říčce, kde jsem zarazil, abych z jejího zevnějšku posoudil terén před námi a určil pravděpodobný břeh potoka, nezdržel se, aby nezahovořil: “Myslíš, že tato voda teče k řece Čajsu, o níž mluvila chodiá?” “Myslím, že chceš mlčet!” odvětil jsem. “To bylo prve, když šlo o záměnu osob. Ale teď, když by mohla nastat záměna krajin, musím mluvit. Ostatně řekni mi: Nač má člověk oči?” “Aby viděl.” “A uši?” “Aby slyšel.” “Zavřeš oči a zacpeš si uši, máš-li vidět nebo slyšet?” Ne ” “i^ce. “Má tedy člověk ústa k mluvení, i nechápu, proč bych měl mlčet, když mám mluvit, jako v tomto případě. Musím se ti přiznat, že mi jméno Čajsu není povědomé; dosud jsem je nikdy neslyšel.” “Já také ne.” “A tu je máme hledat a také nalézt? ” “Proč ne? Jméno je vedlejší. Čajsu je slovo turecko-kurdské. Čaj značí řeku, Su znamená povšechně vodu a také řeku. Bývá dost často zvykem, že se předmět pojmenuje libovolně. Umm ed džamál nazvala řeku pouze “řekou”; jaké jméno jí vlastně přísluší, o to jí nešlo. Nepochybně tu jde o přítok Dža-lahu z pravé strany, a poněvadž jsme na této straně, přijdeme zajisté k vodě. Zastavil jsem se jen proto, abych uvážil, máme-li se pustit po potoku nebo ne. Směřuje nalevo hluboko do údolí, jež se zatáčí velikým obloukem, kdežto výšiny postupují přímo. Zůstaneme-li nahoře, dorazíme podle všeho k potoku zas, a to večer, kdy budeme hledat tábor a vodu. Kdybychom se dali po potoku, zašli bychom si.” “A to neuděláme. Zůstaneme nahoře.” Odjeli jsme totiž od Bachtijarů časně zrána, a teď bylo už po poledni. Byli jsme na hřbetu kurdských hor. Hory se kolem nás vypínaly jako zelené mořské vlny, zkamenělé uprostřed bouře. Před námi se táhl dlouhý hřeben, porostlý nepříliš vysokým lesem, ale dost hojnýmkřovím; jeli jsme jeho směrem k jihozápadu, tedy tam, kam jsme právě chtěli.

Ukázalo se, že jsem běh potoka odhadl docela dobře. Údolí, v němž se potok vinul, zahýbalo zpočátku nalevo, potom však, čím dále tím více jsme se blížili potoku, a když jsme k večeru dosáhli konce pohoří, spatřili jsme jej dole vlévat se do řeky, jež přitékala zprava z postranního údolí. Obě vody utvořily tak ostroh, který jsme hledali. Sjeli jsme do údolí, hledajíce příhodné místo k táboření. Nalezli jsme je nablízku soutoku obou řek. Tam jsme sestoupili, zavedli koně k vodě, aby se napojili, a umyli je, což jsme konávali vždy po takové jízdě, kdekoli bylo dost vody. Kůň nesmí být omýván teplou vodou, zato studená koupel je pro jeho zdraví takřka nezbytná, a nesmí se zanedbat žádná příležitost k ní. Pozoroval jsem na západě Spojených států velmi často, že se divocí mustangové koupali i ve dnech neobvykle studených. Zatímco se naši hřebci pásli, rozložili jsme se pohodlné pod skupinou jehličnatých stromů, jejichž husté koruny nám slibovaly ochranu před noční rosou. Volili jsrne takové místo, odkud bychom přehlédli celou zátočinu hlavního údolí a též abychom měli výhled do údolí pobočního. Neuznávali jsme za nutné rozdělávat oheň, povečeřeli jsme studené maso, jímž nás zásobila ještě Umm ed džamál; nebyli tu také komáři, které by bylo nutno kouřem odhánět. Teplota byla mírná, takže jsme teplo táboráku nepotřebovali, a oheň by nás byl svou září i zápachem jen prozradil.

Neměli jsme sice strach z nějakého setkání, ale kdo prodlévá v divoké krajině, je nejbezpečnější sám, bez společnosti. Nebylo nám však souzeno, abychomzůstali sami. Chybělo ještě asi půl hodiny do setmění, když z pobočního údolí vyrazila četa jezdců, skládající se ze šesti dobře ozbrojených osob; podle obleku to byli Kurdové. Měli červené iulvary71, těsné přiléhavé kabáty, utažené koženými pásy, a přes ně volně tmavé antarisy, kurdské pláště. Po bocích se jim houpaly křivé šavle; bambitky a nože meh za pasem a v rukou dlouhé a tenké kurdské pušky, s hlavní obloženou sotva do polovice. Pět z nich mělo čepice podivného tvaru, každá z nich se podobala obrovskému pavouku, jehož tělo pokrývá hlavu a cípy jako pavouci nohy visí vzadu i po stranách. Šestý měl na hlavě turban, široký téměř čtyři stopy v průměru. Takové obrovské amajim” lze spatřit v Kurdistánu velmi často. Přitom musím podotknout, že turban se tu nazývá vlastně dylbend a že se tím označuje pouze kus mušelínu, kterého je použito k utvoření amami ovinutím na fez anebo přímo na hlavu. Jak jsme na první pohled viděli, jeli ti lidé na výborných kobylách kurdského chovu, vynikajícím dlouhým a vytrvalým dechem a bezpečným chodem, což je v horách zejména prospěšné. Jakmile jsme jezdce spatřili, byli jsme jimi také hned zpozorováni, neboť nás nezakrýval žádný keř, strom nebo skála. Nejprve jim padli do očí naši koně, “Spodky. “Množné číslo od amami - turban.

” pasoucí se před skupinou stromů; pak spatřili také nás. Zastavili se, pohlíželi na nás chvilku, radili se stručně, a nakonec, pušky v rukou, zamířili k nám, majitel obrovského turbanu v čele. Obličej měl bez vousů, kdežto ostatní nosili husté plnovousy. Bylo znát, že všichni projevují turbanové veličině úctu a poddanost, a tudíž jsme toho muže museli považovat za jejich náčelníka. Podotkl jsem, že meh dobré koně, ale přes to byli bychom s nimi nezaměnili žádného ze svých koní ani za padesát jejich; naši vraníci byli vůbec neprodejní, byli neocenitelní. To uznávali i Kurdové. Blížili se, podivovali se jim a potichu si vyměňovali poznámky, jež se vztahovaly na hřebce, jak jsme dobře pozorovali. Přiblížili se k nám asi na dvacet kroků, pohlíželi na nás nedůvěřivě, ba podezíravě. “Sallam!” pozdravil vůdce. Nepozdravil kurdsky, protože asi poznal, že nejsme Kurdové. Tak krátce se pozdravují pouze nevěřící nebo lidé, jimž nelze důvěřovat. “Sallam!” odvětil jsem rovněž tak nevážně, ačkoli bych si byl krátkým , ,aaleikum” také nezadal; ovšem takový pozdrav by byl zdvořilejší než pouhé opětování sallamu. Z hlasu muže vyzníval jasný, hrdelní tenor či hluboký alt, jenž souhlasil s bezvousým obličejem. Jeho rysy vynikaly pravidelností a byly na muže příliš měkké, téměř žensky krásné. Věk se nedal určit; proč, o tom jsem marně hloubal. Mohl jsem tvrdit, že se tohoto obličeje břitva nikdy

nedotkla. Tu mi však připadla myšlenka: kdyby tento jezdec nebyl tak bezpečně a obvyklým způsobem mužsky neseděl na koni, kdyby nebyl oblečen jako muž, byl bych ho považoval za ženu, ačkoli měl pohled mužsky vážný, sebevědomý a klidně pátravý, jak lze očekávat jen od člověka, jenž zná svou důstojnost a ví, jak prosadit svou vůli. Tyto myšlenky nevyžadovaly mnoho času; kmitly se mi hlavou jako blesk. Když má krátká odpověd dozněla, Kurd svraštil hněvivě čelo a pokračoval: “Mašallah! Jak se zdá, jste nadmíru vznešení lidé, když tak šetříš slovy pozdravu.” Mluvil i nyní arabsky. Odpověděl jsem mu: “Soudím-li podle tvé skouposti na slova, nejsi méně vznešený než my oba.” “Řekni, kdo jste?” To byl rozkaz zrovna jako z úst, jež jsou zvyklá poroučet. “Nevíš, že právo tázat se přísluší tomu, kdo byl dříve na místě? Příchozí má odpovědět!” Obrátil se, aby k svým průvodcům pronesl potichu poznámku; pak se jeho pohled opět vrátil ke mně, a muž usmívaje se, řekl: “Nezáleží na tom, kdo tu byl dříve a kdo později, nýbrž na tom, kdo tu je a kým je. Nižší odpovídá vyššímu; proto musíte říct, kdo jste. To od vás vyžaduji!” Kurd mluvil tak sebevědomě, že můj hadži Halef, v tomto ohledu dobře

známý, ani nečekal, co na to odpovím, nýbrž chopil se slova velmi rychle a s obvyklou horlivostí: “Co slyším? Že to musíme říci? Musíme? Ty to požaduješ? Poslyš, co ti pravím; mluvil jsi o požadavku! Když někdo něco požaduje a když to požaduje tak velitelsky, musí být vyšší. A nyní mi pověz, o kolik velbloudích hrbů jsi vznešenější?” “Jsem o tolik vznešenější, že mohu od tebe požadovat úctu a poslušnost.” “Hm. Hned dvě věci tedy. Úctu nejprv a pak poslušnost! Nepochybné nás potkalo nezměrné štěstí, že vidíme před sebou padišáha, našeho sultána a kalifa všech věncích, jejž Alláh obdařil svou milostí?” “Ne, sultánem nejsem.” “Anebo jasného šáh-in-šáha, panovníka perské říše?” Ne ” “HC. “Snad tedy císaře z lavičery73, krále z Giridy74, anebo dokonce přemocného a světoznámého vládce Elpes Daghlary(tm) a veliké říše fřyrixiť/j/fcu76?” “Také ne.” “Že ne? Divná věc! Počínáš si, jako bys byl nejpřednější panovník na světě, a ze všech, jež jsem jmenoval, nejsi ani jediný! Pravím ti však: kdybys byl jedním z těchto vznešených mužů, nebo kdybys byl dokonce všemi, nevymítíš si tím úctu a poslušnost, o níž jsi mluvil. Svou úctou obdaříme pouze sebe a nikoho jiného, a také poslušnosti se na nás dožaduješ marně. Konáme jen to, co sami chceme a kdo se domnívá, že se budeme chovat podle jeho vůle, tomu brzy dokážeme, že u nás mnoho nezmůže!” “Jste patrné vznešenější než padišáh a také vyšší než šáh-in-šáh?” usmál se Kurd. “Proto vás ve vší pokoře a poddanosti prosím, abyste nám laskavé sdělili, jací vznešení páni prodlévají nyní před našima očima!” “Nestane se to dříve, dokud se nedovíme, kdo jste vy.” “Nerekneme to.” “My také ne!” “Přinutíme vás!” “Pokuste se!” “Je nás šest a vy jste jen dva!” “Kdyby vás bylo šest anebo šest tisíc, učiníme jen to, co budeme chtít sami!” Kurd se znovu zasmál, spíše rozmarně než zlostně, a podobně jsem se smál v duchu já. Seskočil z koně, přistoupil k nám, ačkoli jsme dosud seděli, a řekl: “Toto místo jsme si zvolili k táboření. Ukliďte se!” “Ani nás nenapadne!” odvětil stručně Halef. “Přinutíme vás třeba zbraněmi.” “Švýcarsko. 74Kréta. “Alpy. 76Chorvatsko.

“Od toho ve jménu Alláha pěkně upusťte! Není na světě zbraně, jíž bychom se báli. A kdybyste měl každý s sebou deset děl nebo více, a všechna dobře nabitá, vysmáli bychom se tomu!” “Jsi blázen! Už dávno by mě byla přešla trpělivost, kdybych nepozoroval, že náležíš k lidem hodným politování, jimž říkáme musucfea77. Proto mě nemůžeš rozhněvat;,vzbuzuješ jen můj soucit. Nechcete-li, abychom vás k tomu přinutili, vzdalte se z tohoto místa dobrovolně! Vidíš, že nyní mluvím doopravdy. Neposlechnete-li hned, postřílím vás!” Sáhl po bambitce a natáhl kohoutek. Řekl jsem již, že hadžiho nic tak nerozezlilo, jako když mu někdo vyčítal jeho malou postavu. Tak tomu bylo i teď. Vyskočil rychleji, než bych se sám byl nadál, vyrazil Kurdovi bambitku z ruky, uchopil ho za obě ramena, povalil ho, klekl mu na tělo, levicí mu držel hrdlo, pravicí vytrhl nůž, vztyčil jej k ráně a zvolal: “Muži, teď tě naučím znát mesacha! Ani se nehni! A odváží-li se někdo z vás dotknout se zbraně, okamžitě máš nůž v srdci! Já a mesach! Nejmenší článek mého malíčku postačí úplně, abych vám dokázal, že jste proti mně bezbranná nemluvňata! Zanéchte odporu, nebo svého zajatce okamžitě probodnu!” Zajímavá byla podívaná, jak pět Kurdů sedělo na koních bez hnutí. Ani zdaleka neočekávali, že by malý mužík provedl tak bleskurychlý a násilný kousek. Nůž hrozivě napřažený, energický hlas a blýskající oči výhružně k nim obrácené, to na vše ně působilo tak, že jejich ruce i jazyk ztrnulý. Také náčelník strachem ochromený ležel bez hnutí pod koleny a pod rukou hadžiho. Ten se k němu obrátil a pokračoval: “Nuže, přinuť nás, abychom se odklidili, přinuť nás, abychom ti přepustili místo! Hořím zvědavostí, jak to zařídíš! Neopovažuj se vstávat! Má čepel”by ti hned zajela až na koneček života! Nedomnívej se, že žertuji! Domníváš-li se, že záleží na výšce a šířce postavy, mýlíš se převelice. Do prachu jsem sklátil větší obry, a ty nejsi dosud tak veliký, aby sis tropil z jiného šašky. Vyzývám tě, abys mi ihned řekl, kdo jste. Nepřemýšlej dlouho, jinak bude můj nůž rychlejší než tvůj jazyk!” “Nejdřív mě pusť, vždyť nemohu mluvit!” zasípal Kurd zpod pevného Halefova hmatu. “Dopřeji ti trochu vzduchu, ale vzdej se pokusu vymknout se mi! Tak odpověz! Kdo jste?” “Kurdové,” promluvil teď tázaný zřetelněji, poněvadž mu hadži přestal svírat hrdlo. “To vím bez tebe. Chceme však vědět, kterému kmeni příslušíte.” “Náš kmen se jmenuje Dumbeli.” “Kde je nyní?” “Množné číslo slova mesah - trpaslík.

“Někde poblíž. Určité místo nevíme. Byli jsme pryč a vracíme se domů. Abychom nemuseli dlouho hledat, ustanovili jsme, že pro nás přijedou sem. Musíme zde zůstat, proto jsme vás vyzvali, abyste odtud odešli. Pusť mně a měj se na pozoru, neboť jakmile se dostaví naši bojovníci a zvědí, že jste se k nám chovali nepřátelsky, pomstí se za nás!” “Nebojíme se jich a jejich pomsty zrovna tak, jako jsme se nebáli vás! Otevřel sis na nás hubu a opovážil ses poroučet nám, jako bys nepatřil k obyčejným bojovníkům svého kmene. Kdo jsi? ” “Jsem náčelník.” “Jak se jmenuješ?” “Adir beg.” “Hodlám ti nyní, Adir begu, říci slovíčko. Poslechneš-li, dostaneš svobodu, ovšem z dobré vůle a ne snad proto, že bychom se báli. Poslyš, co ti pravím!” “Počkej s tím trochu!” vyzval jsem Halefa, nechtěl jsem mu schvalovat, aby něco určoval, aniž jsme se předem domluvili. “Namítáš něco?” tázal se mne. “Ano.” “Co?” “Tento muž nemluvil pravdu; není Dumbeli-Kurd.” “Máš zato, že mne obelhal?” “Ano. Ani jméno Adir beg není pravé.” “Je to mé jméno,” ozval se Kurd. “A také svůj kmen jsem pojmenoval pravdivě. Proč bych vámříkal jiná jména?” “Protože - - - ale o tom snad až později. Nás nepodvedeš!” “Mluvíš o podvádění? Jak mne můžete vinit z podvodu, vy, kteří, jak vidím, nejste Kurdové a nemůžete znát naše poměry?” “Znám je nepochybně lépe, než vy sami,” namítl jsem, “a dokáži ti to, ačkoli

není právě nutné, abych o tom mluvil. Sice jsi nemluvil kurdsky, nýbrž arabsky, ale z tvé výřečnosti poznávám, že hovoříš v nářečí kurmandži a ne v řeči saza; kmen Dumbeli patří však k Sazakurdům, a nepravé jméno Adir, jež sis dal, je slovo v nářečí saza.” “Jsi velice chytrý!” odpověděl v rozpacích, a přece výsměšně. “Snad ani nevíš, že slova a jména přecházejí z nářečí do nářečí!” “Vím to dobře. Ale zrovna tak dobře vím, že Dumbeli neobývají tuto krajinu, ale jinou, odtud velmi vzdálenou. Obelhal jsi nás, a kdo s námi nejedná upřímně, nemůže spoléhat na ohledy.” Kurd s odpovědí váhal. Dlouho mi pátravě hleděl do obličeje, nakonec řekl: “Téměř se mi zdá, že jsi dobrý člověk! Lidé zlí a špatní mají jiný pohled a jiný obličej. Ačkoli se má duše tomu vzpírá, chci ti nepokrytě přiznat, že jsem

nemluvil pravdu. Nesmím však říci, kdo jsme. Složili jsme nadr(tm) před trůnem Alláhovým, že zachováme mlčení. Věříš tomu?” “Hm. Vidím teď na tobě, že mluvíš pravdu; věřím tomu.” “Kdybys nás nutil k odpovědi, museli bychom tě opět obelhat. Jen proto jsme zamlčeli, kdo jsme. Jinak nemáme příčinu, proč bychom tajili svá jména a svůj kmen. Naopak, mohli bychom se honosit tím, kdo jsme a kým jsme, a mohli bychom mluvit spíše více než méně. Znáš-li tuto okolnost, nebudeš se snad již vzpírat a povíš nám něco o vás! Kterého kmene jste příslušníky?” “Žádného.” “Jsi Beduín!

Kdybys jako Beduín nebyl příslušníkem žádného kmene, mohl bych si to vykládat jen jedním způsobem, že totiž jsi byl pro bezectné jednání z kmene vyvržen a nesměl jsi být přijat do jiného. Nepřipadáš mi jako vyvr ženec!” “Nejsem Beduín.” “Jsi Peršan?” Ne ” “INC. “Turek?” “Také ne. Jsem křesťan a pocházím ze západních zemí, z dalekého

Frankistanu.” “Jsou prý tam mnohé země, jež mají rozličná jména. Slyšel jsem, že i hadži Kára ben Nemsi je bojovníkem jedné z těch zemí.” Sotva bylo to jméno proneseno, Halef mu spěšně vpadl do řeči: “Hadži Kára ben Nemsi? Znáš ho snad?” “Ano.” “Odkud?” “Kdo by ho neznal? A kdo by neslyšel o něm a o jeho věrném hadži Halefu Omarovi! Tito dva mužové přispěli kdysi jednomu kmeni proti nepřátelským kmenům a pomohli mu k vítězství, poněvadž jsou nepřekonatelně udatní a umějí lépe bojovat než našinci. Kdo si počíná tak jako oni, toho nepřítel nepřemůže. Vím, že Kára ben Nemsi a Halef nebyli nikdy přemoženi, proto se jejich jména ozývají nejen na rtech přátel, nýbrž i nepřátelé je vyslovují s úctou a vážností.” Až dosud Halef klečel pevně na Kurdovi; jakmile však uslyšel o “věrném hadži Halef Omaru”, odtáhl nejprve levou nohu a při slovech “nepřekonatelně udatní” i pravou, takže osoba na zemi ležící měla volnost posadit se a mluvit bez dosavadního tlaku. Halef zatím ještě držel nůž v ruce, ale když Kurd posléze vyslovil slova “úcta a vážnost”, odložil i tuto hrozivou zbraň a řekl přívětivě: “Měl jsi říci hned předem, že znáš oba ty

světoznámé hrdiny! Byli bychom s vámi mluvili jinak, než jak se stalo. Jsi svoboden!” “Znáš je tedy také?” tázal se Kurd, rychle vstával a shýbal se po své bambitce, aby ji sebral. “Slib.

Halef aniž dbal jeho pohybu, odpověděl: “Ovšem že je znám oba, a to velmi dobře!” “Slyšeli jste o nich? ” “Nejen slyšeli!” “Viděli jste je?” “Nejen viděli!” “Mluvili s nimi?” “Nejen mluvili!” “Snad jste s nimi tábořili, s nimi jedli, pili a spali?” “Nejen to!” “Tedy jste dokonce s nimi cestovali a jezdili, po delší dobu s nimi prodleli?” “Nejen to!” “Co tedy ještě? Není už nic jiného, než to, nač jsem se ptal!” “Je ještě mnohem více!” “Co?” “Že jsme s nimi neustále.” “Míníš snad občas?” “Ne, stále!” “Jak to? To byste s nimi museli být i dnes, zrovna dnes!” “Ovšemže jsme!” “Cože?

Opravdu? Kde jsou? Pověz to rychle a bez odkladu! Odjeli snad na chvíli a vrátí se zas? Očekáváte je?” “Ne.” “Co tedy?” “Jsou zde!” “To bychom je museli vidět.” “Takaje vidíte!” “Vidíme jen vás. Ukryli se někde? Ustoupili, když nás viděli přicházet?” “Ne, jsou zde. Nechápeš to?” Tyto stručné otázky a odpovědi se hrnuly za sebou. Kurd při nich projevoval neobyčejnou horlivost a jeho hlas se stával při každé otázce naléhavějším. S podivem pohlížel hned na Halefa a zas na mne; nevěděl, co by řekl. Vtom však zvolal jeden z jeho průvodců: “Koně, koně! Kdo má takové koně?” Náčelník tím upozorněn ohlédl se po našich vranících, rychle se však obrátil opět k nám a zvolal: “Halef je prý velmi malý, a Kára - - -” “Malý jen postavou, ale veliký odvahou a statečností!” vpadl mu Halef do řeči. “A Kára ben Nemsi effendi,” pokračoval Kurd po tomto vyrušení, “nosí prý na šíji zuby medvědů, lvů, tygrů a pardálů, jež sám skolil. Ty jsi malý a tvůj průvodce má dva náhrdelníky, jak vidím. Byli byste snad - - -”

Překvapením se odmlčel. “Nuže - kdo?” naléhal Halef. “Ty hadži Halef Omar?” “Ano.” “Přední šejk Haddedihnů - - - velikého kmene Šammarů?” “Ovšem!” “A on je Kára ben Nemsi?” “Zajisté.” “Mluvíš pravdu? Nelžeš?” “Co pravím, tomu můžeš věřit!” “Budiž tedy veleben, okamžik, jenž nás k vám přivedl! Hle, tu jsou oba mužové, s nimiž se potkat bylo mou nejvyšší touhou! A tu se s nimi shledáváme v takové době a na takovém místě, kde nám jejich rada musí být nesmírně vzácná a vítaná. Sestupte z koní, lidé, a pozdravte tyto moudré a nepřemožitelné muže tak, jak sluší vítat dobré přátele, při jejichž pohledu srdce v těle okřívá!” Povstali jsme. Jezdci seskočili z koní, odložili zbraně a potřásali nám pravicemi, jako bychom byli jejich milými a dávnými druhy, s nimiž se už dlouho neviděli a jejichž neočekávaný příchod je překvapil dvojnásobnou radostí. Pak připravili sobě i koním pohodlí a posadili se k nám, když předtím požádali velmi uctivě o dovolení. Obraz nabyl náhle zcela jiné tvářnosti. Náčelník se usadil naproti mně; byla to osoba vysoce zajímavá, již bych byl tuze rád pozoroval, abych si o ní utvořil úsudek, bohužel se již stmívalo, takže nebylo dobře vidět a k tomu ještě Kurdové prohlásili, že podle našeho příkladu nebudou rozdělávat oheň. Rozumí se, že nám šlo nejprve o to, abychom podle pravdy zjistili, kterého kmene jsou příslušníky. Halef vyslovil toto přání svým známým způsobem. “Chtěli jste nás přinutit, abychom vám pověděli, kdo jsme. Zvěděli jste to, ačkoli jsme se nedali k tomu přinutit, jak jste velitelsky požadovali. A nyní, když se vám vaše přání vyplnilo, jste také povinni dát nám zprávu o

sobě, i doufám, že se již nebudete halit do svého tajemství, tak jako do pláště, kterým se dá pohlédnout teprve tehdy, když je starý a roztrhaný!” Nato odpověděl můj protějšek: “Už jsme vám sdělili, že jsme se zavázali slibem a že jsme nuceni mlčet. Podle pravdy vám můžeme říci jen tolik, že jsme příslušníci kmene Hamavandů.” “Jsi šejkem toho kmene? ” “Ne, ale je jím můj blízký příbuzný.” “A tvé jméno?” “Je také tajemstvím. Nazývej mě - -” tu se na několik okamžiků zamyslel a pak řekl; “Nazývej mé Adsy; to bude mé jméno.” Kurd myslel při tom na turecké slovo adsys, jež znamená tolik co “bezejmenný”. Halef souhlasně přikývl a pokračoval:

“Slib se nesluší rušit; proto nám postačí udané jméno, jež se ti líbí. Byli jsme v horách, u Bachtijarů a hodláme zpět do Bagdádu. Poněvadž vám to povídám, smíme se snad dozvědět, kam směřujete vy?” “To je právě to, v čem potřebujeme vaší rady. Vlastně je celá naše cesta tajemstvím, ale při tom tak nebezpečným, že se rozpakuji sdělit je komukoli. Proto

mne zejména potěšilo, že jsem se setkal s vámi, s muži, kteří vynikají neobyčejnou chytrostí, velikými zkušenostmi a takovou statečností, že nám může být jen prospěšné, řeknete-li nám, jak byste místo nás jednali. Především však bych si přál vědět, jak smýšlíte o Kurdech kmene Davúdijé.” “Jak smýšlíme? Hm!” odpověděl Halef výjimečně také jednou opatrně. Pak se ke mně obrátil a pokračoval: “Bude mi milejší, promluvíš-li ty místo mne, effendi. Však víš, že mluvívám rád co nejméně, zájmena nevím-li, co bych řekl.” Tím se zhostil své těžké úlohy. Co bych jako diplomat měl odpovědět, jsem sám nevěděl, poněvadž mi nebylo známo, žijí-li Hamavandi s Davúdijehy v přátelství nebo v nepřátelství. Proto jsem uznal za nejlepší projevit své mínění prostě: “Davúdijé nepovažují loupež za hanbu; jsou stateční i násilní. Jejich šejk Ismael-beg je statečný, ale už nejednou dokázal, že jeho lstivost je větší než udatnost.” “To je pravda, effendi!

Spatřil jsi ho už někdy?” “Ne.” “On tebe?” “Také ne. Ale slyšel jsem o něm dost, abych si o něm mohl utvořit představu.” “Je to stejný obraz, jaký mám já, neboť ani já jsem ho dosud nespatřil. Hodláme se k němu vydat.” “Tak! Žijete s nimi v míru?” “Přátelé nejsme, ale této doby nemáme s ním nepřátelství. Poslední případ krevní msty je vyrovnán, takže nemá kmen kmeni co vytýkat; ale v takových poměrech, kde bylo prolito mnoho krve, jako se stalo mezi námi a jimi, vždy nastává možnost, že opět poteče.” “Není tedy vaše cesta k nim zcela bez nebezpečí?” “Je mnohem nebezpečnější, než jak se domníváš! Ano, jsme pevně přesvědčeni, že dáváme v sázku život, blížíme-h se k Davúdijehům, nebo když je dokonce vyhledáváme. Ale musíme to podniknout, neboť jsme se dověděli, že vězní mého bratra.” “Proč?” “Nevím.” “Proč se k nim vydal, když u nich, jak asi věděl, neměl záruky bezpečnosti?” “Byl nucen vydat se k nim, aby zachránil život svého syna, jenž byl poraněn zbraní napuštěnou jedem.”

“Té věci nerozumím. Prosím, vypravuj mi to zevrubněji!” “Rád ti vyhovím. Mám staršího bratra, jenž se jmenuje Ševin. Alláh ho obdařil synem, který byl milý, krásný a silný, byl pýchou a radostí svého otce i matky. Jeho jméno je Khudir. Tomu hochovi se do ruky dostal z neopatrnosti jedovatý válečný nůž z Hindustanu. Snad víš, jak nebezpečný je jed, který se jmenuje ončor79?” “Ano, vím. Říká se mu také upas nebo čettik, a působí silné křeče, dokonce i smrt, vnikne-li do krve.” “Slyším, že jej znáš. Každý ví, že ten jed je nejnebezpečnější ze všech jedů na světě. Obsahuje jej strom, rostoucí v “údolí smrti” a šíří svůj zhoubný dech do dálky několika dní na všechny strany, takže v okolí neroste ani strom, ani keř, ani bylina, ba ani stéblo trávy. Každé zvíře, jež se mu přiblíží, pojde hned jeho jedovatým výparem, a také každý člověk zemře, zabloudí-li k němu anebo odváží-li se k němu.” “Tak zlé to asi nebude.” “Že ne? Vyslovuješ-li takové tvrzení, neznáš ten jed dobře! Ujišťuji tě, že je úplná pravda, že zahyne každý člověk, každé zvíře a každá rostlina v krajině, kde stojí strom jedovaté smrti, a to hned a bez pomoci. Proto je “údolí smrti” poseto lidskými i zvířecími kostmi tak hustě, že jeho půdu všude úplně pokrývají kosti.” “Dokáži ti hned, že jsi na omylu.” “To nedokážeš!” “Dokáži a docela snadno. Tvrdíš, že každý člověk, který se do toho údolí odváží, zahyne a musí zahynout? ” “Ano, zahyne a hned!” “A přece je na tisíce čepelí a kopí, které byly zmíněným jedem napuštěny?” “Ano.” “Pak musí být také lidé, kteří jed z údolí přinášejí?” “Ovšem.” “Ti jej přinesli a přece nezemřeli! Jak se to srovná s tvým tvrzením?” “Na to ovšem nemohu odpovědět, effendi. Co jsem řekl, bylo mi vypravováno, a každý tomu věří.” “Ano. Tato bajka se vypravuje i u nás v západních zemích, a lidé, kteří o tom nepřemýšlejí, jí věří. Není žádné údolí

smrti a také ne žádný upasový strom, jenž by rozšiřoval zkázu. Na Jávě a na jiných indických ostrovech roste mnoho stromů, keřů a popínavých rostlin, z jejichž mléčné šťávy se jed upas neboli ančar připravuje. Tyto stromy a ostatní rostliny se nejlépe daří na místech, kde vystupují ze země jedovaté podzemní plyny. Plyny jsou těžší než vzduch; nevystupují do výše, ale zůstávají dole při zemi, zejména v údolích, kde nebývá vítr a odkud je proud vzduchu nemůže odnést. Kdo se jich nadýchá, “Antirias toxicaria.

zemře. Proto, ale pouze proto se v takových údolích objevují kostry lidské i zvířecí, ale lidé i zvířata zahynuli plyny, ne jedovatými rostlinami. Jejich šťáva škodí jen tenkráte, když zbraň napuštěná jedem přijde poraněním do styku s krví. Tolik je asi pravdy na báchorce, která se nejen vypravuje, nýbrž objevuje i v knihách. Tím ovšem netvrdím, že by jed byl méně nebezpečný, než jak se o něm vypravuje. Sám jsem byl svědkem, že poranění takovou zbraní přivodilo člověku rychlou smrt.” “Tvé vysvětlení se asi zakládá na pravdě, zaručeně však je správné, že jed působí zhoubně.

Aniž se o tom dověděli rodiče, chlapec Khudir se jen trochu škrábl nožem, o němž jsem mluvil, a přece se už dostavily strašné křeče. Opakovaly se často, a vždycky byl chlapec blízko smrti. Trápil se při tom až hrůza. Jaká úzkost a jaká starost to je pro srdce rodičů, nemohu to vylíčit!” “Neupotřebili jste proti tomu žádný prostředek? ” “Tvrdí se, že není! Přes to však jsme sháněli nablízku i zdaleka všechny fcu-fcamy80 a lidi v léčení obeznalé, nikdo však nepomohl.

Konečně jsme se dověděli o ženě, jež znala prostředek, ale dostat se k ní znamená veliké nebezpečí.” “Byla cesta tak obtížná?” “To ne, ona však bydlí a je dosud u Davúdijé-Kurdů, s nimiž jsme právě meh, když se poranění přihodilo, krevní mstu; nikdo z nás se k ní nesměl vydat. Pro toho chlapce jsme se vynasnažili všemožně, aby byl svár urovnán. Protivníci kladli sice tvrdé podmínky, přece však jsme dosáhli cíle a mohli jsme pomýšlet na to, abychom vyhledali tu ženu a přinesli si od ní lék.” “Jste tedy přesvědčeni, že zná opravdu lék?” “Ano, poněvadž vyléčí každou nemoc, tedy i otrávenou ránu.” “Hm! Je to sice možné, ale přece se tomu divím! Bylo by bývalo lépe, kdyby ses byl se mnou sešel dříve!” “S tebou?” tázal se vzrušeně. “Ano.” “Znáš lék?” “Nemohu tvrdit, že znám lék, jímž léčí ta žena; bezpečně však-tvrdím, že můj lék by pomohl.” “Mašallah! Je to tajemství, anebo mi jej můžeš sdělit?” “Netajím se tím. Lék se skládá ze šťávy dabáh a sekutan zevně, k čemuž se pije velmi horká voda, v níž byl svařen planý kurát.” “A to pomůže, effendi, vskutku pomůže?” “Ano, jistě!” “Kdybychom to byli věděli! Ale snad není dosud pozdě! Je možné, že stařena má lék, který nepomáhá. V tom případě jsem přesvědčen, že tě k nám seslal Alláh, abys zachránil život našeho - - našeho - - Khudira!” Kurd měl patrně na jazyku jiné slovo než jen jméno, ale zatajil je. Bylo ““Lékaři.

mi nápadné, že o chlapci hovořil s takovou láskou, tak starostlivě, jak by člověk neočekával od mužského příbuzného, v tomto případě strýce, alespoň ne v polodivokém Kurdistanu a vůči cizinci. “Mého léku nelze užít tak prostě, jak si představuješ,” podotkl jsem. “Je nutné znát nemocného a ohledat jeho poranění, které se snad už zacelilo. Pak je nutno šťávy obou rostlin smísit v jistém poměru, poněvadž dabáh není tak ostrý jako sukutan a kurátu, je třeba užít určité množství, ani příliš málo, ani příliš mnoho.” “Musel bys být přítomen léčení?” “Ano.” “Prosím tě tedy, effendi, abys

nás ozářil svou dobrotou a zůstal-s námi!” “Vyslovil jsi velice smělou tužbu,” odvětil jsem upřímně. “Ano, vím to. Jsi proslulý muž, takže je třeba velké odvahy, abych vyslovil - - -” “Tak to nemyslím,” přerušil jsem ho. “Slovo o smělosti se nevztahuje na mne, nýbrž na předmět, na věc. Žádáš, abych zůstal s vámi, ačkoli ani nevíš, mám-li k tomu čas a chuť, a pak jsi mi dosud neřekl, kam tě cesta vede a co je jí na překážku. Vezmi tedy zatím své přání zpět a vypravuj mi dále o chlapci!” “To učiním; ale hned ti sděluji, že svou prosbu budu opětovat. Když se nám nakonec podařilo krevní mstu

smazat, dal se - - - dal se Ševin s chlapcem na cestu, aby jej dopravil k té stařeně.” Opět uvázl v řeči, nepochybně proto, že chtěl užít jiného výrazu. Zajímalo mne to velice, avšak neřekl jsem ani slovo, takže nerušené pokračoval: “Vzal s sebou několik bojovníků, aby nebyl cestou a pak i u Davúdijehů bez ochrany. Věděli jsme, jak dlouho se zdrží na cestě tam a zpět a kdy se asi opět musí vrátit. Ta doba minula a pak ještě téměř týden, aniž přišel. Dostali jsme starost, i vyslali jsme několik zvědů, abychom se dověděli, proč se tak dlouho nevrací. Když přišli zpět, pověděli nám, že Ševin byl zajat s hochem i s průvodci.” “Proč je zajali?” “Nevíme.” “Nedopátrali se zvědové ničeho?” “Ničeho!” “Podivná věc, velmi podivná!” “Proč?” “Vy všichni, kdo jste na věci účastni, nevíte nic, a já, cizinec, tuším příčinu!” “Ty že ji tušíš? Ovšem, povídá se, že tvému ostrovtipu nic neujde, ale že bys teď správně soudil, nemohu věřit! Byl by to takřka zázrak.” “Zázrak? Ale ne! Není třeba nic jiného, než celou věc správně promyslit. Kdo důsledně uvažuje a dovede z různých známek sestavit průběh událostí, ten brzy jasně vystihne, v čem se jiní mýlili anebo co vůbec nepromýšleli.” “Smíme vědět, effendi, co tušíš?”

;,Ano, ačkoli tím na mně žádáš, abych s tebou jednal upřímněji, než jak jsi ty jednal se mnou.” “Upřímněji? Jak tomu mám rozumět?” “Hned uslyšíš. Zodpověz mi nyní mou otázku pravdivě! Jmenuje se opravdu ten, koho nazýváš svým bratrem a kdo je otcem toho chlapce, Ševin?” “Proč se ptáš?” odvětil vyhýbavě. “Protože to má v této záležitosti velikou důležitost. To jméno v kurmandži znamená ovčáka, pastýře. Mám-li hádat, zda kurdský bojovník, syn náčelníka nebo aspoň jeho příbuzný, se tak vpravdě jmenuje, nebo přijal-li toto mírumilovné jméno, aby zatajil své vlastní, správné a velmi bojovné jméno, nerozhodnu se pro případ prvý, nýbrž pro druhý. Tvůj tak zvaný bratr se nejmenuje Ševin, ale má jiné jméno.” Kdyby bylo bývalo světlo, jistě bych byl na Kurdovi zpozoroval překvapení; nespatřil jsem však nic, poněvadž pod stromy byla docela tma; delší pomlčka mne však poučila, že má slova vyvolala dojem, který jsem zamýšlel vzbudit. Proto také vyzněl jeho hlas náhlým a rychlým rozhodnutím: “Dobře, předpokládej, že máš pravdu! Co z toho následuje vzhledem k Davúdijehům? ” “Nejprve soudím, že váš kmen měl s nimi časté styky.” “Tak je to.” “Aspoň nejpřednější z vašich bojovníků jsou jim osobně známí?” “Jsou.” “Náleží Ševin k těmto bojovníkům?” “Ano.” “Vědí, jak se vlastně jmenuje?” “Ano.” “Tedy uvaž: oni znají jej i jeho vlastní jméno; najednou k nim přijde docela jinak, než jak dosud byli zvyklí ho vídat a přisvojuje si jiné, nepravé jméno! Co o tom usoudí? Co učiní?” Na to odpověděl Kurd rychle a starostlivě: “Effendi, tvá slova mne utvrzují v obavě, která mne již po několik dní znepokojuje! Přiznávám ti, že se jmenuje jinak a že přijal nepravé jméno.” “Ale proč tak udělal?” “Aby snáze prošel a vzbudil méně pozornosti.” “Měl uvážit, že právě tím dosáhne opaku!” “To neuvážil. Domníval se, že zůstane nepoznán, že se o něho nebudou zajímat tak, jako kdyby věděli, kým je.” “Jak by zůstal nepoznán, když je známou osobností? Pak ovšem nemohl nic jiného očekávat, než že s nepravým jménem spojili špatné úmysly. To přece nahlížíš!” “Ano, nahlížím. Ale bohužel mě tato myšlenka napadla teprve později, když už bylo pozdě, a chybu nešlo napravit, poněvadž už odjel.

Naštěstí není zrovna

tak zle, jak si myslíš. Poněvadž nechová opravdu žádné zlé úmysly, mohou mu nedůvěřovat a podezírat jej, přece však s ním nemohou jednat nepřátelsky.” “Chová-li opravdu špatné úmysly, nepadá tu na váhu. Takovým lidem, jako jsou Davúdijehové, úplně postačí, že by je mohl mít. Budou s ním zacházet podle té domněnky, ne podle skutečnosti.” “To je horší, než jsem se domníval; ale i při tom se naskýtá ještě jedna polehčující okolnost: stařena nezůstává přímo mezi Davúdijehy, nýbrž je jim jen svěřena, aby na ni dohlíželi. Je vězněna Turky, a několik Davúdijehů je stále u ní, aby neopustila místo jí vykázané. Kdo k ní hodlá jít, ten nemusí vyhledávat sídla Davúdijehů.” “Ta stařena budí můj největší zájem, budu se tě na ni vyptávat až později. Nejprve si musím vysvětlit rozpor, který nacházím v tvých slovech i v tvém jednaní.” ,,‘V čem bych si odporoval, effendi?” i!” “Uvádíš všemožné důvody pro svou útěchu a pro své uspokojení a přece jsi mi řekl, že Ševin upadl do moci Davúdijehů a že ho drží v zajetí. Ano, jak pozoruji, podnikáš tuto cestu, abys ho osvobodil. Jak se to shoduje? Pověz-mi! “Pochopíš hned, řeknu-li, že Ševin je sice v zajetí, ale že se nikdo neopováží mu ublížit, poněvadž mu nikdo nedokáže úmysly, z nichž je podezírán, jestliže by se však jediný z Hamavandů dopustil i nejmenšího přečinu proti některému z Davúdijé, což by se mohlo co chvíli přihodit, tedy by se jejich msta obrátila hned proti Ševinovi, a v tom vězí příčina, proč se o svého bratra nemálo bojím. Na to, že by se chlapec ocitl v největším nebezpečí, nemohu ani bez hrůzy pomyslet.” I v těchto posledních slovech měl jeho hlas hluboce tesklivý tón, jehož bych se byl od kurdského strýčka nenadal. “Mohli vaši zvědové promluvit se Ševinem?” vyptával jsem se dále. “Co si myslíš? To není přece možné!” “Proč ne?” “Zvěd se musí jen tajně přiblížit a musí co nejobezřetněji vyzvídat. Jak by mohl proniknout až k osobě, po níž pátrá, je-li dobře střežena?” “Pokud jde o to, byl jsem nejednou zvědem a vím, čeho lze dosáhnout. Snad jej ti lidé alespoň spatřili?” Ne ” “i>e. “Doptávali se po něm?” “Ano.” “Zjistili, kde je uvězněn?” “Určitě nezjistili, neboť co o tom pověděli, vzájemně nesouhlasí. Nade všecku pochybnost zjistili jen to, že ho nepropustili a že ho nepropustí.” “Byl tedy poznán? ” “Nepochybně. Vypravili jsme tři sta mužů, aby ho vysvobodili.”

“Co pravíš?” tázal jsem se s údivem. “Tři sta mužů? To je podle poměrů této země celá armáda!” “Ovšem! Jde tu o jeho vysvobození, a tu žádný počet nemůže být dost veliký!” “Pak je bezesporu vynikajícím mužem vašeho kmene a poněvadž jsi jeho bratrem, nelze tě počítat k obyčejným bojovníkům?” “Máš pravdu. A těch pět mužů, co tu sedí, jsou také přední lidé. Jedeme před vojskem jako vůdcové a jako “bystré oči”, za nimiž následují v bezpečné vzdálenosti ostatní.” Nastala odmlka, kterou jsem nepřerušil, poněvadž bylo o čem přemýšlet. Proto se po chvíli otázal tak zvaný Adsy: “Mlčíš. Jsi bojovník ze západu a nebereš věc tak, jako my. Nesouhlasíš snad s něčím, co jsem řekl nebo udělal?” “Nesouhlasím s počtem tří set Hamavandů. Promiň, že ti to říkám!” “Proč nesouhlasíš?” “Sotva jste krevní mstu

usmířili, podnikáte výpravu, při které by mohla nenávist a msta snadno vyšlehnout mocnějšími plameny, než před tím.” “Nepodnikáme válečnou výpravu, ačkoli by k ní mohlo dojít. Splní-li Davúdijehové naše požadavky, to je vydají-li Ševina a jeho průvodce, vrátíme se v míru domů.” “Je vám známo, proč ho vězní? Nepodnikl snad něco, čím by jim dal příčinu, aby s ním takto zacházeli?” “To se dovíme. Jsme připraveni k míru i k boji. V obou případech budeme považovat za boží pomoc, budou-li s námi Kára ben Nemsi a hadži Halef Omar.” “V obou případech?” “Ano.” “Jak to?” “Padne-li vaše slovo na vážky, budou ho dbát více, než kdybychom mluvili my všichni. A kdyby kromě nadání došlo k boji, postačily by už vaše kouzelné pušky, o nichž jsme často slýchali, aby nám pomohly k vítězství. Prosím tě proto velice, effendi, aby ses účastnil naší výpravy!” Aha! Chytráci! Poněvadž jsem však nechtěl říci přímo, co si o této naivní domněnce myslím, odvětil jsem odmítavě: “Vyplnit tvé přání by nám bylo zábavou, na kterou bychom měli pěknou vzpomínku; škoda však, že nemáme kdy.” “Že nemáte kdy - - -?” namítl Adsy s největším podivem, poněvadž Orientálec má vždycky dost kdy; nemá ani nejmenší smysl pro významčasu, z něhož každá hodina člověku ze západu znamená velmi mnoho. “Ano, nemáme kdy!” opakoval jsem. “Zdrželi jsme se u Bachtijarů déle, než jsme chtěli - - -” “Co jste učinili pro ně, můžete učinit i pro nás!” namítl. “Přátelé v Bagdádu nás očekávají - -”

“Jistě počkají!” “Také chceme z Bagdádu do Basry, a ne na koních, nýbrž lodí - - -” “To počká!” “Loď nečeká, odjíždí v ustanovené době.” “Cestujte později jinou! Nikdo neumírá dříve, dokud Alláh nedopustí, a nepřijdete do Basry o nic dříve ani později, než jak je předepsáno v knize života!” “Musíš uvážit, že nejsem muslim, nýbrž křesťan. Mé mínění o kismetu je zcela jiné než tvoje.” “Považuji naši víru za lepší, než je tvá, ačkoli ji neznám; proto však nelze vám upřít, že jste moudří lidé, neboť stařena, která má vyléčit ránu našeho chlapce, věří také prorokovi z Nazária*1.” “Tak? Je z této krajiny?” “Nevím, ale praví se, že je cizinkou. Je prý tak stará, že jejího věku se nelze dopočítat. Její obličej je jako tvář

smrti, copy jejího dlouhého a bílého vlasu vypadají prý, jako by pocházela z doby, kdy Mohamed, prorok boží, ještě byl naživu.” Sotva Kurd domluvil, Halef překvapen hlasitě zvolal: “Sídi, slyšel jsi? Hamdulillah, spatříme opět ženu, o níž jsme se domnívali, že již dávno prodlévá v zemi smrti! Tato stařena je - - -” “Tiše, Halefe,” přerušil jsem ho dříve než mohl vyslovit jméno. “Proč tiše, sídi? Proč bych měl mlčet, když mi radost hýbe srdcem? Nerozumíš mi; ty nevíš, koho míním. Nutno-li něco uhodnout, sahá zpravidla délka tvého rozumu dále, nežli šířka mého; ale tentokrát, zdá se mi, má šířka předstihla tvou délku. Vím, kdo je ta žena; vím to bezpečně a jistě, ale tys neuhodl - - - ” “Prosím tě,” vpadl jsem mu do řeči, “abys dobře opatroval slavnou šířku svého rozumu! Přerušil jsem tě kdy uprostřed řeči, aniž jsem k tomu měl důvod?” “To ne,” odvětil poněkud zaražené. “A myslíš-li i teď, že jsi mne překonal v dostizích mezi tvou šířkou a mou délkou pochopení? Halefe, dovol, abych ti připamatoval Hanneh! Stačí to? ” Nyní mi porozuměl. Nahlédl, že je asi radno, abychom pomlčeli vzhledem k Hamavandům o naší domnělé známosti se stařenou, proto odvětil: “Ano, sídi, připamatuj mi tu, která je nejen nejvonnější mezi růžemi, nýbrž i nejchytřejší majitelkou nejopatrnějších ženských rtů.

Zajisté je tisíckrát sličnější a mladší, než stará křesťanka, jejíž obličej se popisuje jako tvář smrti!” Jako na důkaz toho, že nevěděl, co naše krátká hádka znamenala, Kurd pokračoval: “Ano, vypadá prý jako mrtvola vyňatá z hrobu. Snad už byla opravdu “‘Nazaret.

v hrobě, a když její duše prodlela u duchů nebožtíků, vrátila se do těla, neboť ona žena mluvívá o záhrobním životě, jako by jej byla sama poznala, a vidí i slyší věci, jež jsou ostatním smrtelníkům nepřístupné.” “To je podivné,” namítl jsem, jako bych nevěřil, ve skutečnosti jsem však projevil pochybnost jen proto, abych jej tím pobídl k dalším sdělením. “Je to podivné, effendi, ale je tomu opravdu tak.” “Že slyší a vidí nadpozemské věci?” “Ano. Ty považuješ mogizat(tm) za nemožné?” “Ne. Bůh činí divy denně.” “Nejen bůh, i lidé je činí. Mohamed, posel boží, byl také člověkem a učinil mnohé zázraky. A Isa ben Marryam je činil též, jak se vypravuje. Veliké divy prý učinil, ačkoli nestačí na mocné a vznešené divy našeho Mohameda.” “Mýlíš se. Nechci se sice s tebou hádat o náboženství, ale připomínám jen, Že Kristus řekl: “Dána je mi všeliká moc na nebi i na zemi!” A že tu moc opravdu měl, dokázal svými zázraky -” “Věříš asi, že Kristus je nad Mohameda?” “Ovšem.” “Pak by musel i El Kuds, Jeruzalém, svaté město křesťanů, být nad Mekku, kterou ctíme!” “Máme se přít o význam dvou měst?” “Ne; avšak El Kuds má jen tu přednost, že se v něm bude konat soud posledního dne; jinak je Mekka vysoko nad všemi městy, poněvadž, jak víš, je tam svatá Kaaba.” Nerad se pouštím do neužitečných náboženských debat, neboť zpravidla nikdy nebývá dost času, aby mohly být probrány a potřeny všechny ty bludy, omyly a zakořeněné názory fanatiků; zřídka však zanedbám příležitost, abych nepodal povšechné objasnění k zvláštní okolnosti, že v učení a v tradicích islámu jsou místa, která staví křesťanství nad mohamedánství. Je mi vždy tajnou radostí, když pozoruji, jak se muslim ošívá, musí-li vyslechnout, čemu nemůže odporovat. Proto jsemřekl: “Co se týče místa posledního soudu, máte vy. Mohamedáni, dva různé názory, jež si odporují. Podle vašeho prvního výkladu sestoupí Kristus o soudném dni z nebe na mešitu Ommajadů v Damašku, aby nad každým živým i mrtvým vyřkl ortel. Kristus tak učiní a ne Mohamed; tak praví islám. Kdo tu bude vyšším? ” “Effendi, na to ti nemohu hned odpovědět, to si musím promyslet.” “Dobrá, uvažuj o tom! A podle druhého názoru bude poslední soud v Jeruzalémě. Když zazní pozouny posledního soudu, shromáždí se duše všech v údolí Josafat, Mohamed uprostřed nich; sloup, vyčnívající ze zdi, ukazuje už teď místo, kam se postaví. Vysoko nad ním a nad shromážděnými duchy bude trůnit 82Množné číslo slova mogiza = div, zázrak.

Kristus na hoře Olivetské, takže na všechny uvidí a nikdo mu nebude moci uniknout, až bude oddělovat dobré od zlých a ovce od kozlů. Tu nebude třeba mostu es sireth, o němž se zmiňuje vaše učení na jiném místě, ale tenké lano přepne údolí, přes něž musejí přejít veškeré duše. Při tom budou dobří drženi na obou rukou strážnými anděly, takže přejdou šťastně; ale bezbožní a nevěřící nebudou mít tyto jasné vůdce a spadnou do temnoty, do strašné propasti. I zde trůní Kristus nad Mohamedem. Tak praví korán!” “Zdá se, že znáš nejen své, ale i naše učení důkladně, effendi; já však musím i zde mlčet. Ale snad aspoň připustíš, že Kaaba v Mekce je největší svátost na světě?” “Ne, tomu nepřisvědčím.” “Poněvadž jsi křesťan! Kdybys byl muslim, přisvědčil bys!” “Abych ti dokázal, že mluvím pravdu, promluvím jako muslim, ne jako křesťan. Znáš asi dobře zákony zdvořilosti, podle nichž se lidé řídí ve svém jednání?” “Ano.” “Je-li nutný styk mezi dvěma muži, z nichž jeden je hodností vyšší, který má k druhému přijít?” “Ten, kdo je

postavením nižší k vyššímu.” “Tedy ten, jenž je navštíven, má vyšší postavení? Odpověz mi pravdivě!” “Ano, ten je vzácnější.” “Dobrá, řeknu ti ještě toto: svatý mohamedánský stánek v Jeruzalémě se jmenuje hárám es šerif, a vaši učitelé praví, že o posledním dni přijde Kaaba z Mekky do Jeruzaléma, aby navštívila hárám es šerif a byla s ním přítomna poslednímu soudu. Slyšel jsi dobře?” “Je to pravda, effendi?” “Ano. Přeptej se a dovíš se, že je tomu tak, jak pravím!” “Svatá Kaaba navštíví hárám es šerif! To jsem dosud nevěděl.” “Co je vznešenější, Kaaba nebo hárám es šerif?” “Hárám es šerif!” “Které místo je vyšší, Mekka, město islámu, či Jeruzalém, město křesťanů? ” “Jeruzalém!” “Stojíš ještě na svém, že Kristovy divy nestačí zázrakům Mohamedovým? ” “Effendi, nestačím ti, neboť nemám dost slov, která bych použil!” “Neschází ti slova, ale nedostává se ti důkazů. Bez námitky připouštíte zázraky Kristovy; my však nevíme ani o jediném zázraku, který učinil Mohamed. Zázraky Mohamedovy vypravuje jen tradice; ale Kristovy zázraky potvrdil i Mohamed a jsou zaznamenány ve svaté knize, z níž Mohamed čerpal. Řekni mi teď, čí zázraky zasluhují více víry?” “Dost už, effendi, prosím tě! Či chováš snad úmysl, abys mne zbavil víry? Nehodlal jsem mluvit o zázracích Mohamedových ani o zázracích Isa ben Marryam, nýbrž o těch, které se vypravují o stařeně.”

“Co o nich víš?” “Jsou pravdivé! Viděl jsem nezhojitelně nemocné, od nichž odstoupila nemoc modlitbou nebo vkládáním rukou. Ta žena zná myšlenky každého člověka; nejzlostnější muž proměňuje se před ní v tichého beránka, dokonce i zvířata se jí podrobují!” “Jak se jmenuje ta žena?” “Její jméno je neznámé; nikdy jsem je neslyšel. Říkají jí es sofctm83.” “Znáš její domov?” “Ne. Ale praví se, že pochází asi z krajiny od Hakkiari nebo též od Rovan-dizu, poněvadž někdy vyslovuje místní tamější jména. Bezpečnější zprávy zná jen pasa v Sulejmanii.” “Ten? A nazýváš ho pašou? Kdyby se to dověděl, velice by ho to potěšilo, že byl tak náhle povýšen. Z čeho soudíš, že zná domov té ženy?” “Poněvadž ji přinutil, aby zůstala v kitllukuM, který nesmí opustit.” “Nechovají u sebe v Sulejmanii?” “Ne. Tak blízko ji mít nechce, neboť se jí bojí. Dal ji dopravit do hor, kde vysoko stojí tlusté zdivo kulluku, jenž byl vystavěn před dávnými časy k ostraze pomezí. Tam žije pod dozorem Davúdijehů, jimž bylo uloženo, aby ji střežili.” “Je tedy zajata?” “Ano.” “A přece pravíš, že léčí nemocné a koná zázraky.” “To jsem řekl a to je pravda.” “Podle toho se zdá, že není příliš dobře střežena?” “K ní do věže nesmí nikdo. Kdo s ní chce mluvit, smí přistoupit jen k bráně, zato je povinen Davúdijehy obdarovat.” “Z toho lze soudit, že k ní nepustí vůbec nikoho, ale pro bakšiš se upouští od přísnosti, již nařídil pasa. Podivné je, že ji nenechává střežit vojáky, nýbrž Davúdijehy!” “Příčinu neznám!” “Jak dlouho je už v kulluku?” “Nevím; ale již hezky dávno jsem o ní slyšel poprvé.” “Kterými jazyky hovoří?” “Lze s ní mluvit arabsky, turecky, kurdsky i persky.” “Znáš krajinu, kde je ta věž?” “Ano.” “Tak zevrubně, že bys nás tam mohl dovést?” “Ano. Byli jsme tam už několikrát, totiž dříve, dokud byl kulluk prázdný a pokud v něm ještě es sahira nebyla vězněna.” “To je mi vhod, neboť já kulluk neznám.” “Chtěl bys tam?” otázal se rychle. “^Kouzelnice. 84Strážnice.

“Ano.” “Myslím, že nemáš kdy!” “Ovšem, nemám času nazbyt a pro obyčejnou věc nedal bych se zdržet, abych neodjel přímo a bez otálení do Bagdádu; ale jde-li o to, abych spatřil ženu činící zázraky, to už stojí za nějakou oběť.” “Zůstanete tedy s námi? ” “Ano.” “Hamdulillah! Stane-li se to, můžeme si být jisti, že se vrátíme s Ševinem i s chlapcem a jejich průvodci! Effendi, děkuji ti! Nemohl jsi mi způsobit větší radost! Nyní ať si zamýšlejí Davúdijehové co chtějí, nebojíme se. I kdyby mezi nám a nimi došlo k boji, zvítězíme!” “Co se toho týče, musím ti hned říci nutnou poznámku.

Jak jsi nám prve sdělil, mnoho jsi o nás slyšel a tu jsi se snad také doslechl, že jsme sice mužové bez bázně, ale že milujeme mír a proto hledíme obejít každý nešvár a každé nepřátelství. Zrovna tak se zachováme i zde.” “Budou-li však Davúdijehové méně mírumilovní a přinutí-li nás k boji?” “Vždy můžeme použít cestu, kterou se vyhneme prolévání krve a utrácení životů. Dobrotou se dosáhne více, než útokem zbraní. Velmi často jsme se o tom přesvědčili.” “Však my také nechceme mocí vynucovat, čeho možno dosáhnout jinak. Vypravil jsem tři sta mužů, abychom byli připraveni na

všemožné případy.” “Jsem srozuměn, a můžeme jednat o opatřeních, která musíme učinit.” “Jaká opatření míníš?” “Myslím, že především musíme vědět, kam se obrátit, abychom pohřešované osoby nalezli.” “Kde právě jsou, nevíme. Řekl jsem ti už, že výpovědi a domněnky našich zvědů v této věci nevyznívaly souhlasně.” “Hm, to je právě tak, jako byste byli zvědy vůbec nevyslali! Mé mínění je, že se nemají navrátit dříve, dokud nevědí, na čem jsou; já jsem si

aspoň vždycky tak počínal. Pokud vím, jsou Davúdijehové kočovní a též usedlí. Ti druzí zůstávají mezi Bazianem a Kafri. O které tu jde?” “O všechny, neboť usedlí se připojují k ostatním. Vždy, kdykoli jde o výnosný podnik, není mezi nimi velký rozdíl.” “Kde se zdržují kočovníci v nynější době?” “Vlevo nad Sulejmanií.” “A kde je kulluk, v němž je vězněna divotvorná sahira?” “Východně odtud, den cesty koňmo.” “Jak daleko je za tebou tvých tři sta mužů? ” “Dostaví se semčasně ráno, hodinu po úsvitu.” “Kdy hodláte toto místo opustit?” “Jakmile nastane den.” “Tedy dříve, než sem vaši bojovníci přijdou?”

“Ano.” “Budou vědět, kam za vámi?” “Ano, smluvili jsme si s nimi znamení.” “Kam se vás šest chtělo zrána vydat, kdybyste se byli s námi nepotkali?” “O tom jsme se chtěli dnes večer uradit.” “Tedy se uraďte hned! Jsem zvědav, na čem se usnesete.” “Nechceš nám při tom pomoci?” “Chci vědět, co byste učinili, kdybychom tu nebyli. Potom vám povím, co si myslím. Nechceme vás v poradě vyrušovat a vzdálíme se na chvilku. Pojď, Halefe!” Vstali jsme a šli zvolna k řece. Když jsme byli mimo doslech, ozval se malý hadži: “Dobře, že jsi použil tuto záminku, abychom na chvilku měli volno! Můžeme si pohovořit, aniž uslyší, co mluvíme. Hněval ses, když jsem chtěl říci jméno té ženy?” “Nehněval.”

“Měl jsem však mlčet?” “Ano. Divíš se tomu?” “Domníval jsem se, že je lhostejné, vědí-li nebo nevědí-li, že stařenu dobře známe.” “Při setkání s takovými lidmi nemůže nikdy být lhostejné, co člověk dělá nebo co mluví. Máš opět příklad, že nejsi dost obezřetný. Proč jsem mlčel já? Proč jsem nepověděl hned její jméno?” “Domníval jsem se, že nechápeš, kdo ta žena je.” “Milý Halefe, takových věcí se dovtípím zpravidla dříve než ty. To bys už mohl vědět!

Ostatně ta věc není tak jistá, jak se domníváš. Je také možné, že se mýlíme.” “Připouštíš pochybnost? ” “Ano.” “Že by to třeba nebyla Marah Durimeh?” “Je to možné.” “Sídi, není-li to ona, smíš mě považovat za nejhloupějšího šejka Haddedihnů na světě. Nemýlím se!” “Mám také zato, že se nezmýlíme; ale v Kurdistánu je více takových stařen.” “Stoletých?” “Nepochybně.” “Křesťanky?” “Ano.” “Z krajiny od Hakkiari? ” “Bezpochyby.” “Je to možné, ano; ale cosi mi praví, že tento Kurd nemluvil o žádné jiné ženě, než o naší Marah Durimeh.”

“Zrovna takové je i mé mínění, ale přísahat na to nemohu. I když je to opravdu ona, není třeba, abychom předčasně říkali, že ji známe. Vždyť ani nevíme, jak se tato záležitost vyvine. Zdá se, že stařena je uvězněná. Považují ji za kouzelnici. Ale jak se o ní smýšlí povšechně? Přátelsky či nepřátelsky? Zejména když je křesťanka! Musíme ji vysvobodit. Je radno říci to Hamavandům? Nezradili by to Davúdijehům, aby za to vysvobodili své lidi? Pozoruj, že se tu musí všelicos uvážit, a že nesmíme z radosti, jak jsi chtěl, vskočit do toho rovnýma nohama! Jen obezřetné, Halefe! Pomysli na Hanneh!” “Sídi, na tu myslím každou chvíli; ani na okamžik ji nespouštím z mysli, neboť je mi nejpůvabnějším souhrnem vší blaženosti a slasti, jaká jen je v zemích východních i západních!” “Řekni jen východních, poněvadž země západní jsou dost okrášleny půvaby méClaire.” “Dobrá, buďsi! Ale nyní mi pověz, co podnikneme, abychom vnikli do věže, v níž je Marah Durimeh!” “To přece nemohu vědět už nyní!” “Že ne? Myslel jsem, že můžeš v tuto chvíli použít proslavené délky tvého rozumu!” “Co bude potřeba, dostaví se včas; teď to nepotřebujeme.” “A já jsem myslel, že přece!” “Ne! Nejprve musíme znát okolnosti.” “Jestliže s okolnostmi děláš mnoho okolků, pak se ti záhy ukáží jen okolnosti špatné.” “Hm! Považuješ snad tento vtip za dobrý? Nyní nelze nic ustanovit, protože dosud téměř nic nevíme. Především musíme vědět, jak kulluk vypadá. Přenechej to mně a nestarej se! Pojď!” Vůdce Hamavandů nás volal. Když jsme k nim přišli, pravil: “Ukončili jsme poradu, effendi, a sdělíme vám, na čem jsme se usnesli.” “Nuže?” “Časně zrána odtud neodjedeme, nýbrž vyčkáme, až se dostaví naši-bojovníci.” “Proč?” “Aby vás spatřili. Chci, aby se na vlastní oči přesvědčili, s jak vzácnými a slavnými muži jsme se potkali, a že vás smíme považovat za své přátele.

Musím být přítomen jejich radosti a nechci to potěšení zameškat.” “Jsem srozuměn, abychom vyčkali, až ostatní přijedou, ne snad z příčin osobních, nýbrž z opatrnosti. Takové množství bojovníků za námi by nám mohlo všechno pokazit.” “Jak to myslíš?” “Není ti zřejmé, co mám na mysli?” “Ne. Vypravil jsem tři sta mužů a domníval jsem se, že jsem tím jednal velmi obezřetně a rozumně a teď slyším, že z důvodů opatrnosti to zavrhuješ!”

“Plným právem. Pověz mi přece, proč jste se nevydali hned na výpravu se třemi sty muži a proč jste místo nich vyslali zvědy? ” “Poněvadž jsme nejprve museli vědět, jak se mají věci s našimi přáteli, kteří se nevrátili.” “A víte to teď?” “Nevíme. Nemohli jsme se nic dozvědět, leda to, že je Davúdijehové vězní.” “Ačkoli tedy vaši zvědové nedosáhli toho, čeho měli, podnikli jste, co jste dříve nechtěli a nemohli podniknout, pokud zvědové nevykonali své úlohy. Připouštíš, že by bylo bývalo chybou, kdybyste byli vytrhli s třemi sty muži, dokud okolnosti předem nebyly zjištěny a teď jste se přece vypravili, ačkoli se pátrání nezdařilo. Je tím chyba doznána nebo není?” “Effendi, ty se umíš tázat tak, že každý musí odpovědět, jak si přeješ!” “Dobře! Tvá slova zahrnují přiznání, které jsem si přál. To, co zvědové zanedbali, je rozhodně nutno napravit. Je vás šest, počet úplně postačitelný, aby se to stalo. V té věci rozhoduje u mne

přesvědčení, že k účelům takového pátrání je vždycky nejlépe vydat se s nejmenším počtem lidí, ale ti mají být zkušení, obezřetní a chytří. Mně by i šest osob bylo mnoho. Místo co byste tuto vážnou okolnost meh uznat, vlečete za sebou tři sta mužů. Pravím ti, že se podobáte zvědům na řece, kteří sice byli dost chytří, aby si k plavbě zvolili člun co nejmenší a co nejrychlejší, kteří však připjali k němu veliký, těžký a nehybný vor, který za sebou vlečou. Zde je třeba, abyste se mohli pohybovat bez přítěže snadno a nezávisle jak jen možno, abyste se podle potřeby mohli rychle obrátit na kteroukoliv stranu, a nyní chcete být rychlí a vlečete tři sta mužů; je to jako byste rychlé koně zapřáhli do vozu s těžkým nákladem.” “Myslíš tedy, že bychom tyto bojovníky meh poslat domů a předem se sami vydat na výzvědy?” “Ano, to je můj názor.” “Ale kam se máme obrátit? Vždyť ani nevíme, kde je Ševin uvězněn!” “Touto nevědomostí jen vzrůstá chyba, které se dopouštíte tím, že s sebou berete tolik bojovníků. Dovíte se to, co nevíte a co musíte vědět, snad množstvím těch lidí?” Ne ” “ite. “Zdá se, že jste si věc správně nepromýšleli. Na vašem místě bych věděl, kam se mám pustit.” “Prosím, pověz nám to!” “Zcela prostě ke kulluku, v němž vězí stařena.” “Tam? Proč?” “Pouze proto, že je tam stařena vězněna. Nevím, proč ji tam takzvaný “pasa” ze Sulejmanie dává střežit; ale právě to, že ji do strážnice dal dopravit, je mi důkazem, že je to místo k tomu účelu v celém okolí nejvhodnější. To vědí i Davúdijehové, kteří mají zajatou hlídat a je nasnadě i myšlenka, že tam

dopravili i Ševina, poněvadž předně není pro zajatce příhodnější místo a za druhé tam mají i potřebnou stráž.” “Effendi, tvá myšlenka je dobrá, velmi dobrá. Divím se teď tomu, že jsme na ni nepřišli a přece je ze všech nejvíce nasnadě.” “Poznáváš tedy, že jsem měl pravdu, když jsem řekl, že jste věc řádně nepromýšleli. V rozhořčení nad Davúdijehy jste vyrazili hned se třemi sty muži, aniž jste uvážili, že moc je teprve tehdy na místě, když je patrno, že k cíli nevede dohoda. Na vašem místě bych zanechal těch tři sta mužů doma a sám bych se vydal ke kulluku, abych se podíval, jak ta věc stojí. To je aspoň opěrný bod, a kdyby tam Ševin s jeho průvodci nebyl, vždycky tam lze nasbírat zprávy o místu, kde by byl.” “To je mi nyní také zřejmé. Effendi, zjišťuji, že jsme se s vámi shledali jen k svému prospěchu. Pověz, chceš-li jet s námi a doprovázet nás; prosím tě o to!” “Co jsem řekl, splním. Půjdu s vámi.” “Děkuji ti. Budete-li s námi, všecko se podaří; o tom jsem přesvědčen. Proto podniknu jen to, nač se tě dříve zeptám.” “Dobře uděláš. Musím ti upřímně

říci, že jsem vás považoval za neobezřetné ještě mnohem více, než jak jsem se vyslovil.” “Ne, effendi, toto tvé mínění je bezpodstatné. Nejsme nezkušení pastýři, nýbrž vycvičení bojovníci a myslíš-li, že jsem se dopustil chyby, když jsem považoval za správné vytrhnout hned s četou tak velikou, je to názor bez důkazu. Vždyť ještě mohou nastat okolnosti, které dokáží, že má myšlenka byla správná.” Rozmrzelost se v těch slovech mi dokazovala, že mi má slova zazlíval.

Kdybych nebyl býval Kára ben Nemsi, byl bych asi uslyšel ostrou výtku. Těchto šest mužů náleželo k vynikajícím bojovníkům svého kmene a meh zajisté velmi vyvinutou ctižádost, kterou nebylo radno urážet. Když mi teď náčelník řekl, že se mne dříve na vše zeptá, dva z nich se kroutili tak, že jejich nelibost byla zřejmá a tak záleželo teď na tom, abych jim ukázal, že měli dobrý důvod dbát našich názorů. Proto jsem pokračoval: “Nemohu si sice být jist tím, co mám na mysli, tuším to pouze; přece však je nutné, abych se tě na to zeptal. Řekl jsi, že si vaši zvědové opatřili zprávy?” “Ano.” “U koho?” “U Davúdijé-Kurdů, poněvadž jinde by se nemohli nic dozvědět.” “Ptáme-li se po někom, je třeba jmenovat ho, popsat ho, něco určitého o něm udat? ” “Ano.” “Udělali to vaši zvědové?” “Zajisté!” “Bylo by mi vhod, kdybys mi mohl říci, kdy, kde, u koho a jak získávali své zprávy.”

“Rozptýlili se a umluvili si místo, kde se hodlají opět sejít; pak každý vyzvídal u některého z Davúdijé, s nímž se

potkal.” “A co pověděli tito Davúdijehové?” “Co míníš?” “Myslím, zda zvědové skutečně dostali od nich zprávy.” “Co jiného?” “Je otázkou, zda se dověděli pravdu; já kdybych byl tázán, nedal bych cizinci žádnou zprávu. Snad odpovídali Davúdijehové nejen proto, aby odpověděli, nýbrž aby mohli zároveň vyzvídat. Jisté je, že rozmlouvali mezi svými o těchto výzvědách cizích mužů a tak se stalo, že se věc roznesla a že - - - nu, pověz, kolik bylo těch zvědů?” “Osm.” “Běda! Tolik? Tímto způsobem se jistě věc roznesla. Osm cizinců se na rozličných místech u různých Davúdijé poptávalo po jedné a téže osobě. To muselo vzbudit podezření a proto jsem úplně přesvědčen, že Davúdijehové uhodli, kdo jsou ti cizinci. Byli by velice hloupí, kdyby si to nedomýšleli a tak můžeš téměř bezpečně očekávat, že jsou připraveni na uvítání tvých tří set bojovníků!” “Effendi, je to opravdu tvé mínění,” tázal se starostlivě. “Ovšem!” “Pak bychom byli už cestou ohroženi!” “To sis měl přiznat už dávno, zdá se však, že jsi na to ani nepomyslel. Na tvém místě bych věci domyslel ještě mnohem dále.” “Kam?” “K vašim táborům.” “I1 Alláh! Proč až tam?” “Poslyš! Dejme tomu, že jsem šejkem Davúdijehů. Měli jsme s Kurdy Hamavandy krevní mstu, jež byla usmířena teprve nedávno. Tu se dostavilo několik Hamavandů s chlapcem, který - - -” “Musím tě přerušit,” vpadl mi do řeči. “Vždyť zapřeli, že náležejí ke kmeni Hamavandů!” “Právě to je nejhorší! Tou lží vzbudili podezření a proto jsem je zadržel. Je velice pravděpodobné, že došlo k nějakým výjevům, které mne urazily a mou mstu roznítily. Pak se vyskytlo osm lidí mého kmene, od nichž jsem se dověděl, že osm cizinců na rozmanitých místech se doptávalo po lživých Hamavandech. A tu si přirozeně pomyslím, že to byli Hamavandi. Dále si řeknu, že tito zvědové doma povědí, že jejich lidé jsou v zajetí a že se s nimi nakládá nepřátelsky. Vím již, že Hamavandi se uradí a přijdou svým lidem na pomoc. Co asi učiním?” Kurd se na chvilku odmlčel; pak, když jsem svou otázku opětoval, odpověděl: “Effendi, vzbuzuješ ve mně starost!”

“Chci ti jen tvou záležitost ukázat ve světle, v jakém ji musíš pozorovat i ty.” “Myslíš, že Davúdijehové jsou

přesvědčeni, že přijdeme?” “Ano.” “A že se na to připravili?” “Ano. Pocházím sice ze zemí západních, ale znám zdejší kraj a zdejší obyvatele zrovna tak dobře jako ty. Věř mi, že cizinec nejednou pozoruje víc a lépe než domácí člověk.

Vmyslím-li se do postavení Davúdijehů, což jsi měl udělat i ty, poznávám, jak smýšlejí a co podniknou. Kdyby se byli na váš útok nepřipravili, byli by hodní, aby každý z nich dostal baštonádu. Považuji je však za dost chytré.” “A já jsem se domníval, že je překvapím!” “Podceňoval jsi je. Nehodlám sice jistojistě tvrdit, že snad nejsou připraveni, ale naproti této možnosti se staví devadesát devět jistot. Vsadil bych se, že zítra povedeš své bojovníky do zkázy, kdybys zavrhl obezřetnost.” “Myslíš tedy, že se máme vrátit?” Ne ” “IMC. “A přece myslíš, že na nás čekají a že se s nimi střetneme, pojedeme-li dále!” “Řekl jsem jen, že tvoji bojovníci zde mají zůstat.” “A nás šest? Co máme udělat?” “Pojedete se mnou ke kulluku.” “To je ještě mnohem nebezpečnější! Šest mužů nebo tři sta bojovníků, to je rozdíl!” “Ovšem; ale ten rozdíl bude nám na prospěch, šest osob, nebo s námi osm, může snáze a nepozorovatelněji proniknout než tři sta. To musíš uznat.” “Zamýšlíš tedy tajnou výpravu?” “Ano, velice obezřetnou, výzvědnou výpravu. Hlavní voj zůstane za námi, aby nám přispěl na pomoc, bude-li třeba. To je ze všeho nejsprávnější.” “Ano, to je nejsprávnější!” potvrzoval Halef. “Učiníte-li tak, jak můj effendi praví, nemůže se vám nic stát. Víme určitě, jak je nutno postupovat. Takovou cestu jsme už nejednou podnikli, a poněvadž vidíme, že máte dobré koně, nemusíte se ničeho obávat. Jsme pevně odhodláni vydat se ke kulluku. Napadne-li vás strach, můžete se vždy obrátit; nebudeme se namáhat, abychom vás zdržovali.” Nato zvolal Kurd rychle: “Jaká je to otázka! My se nebojíme!” “Ale skoro to tak vypadalo!” odtušil prostě hadži. “Prosím tě, neopakuj to již! Není Hamavanda, který by měl strach. Ševina a chlapce neopustíme!” “Pojedete tedy s námi?” “Ano.” “Tedy tě musím na něco upozornit.”

“Na co?” “Slyšíte dobře?” “Ano,” odvětil Adsy, netuše Halefův úmysl. “My rovněž. Slyšíme dobře, přímo znamenitě, rozhodně ještě více než jemně. Jsou různé šelesty, které dobře nesnášíme, na příklad takové pokašlávání. Doufám, že víš, co míním!” “Nevím.” “Ne? Mám ti to tedy říci?” “Zajisté. Zvlášť když je to důležité.” “Je to nadmíru důležité. Prve, když jsi řekl, že neučiníš nic bez našeho souhlasu, ozvalo se pokašlávání a bručení z úst obou mých sousedů. Takové šelesty nám vnikají ušima do dlaní, které pak nemůžeme udržet, aby původcům těch nepříjemných zvuků nepřipomněly, jak skvostnou věcí je ticho. Pojedeme-li tedy s vámi, nepokašlávejte, mohlo by z toho vzniknout mnoho nepříjemností! Rozuměl jsi mi! Nebo to mám opakovat?” “Není třeba, co jsi řekl jednou, stačí,” odpověděl rozpačité Adsy. “Přikládáš tomu šelestu význam, který neměl.” “Možná! Bude však lépe, vystříháme-li se vůbec úvah o významu. Prostudoval jsem veškeré šelesty na světě a vím, co znamenají. Příště buďte opatrnější, neboť začnu-li šelestit já, dělám to tak, že mi každý porozumí!” Tímto malým intermezzem, vyvolaným domýšlivým hadži, nálada ovšem trochu poklesla, a stálo mne pak dost úsilí, abych ji opět poněkud povznesl. Jakmile však Halef opět získal dobrou náladu, začal nás bavit, což znamená, že otevřel dokořán stavidla své výmluvnosti a vyprávěl o velikých činech, jichž jsme se v minulosti dopustili. O našem zájezdu ke kulluku se nedalo říci již nic důležitého, zato Kurdové hořeli zvědavostí, aby z Haléřových úst zvěděli, zda je pravda všechno to, co se o nás právemči neprávem povídalo. Mlčel jsem ovšem; zato tím výmluvnější byl Halef, zvláště proto, že jsem nijak nerušil vidiny jeho fantazie. Co vyprávěl, prožil jsem s ním a několikrát jsem to z jeho úst vyslechl; nezajímalo mne to tak, abych tomu věnoval tolik pozornosti jako Kurdové. Dohlédl jsem proto raději na koně, pak, zabalen do svého haiku, ulehl jsem k odpočinku. Usnout jsem ovšem nemohl, neboť Haléřová řeč, přerušovaná výkřiky obdivu posluchačů, zněla jako vodopád hučící v mé blízkosti. Ostatně myšlenka na náš zítřejší podnik mi nedala spát. Zejména jsem myslel na es sahiru, starou ženu kouzelnici, o níž byla řeč. Kdo četl o mé cestě “Divokým Kurdistanem” ví, že jsem v pohraničí turecké pevnosti Amadiji uzdravil kurdské děvče otrávené rulíkem. U nemocné jsern se setkal s její příbuznou, starou hodně přes sto roků. Byla to Marah Durimeh, dřívější me/efco85, která mi byla za šťastné vyléčení své pravnučky nadmíru vděčná. 85Královna.

Netušil jsem, jakou důležitost pro nás mělo toto setkání; poznal jsem to k svému prospěchu teprve později. To, že jsem poznal Ruh-i-Kulyana, dobrodějného ducha jeskyně, mělo neobyčejný význam nejen pro naše tehdejší příhody, nýbrž mělo to rozhodující vliv na celý můj život. Na tu ženu, dědičku králů, jsem. teď vzpomínal. Tehdy - před lety - jsem se s ní takřka již pro tento život rozloučil; žila však od těch dob před mým duševním zrakem čistá, úctyhodná a duchovně jasná, tak jak jsem se s ní seznámil. A teď vše nasvědčovalo tomu, že se s ní opět shledám… Ale byla to skutečně ona?

Adsy mluvil o prastaré ženě, jejíž věk nelze spočítat. To souhlasilo. Rovněž všecky ostatní známky jako by se vztahovaly na ni, ač označení es aahira - kouzelnice - nebylo zcela v souhlasu s Mářou Durimeh. To jméno jí mohli dát jen lidé nízké úrovně, snad ji tak Kurdové posuzovali. Zena, která jim byla svým myšlením i skutky naprosto cizí a nepochopitelná, mohla dostat podobné jméno. Co primitivní člověk nechápe, označí nejspíše za čarodějnictví. Bylo sice možné, jak jsem už řekl Halefovi, že jsme tuto , ,kouzelnici” ještě nikdy neviděli, ale tušil jsem víc: byl jsem vnitřně přesvědčen, že se opět setkáme s Ruh-i-Kulyanem - s “duchem jeskyně” - naší staré cesty Kurdistanem. Ponořen v tyto myšlenky, spatřil jsem Maru Durimeh před svým vnitřním zrakem zřetelně jako ve skutečnosti. Slyšel jsem ji jako tehdy, když se se mnou loučila a pravila: “Synu, až opustíš toto údolí, nespatřím tě již nikdy, ale Ruh-i-Kulyan bude se za tebe modlit a žehnat ti bude, až se mé oči, které nyní ještě vidíš otevřeny, zavřou navždy.” Tehdy při tom vztáhla ruce a žehnala mi, a blažený pocit míru naplnil mé nitro; i teď jsem zavřel v témž pocitu oči a vznesl se k dálkám, které zná jedině sen. “Sídi, probuď se; vstaň! Dávno už se rozednilo a bojovníci Hamavandů brzy přijedou!” Probudil jsem se křikem malého hadži a viděl jsem, že jsem vskutku poslední, kdo ještě leží. Od svítání uplynula již téměř hodina; rychle jsem vyskočil. Téměř jsem se zastyděl za svůj dlouhý spánek. Haléř seděl v kruhu Kurdů a snídal; jedli tenké placky, připravené tím způsobem, že vypracované kusy těsta byly přilepeny na stěny pícky primitivně vyhrabané v zemi. Jakmile jsou placky upečeny, odpadnou samy. Umyl jsem se v potoce; potom mne pozvali k účasti na těchto lukulských hodech. Zrovna jsme končili, když z postranního údolí vyjížděli očekávaní bojovníci. Zarazili se, jakmile nás spatřili, neboť neočekávali, že se zde setkají se svými soukmenovci, tím méně pak se společností dvou cizích mužů, podle obleku nepatřících ke Kurdům. Nebudu líčit, jak jsme byli přivítáni. Naše jména byla těmto lidem dobře známa; to jsme viděli i slyšeli. Chovali se k nám s uctivostí, kterou byl zejména

Halef mile dojat; použil vhodný okamžik, aby mi nepozorovaně pošeptal: “Pozoruješ, effendi, jaký respekt mají před námi tito Hamavandové? Narovnej se trochu, prosím tě, sídi, a chovej se co nejpyšněji! Musíme jim ukázat, jaká je pro ně čest, stýkají-li se s tak slavnými bojovníky, jakými jsme my dva!” Všichni Kurdové měli dobré koně a byli, aspoň relativně, uspokojivě vyzbrojeni. Zpozorovali jsme, že očekávané srážce s Davúdijehy hledí důvěřivě a bez obav vstříc; byli přesvědčeni, že protivníky úplně překvapí. Nemálo je ovšem zklamalo, když jim Adsy sdělil můj včerejší úsudek.

Kmenoví hodnostáři, mohu-li je tak označit, se shromáždili ke krátké poradě, které jsme se účastnili i my, a jejímž výsledkem bylo, že můj názor prošel a mělo být podle něho jednáno. Tři sta bojovníků zůstalo na místě. Ke svému zajištění měli postavit hlídky a zadržet každého, kdo se jim přiblíží a střežit ho do našeho návratu. Sami dostali přísný rozkaz, aby se nedali spatřit. Bylo jisté, že Davúdijehové znali dobře nynější ležení Hamavandů a že by v důsledku tvaru pohoří byli nuceni vykonat značnou objížďku, kdyby se chtěli vyhnout říčnímu údolí, v němž jsme nyní byli. S určitostí se dalo očekávat, že všechny útočné i obranné úmysly nepřátel budou obráceny k této krajině. To mi však nezabránilo, abych Hamavandy nevyzval k všestranné pozornosti. Po těchto a ještě jiných přípravách jsme se vydali na cestu. Tedy šest včerejších Kůrdů, Adsy, Halef a já. Halef se tiše usmíval. Když jsem se ho tázal po příčině, odvětil: “Sídi, existuje-li skutečně nějaký kismet, o čemž však od té doby, co jsem tě poznal, skoro pochybuji, tedy má nejen tvůj, nýbrž i můj kismet v těle nejméně deset tisíc ocelových per. Nedojde nikdy klidu a nám klidu rovněž nedopřeje! A toto tělo s ocelovými péry je utvořeno z gomelastiky1”*. Nezastaví se, nedá pokoj, nezůstane nikdy tam; kutálí se a válí se hned sem, hned tam, a my se kutálíme a válíme s ním. Včera jsme byli přesvědčeni, že pojedeme přímo do Bagdádu; dnes pátráme po kulluku, který leží na docela jinou světovou stranu. Kam nás ta gomelastika pošle zítra? Ale řeknu ti, sídi, mám to rád, velmi rád; nadmíru se mi to líbí!” Neměl zrovna nepravdu, třebaže mohl celý kismet vymalovat trochu ideál-něji. Rozumělo se samo sebou, že jsme nezamýšleli jet stále podél potoka, neboť to bychom byli vjeli davúdijeským Kurdům zrovna do náručí. Adsy mne ujistil, že zná krajinu, kde je kulluk. Podle něho jsme měli skoro až do poledne jet nynějším směrem a teprve pak odbočit napravo do hor, za nimiž stála hledaná věž. Jakým terénem pojedeme, to nevěděl; mohli jsme však očekávat, že pohodlný nebude. Naši průvodci byli zvyklí zachovávat na zvědách určitou opatrnost, ale ostražitost stopaře, který v pravém slova smyslu rozvažuje každý krok, opatrnost 86Gumy.

Indiánů, počítající s každým stéblem trávy a pozorující každý závan větru - tu ovšem neznali. Ani Halef, který mne přece již nesčetněkrát sledoval, neuměl samostatně stopovat, ačkoliv je to pro dospělého Indiána snadná věc. K svému i mému neprospěchu dokázal Halef už častěji, že je v stopování daleko za rudokožci. Spoléhal jsem se tedy jen na sebe, a jak jsem ujížděl v čele, měl jsem oči doslova všude, aby mi nic neušlo. Při tom jsem měl čas pozorovat Adsyho, který klusal vedle mne. Včera, když jsem ho spatřil poprvé, byla už tma a jeho průvodci mne tolik upoutali, že jsem mu nevěnoval celou pozornost; přesto působil na mne již tehdy zvláštním dojmem. Nyní za jasného dne to bylo jinak.

Způsob, jak sedět na koni, držení těla a všechny Kurdovy pohyby svědčily o tom, že je zručným, dobře vycvičeným jezdcem. Byl tělesně silný, duševně energický člověk, každým coulem muž. A přece, když jsem potají, ale ostře pozoroval jeho obličej, musel jsem si říci, že mi je zatěžko pokládat ho za muže. To úzké, nízké čelo, z něhož byl turban posunutý nazad, to jemné zaokrouhlení tváří a brady, bezvousé, plné rty a především oduševnělý, něžný pohled jeho velkých očí, domníval-li se, že je nepozorován, to vše nebylo vůbec mužské, naopak to byly znaky vysloveně ženské, přes všecku sílu a vůli k činu, zračící se v jeho obličeji. Rovněž hlas byl hluboký a měl určitý, zvyku rozkazování

nasvědčující přízvuk, ale nebyl to hlas mužský. Všiml jsem si také lehkého stínu na okrajích víček a hluchého, jako spáleného zbarvení dlouhých řas. To ukazovalo na zvyk Orientálek barvit si fc/to/em87 řasy na temno a dodat tak oku více lesku a zdánlivé velikosti. Nyní zdálo se ovšem, jako by barvivo bylo smyté, oči tak získaly neurčitý, jako rozmazaný výraz. Tím upozorněn věnoval jsem teď i Kurdově postavě větší pozornost než dosud. Ruka na první pohled prozrazovala ženu, vždyť i dlaň nesla ještě stopy barvení hennou, která se nedala úplně smýt. Nepotřeboval jsem pozorovat dále, abych nabyl přesvědčení, že vedle mne nejede muž, nýbrž žena. A jakmile jsem si to ujasnil, věděl jsem také, kdo to je. Tehdy byl nejpřednějším náčelníkem Hamavandů šejk Jamir, slavnější syn jejich známého vůdce Husejna Agy. Pocházel sice z prostých rodičů, ale svou udatností, provázenou značnými válečnickými schopnostmi, si

získal všeobecné uznání a takovou moc, že se stal náčelníkem a duší každého podniku kmene. Ve svých snahách nebyl osamocen; jeho neobyčejně nadaná žena mu v každém podniku pomáhala, byla mu věrnou a statečnou družkou, která ho podporovala, dodávala mu nadšení a neopouštěla ho ani v boji. Nic neuctívá Kurd tak horoucně jako statečnost; jestliže každá prostá žena požívá u něho více úcty a větší svobodu než u jiných Orientálců, lze snadno pochopit, že choť Jámirova si v očích soukmenovců získala více než obyčejnou úctu. Žádný z Kurdů nebyl by se odvážil odepřít jí poslušnost. Vědělo se, že by takový odpor ztrestala přísněji než její muž. 87 Antimon.

Nepochyboval jsem nyní, že mi tato žena jede po boku, a jakmile jsem si to uvědomil, nabyla naše jízda v mých očích zcela jiný obsah a povahu. Tedy proto si dala jméno Adsy, t.j. “bezejmenný”. Rozumí se, že Ševin, jehož nazývala bratrem, nebyl nikdo jiný, než Jamir, její muž. A Khudir, otrávený chlapec, byl patrně jejich synem. Teď jsem též pochopil dosud mi skrytý význam jména Ševin, které znamenalo totéž co pastýř. Jamir chtěl působit dojmem prostého, neškodného a mírumilovného pastýře. K tomu ovšem bylo nutné, aby ho žádný z Davúdijehů neznal a neprozradil jeho pravé jméno. Nevěděl jsem, jak věci stály, ale podle toho, co jsem dosud slyšel, se dalo usoudit, že byl poznán, a protože zapřel své jméno, byl zadržen jako podezřelý cizinec, vyzvědač. Jeho žena se to dověděla a okamžitě vytáhla, aby ho osvobodila. Její úmysl vniknout s třemi sty jezdci na území Davúdijehů, aniž předem vypátrala, kde má Jamka hledat, mi sice připadal odvážný, ale zároveň též vpravdě ženský. Zajímal jsem se velice o tuto ženu a umínil jsem si udělat co mohu, abych jí vrátil manžela i syna. Přitom nesměla poznat, že jsem ji poznal. Halefovi jsem také nechtěl nic říci, neboť milý, až příliš pohotový mužík by se snadno byl dal v okamžiku vzrušení strhnout k tomu, aby tajemství prozradil. Byl jsem rád, že teď konečně mi je všechno jasné, a přiznám se, že jsem měl do podniku desetkrát větší chuť než dříve. Je velký rozdíl, stojí-li člověk před odvážným kouskem a ví-li, pro koho jej podniká. Tato matka dostane zpět své dítě! To jsem si umínil. Byli jsme už asi dvě hodiny na cestě, když jsme projížděli úzkými zatáčkami údolí, kde jsme museli dávat dobrý pozor, neboť za každým rohem nás mohlo překvapit něco neočekávaného. Nemohl jsem zatajit své obavy. Adsy se tomu usmíval a soudil, že je zbytečnou ztrátou času zastavovat se u každého zákrutu a pozorovat, neskrývá-li se za ním stráž Davúdijehů. Strpěl jsem to klidně, aniž jsem své jednání obhajoval, až zátočiny ustaly a údolí se před námi opět táhlo rovně do dálky. Jak se zdálo, křížilo se na konci s jiným údolím, jímž přitékal potok, vlévající své vody do toku, podél něhož jsme přijeli. Protože nebylo dole vidět nic podezřelého, jeli jsme klidně dál a skoro jsme již údolím projeli, když jsem něco spatřil, co mne pohnulo, abych okamžitě zahnul s koněm do křovin, rostoucích vedle cesty. “Sem! Ke mně! Rychle do křoví, rychle!” vyzýval jsem ostatní. Halef, který znal můj zvyk a způsob, poslechl okamžitě; Kurdové však váhali, a Adsy se klidně zastavil a vyptával se: “Proč do lesa? Pověz mi, proč?” “Zdola někdo přichází,” odvětil jsem. “Schovejte se dříve, než budete spatřeni!” Zajeli ke mně, ne však se zvláštní rychlostí.

Přesvědčil jsem se nejdříve, že nás není z údolí vidět a pak jsem řekl: “Vyzvu-li vás, abyste se skryli, učiňte to podruhé bez dlouhého váhání a ptaní. Pamatujte si to!” “Viděl jsi někoho?”

“Ano.” “Koho?” “Dva oao/iry88.” “Dva asafiry? A kvůli dvěma ptáčkům se zde skrýváme?” “Ano.” “Viděl jsem je také. Byl to párek pěnkav, který nám letěl vstříc, ale jakmile nás patřil, uletěl do stromoví.” “Právě ty pěnkavy míním.” “A proč jsi kvůli nim tak starostlivý?” “Ptáčkové mi prozradili, že tam dole jsou asi lidé.” “Maáallah! Slyšel jsem pouze dvojnásobné úzkostlivé pink-pink. Rozumíš snad ptačí řeči?” Řekl to hodně ironicky; odpověděl jsem: “V tomto případě ano. Smát se mi nemusíš, posměch je tu zbytečný!” “Ty se směješ?” zahovořil Halef tiše, ale hněvivě. “Tvrdí-li můj effendi, že rozumí ptačí řeči, ujišťuji tě, že je to pravda. Zná všechny řeči lidí, zvířat a roštím, a kdo se mu vysmívá, ať si vzpomene na přísloví: kdo se směje naposled, směje se nejlépe!” Sestoupil jsem z koně a popošel na okraj křovin, abych se rozhlédl. Nespatřil jsem dosud nikoho, proto jsem Kurdovi vysvětloval: “Ptáci přiletěli z pravého postranního údolí; zpozoroval jsem to, neboť mám bystřejší oči než vy a dávám lépe pozor. Chtěli letět rovnou, kolem našeho údolí, zahnuli však ostrým obratem k nám. Řekni mi, Adsy, doletěli až k nám?” “Ne,” odpověděl. “Proč ne?” “Protože nás

spatřili, uhnuli stranou mezi stromy.” “Když nás tedy zpozorovali, uletěli stranou?” “Ano.” “A co soudíš z toho, že také tam dole uhnuli?” “Že - - - ach, míníš snad, že někoho spatřili?” “Vím to. Přeruší-li pták svůj let v ostrém úhlu, můžeš tvrdit, že tak učinil ze strachu, z leknutí. Pěnkavy se setkaly s lidmi.” “Effendi, mluvíš-li pravdu, tedy nám o tobě bylo vyprávěno ještě příliš málo.” “Je to tak. Není tu ostatně žádný důvod k údivu, stačí jen trochu přemýšlet, a pak

sám z jednání ptáků můžeš usuzovat na přítomnost lidí. Nyní pozor! Sestupte a přidržte koním nozdry! Vidím již ty neznámé lidi; pojedou tudy!” Dole u vchodu do údolí se objevilo dvanáct kurdských jezdců, kteří po dvou a po třech jeli za sebou a podle vody se blížili k našemu úkrytu. Mluvili spolu tak hlasitě, že jsme je slyšeli již z dálky. ““mn. číslo slova asfir = ptáček.

Teď mne ovšem naši stateční jezdci poslechli nadmíru ochotně. Jeli jsme venku na kamenité půdě, na níž jsme nezanechali zřetelné stopy. Indián by si jich byl ovšem okamžitě povšiml; od Kurdů však jsem neočekával takovou bystrost. Jeli docela pomalu a pohodlně, aniž nás zpozorovali. Naslouchal jsem pozorně, o čem mluví, nezaslechl jsem však nic zvláštního. Kůň předního jezdce učinil několik rychlejších kroků a pak zažertoval jeden z mužů, kteří jeli za ním: “Ádele méke!” To znamená asi: “Jen se neuštvi!” Z toho a z pomalosti jejich jízdy bylo jasné, že nemají nijak naspěch. Potom jsem slyšel zmínku o “avik eduďuán”, což znamená “druhý potok” nebo “druhá voda” a také o móda gumgumuk, tedy o místě, kde jsou ještěrky. Byla to celkem lhostejná slova, která ke mně zaléhala z hlasitého přívalu hovoru a nepřikládal jsem jim zvláštní význam. Když nás však minuli a já se ptal Adsyho, jsou-li to Davúdijehové, odvětil: “Ano, jsou to oni, effendi! Jedou k místu, kde jsme přenocovali a kde jsou teď naši bojovníci.” “Odkud to víš?” “Mluvili o tom! Jmenovali to místo: Móda gumgumuk. Pravděpodobně se tam zamýšlejí skrýt, by pak o našem příchodu zpravili svého šejka.” “Tak? Vidíš teď, že jsem usuzoval správně? Jsou si tedy jisti, že přijdete. Doufám, že tvoji lidé dají pozor a zajmou je!” “Jistě to udělají. Jsem o tom přesvědčen. Kdybychom jen věděli, kde se skrývá hlavní voj Davúdijehů, který nás chce přepadnout!” “Úkryt bychom nalezli brzy, ale nebudeme po něm pátrat. Naším cílem je především kulluk.” “Uhodl bys snad místo, kde se zdržují?” “Ano.” “Ačkoli jsi ještě nebyl v tomto kraji?” “Ano.” “Effendi, žasnu!” “K tomu nemáš příčinu!” poznamenal Halef zvysoka. “Při nekonečné délce rozumu mého sídi a při

nezměřitelné šířce mé předvídavosti se nediv, že jsou nám jasné věci, které ostatním lidem zůstanou nerozluštitelným tajemstvím.” “Víš-li to, Halefe, ven s tím!” vyzval jsem ho, abych potrestal jeho mnohomluvnost. Zamával-odmítavě rukama a odtušil: “Kdo byl tázán, ty nebo já? A kdo tvrdil, že to uhodne, ty nebo já? Mluv tedy - a já to potvrdím!” Chytrák! Nechtěl jsem ho však příliš blamovat a proto jsem Kurdovi vysvětloval: “Protože těchto dvanáct zvědů jelo tudy, není pochyby, že Davúdijehové táboří na této říčce, a to na místě, kde je dost prostoru nejen pro úkryt několika set jezdců, ale i pro případný útok. Je ti známo podobné místo, kde se údolí rozšiřuje nebo je v něm nějaký zářez?” “Jsou jen dvě taková místa; znám je,” pravil Adsy. “Ale které z nich to je?” “Hned ti to povím.” “Ty?” “Ovšem.”

“Ačkoliv jsi v cizím kraji?” “Ano.” “Effendi, jsi vševědoucí?” “To ne, zato však přemýšlím, což bys mohl udělat stejně. Předpokládáš, že těch dvanáct zvědů, které jsrne teď viděli, vyjelo dnes z místa, kde hlavní voj Davúdijehů očekává váš příchod?” “Ano, jistě je tomu tak.” “Zpozoroval jsi kytici el cfct/e/u89, kterou si čelný jezdec zastrčil do turbanu?” “Ano. Znáš jeho význam?” “Znám. Je to pověra.” “Ne, není to pověra, nýbrž je tomu tak skutečně; sám jsem to často zkusil. Kdo něco podniká, musí mít s sebou kytici el chilelu; pak se mu jeho podnik zdaří, neboť duchové, milující el chilel, mu pomohou!” “Tak? Řekni mi tedy, proč si ten muž dnes kytici zastrčil?” “Aby se mu zdařily zvědy proti nám.” “Věříš, že se mu zdaří?” “Ne; bude i se svými lidmi zajat našimi bojovníky.” “Pomůže mu tedy el chilel?” “Ne. Effendi, s tebou je těžké se přít!” “Dobře, že to nahlížíš; pamatuj si to!” “Proč se však zmiňuješ o té kytici?” “Hned uslyšíš. Je dobře, že znám tu pověru. Kdy musí být trhán jetel el chilel?” “Před začátkem podniku, ne dříve.” “Věděl jsem to tedy správně. Kdy si ten Davúdijé natrhal svou kytici?” “Docela krátce před tím, než vyjeli.” “Má tedy kytici tak dlouho, jak trvá jeho jízda?” “Ano.” “Mohu ti tedy říci, že el chilel byl utržen asi před třemi hodinami, ani dříve ani o mnohem později.” “Odkud to víš?” “Viděl jsem to. Mám zkušené oko, neboť jsem nesčetněkrát posuzoval dobu podle nalomené větvičky, pošlapané trávy nebo vadnoucí rostliny, abych poznal, kdy větvička byla zlámána a rostlinka utržena nebo pošlapána. Vím 89Jetelíček, melilotus.

jistě, že se ani tentokrát nemýlím. Tito Davúdijehové se vydali na cestu před třemi hodinami, můžeme tedy dosáhnout místa, na němž vaši protivníci táboří, pojedeme-li po vodě, za stejnou dobu jakou jeli oni.” “To souhlasí, effendi, až kupodivu souhlasí! Tam je prvé z obou míst, o nichž jsem se zmínil. Údolí zahýbá nalevo obloukem, pravá stěna jde přímo. El chilel ti pověděl pravdu. Nahlížím, že je dobré otázat se tě předem, než cokoliv podnikneme.” Vtom zvolal Halef: “Chtěl by snad zase někdo pokašlávat?” Abych smazal dojem této vyzývavé poznámky, vpadl jsem mu rychle do řeči: “Prve jste měli úsměšek pro mou obezřetnost, kterou jste považovali za zbytečnou. Nyní však, doufám, přiznáte, že byla odůvodněná?” “Ano, effendi,” odpověděl Adsy. “Nebýt tebe, byli bychom těmto dvanácti Davúdijehům zkřížili cestu, a nastal by nevyhnutelně boj.” “A ten byl zamezen mým pozorováním ptačího letu. Co mi pak pověděla kytice, slyšel jsi už. Takto musí dbát každý, kdo se vydává na zvědy anebo vůbec na cesty každé maličkosti. Nejnepatrnější drobnost může přinést smrt nebo vysvobodit za záhuby. Ale teď bych především rád věděl, jsi-li přesvědčen, že tvoji bojovníci dostojí své povinnosti a nenechají Davúdijehy uniknout.” “Zmocní se jich.” “Což budou-li neopatrní a dají se dříve spatřit? Pak je nedostanou.” “Jak se znám, nedopustí se chyby. Vědí, že mají dokázat Kára ben Nemsi effendimu a šejku hadži Halefovi, že jsou statečnými bojovníky.” “Dobrá, můžeme tedy jet dále.” “Ale jistě ne tak daleko po vodě, jak jsme původně zamýšleli!” “To jistě ne. Chtěli jsme odbočit teprve o poledni vpravo; poněvadž však Davúdijehové jsou od nás vzdáleni jen tři hodiny cesty, musíme odbočit dříve.” “Kdy a kde? ” “Jakmile nám to hory dovolí.” “Snad už v tomto postranním údolí, které se před námi otvírá?” “Ne, to by bylo příliš brzy.

Ostatně tuším, že by nás tato cesta nevedla naším směrem. Jediné jen dál, až najdeme příhodné místo!” Vyvedli jsme koně z křoví, vsedli na ně a pokračovali v přerušené jízdě. Hned se ukázalo, že zmíněné vedlejší údolí směřuje k severozápadu místo k severovýchodu; nemohli jsme jím tedy jet. Bylo nutno postupovat velmi obezřetně, a proto jsme nemohli urazit vzdálenost tak rychle, jak bychom si byli přáli. Minula více než hodina, aniž se nám otevřela cesta napravo; a tu jsme se opět dožili setkání, na jaké bychom byli, já a Halef, ani ve snách nevzpomněli, protože bychom je pokládali za nemožné. Dostali jsme se na místo, kde se potok prodíral velmi hluboko skalami; museli jsme nahoru vysokým břehem pod stromy; rostly tady ponejvíce duby. Právě

jsme hodlali po druhém svahu sjet opět do rozšířeného údolí, když jsme zpozorovali dvě ženské postavy, které seděly dole a měly před sebou koše. Zdálo se, že odpočívají. Rozpoznat je podle obličejů bylo nemožné, poněvadž jsme jim nebyli dost blízko a zejména také proto ne, že šátky, jimiž měly zahalené hlavy, měly staženy hodně dopředu. Stanuli jsme, abychom se poradili, jak se zachovat. “Jsou to ženy, na nichž nezáleží,” mínil zamítavě Adsy. “Proč by ne?” odvětil jsem. “Zde by nám mohlo být každé dítě nebezpečné, kdyby nás prozradilo.” “Jsou to sběratelky duběnek, chudé ženy, jimž bude naše přítomnost lhostejná.” “Že jsou chudé, je patrné z jejich obleku. Ale za sběratelky duběnek je nepovažuji.” Při té příležitosti podotýkám, že Kurdistan je hlavním výrobním územím duběnek. “Jsem přesvědčen, že mají v koších duběnky!” setrval Adsy při svém tvrzení. “Já také; ale právě proto jsou mi ty ženy podezřelé.” “Proč?” “Který z rozumných lidí by sbíral duběnky teď, když jejich obsah zimní sníh úplně vylouhoval a jsou bezcenné. Kdo to podniká, činí to jen na oko, a přitom sleduje zcela jiný účel. Znám severnější kurdské kmeny, jejichž ženy konají vyzvědačské služby.” “Myslíš snad - - -?” “Nemyslím nic, leda to, že jsou mi ty ženy právě pro ty duběnky nejvýš podezřelé, a že je musíme podrobit výslechu.” “Utečou, jakmile nás spatří, že přicházíme.” “Neukážeme se jim dříve, dokud je nezaskočíme. Já a Halef sesedneme z koní, přiblížíme se k nim, a teprve pak, až nám nebudou moci uniknout, dojedete i vy. Kupředu, Halefe! Zůstaneš na této straně údolí; já přejdu na druhou.” “Hamdulillah!” zajásal malý hadži. “To je přece jednou něco jiného, než věčně sedět na koni! Vydáváme se na honbu žen. Sídi, polapím obě dvě! Není třeba, aby ses vůbec nějak namáhal!” “Jen žádnou ukvapenost, Halefe!” “Co si o mně myslíš? Když bývám tak velice opatrný u Hanneh, nejlíbeznější duběnce na - Alláh mi odpusť! - chtěl jsem říci u nejlíbeznější květiny mezi růžemi a kvítky jara - - jaký pozor dám na tyto cizí ženy!” Halef zmizel pod stromy. Musel jsem se tedy vrátit a přebrodit se vodou. Mohl tam být dříve než já. Místo, aby vyčkal mého příchodu, chvátal a vyrazil z lesa na ženy, nůž v ruce.

Jakmile jsem to spatřil, kvapil jsem co nejrychleji, abych jim zamezil útěk na druhou stranu, zpozoroval jsem však ihned,

že toho nebylo třeba, neboť ženy sice vyskočily, ale leknutím nemohly z místa.

K mému podivu zíral na ně Halef zrovna tak užasle jako ony na něho. Ruku s nožem vztyčenou, nepohnul se z místa. Když mne pak viděl přicházet, volal co nejhlasitěji: “Sídi, pojď, pojdi Rychle pojď sem!” A křičel ze všech sil: “Stůj, stůj, stůj! Zůstaň na místě! Nechoď blíž, nechoď, ani jediným krokem se nepřibližuj, ani jediným!” Stanul jsem, neboť když to Halef žádal, musel být přesvědčen, že nám ženy neutečou. Ale byl jsem nemálo zvědavý, proč jsem nejprve měl tak rychle přijít a pak zrovna tak náhle zůstat na místě. Šlo tu jistě o překvapení, ale o jaké? “Sídi,” pokračoval pak s radostným obličejem a s očima zářícíma, “ty umíš dobře hádat, poněvadž tvůj rozum sahá do dálky. Vyzývám tě, abys také jedou přemýšlel!” “O čem?” dotazoval jsem se. Místo, aby mi hned odpověděl, okřikl ženy, které se chtěly po mně ohlédnout: “Pozor! Neobracejte se, neobracejte se! Nesmí spatřit vaše tváře. Nehleďte na něho, nechcete-li mi slast tohoto okamžiku nadobro zkazit! Prosím, ani se nehněte!” A opět na mě pohlížel a se smíchem odpověděl: “O čem bys měl přemýšlet? O tom, kdo jsou tyto ženy!” “Takové přemýšlení by nevedlo k výsledku, poněvadž nemám žádné vodítko.” “Žádné vodítko? O, sídi, že můžeš takto mluvit! Žádné vodítko! Zde jsem, tvůj slavný průvodce a ochránce. Nejsem-li ti já vodítkem?” “Jsi to ty, o němž mám přemýšlet?” “Ne! Vím, že bys přes všechno namáhání svých duševních sil nevyšetřil hodnotu mé ceny a hlubokost mé moudrosti. Ale o těchto obou ženách máš přemýšlet, řekl jsem ti to už docela zřetelně!” “Mám hádat, kdo jsou?” “Ano, ano, ano! Řekni to rychle!” Jemu se snadno mluvilo, když viděl jejich obličeje; já však viděl jen zadní část chatrného oděvu, jenž byl tak volný a skládaný, že jsem nemohl rozeznat ani obrysy postavy. Proto jsem mohl říci jen toto: “Neuhodnu, neposkytneš-li mi nějakou známku, nějakou oporu.” “Známku? Alláh akbar! Tu stojím a ukazuji ti na ně všemi deseti! Není ti to dost. A nějakou oporu? U mne nalezneš všemožné opory, sídi, které můžeš použít. A při tom tvrdíš, že je nemáš?” Hodlal jsem ještě něco říci, vtom ho však přerušila jedna z žen. Slyšel jsem jak pravila: “Ty jsi hadži Halef Omar, jenž si získal naší lásku. Poznala jsem tě na první pohled. Ale kdo je ten sídi, s nímž mluvíš a k němuž se nesmíme obrátit?”

“Uhodni to!” “Jaká radost, jaká blaženost, kdyby to byl ten, na koho myslím!” “Nuže, na koho vzpomínáš?” “Je to snad dobrý effendi z Frankistanu, s nímž jsi byl kdysi u nás jako jeho průvodce? ” “Ano. Uhodla jsi.” “A ty žádáš ode mne, abych na něho nehleděla? Ztratil jsi smysly? Jsi nadobro šílený? Má duše toužila po něm, jako touží mouka po vodě, aby se s ní spojila v těsto, a když se mi toto přání má vyplnit, nesměla bych se podívat na toho, koho moje duše miluje? Obrátím se!” Její hlas zněl neobyčejně energicky. Zrovna tak rychle provedla pohyb, jímž se ke mně obrátila. Teď jsem ji spatřil a viděl jsem její obličej, a v témž okamžiku oživly ve mně všecky vzpomínky na Maru Durimeh. Byla to milá, líbezná, sladká Ale dost! Než uvedu jméno, musím říci něco o ženě, která nyní přede mnou stála: Bylo to téhož dne, kdy jsem, jak jinde vypisuji, v noci vystupoval k jeskyni, abych se seznámil s tajemným “duchem jeskyně”. Byl jsem v zajetí dopraven do zděné chaty, jež byla blíže vesnice Šihrdu v divoké roklině. Uvnitř této chaty mne přivázali ke stolu. Staré ženě uložili, aby mne hlídala. Jmenovala se Madana; a kdysi jsem ji popsal takto: “Madana je česky “petržel”. Nevím, jak stařena přišla k tomuto kuchyňskému jménu; ale když tak stála blízko mne, vycházela z ní nejen vůně petržele, nýbrž dýchala z ní atmosféra, v níž byly obsaženy zápachy česneku, shnilých ryb, mrtvých krys, mýdlové vody a spáleného slanečka. Tato krásná obyvatelka údolí řeky Žábu byla oděna krátkou kazajkou, jíž by se bylo sotva mohlo použít jako hadru k umývání podlahy; její okraj sahal jí stěží po kolena a poskytoval podívanou na dvě strašidelné jedenáctky, nemyté už po mnoho let…” Nemysli nikdo, že duše této staré Kurdky se podobala jejímu zevnějšku! Naopak, Madana byla z duše dobré stvoření. Jak jen mohla, poskytovala mi úlevu v mém nemilém postavení a když jsem byl osvobozen a odcházel jsem, loučila se se mnou slovy: “Měj se dobře, pane! Ruh-i-Kulyan mi ukázal, že jsi jeho miláček, a také i já tě ujišťuji, že jsem tvá přítelkyně!” Od té doby uplynula celá řada let. Do zmíněné krajiny jsem už nepřišel. A nyní stála přede mnou ve vší kráse a vznešenosti milá, sladká Petržel; vypadala ovšem trochu letitěji než kdysi, nicméně zrovna tak jako v té době, kdy jsem jí viděl před sebou se střepem, který horlivě vylizovala! Měla nyní oblek sice trochu zachovalejší než tehdy, ale o nemnoho čistší a lepší. Jakmile mne zahlédla, chvátala ke mně sáhodlouhými kroky, a uchopila obě mé ruce, přitiskla je k svému srdci a radostně jásala: “Opravdu, jsi to ty, pane!

Vidím tě! Jaká slast! Jaká blaženost! Když ses

s námi rozloučil, neminul den, abychom na tebe nebyly vzpomínaly. Hovořily jsme o tobě každou chvíli a připomínaly jsme si vše, co jsi konal a každé z tvých slov tisíckrát. Uslyšeli jsme, že jsi byl opět v Džesiré a pak i v našem

Kurdistanu, avšak ne v krajině, kde zůstáváme, kde tě milujeme a ctíme. Už jsme se vzdaly naděje, že tě v tomto životě spatříme a nyní přivedl tě Bůh k nám, aby dal našemu zraku slast pohlížet na tebe! O, effendi, nemám slov, abych vyjádřila veliké štěstí, jež nám tvůj příchod zvěstuje! Ingdžo, proč stojíš dosud opodál? Jak častokrát jsi na něho tiše vzpomínala a hlasitě o něm mluvívala! A teď, když tu je, stojíš a stavíš se, jako bys ho neznala!” Ingdža! Ano, byla to ona, sličná dcera Nedžir-beje, raise ze Šohrdu, který se stal mým přítelem, když předtím byl mým nepřítelem. Na ní nebylo znát, že prošla léta od doby, kdy jsme se rozloučili. Stála vedle Halefa tak skromně, jak jsem ji spatřil při našem prvním setkání, s růžemi rozpačitosti na měkkých, zahnědlých lících. Byla rovněž v chatrném oděvu, což bylo asi také příčinou její okamžité nesmělosti, přesto však každý, i kdyby ji neznal, byl by zpozoroval, že není zvyklá chodit v takovém obleku. Nebylo možné, aby krásná a zámožná chaldejská dívka chodila bez zvláštní příčiny takto ustrojena.

Nedbala staruši-ných slov a stála na místě jako přimrazená. Pokročil jsem k ní, uchopil ji za ruce a řekl jsem: “Buď mi vítána, milá přítelkyně z minulých, krásných dob! I já jsem na vás přečasto vzpomínal a těší mě, že se s vámi shledávám. Proč mlčí tvá ústa? Netěšíš se také?” Ještě více zčervenala při tomto oslovení; sklopila oči, marně usilovala o slovo a pak se dala do tichého pláče. Dojalo mě to hluboce; hadžiho také; nemohl své pohnutí ovládnout tak jako já; svým způsobem musel si ulevit, a proto promluvil: “Ó, proč jste se obrátily! Tento effendi, jehož rozum marně sahá do dálky, by se byl nedověděl, kdo jste, a já bych ho byl nechal hádat, i kdyby byl býval nucen stát zde před vámi deset tisíc let se svými myšlenkami! Ale teď je celé krásné tajemství prozrazeno a připravili jste mě o štěstí povědět effendimu věc, kterou by celým svým důvtipem nepochopil! Nyní se Madana usmívá a Ingdža slzí! Následkem toho se musí také jeden z nás smát a druhý plakat. Ale proč plyne pramen slz, když pociťujeme jen radost? Nenahlížím - - - -sídi, obrať se!”

“Proč?” otázal jsem se, ačkoliv jsem viděl, že se namáhá, aby zadržel slzy, jež mu svítily v očích. “Pravím ti: Obrať se!” poroučel mi ještě hlasitěji. “Nemusíš vědět, že hadži Halef Omar, přední šejk Haddedihnů, nemůže vidět přítelkyni v pláči, aniž pláče sám! Tedy se obrať nebo ujedu a už nikdy mne nespatříš!” Obrátil jsem se tedy a spatřil jsem, že Hamavandi sestupují údolím po svahu. Nečekali, dychtiví zvědět příčinu našeho nepochopitelného jednání. “Vidíš, že jsem měl pravdu?” řekl Adsy a ukazoval na koše. “Dobře jsem věděl, že v nich jsou jen duběnky!”

“A já jsem měl rovněž pravdu,” odvětil jsem. “Tyto ženy nesbírají duběnky pro obchod.” “Zdá se, že je znáte?” “Ano; jsou to naše přítelkyně a mají domov v horách na horním Žábu.” “Proč se vydaly až sem?” Než jsem mohl odpovědět, Madana se ujala slova: “To je právě věc, kterou vám především musím sdělit! Jaká radost, radost, radost pro mne, že jsem se s vámi potkala! Nejen proto, že vás máme rády! Věru, jako by vás nám Bůh poslal na pomoc! Zajisté se divíte, že jsme se tak velice vzdálily od svého domova a že nás vidíte sbírat duběnky, i když je nepotřebujeme.” “Máte zajisté důležitou příčinu, která vás, zejména Ingdžu k tomu pohnula,” řekl jsem. “Ano, příčinu velmi důležitou,” přisvědčila. “Uleknete se, až vám ji sdělím!” “To sotva, poněvadž ji už známe.” “Už? Odkud přicházíte?” “Z perské strany.” “Je tedy nemožné, abyste ji znali!” “A přece ti pravím, že je nám nejen známa, ale že chceme dokonce k té, pro niž jste se jako vyzvědačky dostaly až sem.” “Jako vyzvědačky?” tázala se s podivením. “Ty víš, proč jsme se vydaly až sem jako sběratelky duběnek? Ano, ty pravíš dokonce, že se k někomu chceme dostat. Koho tím míníš?” “Maru Durimeh.” “Bože! Opravdu, ty to víš!” “A vím také, kde je!” “To víme už také. Ó, effendi, jaké štěstí, že můžeme o tom mluvit zrovna s tebou! A jak zaplesá rais, až se doví, že jsi zde!““Který rais?” “Který jiný, ne-li rais ze Šohrdu, otec mé Ingdžy!” “Je také tady?” “Ano. A musím ti říci, proč; avšak dovol, abych si sedla! Z radostného shledání mi ztrnulý nohy; nevydržím stát.” “Pociťuji, že tvá radost byla veliká,” přisvědčil Halef, “neboť i mně vjela nějak divně do nohou. Dovol, abych usedl vedle tebe!” Když usedli, pokračovala: “Je vám známo, že Marah Durimeh nemá stálé bydliště.

Zdržuje se tu i onde a zjevuje se vždy tam, kde její pomoc potřebují. Praví se o ní, že je miláčkem Ruh-i-Kulyana a jeho poselkyní.” Madaně bylo zřejmě dosud neznámo, že Marah Durimeh a “duch jeskyně” jsou jednou bytostí. Pak mluvila dále: “Poněvadž se nikdy neví, kdy přijde, kdy odejde a kde se zdržuje, je těžké, ba nemožné pečovat o její blaho a bezpečnost. Ano, může se jednou stát, že

umře bez pomoci na osamělém místě, aniž o tom. někdo bude vědět. Všude, kde ji znají, těší se lásce a úctě; bez starostí může bezpečně vycházet; ale kde jí dosud neznají, může ji snadno potkat neštěstí. Proto jsme ji žádali a prosili, aby nám vždy předem oznámila, kdyby se chtěla vydat na cestu, která by se jí nezdála dost bezpečná. To také v posledních letech činívala, takže nebylo třeba se o ni obávat. Minulého roku v pozdní jeseni byla u nás v Šohrdu naposledy. Když od nás odcházela, pravila, že nemusíme o ni zvláště pečovat, že jde jen k známým a že se za několik dní vrátí. Míjely však dny, aniž se navracela; minuly neděle ba i měsíce, aniž jsme ji spatřili. Tu jsme se o ni opravdu obávali. Víš, effendi, jak nám tato žena prospívá a nebudeš se divit, řeknu-li ti, že po ní obyvatelstvo všech našich vesnic pátralo.

Prohledali jsme celý kraj až k horám Džudi a pátrali jsme po ní celou zimní dobu, aniž jsme našli nejmenší známku po zmizelé. Oplakávali jsme ji jako nebožku, která cestou na neznámém místě bez pomoci umřela. Tu se dostavil z Khormadu nahoru k nám jistý obchodník, který nám vypravoval o stařeně, která bydlí v kulluku u Sulejmanie a činí veliké zázraky. Sám ji nespatřil, ale slyšel o ní vypravovat, a z toho, co nám řekl, usoudili jsme, že tato stařena je naše Marah Durimeh. Vypravili jsme hned posly do Sulejmanie, od nichž jsme se dozvěděli, že tato žena je zajatá a že ji Kurdové kmene Davúdijé přísně střeží, a že je to asi naše čarodějka. Kdo prý chce k ní vejít, musí šejka Davúdijehů žádat o dovolení a dát mu za to dar podle své zámožnosti. Naši poslové nemohli se k němu vydat, ne snad pro velikou vzdálenost, ale proto, poněvadž mezi námi a tímto kmenem žije mnoho nám nepřátelských národů.” Když se odmlčela, dotazoval jsem se: “Zjistili jste, proč je vězněna v kulluku?” “Ne. Zdá se, že v tom vězí tajemství známé jen několika

osobám.” “Mám zato, že jste přes všechnu vzdálenost a nebezpečí byli odhodláni přispět jí na pomoc.” “Ano, byli jsme. Vládcové našich krajin se sešli k poradě. Válečná výprava byla vyloučená, poněvadž tu šlo o padišáhova úředníka vládnoucího v Sulejmanii. Dohodli se tedy užít lsti. Vzpomínali, že jsi Amada el Ghandura vyprostil z vězení v Amadii, a uvažovali, jak bys asi jednal ty, abys Maru Durimeh vysvobodil z kulluku. Bylo ujednáno, že má být vyslána malá četa zkušených bojovníků, aby se pokusila o její vysvobození. Na zvědy měly být vyslány ženy a ne muži, poněvadž ženy zřídka budí podezření. Když měl být zvolen vůdce čety, nabídl se rais ze Šohrdu dobrovolně. Jeho nabídku přijali. Když pak jeho dcera Ingdža, miláček Mary Durimeh, slyšela, oč jde, vyžádala si na svém otci, aby ji vzal s sebou jako vyzvédačku, že prý nemůže žádné jiné ženě dát přednost při osvobození milované, ctihodné ochránkyné. Když rais po krátkém váhání svolil, nemohla jsem dovolit, aby Ingdža beze mne podstupovala takové nebezpečí.

Prosila jsem ji, abych ji směla doprovázet a ona splnila mé přání.” “Nenamítal tvůj muž nic proti tomu, Madano?” “Ne; je zde s námi také. Poznal jsi jej kdysi tak, že jsi z něho nemohl mít radost; nyní však s ním budeš spokojen. Od

toho večera, kdy jsi naše vládce vedl k Ruh-i-Kulyan, panuje svornost mezi všemi, kdo se potírali pro různost původu i víry. Od toho času nebyly mezi nimi spory.” “Kolik je vás tady?” “Deset mužů s raisem a dvě ženy, Ingdža a já.

Doufáme, že je to počet dostatečný, poněvadž má být jednáno zcela podle tvého příkladu, ne mocí, ale pokud možno pouze lstí.” “Měli jste nějaký úspěch? ” “Až dosud žádný. Kulluk jsme vypátrali. Víme také, že tam opravdu Marah Durimeh prodlévá; ale poněvadž jsme se jim nesměli ukázat, namáhali jsme se až dosud marně vniknout tam nebo poskytnout jí aspoň nějaké zprávy o sobě.” “Vím však, že jiní ji mohou navštívit!” “Ano, také jsme to pozorovali.

Dostavují se osoby, které si přejí s ní mluvit; ale nesmějí dovnitř, nýbrž jen k bráně, kde s ní mluví, potom však musí odejít, aniž vešli do věže. Když jsme se při takové příležitosti ukryli nablízku, viděli jsme to a víme, že to tak je.” “Tedy k ní dovnitř nikdo nesmí?” “Nikdo. Jen jednou jsme zpozorovali, že lidé vešli dovnitř, ale ti se pak už nevrátili. Zdá se, že je strážci kulluku zajali.” “Víte, kdo to byl?” “Neznali jsme je, ale poznali jsme, že to byli Kurdové. Měli s sebou malého chlapce.” Adsy jí vpadl rychle do řeči: “To jsou oni! To byl Ševin s Khudirem a jejich průvodci. Víš snad, proč je zadrželi?” “Nevím. Jak bychom to mohli vědět, když jsme se museli skrývat a nesměli se nikoho ptát? Nepochybně by to Davúdijehové nikomu neřekli.” Nyní ji trápil Adsy hodnou chvíli otázkami, které sice svědčily o jeho veliké

starostlivosti, neprozrazovaly však obezřetnost, nutnou v takových případech, takže jsem ho požádal: “Dovol, abych se Madany vyptával sám! Stavíš otázky podle hlasu svého srdce, ale ne podle rozumu a rozvahy. Kolik Davúdijehů je v kulluku na stráži, Madano?” “Zpočátku jich bylo asi dvacet,” odvětila stařena. “Nyní však, co jsou tam ti cizinci, je jich asi dvakrát tolik.” “Zdržují se strážci uvnitř věže?” “Ano; ale dva z nich stojí stále před branou.” “Jen ve dne, nebo snad také v noci?” “Ve dne jsou tam dva, ale jakmile se setmí, rozněcují před branou oheň, u něhož sedí vždy šest až

osm mužů.” “Mají tito lidé velitele?”

“Ano. Není to Kurd, nýbrž turecký mylazimw, a ten velí pěti vojákům.” “Tak? Marah Durimeh je tedy opravdu vězněm tak zvaného paši ze Sulejmanie, a Davúdijhové ji střeží spolu s Turky; jsou však podřízeni rozkazům toho mylazima. Kde je ten kulluk?” “Za hodinu se lze dostat až k němu.” “Za hodinu?” “Ted slyšíš, jak málo se můžeš spoléhat na své zvědy. A bylo jich osm! Kdybychom se nebyli setkali s Ingdžou a Madanou, byli bychom úplně zabloudili a pak bychom museli být rádi, kdyby nás nepolapili! Můžeme na koních ke kulluku?” “Ano,” přisvědčila Madana. “Hodláte tam jet?” “Ovšem! Ani nás nenapadne hnout se z této krajiny, pokud Marah Durimeh nebude na svobodě!” “A naši lidé s ní, effendi!” prosil Adsy. “Slyšel jsi, že jsou také ve věži. Ale jak je hodláš vysvobodit?” “To dosud nemohu vědět. Musím se obeznámit s kullukem a jeho okolím a poznat všechna opatření, jež nařídil mylazim. Také je nutno, abych si předtím promluvil s raisem ze Šohrdu, abych věděl, jak on o věci soudí. Teprve pak, až vyzvím vše, co je třeba, mohu si utvořit obraz o situaci a určitý plán, dříve ne. Ptáš se mne tuze brzy.” “Pověz mi tedy aspoň, považuješ-li vysvobození za možné?” “Musí být možné, poněvadž se o ně pokusíme. Řekl jsem už, že dříve odtud neodejdu!” “Děkuji ti! Tvými slovy se mi ulehčilo u srdce. Ovšem provedení bude obtížné!” “Pokud jde o to, pohleď na šejka hadži Halefa Omara! Jeho obličej září důvěrou!” “Září opravdu?” tázal se Halef se smíchem. “Pravím vám: Jakmile vím, že jde o čin, k němuž patří zmužilost i chytrost, pociťuje mé srdce nesmírné blaho. Nebojíme se toho mylazima ani jeho pěti asakerů, ani čtyřiceti Davúdijehů. Největší věž na světě byla přece babylónská, jež se toho času jmenuje Birs Nimrud. Před nedávném jsme odvážně vlezli do jejích tmavých útrob, abychom bojovali s drakem vražd a podloudnictví.

Zvítězili jsme nad ním a vrátili jsme se na světlo boží jako hrdinové slávou ověnčení. Máme se teď bát maličkého kulluku, když jsme se nebáli ohromné babylónské věže? Tento kulluk připadá jako směšný pidimužík. Můžeme k němu vztáhnout jen jednu ruku a vyvedeme z něho všechny, které nám v něm chtějí utajit!” Bylo asi radostí poslouchat Halefa v takových okamžicích, zejména Orientál-cům, kteří se jeho řečnickými obraty neuráželi. Ani mně se nezdálo provedení našeho záměru příliš odvážné, zejména proto, že nám tu bylo jednat s tureckým ““Poručík.

důstojníkem, na něhož jsem snadno mohl zapůsobit svými legitimacemi. Dále bylo třeba zjistit, nenastala-li snad mezi zajatými Hamavandy a Davúdijehy krvavá srážka, což by ovšem rozhodně našemu podniku neprospělo. Proto jsem se otázal Madany: “Byli ozbrojeni ti lidé, kteří byli s chlapcem dopraveni do věže?” “Nebyli.” “Dojeli na koních?” “Ne; pouze Davúdijehové, kteří je provázeli, měli koně.” “Jednali s nimi jako se zajatci?” “Ano. Každý z nich byl připoután ke koni.” “Byl někdo z nich zraněn?” “Nespatřily jsme nic podobného.” “Jak se chovali? Stavěli se na odpor?” “Ne. Beze všeho zdráhání se nechali dopravit do věže. Jeden z nich, jenž nesl chlapce, se nezdál být obyčejným bojovníkem; to jsme poznaly podle slov, která promluvil.” “Co řekl?” “Když byl odvázán z koně a měl projít branou, zvolal výhružně: ‘Přišli jsme s pokojnými záměry a proto jsme složili zbraně do vašich rukou. Neradím vám, abyste nás dlouho věznili, jinak by mohl brzy přijít Jamir a žádat o nás se zbraněmi, vaší krví potřísněnými!’ Těm slovům jsem rozuměla zcela zřetelně.” “To mě uklidňuje, neboť z toho můžeme soudit, že se nepřihodilo nic, čím by byla podnícena tfcor91. Kde se zdržuje rais se svými lidmi?” “Poblíž kulluku. Vypátrali jsme tam pro sebe a pro naše koně výborný úkryt, který každý hned tak nenajde.” “A jak to, že jste se obé odtud tak vzdálily?” “Chtěly jsme pozorovat zvědy, kteří tudy před nějakou chvílí projeli.” “Zvědy? Odkud víte, že ti lidé byli zvědové?” “Včera jsme Davúdijehy tajně vyslechly. Vede je šejk Ismael beg a rozložili se tam dole u vody, v široké zátočině údolí, kde očekávají útok Hamavandů.” “A to jste vyslechly? ” “Ano, Ingdža a já. Dověděli se, že zde byli zvědové Hamavandů a vyslali k Hamavandům své vyzvědače. Dozvěděli se, že Hamavandi se chystají proti nim s třemi sty muži. Když donesli tuto zprávu, Ismael beg svolal Davúdijehy, aby uvítali nepřátele zde dole, a rozhodl se vyslat i dnes zvědy, aby mu hned oznámili, blíží-li se těch tři sta Hamavandů. Pozorovaly jsme dnes ráno vyzvědače, protože bychom byly rády věděly, kterým směrem se pustí.” “Proč jste to chtěly vědět?” “Abychom se dověděly, kde by bylo možno Hamavandy nalézt. Chtěly jsme je varovat.

Poněvadž se dosud nepodařilo osvobodit Maru Durimeh, domnívaly 91Krevní msta.

jsme se, že nám k tomu tito Kurdové z vděčnosti dopomohou. Nyní však, když jsme se shledaly s tebou, nepotřebujeme jejich pomoc.” “A přece se vyplní vaše přání, neboť bojovníci, které vidíte, patří ke kmeni Hamavandů. Včera večer jsme se setkali. Vypravovali nám o svých zajatých druzích. Vypravovali také o stařeně, jež je v kulluku vězněna. Tušil jsem hned, že tato žena je naše Márám Durimeh, a tak jsme ujednali s těmito Hamavandy, že se vydáme ke kulluku. Tím se stalo, že jsme se zde na cestě s vámi potkali.” “To je řízení boží, effendi, a poněvadž jsi nyní s námi, jsme si jisti, že Marah Durimeh bude velmi brzy z věže vysvobozena. Jak velice, jak nevýslovně se budou těšit naši bojovníci, až spatří tebe i Halefa Omara! Téměř ani nebudou věřit, že jste to vy! Máme vás k nim nyní dovést?” “Ano, prosím tě o to. Doufám, že krajina, kudy se budeme ubírat, je bezpečná.” “Nepotkáme asi nikoho z Davúdijehů.” “Však přes to si budeme počínat opatrně. Vyzná se Ingdža v cestě tak jako ty?” “Ano.” “Ať tedy zůstane s námi, aby nás vedla; ty sama půjdeš napřed, abys nás varovala, kdyby nám někdo přišel do cesty.” Vysypala obsah košů, složila je dohromady, vzala je na záda a vydala se napřed po vodě. Jeden z Hamavandů sestoupil a nabídl koně Ingdže. Přijala tuto zdvořilou nabídku, a pak jsme se vydali za milou Petrželí. Na cestě bylo místo jen pro dva koně jdoucí vedle sebe. Až dosud se chovala mlčelivě, nyní jsem se s ní dal do hovoru, který však bohužel neplynul tak živě, jak bych si byl přál. Mluvila-li, omezila se na nejstručnější odpověď: zdálo se, že by jí bylo milejší, kdyby mluvit nemusela. Nebylo mi tedy proti mysli, když se Halef ke mně přidal ve chvíli, kdy cesta byla tak úzká, že jsem musel zůstat pozadu. Pak jsem již nepospíchal, abych zaujal místo po boku Kurdky. Můj malý hadži sám použil příležitosti, aby Ingdže projevil radost z tohoto neočekávaného setkání. Obstaral celou zábavu a měl zadostiučinění, že jsem ho nerušil. Pak nás Ingdža vyzvala,

abychom sesedli z koní, poněvadž nás musí vést přes vrch, za nímž opět najdeme dobrou cestu. Museli jsme koně vést. Místy jsme stoupali tak příkře do vrchu, že se koně smekali, ale když jsme vyšplhali nahoru, cesta se zlepšila. Pak jsme dojeli k bezvodé a široké sníženině, kde bylo dost místa i k trysku. Nebyla tam ani tráva ani stromy ani křoviny, a tak se stalo, že jsme téměř předháněli Madanu jdoucí pěšky. Bylo nutno zvolnit rychlost jízdy, abychom zachovali nutnou vzdálenost mezi námi a stařenou. Nebyla od nás ani příliš vzdálena, když zastavila a velmi živě nám kynula, abychom se zastavili a zůstali vzadu. Bylo však pozdě, neboť jednak byli jsme už příliš blízko ní, a jednak tu nebylo nic, za co bychom se mohli ukrýt. Zároveň jsme zpozorovali i příčinu, proč nám kynula; objevil se jezdec, který jako by

něco hledal, přijížděl ze strany, a zdálo se, že má radost, že někoho potkává. Ihned k nám zamířil. Poněvadž nás už

spatřil, a protože by mu snad stařena posloužila odpovědí, jež by se k našemu záměru nehodila, pobídli jsme koně do trysku a dojeli jsme k ní současné s ním. Byl to důstojník s odznaky kapitána. Obrátil se ne k ní, nýbrž k nám mužům s otázkou vojensky stručnou: “Patříte ke kmeni Davúdijé?” “Ano,” odvětil Halef k odpovědi vždy pohotový, což mi v tomto případě bylo milé, poněvadž jsem nemusel sám lhát. “Znáte svého šejka Ismaela bega?” “To se rozumí!” přisvědčil drze Halef. “Hledal jsem ho v táboře, ale ten je prázdný; kde vězí ten člověk?” “Čeká tam vzadu se svými bojovníky na Hamavandy, kteří nás hodlají přepadnout. ” “Zas už? Ti psi nedají nikdy pokoj! Chtěl jsem, aby mě dovedl ke kulu-ku, v němž vězí ta stará bagidža”. Přicházím k vůli ní z Kerkuku. Tamější pasa mě posílá, abych vystřídal mylazima, který na ní nedovedl vyzvědět nic kloudného.” Ten muž byl velmi neopatrný ve své upřímnosti. Až potud se Halef zachoval úplně správně; nyní však jsem se musel věci chopit sám, aby se nestala chyba. Proto jsem se otázal důstojníka: “Byl jsi u kajmakama v Sulejmanii, jemuž mylazim podléhá?” Kapitán na mne zkoumavě pohleděl, jako by pochyboval, že jsem ten, kdo může dát takovou otázku. Podle všeho výsledek zkoumání dopadl uspokojivě, neboť odvětil: “Ovšem, že jsem tam byl. Předložil jsem mu pašovo plnomocenství a obdržel jsem jeho dopis, jímž se mám mylazimovi prokázat.” “Je to nutné? Což tě mylazim nezná?” “Nezná.” “Ale někteří z našich bojovníků tě asi znají?” “Nemyslím, poněvadž jsem u vás ještě nikdy nebyl.” “Máš tedy mylazima vystřídat?” “Ano.” “A on má odejít?” “Správně.” “Kdy?” “Hned dnes anebo zítra, jak mu bude libo; jeho slovo zde už neplatí. Neumí vyzvědět na té ženě, co je třeba. Kajmakam mi popsal váš tábor; nalezl jsem jej prázdný. Pak jsem pátral po věži, ale zdá se, že jsem zabloudil docela. Víte snad, kde je?” “Ano.” “čarodějnice.

“Tedy mě k němu doveďte!” Rozkaz zněl tak velitelsky, že jsem odpověděl: “Domníváš se patrně, že máme k tomu kdy? ” “Mějte si nebo nemějte! Dovedete mě tam a cestou co nejkratší! Jsem padišáhův důstojník! Rozumíte?” ” Takt el omr93! Posloucháme. Tvá milost račiž zaujmout místo zde po mém boku!” Pokynul jsem Madaně. Rozběhla se dlouhýma nohama co mohla, a my se vydali za ní. Kapitán byl podle všeho člověk pyšný, domýšlivý; nehovořil se mnou. To mi bylo zrovna vhod; o tom nemusím nikoho ujišťovat. Dotazováním by mě byl mohl přivést do rozpaků. Jen jsem si přál, abychom nikoho nepotkali, neboť ve mně uzrál záměr, který by se byl stal neproveditelným, kdybychom byli některého z Davúdijehů potkali, a to by byla bývala věčná škoda! Když jsme tak delší dobu vedle sebe jeli a nemluvili, zdálo se kapitánovi, že by přece měl něco hovořit. Tázal se mne: “Jsi obyčejný kurdský bojovník?” “Ne,” odvětil jsem. “To jsem hned na tobě viděl, ačkoli žádný z vás se nezapře. Loupežník zůstane loupežníkem!” Jeho slova prozrazovala opět velikou neobezřetnost. Ten hovorný muž se snad domníval, že je ve své uniformě nedotknutelný.

Jakou odpověď by mu asi byl dal Kurd na mém místě? Ovšem ani já jsem nemeškal využít této urážky, abych s ním mohl zatočit tak, jak jsem podle svého plánu chtěl. Minuli jsme horskou sníženinu, a před námi začínal les. Spatřil jsem Ma-danu, jak do něho zabočila; předtím se na okamžik zastavila a pokynula mi zvláštním způsobem, abych poznal, že se blížíme úkrytu jejích soukmenovců. Dřív, než bychom zašli do lesa, musel jsem věc s kapitánem vyřídit; byl to příkaz opatrnosti. Výjev, který nás očekával, by mu byl zajisté prozradil, že nejsme Davúdijehové, a bylo tedy radno, abych jej už teď učinil neškodným. Proto jsem odpověděl: “Loupežník? Myslíš tím snad nás? ” “Ano,” řekl docela bez rozpaků.

“Víš, jak na to odpovídá kurdský bojovník?” “Mlčí, poněvadž to je pravda!” “Snad neřekne nic, ale něco udělá!” “Co?” “Toto!” Při tom slově udeřil jsem ho pěstí do šíje, takže klesl vpřed, přičemž mu nohy vyjely ze třmenů. Pak jsem ho popadl zezadu, strhl ho z koně a smýkl jím na zem, kde zůstal ležet napůl v mdlobách. 93K službám.

“Výborně, effendi!” zajásal Halef. “Ať pozná pěst loupežníka, pěst kurdského Davúdijé! Co s ním nyní?” “Vezmi mu zbraně, zacpi mu ústa, ať nemůže křičet, svaž mu ruce a přivaž ho dobře k mému třmenu! Při nejmenším odporu, k němuž se odváží, ho zastřelím!” Vyňal jsem revolver, abych jím zastrašil důstojníka, kterého Halef uchopil a zvedal do výše, aniž se Turek bránil. Když chlapík spatřil mou zbraň, vykoktal: “Kurd - - revolver - - mašallahl” “Kdo je tak drzý, že od nezávislého bojovníka požaduje službu, jako by byl jeho nadřízeným a pak místo díků ho nazve loupežníkem, ten se velice snadno dočká i jiných, mnohem větších zázraků!” odvětil jsem. “Což sem pasa nemohl vyslat chytřejšího a obezřetnějšího muže? Nejsme loupežníci a nestane se ti nic, ovšem pod podmínkou, že učiníš, co budu požadovat!” Vpravdě statečný muž je nemluvný, křikloun je zbabělý; to se ukázalo i zde. Aniž vztáhl ruku k sebeobraně, muž si nechal zacpat ústa. Byl přivázán k mému třmeni a pak cupal pěkně vedle koně. Na jeho zvíře vsedl Kurd, jehož koně měla Ingdža. Jak jsme jeli za Madanou, zahnuli jsme do směsice skalních balvanů, zastíněných jehličnatými stromy,

hustě rostoucími. Jeli jsme místem zdánlivě neprostupným, zakrátko však poskytlo dost prostoru k průchodu. Tudy asi jakživ člověk nejel! Potom jsme sestupovali příkře dolů, takže jsme opět museli koně vést, přičemž jsme nejednou sjížděli jako po skluzavce, až jsme dojeli do místa, kde asi bývalo neveliké jezero nebo rybník, toho času vyschlý, nepochybně proto, že jeho přítok si razil cestu jinudy. Zde Ingdža ukázala rukou dopředu a pravila: “Tam za tím křovím jsou naši lidé. Slyšíš je? Madana jim pověděla, s kým jsme se potkali.” Slyšel jsem hlasité a veselé hlasy. Větve zachrastily, a první, kdo se objevil, byl vysoký, obrovský rais, otec Ingdži, týž muž, jenž se ke mně kdysi choval nepřátelsky a kterého pak Ruh-i-Kulyan obrátil k jinému smýšlení. Jeho obličej zářil, když mi podával obě ruce se slovy: “Effendi, opravdu přicházíš k nám? Máme tomu věřit? Můžeme věřit! A tvůj hadži Halef též? Pojďte, pospěšte, ať vás všichni uvidí, aby nepochybovali, že jste to vy!” “Ovšem, jsme to my, a přicházím zajisté i já,” potvrzoval Halef. “Kdo kdy spatřil mého effendiho, abych nebyl vedle něho já, bez něhož nemůže žít ani něco důkladně provést! Ano, pojďme,

aby i ostatní pocítili slast našeho pohledu!” Vedlo by daleko, kdybych měl popisovat shledání a opakovat zevrubné otázky a odpovědi vzduchem jen kmitající. Stálo mě dost námahy, abych tyto hodné lidi uvaroval neopatrných poznámek, poněvadž kapitán nesměl vědět, kdo jsou oni, ani kdo je Halef a já. Když se pak utišili a my pohromadě usedli, vypravoval nám rais, jak zmizela Marah Durimeh a jak marně usilovali vysvobodit ji z věže. Ostatně nevěděl nic více, než kolik nám pověděla Madana. Důstojníka jsme zatím připoutali ke stromu v takové vzdálenosti, že nemohl rozumět, co nám rais vypravoval. A když rais skončil svou zprávu, pravil a obrátil se na mne: “A nyní nám Madana pověděla, že nám chceš pomoci. Je tomu tak, effendi?” Přisvědčil jsem. “Vzali jsme si z tebe příklad; hodlali jsme docela podle tvého obyčeje užít chytrosti, ale co prospěje chytrost, když - - když - - když - -” “Když jí člověk nemá!” vpadl Halef se

smíchem. Místo aby se zlobil, rais souhlasil: “Ano, téměř totéž jsem chtěl říci! Skrýváme se tu už dost dlouho, aniž nás napadl vhodný plán.” “A sotva se můj sídi objevil, má plán hotový. To na něm pozoruji. Kdokoli přivírá jedno oko, už má lstivou ío/afr94 v hlavě. Že mám pravdu, effendi?” Přisvědčil jsem. “Vidíte! Přivřel jedno oko, a proto vím, že má dobrý nápad. A myšlenka, na kterou připadl, je na každý způsob zábavná. Znám jeho obličej!” “Uhodl Halef opravdu?” tázal se rais. “Skoro,” odvětil jsem; “ale že stažením očních svalů prozrazuji jakousi myšlenkovou činnost, to jsem dosud nevěděl. V budoucnosti budu na sebe dávat lepší pozor.” “Nuže, dovol, abych se ti obdivoval, effendi! Bez ustání jsme přemýšleli, jaký plán by se dal provést, ale marně. A ty jsi už rozhodnutý, sotva jsi pobyl mezi námi několik minut!” “Měl jsem už svůj plán, když jsem přicházel. Není to známka větší chytrosti, ale štěstí stálo při mně. Halefe, pamatuješ se na otázky, které jsem dával kapitánovi? ” “Ano, sídi!” “Víš tedy, že jej nejen Davúdijehové neznají, ale ani on nezná mylazima v kulluku. Má při sobě listiny, jimž se mylazim musí podrobit. Nevyplývá z toho, že se místo něho vydám do věže?” “Ty - - na jeho místě - - jako kapitán - effendi, to je myšlenka - - nepřekonatelné vysokosti a nezměrné vznešenosti, myšlenka tak dobrá, jako by se byla zrodila v mé hlavě!” “Děkuji ti za toto velkolepé uznání, můj milý Halefe! Větší chválu jsi nemohl pronést. Jsem na to nesmírně hrdý!” “To věřím, neboť vím, že je ti nejvznešenějším pocitem, když si získáš mou pochvalu. Ale nemyslíš, že by bylo lépe, kdybych se místo tebe stal já tureckým kapitánem? ” “Liška.

“To nemyslím.” “Proč ne? Považuješ mě k tomu za hloupého?” “Za hloupého? Před chvílí jsi řekl, že v tobě shledávám souhrn veškeré chytrosti; podívej se však na postavu toho kapitána! Byl by ti jeho oblek přiměřený? ” “la Alláh! V tom máš ovšem pravdu! Kdo se chce místo něho vydat do kulluku, musí se přestěhovat do schránky jeho těla, a délka a šířka té schránky, jak je vidět, by mi byla dost nepohodlná!” “Snad tedy uznáš, že musím sám převzít tu úlohu. K tomu ovšem přísluší, abych kulluk aspoň jednou před tím spatřil. Jak daleko je odtud k němu?” “Asi čtvrt hodiny cesty,” odpověděl rais. “Jsem připraven ti jej ukázat. Madana jej objevila. Zdá se, že Davúdijehové o tom místě nemají ani tušení.” “Ano, doprovoď mne! Ostatní zůstanou tady. Půjdeme sami.” Halef chtěl sice být všude, ale odmítl jsem ho, poněvadž jsem ho při tom nepotřeboval. Čím méně věděl, tím méně mohl připadnout na myšlenku k samostatnému

nebo docela samovolnému jednání. Na mně bylo, abych se postaral o to, aby mi tu nikdo nemohl nic pokazit. Vyschlým řečištěm jsme šli snad asi dvě stě kroků, než jsme dosáhli jeho někdejšího ústí. Tam se utvořila úzká, křivolaká průrva, vyhlodaná patrně vodou ve skále, zarostlá kapradím a křovím, takže zvenčí mohl opodál snadno projít člověk, aniž tušil, jaké místo se prostírá za zdánlivé neproniknutelnou houštinou. Když jsme se prodrali křovinami, sešlo se krátkou roklinou do údolí, na jehož protějším úbočí strměl kulluk. Byla to veliká krychle ze silných zdí, v nichž zely úzké střílny; za zdmi čněla vysoká věž, její cimbuří bylo částečně sesuté. Na první pohled to ovšem nebylo patrné, poněvadž hustý les sahal až ke kulluku. Nesmíme si ovšem představovat cestu v našem běžném slova smyslu; bylo jen znát, že se tudy chodí pěšky nebo jezdí koňmo. Okolo nebylo ani člověka, ani zvířete. Dále nahoru jsme nesměli, jestliže jsme se nechtěli vystavit nebezpečí, že budeme zpozorováni. Opatrně, jak jsme přišli, jsme se vydali na zpáteční cestu k úkrytu, kde se Halef hned při nejbližší příležitosti vyptával, co jsem spatřil a co zamýšlím. Uznal” jsem však, že by nebylo radno, abych mu už teď všechno pověděl. Bohatě stačilo, že prozatím věděl, že chci do kulluku vniknout jako turecký kapitán. Bylo nejlépe, aby se vše ostatní dověděl až po provedení. Vždyť se už také hodlal ujmout věci způsobem, proti němuž jsem musel zakročit. Navrhoval: “Sídi, poněvadž kapitánův krejčí nezhotovil oblek vhodný pro údy mé vážené osobnosti, ale ušil mu jej v tak neskromných rozměrech, že si musím přísně uložit, abych se ho ani nedotkl, navlékni se sám do těch cizích spodků a rukávů, tobě nepatřících; já však vykonám aspoň přípravy k tomu užitečnému dílu.” “Jaké přípravy?” “Půjdu ke kapitánovi a řeknu mu, že se musí okamžitě z uniformy vysvléknout. Pak ti ji přinesu sem, abys ji mohl obléci.”

“Proč bych si neměl jít k němu sám?” “Poněvadž nejsi obdařen velikým darem výmluvnosti, který patří k tomu, aby mu byla objasněna nevyhnutelná nutnost tohoto opatření.” “Milý Halefe, buď tak laskav a počkej se svými velikými činy, až tě vyzvu, abys je provedl. Uznávám, tvé výtečné vlastnosti co nejochotněji a to ti dokážu, řeknu-li, že ti svěřím jiný, vysoce důležitý úřad.” “Vysoce důležitý?” tázal se a vyjasnil obličej poněkud zakaboněný účinkem předchozích slov. “Ano, svěř mi jej, a věz, že bys jej nemohl vložit do povolanějších rukou!” “Vím to a proto jej svěřuji tobě a nikomu jinému. Domnívám se totiž, že v tobě shledám znamenitého stavitele, milý Halefe.” “Co - co - co? Stavitele?” tázal se s údivem a překvapením tak značným, že mi to potají způsobilo veselí. “Ano, stavitele,” odpověděl jsem vážně. “Mám tu něco vystavět?” “Správně.” “Co?” “Vězení.” “Opravdu? Vězení? Pro koho?” “Pro kapitána, mylazima i s jeho vojáky a pro Davúdijé, kteří jsou v kulluku.” “To by bylo dohromady asi padesát osob!” “Tak asi. Vidíš, co je tu kamení na stavbu; kameny veliké i malé. Stačí, srovnají-li se hezky pevně a příhodně na sebe; při tom se ovšem musíme obejít bez malty či svorek. Vězení ať pojme padesát osob a ať je hotovo zítra odpoledne, možno-li ještě dnes večer. Všichni mužové ti při tom budou pomáhat. Plán k té budově musíš vytvořit sám; já na to bohužel nemám kdy.” Tu mi rychle vpadl do řeči: “I kdybys měl dost kdy, sídi, nestrpěl bych, abys mi dílo pokazil. Pravím ti, že jsi ve mně dobře tušil nadání pro vystavění věznice. Zřídím budovu, že se její výtečnosti budeš divit. Má být zařízena i pro vytápění?” “Zajisté!” “Tím se provedení ztíží, ale přesto budeš se mnou spokojen. Vystavím krb, ohniště i klenbu nad ním. Ale z

čeho mám pořídit střechu vězeňského paláce?” “To záleží na tobě. Jsi stavitel, jemuž nemohu nic předepisovat.” “To je pravda, úplná pravda, sídi. Nedám si od nikoho při této vysoce důležité záležitosti radit a uvedu v pohyb všechny přednosti svého vlastního důmyslu. Přeješ si snad ještě něco?” “Jen tolik, aby dílo bylo podnikáno v tichosti co možná největší. Obyvatelé kulluku, jemuž jsme nablízku, nesmějí uslyšet ani nejmenší hluk!” “To se rozumí. Vykonáme dílo tak tiše, že ani sami nic neuslyšíme. Jen na mne spolehni! Hodláš zatím být nepřítomen?”

“Ano. Pojedu k věži, předpokládám ovšem, že mne nebudeš potřebovat. Z toho vidíš, Halefe, jako důvěru k tobě mám!” “Můžeš ji mít; ano, zcela bezpečně! Ani netušíš, sídi, jak důležité a vznešené myšlenky se mi v hlavě zrodily právě v těchto chvílích. Musím se jimi zaměstnávat, musím je uvést do souladu. Nuže, dovol, abych se mohl vzdálit, neboť jen v samotě, v odloučení od ruchu světa mohou povstat díla umění a mistrovství!” Odešel a procházel se pak bez ustání mezi vzdálenějšími stromy, zdaleka netuše, že jsem z něho udělal architekta jen proto, abych ho zneškodnil. Povedlo se to tak, že na věž ani nevzpomněl. A nyní, když jsem se ho zbavil, mohl jsem jít ke kapitánovi. “Žádám, abyste mne odpoutali,” obořil se na mne. “Budete toho, co jste provedli, litovat!” “Jenom pomalu!” varoval jsem ho. “S výhrůžkami nic nepořídíš. Myslíš snad, že jsme tě neprohlédli? Nejsi ten, za koho se vydáváš. Důstojník, jenž byl vyslán pašou k Davúdijéhům, by nebyl tak hloupý, aby jim řekl do očí, že jsou loupežníci.” “Já že nejsem důstojník? U čerta! Sáhni do mé levé náprsní kapsy a nalezneš tam písemný rozkaz kajmakama, mé jméno i hodnost!” Rozumí se, že jsem tak ochotně učinil, neboť právě to jsem chtěl. Listina nebyla zapečetěná; mohl jsem ji číst, aniž bylo třeba porušit obal. Vzhledem k mému záměru ani nemohl rozkaz znít lépe. Stačilo, že jsem jej měl v ruce, ostatní jsem uložil raisovi. Důstojníka zavedli stranou, kde se musel odstrojit a musel vzít zavděk pláštěm. Způsobil povyk, kterého ovšem nikdo nedbal. Podle jména to byl Arnaut; nemusel jsem tedy příliš dbát jeho důstojnické cti. Arnauti, zejména ti, kteří bývají přeloženi do Iráku, patří vždy k lidem hrubým, násilným, a že i tento byl z takové kategorie, dokázal dostatečně sám. Když jsem se pak objevil v jeho uniformě, prohlásil rais, že nikdo na světě, kdo by mě neznal, by netušil přestrojení. Halef na mne volal zdaleka: “Sídi, každý uzná, že jsi ten pravý. Víc ti nemohu říci, poněvadž na to nemám kdy. Buď tak laskav a omluv mne! V hlavě se mi točí vězení se zdmi, střechou a vysokým krbem!” Poněvadž jsem si musel přivlastnit i Arnautovy zbraně, odevzdal jsem své pušky raisovi k nejpečlivějšímu uschování; jen revolver jsem zasunul do kapsy. Když se mě všichni ptali, jak hodlám jednat, odvětil jsem, že to ani sám nevím. Až do mého návratu se nikdo neměl vzdálit ze společného úkrytu, v němž také měl být zamezen všechen hlasitý a ven se nesoucí hluk; dále nebylo už ničeho třeba. Když pak jsem se chopil uzdy Arnautova koně, abych odjel, přistoupily ke mně Ingdža i Madana s prosbou dobře míněnou, abych se nevydával do příliš velikého nebezpečí. Abych je v tom ohledu upokojil, slíbil jsem jim to, i když ovšem nebylo v mé moci, abych svou návštěvu ve věži vykonal s nebezpečím menším, než jaké tu hrozilo.

Musel jsem jet do strmé výšiny, kudy jsme sešli dolů; pak jsem obrátil koně napravo do krátké rokliny, kudy jsem šel poprvé s raisem do údolí ke kulluku. Upřímně doznávám, že mi nebylo moc volno, když jsem kulluk před sebou spatřil. Nahoru se docela dobře dostanu, ale jak dolů? Snad se vůbec nebudu vracet. Podnik byl mnohem, mnohem nebezpečnější, než jsem dal na sobě znát. Nicméně jsem byl pevně odhodlán, že se raději odvážím všeho, než abych ponechal zajatce ve věži. Bdělost Davúdijehů se mi nezdála příliš velká, neboť jsem se dostal až docela nahoru, aniž jsem spatřil některého z nich. Konečně jsem minul koruny obrovských dubů a když jsem je měl za sebou, objevila se mi hradní brána. Po straně leželo pět Kurdů, kteří byli hned na nohou, jakmile mě spatřili. Chvíli na mne pohlíželi; pak mi čtyři z nich pokročili vstříc, pátý zmizel uvnitř, patrné proto, aby oznámil můj příchod. Vtom okamžiku odstoupila ode mne všechna bázeň, již jsem přece jen do jisté míry měl. Ale bázeň před nebezpečím bývá zpravidla větší, než nebezpečí samo. “Jste Kurdové kmene Davúdijé?” otázal jsem se krátce, seskakuje z koně a házeje jim do rukou otěže. “Ano, ago!” odvětil strážce. “Máte zdejšího velitele?” “Jezde. Jmenuje se Rebat.” “Souhlasí. Kde je?” “Uvnitř ve strážnici.” “A mylazim?” “Oddává se kefus5. Smíme ho vyrušit?” “Sám to učiním. Doprovoďte mne k němu!” Vtom se dostavilo chlapisko vysoké jako jedle, hubené a ověšené všemožnými zbraněmi. Postavilo se těsně přede mne a úctyplně promluvilo: “Budiž vítán, ó, jyzbaši! Jsem Rebat, jemuž jsou tito bojovníci podřízeni.” “To už vím. Je ti zajisté známo, kde nyní prodlévá šejk Ismael beg?” “Ano. Čeká na - - -” Váhal odpovědět. Nepochybně si nebyl jist, může-li mi to říci nebo ne. Proto jsem doplnil jeho větu: ” “Chceš mi říci, že čeká na tři sta Hamavandů. V tom se ovšem přepočítal: vaši zvědové měli dát lepší pozor. Přináším vám důležitou zprávu; věc spěchá, ale já se nemohu vyslovit dříve, dokud se nepřesvědčím, že je u vás všecko v pořádku. Doveď mne k mylazimovi!” “Hned, jyzbaši. Dovol, abych šel napřed!” Prošli jsme branou do nitra krychlové stavby. Tam byl čtyřhranný dvůr, jenž byl koldokola asi ve výšce muže opatřen značně děravými střechami. Napravo i nalevo stáli koně. Po obou stranách věže a také po obou stranách u vchodu ““polední spánek.

v bráně dřepěli Kurdové. Povstali, když mě spatřili přicházet. Úcta takto projevená mé uniformě mě docela uklidnila a mohl jsem doufat, že mne ti lidé budou poslouchat. Rebat vystupoval po několika stupních vedoucích ke dveřím věže; kráčel jsem za ním. Napravo stoupaly schody s velmi chatrnými stupni, dále vzadu byl vchod, ověšený starou pokrývkou. Přední polovina levé strany měla hliněnou podlahu, na níž leželo několik provazů z lýčí. K čemu sloužily, jsem se dověděl později. Pak tu zela veliká, hluboká a čtyřhranná díra, z níž vycházel protivný zápach hniloby a plesniviny. Kurd ukázal na záclonu a řekl: “Tam prodlévá mylazim. Mám k němu vejít?” “Ne. Čekej venku na dvoře, až vyjdeme. Jsem vyslán, abych ho vystřídal; oznámí vám to potom sám. Pašové z Kerkuku a ze Sulejmanie se hněvají, že neumí otevřít ústa té staré čarodějnici. To je nutno napravit! Copak opravdu nevíte, jak s tou starou ženou naložit?” Vytáhlý člověk se při těchto slovech scvrkl téměř o polovinu a na svou omluvu pronesl koktavě: “Považ, ó, jyzbaši, že je to pravá čarodějnice! Za každou urážku se může strašlivě pomstít!” “Nesmysl!” “Může, věř tomu! Víme to. Věř mi!

Vidíme to na lidech, kteří přicházejí, aby u ní hledali radu. A tu se všecko stane, co stařena řekne. Ovšem pasa o tom nesmí - - -” Vtom se zarazil a svěsil hlavu víc než předtím. Nebylo ovšem těžké uhodnout, proč se uprostřed řeči přerušil. Použil jsem toho hned, řekl jsem co nejpřísněji: “Co se tu dovídám! Že přicházejí lidé a vy jim dovolujete přístup k ní?” “Ano, pane. Prosili jsme o to mylazima a on nám to dovolil. Doufáme, že ani ty nám toto dovolení

neodepřeš, neboť obdržíš část darů, jichž se nám dostává.” Tu se ozval káravý hlas z pozadí točitých schodů: “Kdo to mluví tak hlasitě tam dole? Nevíte, že nyní je chvíle mého odpočinku?” “To je mylazim,” sdělil mi potichu Kurd. “Není tedy ve své jizbě, nýbrž nahoře na schodech, kde prý má lepší vzduch, jak říkává.” “Počkej na mne venku. Jdu k němu nahoru!” Vzdálil se, já zvolna vystupoval po schodech. Zdálo se, že mylazim slyšel hovor, ale neporozuměl slovům, to by byl asi jednal jinak. Nic se nehodilo mému záměru lépe, než to, co jsem se dozvěděl od dlouhého Kurda.

Divotvornost Mary Durimeh spočívala hlavně v obrazotvornosti Kurdů, kteří o ní rozšiřovali bajky, aby za to dostávali dary. Mé sebevědomí se podstatně zvýšilo. Sotva jsem vystoupil po několika stupních, uslyšel jsem shora zlostné volání: “Kdo se to opovažuje sem lézt? K ďasu, chci mít klid!”

Nedbaje toho, postupoval jsem dál. Když pak jsem minul oblouk na schodech, spatřil jsem mylazima, jak leží roztažený na špinavé podlaze s rukama pod hlavou. Nadzvedl hlavu, aby zlostně zaláteřil; to bylo na něm vidět; ale když spatřil místo některého Davúdijé mne, vyskočil a zůstal chvíli stát. Skutečně, takové oči, takový obličej a takový knír mohl patřit pouze Ar-nautovi. Nebyl už mladý. Sloužil asi od píky a nyní ho používali k podružným úkolům, jako byl tento. K polní službě se jisté nehodil ani za mák. “Musíš mi dovolit, abych tě vyrušil z odpočinku,” řekl jsem mu. “A to vyrušení bude delší, než si myslíš!” Když tak stál přede mnou, zevrubně jsem si ho prohlédl. Byla naděje, že s ním pořídím snadno a rychle. “Promiň!” vyrazil ze sebe konečně. “Myslel jsem - domníval jsem se - - - že je to některý z Kurdů.” “V tom ses mýlil. Pohleď a podívej se, kdo jsem!” Vyňal jsem z kapsy listinu a podával mu ji. Potřeboval hodnou chvíli, než ji prostudoval a porozuměl jí. Pak spustil ruku s listinou a řekl: “Mám jít odtud? Jsi ustanoven na mé místo? To jsem rád, to je mi ohromně vhod! Raději bych zůstával mezi duchy, než v blízkosti té ženy, před níž se člověk otřásá, jako by na něho sahala smrt!” “Zdá se mi, že tvá zmužilost je bezpříkladná!” podotkl jsem s úsměvem. “To říkáš teď, ale za několik dní budeš mluvit jinak! Dbal jsem své povinnosti a chtěl jsem od ní vyzvědět, co je třeba; ona však vypadá jako mrtvola a mlčí jako hrob. Ani ty se od ní nic nedovíš!” Rád bych byl věděl, čeho se jeho vyptávání týkalo, ale neopatrná otázka nebo poznámka, kterou bych byl pronesl, mě mohla velmi snadno uvést do nebezpečí, které by bylo prozradilo mou úplnou nevědomost; proto jsem od narážek upustil a hrál si dál na vyšetřujícího soudce. “Dovoloval jsi prý cizím lidem s ní mluvit,” řekl jsem. Mlčel. “A přijímal jsi za to dary?” Ani teď neodpověděl. “Mluv! Slyšíš, že se tě táži!” “Ano, stávalo se to,” přiznal. “Však budeš také tak jednat, třebaže ne hned v prvních dnech. Strašná nuda tě uchvátí, tak jako mořila mé, a pak budeš také rád, naskytne-li se nějaké vyrušení. Jsem šťasten, že jsem vysvobozen z této samoty a ze styku s tou živou mrtvolou! Udáš to na mne?” Mávl jsem rukou: “Nechci žádnému druhovi škodit!” “Děkuji ti! Kdy smím odjet?” “Kdykoli je ti libo.” “Nuže, co možná nejdříve!” “Počkej! Musíš mi odevzdat stráž se vším tak, jak jsi ji převzal.”

“To učiním hned a velmi rád. Převzal jsem jen tu ženu. Do Hamavandi-Kurdů, které poslal šejk, nám vlastně nic není; ale ukáži ti je také.” “Jak se chovají?” “Hrdě a mlčky. Ani je nenapadá vyhovět požadavkům šejka, poněvadž jen vešli bez jeho vědomí na jeho území a padli mu do rukou. Žádá na nich dvě stě pušek výkupného. Tím by byl jejich kmen z velké části odzbrojen a vzhledem k Davúdijehům oslaben. Zajatci jsou však přesvědčení, že jejich lidé přijdou, aby je vysvobodili. Lituji je, že musí vězet v díře, kde je kalu a nečistoty až dost!” “Víš patrně, kdo jsou ti lidé?” “Tak dobře, jako ty. Šejk mi to nemohl zamlčet. Jamir se dopustil neprominutelné neobezřetelnosti, že se sem odvážil pod nepravým jménem. Tak proslulý náčelník musí přece vždy a všude předpokládat, že bude poznán. To si měl pomyslet!” “Káráš ho a přece ho máš sám také na svědomí!” “Já?” “Ano.” “Jak?” “Kdybyste byli neroztrušovali pověst, že stařena činí divy, nebylo by přicházelo tolik lidí a Jamir by byl také nepřišel!” “To způsobili Davúdijehové na vlastní vrub; já jsem je k tomu nenaváděl.” “Ale trpěl jsi to.” “Poněvadž podíl na darech, které jsem dostával, byl jediným důchodem, který jsem tu měl. Víš sám, jak se nám vyplácí služné. Dostaneme je zřídkakdy. A poněvadž člověk musí žít, je nucen někde si zajistit nějaký příjem.” “Tuším, že ta stařena nevěděla, že je považována za uzdravovatelku nemocných a za divotvůrkyni? ” “Ne. O tom se nedověděla.” • “Jak s ní tedy mohli lidé jednat, aniž se to dozvěděla?” “Ponechali jsme ji v domnění, že si přáli, aby se za ně modlila. Směla vyjít jen k bráně, ale ne s nimi mluvit. Nic jiného se tu nedělo. Přeješ si, abych ti ji ukázal?” “Ano. Je ti známo její jméno?” “Ne. Bylo mi zakázáno se na ne ptát. A ty?” “Znám je.” “Jsi důkladněji s věcí obeznámen-než já; však také nejsi vyslán kajmaka-mem, ale pašou. Mohu se od tebe dovědět, jak se ta žena jmenuje?” “Ne. Poněvadž to sám nevíš, nesmím ti to vyzradit.” “Hm. Tak pojdi Stařena je zde nahoře.” Nyní jsem si přál, aby mne Marah Durimeh nepoznala, anebo, poznala-li by mne, aby mne neprozradila. Mylazim mě vedl ještě o jedny schody výše. Tam byly silné dveře, zbité z fošen a zajištěné dvěma příčnými závorami. Důstojník

vyzvedl závory a otevřel. Objevil se dost velký, ale velice špinavý prostor, do něhož vnikal vzduch a světlo dvěma úzkými střílnami. Seděla tam stařena na staré rozedrané pokrývce při stěně. Ruce měla složeny. Zdálo se, že se právě modlila. Ano, byla to Marah Durimeh! Jako kdysi, byla zahalená i dnes širokým a tmavým pláštěm, z něhož zářil jen její hubený obličej. Tlusté sněhobílé copy vlasů jí visely téměř až k zemi, když se pozvolna zvedla a pohlédla na nás. Když uslyšela, že někdo přichází, očekávala zajisté jen mylazima. Nyní však spatřila ještě druhou osobu, proto pátravě obrátila oči na mne. Ani řasa, ani vráska jejího obličeje se nepohnula. Její pohled jako by přicházel z velké dálky, a její rty se nepohnuly k jedinému slovu; zdálo se, jako by ani nedýchala. Nepůsobila dojmem mrtvoly, jak řekl mylazim, nýbrž dojmem nadpozemským - dojmem, pro nějž neznám slov, aby byl správně vyjádřen. Místo hrůzy jsem pocítil hlubokou, téměř nábožnou úctu. “Tento jyzbaši přišel, aby mne vystřídal a střežil tě místo mne,” oznámil mylazim. “Doufám, že mu připravíš méně starostí než mně!” Jeho hlas se poněkud chvěl; patrně se jí bál. “Budiž tedy jeho příchod požehnán!” odvětila zvolna s výrazem hlubokého přesvědčení, z toho jsem mohl usoudit, že mě přece poznala. “Přeješ-li si cokoliv, vyslov se!” promluvil jsem. Naklonila hlavu mírně na stranu a naslouchala mému hlasu. Zdálo se, jakoby jí vnikl do ucha známý zvuk, pak přeletělo lehounké usmání jejím obličejem. Odpověděla: “Mou jedinou touhou je Bůh. Kdo spočívá v jeho lásce, ten nepotřebuje nic jiného.” “Vyslovila jsi hlubokou pravdu. On zná pravou chvíli pro všechno, co slouží k našemu dobru.” Po těchto slovech jsem se obrátil a vyšel ven. Mylazim šel za mnou a zavřel dveře. Pak mě dovedl dolů k díře a řekl: “Zde dole jsou zavřeni Hamavandi. Nevidíš je a nic od nich neuslyšíš, neboť je

tam hluboko a temno, a oni jsou tak hrdí, že se hlasitě neozvou. Jen někdy na okamžik je slyšet sténání chlapce.” “Po těchto provazech byli spuštěni dolů?” vyzvídal jsem. “Ano.” “Jak je to s jídlem a nápojem?” “Spouštíme jim jednou denně chléb a vodu v tykvovém džbáně. Chléb peče jeden z Kurdů z mouky a vody na volném ohni. Mohu ti ještě něčím sloužit? ” “Ne. Vím již vše, čeho je mi třeba vědět.” “Jsi tedy hotov převzít službu?” “Ano.” “Takže mohu odejít?” , “Hned, chceš-li.”

“Tedy tě prosím, abys mi to potvrdil!” “Napíši ti potvrzení na kajmakamově listině.” “Velmi dobře. Prosím, abys se mnou vešel dovnitř!” Odhrnul pokrývku, která sloužila za záclonu. Vešli jsme do malé místnosti. Nebylo tam nic, docela nic kromě starého polštáře, který používal ve dne za pohovku a v noci patrně za postel. K přikrytí bylo třeba vlastního pláště. Strážní byt pro důstojníka v Kurdistánu! “Jak pozoruješ, nebudeš bydlet v paláci,” usmál se trpce mylazim. “Jsem rád, že mohu odtud. Jakmile dopíšeš, nezdržím se tu ani okamžik.” “Máš inkoust?” “Ne. Něco tak vzácného tu není!” Vzal jsem s sebou svůj zápisník, ne snad v předtuše, že ho budu potřebovat, nýbrž proto, že jsem jej nechtěl nechat ve svém obleku. U zápisníku byla tužka, kterou jsem napsal těch několik řádků, jejichž sloh byl mylazimovi příznivý. Přečetl si je, schoval listinu a podávaje mi ruku, pravil: “To jsou kamarádská slova; děkuji ti! A teď už mě tu nezadrží -žádná moc na světě!” Vyšli jsme na dvůr, kde poručil, aby mu osedlali koně. Než se tak stalo, zavolal k sobě Rebata a řekl mu tak hlasitě, že to všichni slyšeli: “Tohoto statečného a slavného jyzbašiho vyslal pasa, aby mě

vystřídal. Těší se důvěře i náklonnosti vašeho šejka a bude vám laskavým velitelem. Já však se rád loučím s tímto místem. Alláh vás opatruj!” Toto doporučení bylo následkem mých laskavých řádků. Po několika minutách mi podal ruku a odjížděl. Prohlížel jsem koně, kráčel po dvoře a dobře pozoroval zkoumavé pohledy Kurdů. Z mého jednání chtěli soudit, jak se k nim asi budu chovat. Rebat mě doprovázel, aby odpovídal na mé příležitostné otázky. Zdálo se, že má něco na srdci, s čím si netroufal, až nakonec se na základě mé úmyslné přívětivosti osmělil: “Nezmínil ses o velmi důležité a naléhavé zprávě pro nás, ó, jyzbaši?” “Ano,” odpověděl jsem. “Svěřil mi ji váš šejk; já však jsem se rozmyslel jinak, poněvadž vás zde potřebuji. Není možné, abych vás odtud propustil.” “Měli bychom snad odtud odejít?” “Ano; ale já vás nemohu propustit.” “Proč máme jít odtud?” tázal se naléhavě. “Poněvadž se dověděl, že se vaši zvědové mýlili. Nepřichází totiž jen tři sta Hamavandů, nýbrž i žena Jamirova, již asi dobře znáte, v čele mnohem většího počtu bojovníků. Šejk ji očekává dnes odpoledne.” “la Alláh! To má šejk příliš málo lidí u sebe!” “To on říká také,” přisvědčil jsem nedbale. “Nevyslal žádné posly?” “Zajisté, ale je otázka, zda se pomoc dostaví v pravý čas.”

“A proto si asi vzpomněl na nás?” Rebat byl hned samý oheň a plamen; také ostatní Davúdijehové se tlačili v rozčilení k nám. “Ovšem že se zmiňoval o vás,” odvětil jsem naoko lhostejně. “Hodlal k vám vyslat rychlého posla; ale poněvadž jsem právě jel k vám a poněvadž by při přesile nepřátel nerad postrádal jediného muže, uznal za dobré svěřit mi toto poselství.” “Co nařídil? Co chtěl? Co máme činit? Vyslov se rychle, neotálej!” “Chtěl, abyste co nejrychleji přišli k němu, neboť tak silnou četu, jako je tato, nemůže prý ponechat bez práce v kulluku, zatímco by ostatní bojovali s nepřítelem dvojnásobně silným.” Tu si na mne zlostně vyjel: “To - - to že jsi nám měl říci a pravíš to teprve teď, kdy jsme už mohli být hodinu na cestě?” “Na cestě? Co vás napadá? Zde jste na svém místě a zde zůstanete. Ani jediného z vás nemohu propustit! Pasa - -” “Mlč mi s pašou! Co je nám po něm, mají-li naši bojovníci být přepadeni přesilou!

Musíme odtud! - Žena Jamirova? Ta ďáblice! Ani okamžik zde nezůstaneme. Vzhůru, lidé, sedlejte koně! Volá vás boj!” Naoko jsem se stavěl vší mocí na odpor, ale dostalo se mi jen hrubých slov a když jsem konečně tasil i šavli, abych zahřměl přísně znějící rozkaz, Rebat na mne sám zahromoval: “Mlč! Myslíš snad, že se budeme bát tvé šavličky? Jsme nezávislí Davúdijé, jimž nemá žádný jyzbaši co poroučet! Zajatci jsou zde dobře zabezpečení; nedostanou se na svobodu, a než se navrátíme, máš tu k ruce svých pět vojáků; to je víc než dost. Mlč už, neboť každé slovo je marné!” To bylo právě, co jsem si přál! Chvíli ještě jsem si počínal rozhorlené, ale nikdo už na mne nedbal, ať jsem dělal nebo mluvil, co jsem chtěl. Zakrátko sjížděli už Kurdové z vrchu dolů, a já zůstal v kulluku jen s pěti milými a věrnými vojáky. Báječný výsledek! Mylazim i s potvrzením a Davúdijé, všichni pryč! Zbývali už jen asakeři, na nichž bylo znát, že by se také nejraději učinili neviditelnými. Stáli u brány a toužebně pohlíželi za vzdalujícími se Kurdy. Nebylo mezi nimi člověka, jemuž bych byl mohl přisoudit dostatek rozhledu a schopností, aby se mi mohl postavit na odpor při provádění mého záměru. Nejprve jsem se vrátil do věže a vstoupil k stařeně. Vyzvedl jsem závory a otevřel dveře vězení. Stála vzpřímená uprostřed místnosti, vztáhla mi ruce vstříc a pravila: “Věděla jsem, že opět záhy přijdeš! Buď pozdraven a požehnán, effendi! V pravou chvíli tě Bůh posílá, neboť vím, že jsem zakrátko měla být dopravena tam, kde sídlí jen záští a nespravedlnost. Před lety jsem se s tebou rozloučila navždy, a hle, mé oko může opět na tebe hledět! Ta radost a blaženost! Jsi

můj syn, mé dítě, ne podle těla, ale podle duše mé, podle ducha, jenž směřuje vzhůru k témuž cíli. Proto se shledávají opět naše pozemské stezky a proto jsi poslán, abys mě přivedl k těm, u nichž dosud láska nevymřela. Netáži se tě, odkud a jak jsi sem přišel; netáži se ani, jak mě odtud vyvedeš a kam mě zavedeš; jsi zde a já půjdu s tebou. Zde, vezmi mě za ruku!” Přitiskl jsem její ruce na rty a aniž jsem pronesl slovo, vedl jsem ji ven a pak dolů na dvůr, kde jsem nařídil asakerovi, aby sebral vojenské pláště, které už dávno přestaly být plášti a sbalil je v podušku, na niž usedla. Pak muselo všech pět vojáků vystoupit tam, kde předtím byla zajatá Marah Durimeh. Neměli s sebou střelné zbraně. Když vstoupili a hleděli na mne v očekávání, vytrhl jsem revolver, namířil na ně, ustoupil přede dveře a řekl jsem jim: “Nyní vás zde zavřu a odejdu se zajatci. Až do večera tu zůstanete zcela pokojně; pak můžete vylámat fošny ze dveří, což se vám šavlemi docela dobře podaří. Až to uděláte, můžete jít, kam se vám zlíbí; nemám proti tomu nic!” Ani jeden z nich se nehnul. Mé počínání jim bylo naprosto nepochopitelné. Zasunul jsem závory beze všeho odporu a sešel jsem opět dolů. Našel jsem v koutě provazy, opatřené uzly k šplhání; na konci každého lana byla pevná smyčka. “Jamire!” zavolal jsem dolů. “Ozvi se! Slyšíš mě?” Dole bylo ticho, proto jsem pokračoval: “Tvá žena přišla s námi. Vím od ní, že jsi o mně slyšel. Jsem Kaxa ben Nemsi effendi a přišel jsem, abych vás vysvobodil. Odstranil jsem odtud lstí mylazima i Davúdijehy. Spustím vám lano. Přivažte na ně nejprve chlapce, abych ho vytáhl!” “Ne!” ozval se dutý hlas. “Než ti ho svěřím, musím tě vidět. Přijdu sám. Dobře drž!” Spustil jsem lano do jámy vězňů a jeho horní konec jsem ovázal o

kámen vyčnívající z roubení. Po nějaké chvilce se přede mnou objevil Kurd, jejž by každý uznal za vynikajícího muže. Jeho oči zkoumavě utkvěly na mém obličeji. “Nazval ses Ševinem, jsi však opravdu Jamir?” tázal jsem se ho a díval se mu zpříma do očí. “Ano,” přisvědčil. “A ty že jsi Kára ben Nemsi? Dokaž to!” “Jak to mohu dokázat? Ohlédni se!

Shledáš, že tu není ani jediný z vašich strážců.” “Vím že Kára ben Nemsi má na krku jizvu způsobenou hlubokým bodnutím nože. Ukaž mi ji!” Naklonil jsem hlavu, aby jizvu spatřil. “Opravdu jsi to ty. Hamdulillah! A pravíš, že má žena je zde? ” “Ano.” “Věděl jsem, že přijde. Kde je?” “Zatím je v úkrytu nedaleko odtud.” “Jak a kde ses s ní potkal, a jak to, že jsi tu sám a - - -”

“Prosím, zanech pro tuto chvíli otázek,” přerušil jsem ho. “Vše, co chceš vědět, musím také vypravovat ostatním, a rád bych to pověděl jen jednou a ne několikrát. Raději si pospěšme, abychom se odtud dostali. Zde máš, chop se lana, ať pomůžeme ostatním.” Několik dolů promluvených slov stačilo, aby byli jeho lidé poučeni, že se o pravdě mých slov přesvědčil. Nejprve vypravili nahoru Khudira a pak došlo i na ostatní. Jejich vzezření nesvědčilo o zdraví; patrně trpěli více nečistotou a špatným vzduchem než hladem a žízní. Nyní se nahrnulo tolik otázek, že jsem musel prosit, aby měli trpělivost a hleděli se především dostat z kulluku. Nevěděli, že by tu byla Mářa Durimeh, a když vešli na dvůr, byli překvapeni pohledem na stařenu více než stoletou. “Kdo je tato žena?” tázal se mne Jamir. “Byla zde zajatá,” odpověděl jsem. “Její domov je v krajině na horním Žábu.” “Snad Lizan, Raola, Šohrd a jiná místa v tom směru? ” “Ano.” Tu přistoupil k ní a prosil: “Tys zajisté Mářa Durimeh, miláček nebes a nebeský posel všech lidí. Požehnej mi!” Jako by se byla probrala z hlubokého vnitřního zadumání; divuplný, nadpozemský úsměv ozářil její obličej; vložila mu ruce na hlavu a pravila: “Kdo si žádá božího požehnání, tomu samo to přání už požehnává. Pán budiž s tebou nyní i na věky! Křídla jeho poslů nechť tě ovívají, a nikdy nesměřuj stezka tvá k propasti těch, kteří jí odporují! Ano, jsem Mářa Durimeh, synu můj!” Hrdý ten muž poklekl tak nestrojeně a přirozeně, a slova stařenina zněla tak slavnostně, že na mne ten výjev zapůsobil hlubokým dojmem. Zdálo se, že její požehnání přichází vskutku z jiných světů. Poblíž dveří stály opřeny o zeď pušky vojáků. Kurdové si je přisvojili. Naproti tomu neměli chuť vzít s sebou staré a sešlé herky; ty zůstaly majetkem padišáha. Vysadili jsme Maru Durimeh na mého koně, dva z Hamavandů jej opatrně vedli, a pak jsme sestupovali po svahu. Když jsem se tudy šplhal nahoru, doufal jsem, že se mi dílo podaří; ale že by se podařilo tak rychle a snadno, toho jsem se nenadal. Rozhodně jsem nepřipisoval úspěch sobě, ale pouze setkání s arnautským kapitánem. Ale jak označit toto setkání? Byla to náhoda? Zavrhuji to slovo! V údolí jsme zabočili do lesa a pak do krátké rokle. Aby Mářa Durimeh byla ušetřená obtížného stoupání, zastavil jsem na místě, kde byl vidět bývalý odtok jezera, nyní husté zarostlý. Tam jsme jí pomohli z koně. Chtěl jsem si dopřát pohled na veliké a radostné překvapení a proto jsem požádal své průvodce, aby všichni počkali na tomto místě, až pro ně někdo přijde. Potom jsem vnikl mezi skály a prodíral se křovím a kapradím k našemu úkrytu.

Spatřil jsem to místo před sebou a nemohl jsem se ubránit srdečnému smíchu. Jaký tu panoval čilý ruch! Všichni přítomní, kromě kapitána uvázaného u stromu, v potu tváří snášeli balvany, aby je podle plánu hadžiho skládali a rovnali. Obrysy budovy tvořily tak velkolepý čtverec, jako by v něm měl být uvězněn celý kmen Kurdů. Pravím-li “v potu tváří”, myslím to doslovně. Nejzábavněji působilo hluboké ticho a mlčení, které pracující lid zachovával. Ani Halef nepronesl slova; komandoval pokyny, a to takovými, že jejich výmluvná pohyblivost vykonala více než řeč. Vrhal se z místa na místo a zajímal se o stavbu s takovým nadšením, jako by na tom závisela spása jeho duše. Vtom uslyšel můj

smích a obrátil se. Spatřil mě a upustil veliký a těžký balvan, který chtěl právě dopravit na určené místo, a volal na mne: “Už ses navrátil, sídi? A směješ se nahlas! Buď tiše! Což jsi nenařídil, abychom se chovali nehlučné? ” “Můžete už hlasitěji mluvit, třeba i křičet,” odpověděl jsem. “Jsem přesvědčen, že vás Davúdijehové neuslyší!” “Sláva i díky Alláhovi! Je přílišné žádat na člověku, který má právo i dar řeči, aby mlčel při práci tak namáhavé. Pohleď na mé dílo!

Nepodivuješ se? Nebude toto vězení pomníkem mého rozumu podle celé jeho šířky? A stačí délka tvé rozumnosti na takovou stavbu? Prosím, odpověz k mé otázce!” “Ano, poznávám tě v celé tvé velikosti, milý Halefe! Měl z tebe být stavitel!” “Děkuji ti! Zdá se mi přece jen výhodnější, že jsem šejkem Haddedihnů. Dopravování těžkých balvanů ruší rovnováhu mého srdce a obtěžuje libý cit dobrého zdraví. Postačí mi, uznáváš-li mé schopnosti. Ale jak to vypadá s tebou? Hodlal jsi vniknout do kulluku. Byl jsi ve věži?” “Ano.” “A už jsi zase zde? Patrně se zdráhali té uvítat jako kapitána. Ale to si přičti jen na svůj vrub. Všechno chceš pořídit sám. Kdybys byl vzal s sebou mne, má slova a karabáč by ti byly zjednaly úctu. Ale takto se ti asi pokazila možnost provedení záměru.” “Ne tak docela.” “Tak? Ne docela? Dá se ještě něco dělat?” “Ano.” “Smím se zúčastnit?” “Zajisté!” “Těší mne! Co mi ukládáš?” “Zatím jen tolik, aby ses odebral se všemi přítomnými muži na místo, odkud jsem přišel. Noži odstraňte křoví, aby tam byl průchod.

Neotálej však, nýbrž jděte hned! Je naspěch!” “Dobrá, stane se. Pojďte se, stateční bojovníci divokého Kurdistanu; nechtě teď kamení kamením; musíme proklestit cestu, po níž uvedeme zajaté Davúdijé do vězení!”

Horlivě tlačil Hamavandy před sebou. Šli bez námitek. Pouze Adsy stanul, celý starostlivý. Otázal se mne: “Effendi, vypátral jsi něco o mém bratru Ševinovi a o jeho chlapci Khudi-rovi?” “Muže jménem Ševin tam neznají,” odpověděl jsem. “Nejsou tedy ve věži osoby, které hledáme! Musíme po nich pátrat jinde.” “Jak může mít výsledek pátrání po osobách, o nichž se nedoví člověk pravdu?” “Nedoví pravdu? Co míníš těmito slovy?” “Jmenuje se tvůj bratr opravdu Ševin?” Ne ” “l^C. “Je opravdu tvým bratrem?” “Ano.” “A tvé jméno je Adsy?” “Ano.” “Lituji tedy velice, že ti nemohu prospět. V kulluku prodlévají zajatci, ovšem; ale nejsou to osoby, které hledáš. Byl tam slavný kurdský náčelník se svým malým chlapcem a několika bojovníky.” “Alláh! Znáš jeho jméno?” tázal se spěšně v největším napětí. “Nazývá se Jamir.” “Jamir - - Jamir! Pravíš, že byl v kulluku? A nyní už není? Kde je nyní? Pověz mi to rychle, neotálej!” “Pátrej po něm sám! Požíváš-li tak málo důvěry Kára ben Nemsi, že na něm sice žádáš přispění a přece mu

svůj pravý stav a jméno zamlčuješ, nemůžeš se divit, že ti odpírá pomocnou ruku. Či se domníváš, že mé oko je tak málo bystré, aby nerozeznalo ženu od muže? Prosím tě, abys od nynějška jednala, jak ti libo; po Ševinovi už mi nic není!” Nechal jsem ji v rozpacích stát a odešel jsem tam, kde byla Ingdža, jež s Madanou přihlížela k práci horlivých mužů. “Přicházím s prosbou,” řekl jsem jí. “Mohu doufat, že jí vyhovíš?” “Effendi, velice ráda, budu-li moci!” odpověděla.

“Budeš moci. Proder se vedle těchto mužů a mezi skalami; tam najdeš radostné překvapení, které jsem ti uchystal.” Odešel jsem k místu za balvany a křovím, kde jsem nechal svůj oblek. Tam jsem se převlékl. Ještě jsem s tím ani nebyl hotov, když jsem uslyšel hlasité volání a jásání; nadešel okamžik shledání. Prodlévali tam dost dlouho, neboť první, nejvyšší právo má srdce. Ale zakrátko se přihnal Halef houštinami tak, že by mě byl málem porazil a při tom rozčilením celý zrudlý na mne křičel: “Špatný chlap jsi, effendi, velmi špatný. Takového podvodu a takové zrady bych se byl od tebe nikdy nenadal!” “Jakého podvodu?”

“Aniž jsi mi pověděl slovíčka, ustřelil jsi mi všechnu slávu zrovna před nosem. ” “Měl jsi ji opravdu před nosem?” “Ano. Copak nebyl kulluk zrovna tak před mým nosem jako před tvým? Musel jsi ty lidi osvobodit, aniž jsi mě k tomu vzal?” “Byla ti uniforma přiměřená?” “Ne. Ale to přece nemůže být důvod, abys provedl takový čin bez mé přítomnosti! Rozhodně ses měl pro mne vrátit!” “A zanedbat vhodnou příležitost? To by ti ubozí lidé byli mohli zůstat ve věži až do smrti. Halefe, jaký jsi to špatný chlap, velmi špatný!” “Já?” “Ano. Mne jsi tak nazval, ale sám jím jsi! Kdo pro nicotnou ctižádost chce ponechat své bližní v bídě, ten je pouhý sobec, ten je - špatný chlap! Teď víš, kdo si to označení zasloužil, ty nebo já!” Nechal jsem ho stát a vzdálil jsem se, dobře jsem ale věděl, že brzy přijde ke mne zase bez hněvu. Když pak jsem vystoupil ze své primitivní šatny, chvátala Ingdža ke mně se zářícím zrakem, tiskla mi ruku a pravila: “To byla radost, nevýslovná radost, effendi! Tvá dobrota způsobila, že jsem ze všech nejprvnější spatřila Maru Durimeh a ostatní vysvobozené zajatce. Dekuji ti!” Madana, líbezná Petržel, byla tu také hned. Její radost byla skoro bezmez-ná. Hned za ní se ke mně bouřlivé tlačila Adsy, kterou nesmím již označovat za muže. Složila mi dobrovolné přiznání: “Effendi, křivdila jsem ti, velice jsem ti křivdila! Uznávám, že té mé jednání muselo urážet. Smýšlel jsi o mně dobře a podstoupil jsi vše, abys vysvobodil mého chotě a mé dítě. A za to se ti dostávalo nedůvěry a nepravdy. Děkuji ti z celého srdce a prosím tě o odpuštění!” Řekl jsem jí ovšem, že jsem nepociťoval žádnou urážku, a že výtka, kterou jsem předtím vyslovil, byla míněna zcela jinak. Všichni se ke mně tlačili; šel jsem z ruky do ruky. Věru, vypisování tohoto pestrého a dojemného výjevu by bylo příliš obšírné. Hlavně a zejména toužili vědět, jak jsem si počínal, že jsem dosáhl tak velikého a cenného úspěchu v tak krátké době. Vypravoval jsem jim o tom jen stručně. Kolečka událostí zasahovala do sebe tak příznivě, že stačilo jen energicky vztáhnout ruku, abych sklidil jejich ovoce. Ale tomu nechtěli jaksi dobře rozumět. Jamir se přiznal k svým chybám, a ujišťoval mě věčným přátelstvím a vděčností. Nejhlučněji si počínal Halef, jeho ani zdaleka nenapadlo, aby zůstal tam, kde jsem ho zanechal. Přišel za mnou, vyslechl mou zprávu a použil hned první nahodilé pomlčky, aby zvolal hlasem daleko slyšitelným: “Slyšte, stateční a nepřemožitelní mužové, i vy spanilé ženy, jimž není rovných, co vám praví moje ústa! Vystoupil lev nepřátelství, aby vydával hlasitý řev a zavlékl mnohou a velikou kořist do svého brlohu. Veliký pláč nastal na horách a hlasité naříkání ve všech údolích Kurdistanu, neboť hledaní byli ztraceni a nikdo je nenašel. Vybrali se lidé, aby je vypátrali, ale někteří nešli pravou cestou a ostatní tábořili poblíž brlohu, aniž se domohli přístupu do jeho brány. Tu se objevili dva muži, kteří se nelekají žádného člověka, totiž nade všecky slavný Kára ben Nemsi effendi a nepřekonatelný hadži Halef Omar, jenž je předním šejkem Haddedihnů, velikého kmene Šammarů. Oba tito hrdinové se dověděli o hříších, jichž se dopustil lev nepřátelství. Zdvihli se, aby jej za to potrestali a kořist mu vyrvali. Obohacen dobrým radami šejka hadži Halefa Omara ben hadži Abdula Abase ibn hadži Davúda al Gossarah, vydal se Kára ben Nemsi do brlohu lva, lstí ho obrátil na útek a vysvobodil oběti, jež byly v nitru vězení a v tlamě zkázy. Při tom hadži Halef Omar, jehož vnuknutí musí být vzdán dík za tento velkolepý výsledek, vystavěl veliký, kamenný zyn-dan, jenž sice nebyl dostavěn a zatím zůstane bez vězňů, přece však zůstává skvostnou památkou jeho rekovných činů! Sláva mužům, kteří to dílo provedli! Když pak přijdou synové vašich vnuků a vnuci těchto vnuků sem v tato místa, nechť s úctyhodným obdivem pohlížejí na toto zdivo, jež svědčí o mé nesmírné tvořivosti a o práci vašich rukou. Domluvil jsem, a tím je i všem Davúdijehům konec!” Když takto sumárně a důkladně odklidil navždy celý kmen nepřátelských Kurdů, obrátil se s hrdostí, hodnou španělského granda, a kráčel odtud. Nyní nastávala povinnost zabývat se přítomností. Nebylo radno zde déle prodlévat, zejména ne proto, že bylo třeba, aby Jamir se svými lidmi co možno brzy dorazil k “místu ještěrek”, kde ho čekalo jeho tři sta Hamavandů. Raise ze Šohrdu zde také už nic nepoutalo. Prosil i mne, abych jej i Maru Durimeh doprovodil domů. Jak rád bych mu byl vyhověl! Zatím však jsem mu musel odříci, slíbil jsem však, že po ukončení naší cesty do Persie pojedeme domů opět přes Kurdistan a pak k němu zcela určitě zavítáme. Nyní jsme se meh vydat kus cesty zpátky, vrátit se s Hamavandy, večer pak nalézt příhodné místo k táboření a loučení odložit na příští jitro. Kapitána jsme odvázali a dovolili jsme mu ustrojit se do uniformy.

Nepronesl při tom ani slova, dílem ze zlosti, dílem zahanbením. Když jsem mu odevzdával zbraně, řekl jsem: “Teď jsi ve mně poznal loupežníka; ale nevypravuj to nikomu, neboť by se ti vysmáli. Myslím, že nyní zamíříš ke kulluku. Vystup po dvojích schodech do věže a otevři dveře. Vysvobodíš tam zavřené asakery a oni poznají pravého majitele této uniformy. To bude tvůj jediný hrdinský čin, o němž můžeš sepsat zprávu. Odvážíš-li se navrátit se sem dnes, dostaneš kuli do hlavy. Jsem s tebou hotov. Alláh dej ti do hlavy, co dosud neměla - totiž potřebný rozum!” Ani při této urážce se neozval slovíčkem. Když odjížděl, hleděl jsem za ním a spatřil jsem, že skutečně řídí koně ke kulluku. Potom jsme se dali na cestu i my.

Rais měl s sebou pro Maru Durimeh lehce kráčejícího mezka. Hamavandi neměli však tolik koní, aby mohli jet. Doufali, že je získají od dvanácti zvědů, kteří nás minuli a nepochybně byli zajati Hamavandy. Když pak jsem se dotazoval, co se asi mezi oběma kmeny stane, Jamir se vyslovil, že jistě dojde k pokojnému návratu domů, poněvadž nebyla prolita krev. Velmi živě litoval, že nenašel lék proti chlapcově otravě a že tedy podnikl výpravu docela marné; tu si matka vzpomněla na prostředek, o němž jsem se zmínil. Sdělil jsem jim zevrubně, jak a v kterém poměru užít sukatanu, dabáhu a kurátu.

Recept se osvědčil, neboť kdo přijde do té krajiny a bude se doptávat, dozví se, že se z chlapce vyvinul duševně i tělesně silný jinoch a muž. Bohužel musím podotknout o Jamirovi, jeho otci, že požehnání Mary Durimeh mu neprospělo. Jeho osudy jsou dostatečně známé, a tak jen ve vší stručnosti podotýkám, že po slavné životní dráze -

ovšem v kurdském smyslu - byl ve stanu perského prince Sill-i-Sultána potměšile zezadu zavražděn. Krvavě jej pomstila

jeho žena, která se postavila do čela Hamavandi-Kurdů. Ale to už k mému vypravování nepatří. Jeli jsme nazpět částečně stejnou cestou, kudy jsme přijeli, a když jsme se rozloučili s Jamirem i s jeho lidmi, obrátili jsme se na sever, kde jsme se krátce před večerem utábořili na náhorní lesní planině. Ten večer a téměř celou noc jsem věnoval rozmluvě s Mářou Durimeh. Při tom více než kdysi jsem nahlédl do jejího srdce i do jejích životních osudů. Povznášela mě vzhůru k cimbuří víry a důvěry; povznášela i můj vnitřní zrak k cíli svého duševního snažení. Byly to důležité, posvátné hodiny, na něž do smrti nezapomenu. Jenom o jednom pomlčela, a zrovna to bych se byl rád dověděl. Proč ji zajali a dopravili do kulluku? Proč měla být dopravena ještě dále, “do dálky, kde panuje jen smrt a žádný život”? Nechtěl jsem být dotěrný i nedotazoval jsem se přímo; ale kdykoli jsem se i jen zdaleka dotkl té otázky, umlkla tak, že mi bylo zřejmé, že se nechce o té věci zmiňovat. Konečné pak, když už byla tak pozdní noc, že hvězdy začaly blednout, ukázala k nim vzhůru a řekla: “Tak jako ty hvězdy míjí i náš život, ale jen proto, aby se obnovil na onom světě. Zemřu snad brzy, ale nyní ještě ne, neboť než odejdu, musí být dosaženo účelu mého života. Poznáš jej, až opět ke mně zavítáš. Neloučím se s tebou dnes jako tehdy navždy, neboť se ke mně musíš navrátit a také se vrátíš, poněvadž jsi můj syn, můj žák, který mi má rozumět. Uvidíš mě i umírat. Vím velmi dobře, co chceš vědět; ale dobře se stalo, že jsi o tom zatím nic neslyšel, neboť ti nepřísluší, abys to věděl už nyní. Potom však, až se opět ke mně navrátíš, vysvitne ti, co dosud zůstává zahalené. Ale něco přece učiním! Vím, že cestuješ jinak, než ostatní lidé; proto se přihodí mnoho, co jiné nepotká. Jdeš do Persie a potřebuješ ochranu; vidím to zdaleka. Už jednou jsem tě obdarovala amuletem a myslím, že jsi jej otevřel - -” “Ano, otevřel a - - -”

“Prosím, nezmiňuj se o tom ani slovem!” přerušila mě. “Prospěl-li, těší mne to, ale byl to jen pozemský dar. Také dnes ti svěřím talisman, jenž ti bude záštitou v nebezpečí, jež budou taková, jaká mi tanou na mysli. Ne - neptej se - dnes ti je blíže nemohu označit. Máš zápisník. Najdi prázdný list a podej mi tužku k psaní!” Psala v temnotě, potom mi vrátila knížku a pravila: “Budeš-li někdy v tísni, o níž budeš mít za to, že se vztahuje k tomuto textu, vyslov ta slova nebo je ukaž! Obsahují tajemství, o němž teď pomlčím, poněvadž má být zjevné až později. Je to tajemství mého tichého působení, tajemství mého života - - A nyní ti dávám “dobrou noc!” Přichází únava, jíž se podrobuji, pokud ještě jsem na tomto světě; na onom nebude únavy ani spánku!” Naše rozloučení popisuji jen krátce. Slunce stálo už vysoko, když jsme si podali ruce; pak se od nás vydali k severu. My odjeli opačným směrem, cestou obtížnou a nebezpečnou, poněvadž jsme museli volit nejodlehlejší krajiny, abychom se snad nepotkali s kmenem Davúdijé.

Kapitola pátá STARÁ BASRA

Jméno Basra jistě zná každý čtenář “Tisíce a jedné noci”, poněvadž toto kdysi veleslavné město je dějištěm značné části pohádek vyprávěných sličnou a vtipnou Šeherezádou. Basra, též Bassora nebo i Balsora náleží k nejstarším městům kalifů na Eufratu a Tigridu. Byla založena Omarem roku 636, aby Peršanům zamezila spojení s mořem a tím i námořní cestu do Indie. Tehdy stávalo při ústí řeky, nyní úplně vyschlém, staré město Teredon nebo Diridotis, které pro úrodnost okolí počítali Arabové dlouhá staletí k čtyřem rájům muslimů. Kvetlo od Nabukadnezara až po dobu makedonských diadochů a proslulo zejména tím, že Nearchos, přítel a vůdce Alexandra Velikého, na podzim roku 325 doplul sem do Teredonu s loďstvem od delty Indu. Mezi tímto obchodním městem a Basrou nastaly závody, v nichž tenkrát ještě mladé město kalifů zvítězilo; Teredon zpustl, protože se řeka sice ponenáhlu, avšak bez ustání zanášela pískem, kdežto Basra, přístaviště zboží pro Bagdád, nabyla takového významu, že perský záliv byl nazýván “Balsorským mořem”. Protože leželo v kraji dobře vzdělávaném a stálo pod zvláštní ochranou kalifů, zmohlo se město nejen bohatstvím, ale vyniklo i v písemnictví, poněvadž se sem uchylovali nejznamenitější básníci a učenci muslimského světa, zejména když tu slavný Ibn Risa založil jednu z prvních škol učenců. Duševní i duchovní význam

této akademie získal Basře čestný název kubbet el islám, kupole islámu. Tato sláva netrvala však dlouho. Město upadlo za prvé z téže příčiny, které podlehl i jeho bývalý soupeř Teredon, neboť vysýchání řeky pokračovalo neúprosně dále, a za druhé pro nepříznivé politické poměry. V nynější době se “kupole islámu” skládá jen z ubohých chatrčí mezi zříceninami a je téměř bez významu, ačkoli tvoří východisko karavan do Arábie. Ztratilo dokonce i své jméno; jmenuje se teď Zobeir podle malé náhrobní meši-ty, jež byla zřízena na místě, kde stejnojmenného straníka Mohamedovy vdovy Aiši stihla smrt. Ostatně je Basra zajímavá i tím, že Mohamed jako chlapec sem doprovázel svého strýce Abu Taleba a že se tu seznámil s křesťanským mnichem jménem Džerdžis (Georgius=Jiří), jenž se s ním pilně stýkal, a pak strýce upozornil na synovcovy vlohy. V této okolnosti můžeme zřejmě hledat kořen křesťanských názorů, jejichž květy se zhusta v koránu objevují. Basra se nyní rozkládá asi dvě míle severovýchodně od starého města. Ten, kdo myslí na “Tisíc a jednu noc” a přichází sem v náladě poeticky zabarvené, spatří tak nepoetickou mizérii, že si hned v prvních hodinách svého pobytu přeje, aby co nejdříve měl město sladkých vzpomínek za zády; neboť bohužel neleží u řeky, nýbrž půl hodiny od ní, u vody stojaté a zle páchnoucí. Oko vidí pouze známky zániku; město se prostírá na bahnité půdě, z níž se rodí nebezpečné nákazy. Zimnice zde řádí tak, že například přeložení některého úředníka z Bagdádu do Basry se považuje přímo za odsouzení k smrti. Žádný z tuzemských lékařů nezná působivý prostředek proti této zimnici, a že i naše léky zůstávaly tehdy bez účinku, Evropan sem přicházel jen proto, aby zas rychle odešel. V dvacátých letech devatenáctého století tu sídlilo na šedesát tisíc obyvatel, nyní však zde bydlí sotva desetina toho počtu, a kdyby tu nebylo kut-i- frengise pro veliké námořní parníky obstarávající obchodní dopravu mezi Mezopotámií a Indií, neshledal by se s Basrou na nynějším místě nikdo. Ačkoli jsem to vše věděl, přece jsem se se svým hadži Halefem vydal, abych poznal Starou Básni. Nehodlali jsme se tu zdržet, ale chtěli jsme jet přes Šatt el Arab a Quarum, abychom pak po břehu Džerrahi nebo Ab Ergunu jeli do hor, jejichž průsmyky nás měly vést do Širázu. Moji čtenáři vědí, že jsem už jednou byl s Halefem v Basře. Měli jsme tehdy v úmyslu jet do Persie, odbočili jsme však na poutničkou cestu k Mekce a pak pro nastalé překážky jsme nemohli svůj úmysl provést. Co jsme při tom ve Staré Basře zažili, bylo tak dojímavé, že jsme nyní nechtěli opominout příležitost, abychom opět to místo navštívili. Navrátili jsme se

právě ze svého výletu a usedli jsme nedaleko celnice v kavárně, jež je vystavěna u brány ve zdi. Koně stáli v úzkém špinavém dvoře. Čekali jsme na převozníka, jenž nás měl dopravit na levý břeh Šatt el Arabu. Ten milý muž nám však službu odřekl a odkázal nás na pozdější dobu, poněvadž prý právě před chvílí kohosi dopravil přes řeku a teď si musí řádně odpočinout. Mrzela nás ta ztráta času, ale nemohli jsme nic dělat. Když jsme se nabídli, že budeme veslovat sami a převozník že může odpočívat, svéhlavý děda nám odpověděl, že má vesla jen pro sebe a pro nikoho jiného. Ale každá mrzutost má i svou dobrou stránku; a poznali jsme i v tomto případě, že zpoždění nám bylo ku prospěchu. Ano, přineslo nám překvapení, že jsme si větší a lepší ani nemohli představit. Musím podotknout, že stěny naší kavárny zrovna tak jako stěny celnice 96Přístaviště.

byly zhotoveny jen z pleteného rákosí. Byly tu dvě místnosti; jedna větší a jedna menší; v této jsme seděli sami, a tenkou, děravou přepážkou jsme mohli pozorovat vše, co se dělo v přední místnosti a také slyšet, co se tam hovořilo. Až do této chvíle tam bylo pár lidí, kteří však opět odešli. Kavárník seděl líně na svém polštáři, vyhaslou dýmku na kolenou, a mžoural ospale před sebe. Mladý Somali, jenž obsluhoval hosty, snímal ze stěny čibuk po čibuku, aby je nacpal; byly pro hosty kuřáky. Jak v místnostech, tak venku panovalo hluboké ticho; jen občas jsme zaslechli hlasitý povel z paluby anglického parníku, který hodlal k večeru zdvihnout kotvy, aby odplul do Karáčí a Bombaje. Pak zazněl pozdravný zvuk mocné lodní píšťaly. Připlul nový parník, zda shora po řece nebo od moře, jsme nevěděli, poněvadž jsme jej nemohli vidět. Ta loď nám přinesla překvapení. Sotva uplynulo po signálu asi deset minut, slyšeli jsme, že do kavárny vstoupil nový host. “Sallám!” pozdravil stručně. “Sallám aaleikum!” odvětil mdle a lhostejně kavárník. Neměli jsme důvod starat se o návštěvníky domu, ale dlouhá chvíle nás přiměla pohledět zběžně mezerou stěny na příchozího.

Sotva tak Halef učinil, chtěl vyskočit; otevřel ústa k výkřiku úžasu; já jsem mu však rychle přiložil dlaň na rty, stlačil sem ho na polštář a zašeptal mu: “Tiše, buď docela tiše, Halefe! To je nenadálé setkání; málem bych byl také vykřikl, ale počkejme; je sám, rád bych ho pozoroval, jak si bude počínat, když nezná ani arabsky ani turecky.” Muž, jemuž

platila má slova, byl osobou, která by musela vzbudit pozornost i v západních zemích a tím více v tomto koutě Orientu. Jeho postava byla velmi vytáhlá a kostnatá. Vysoký, šedý cylindr spočíval na úzké protáhlé hlavě. Ústa nesmírně široká s úzkými rty tvořila příčku pod nosem, jenž byl sice ostrý a dost dlouhý, přece však ještě prozrazoval, že má chuť prodloužit se až k bradě. Podotknu-li k tomu, že ten nos měl jizvu po allepské bouli, která jej kdysi okrašlovala, bude snadné uhodnout, kdo byl tento host. Hubený krk vyčníval z límce košile, velmi širokého, složeného a bezvadně žehleného; dále měl muž na sobě kostkovanou vázanku, šedě kostkovanou vestu, šedě kostkovaný kabát, šedě kostkované spodky, šedě kostkované kamaše a prachově šedá perka. Opásán byl šedě kostkovaným pásem. Od ramene až k protějšímu boku jej obepínal vzadu i vpředu úzký šedě kostkovaný opasek pro náboje. Na zádech v šedě kostkovaném povlaku visela neobyčejně veliká puška a v ruce měl druhou, menší, také v šedě kostkovaném povlaku. Šedě kostkovaný muž kráčel důstojně k polštáři u zdi a ohnul kolena, aby orientálním způsobem s podloženýma nohama usedl, ale z nedostatku cviku a přebytku neohebnosti ztratil rovnováhu a složil se s roztaženýma nohama a silným bouchnutím na polštář tak, jak Evropan obyčejné sedává. ” Thunder-storm!” zvolal zlostně, ihned však přestal láteřit a zavolal na Somaliho jenom:

“Čibuk!” Východoafrický mládenec se chopil jedné z dýmek, kterou předtím nacpal, vsunul její špičku do úst, přiložil kus řeřavého uhlí na tabák, rozdmýchal jej a podal dýmku cizinci s graciézním pohybem. ” Chanzir - prase!” vyjel si na něho host a vyrazil mu dýmku z ruky, takže odletěla až k nohám kavárníka. Ten pochopil hned příčinu zde neobvyklého jednání a vysvětloval číšníkovi: “Cizinec je Inglis, jenž nechce čibuk z tvé huby; zapálí si tabák sám.” Takto poučen se Somali chopil jiné dýmky a jiného uhlíku. Angličan jej přijal a několikrát zadýmal; pak se mu pohnul energicky a nelibě nos, načež i tato dýmka letěla k první. “Co se děje?” tázal se kavárník. “Proč zahazuješ i tento čibuk, pane?” “Duhan” miserable!” odvětil tázaný. “Zmiňuješ se o tabáku, ale nerozumím ti. Co znamená druhé slovo?” “Duchan battal!” znělo nyní dobré arabské vysvětlení. “Káhve!” poručil pak host, aniž se pohnul z místa. Somali se odebral k mango/u98, stále u ohně stojícímu, připravil koflík kávy a přinesl mu ji. Inglis k ní přičichl, na zkoušku jí trochu vysrkl, vylil ji pak z koflíku a zvolal s netajenou ošklivostí: “Káhve battal tižtddan99!” “Nechutná-li ti, můžeš jít!” prohlásil kavárník s orientální lhostejností a opatrně k tomu dokládal, “když zaplatíš.” “Kaddiš tamono100?” otázal se Angličan. “Išrin kuruš - dvacet piastrů.” To byla cena příliš vysoká - byl to trest za urážlivé hostovo jednání. Angličan však lhostejně vyňal z kapsy zlatý peníz a hodil mu jej; Somali jej sebral a odevzdal svému pánovi. Když pak se kavárník chystal dát nazpět, Angličan zamítavě mávl rukou. Na udivených obličejích číšníka i kavárníka bylo znát, že přebytek byl značný. Nedivil jsem se vůbec té velkomyslnosti, neboť byla už vlastní mému starému, hodnému Davidu Lindsayovi. Lindsay - teď jsem prozradil, kdo byl ten šedě kostkovaný cizinec! Ano, lze si pomyslet, jaký byl můj i Halefův úžas, jaká byla naše radost, když jsme zde tak znenadání spatřili lorda Davida Lindsaye z Old Englandu. Věděl jsem, že po léta nepřišel do Anglie; byl stále na cestách a poslední dopis mi odeslal asi před čtrnácti měsíci z Kapského Města. Nezmiňoval se, kam se tarnodtud hodlá vydat. A nyní se najednou objevil zde, zrovna v témž podivném obleku, v němž jsem jej kdysi poprvé spatřil v Maskatu, a to rovněž v kavárně101! “Tabák. 98Uhelná pánev. “Káva je tuze špatná. 10°Kolik stojí. ““Karel May: Pouští.

A ještě více než tomuto setkání jsem se divil jeho řeči. Tehdy jsme dlouho projížděli rozmanitými krajinami Orientu a na mnoha místech jsme se pozdrželi tak, že by se byl každý snadno obeznámil s řečí a obyčeji dotyčných krajin, což se vlastně rozumí samo sebou: ale tomuto veritable Englishrnanovi ani ve snách nenapadalo, aby si jen něco osvojil z pravšedních výrazů východního obyvatelstva. Poněvadž byl Angličan, domníval se, že musí vůbec všechno provádět po anglicku a nesnažil se ani v nejmenším, aby si zapamatoval některé slovo turecké, arabské, kurdské nebo perské. Byl pevné přesvědčen, že i v nejvzdálenějších a nejneznámějších koutech světa pronikne anglickými způsoby a výhradně anglickým jazykem docela snadno a bez nesnází, a přidržoval se názoru, že by úchylka od této zvyklosti urážela jeho národ. Tato jednostrannost, kterou se vyznačují Angličané, učinila sice z Britů první národ světa, nám však způsobila nejednou veliké nepohodlí. Kdo cestuje se společníkem, který nezná řeč a obyčeje cizí země, kdo v jeho společnosti má

jednat s národy polovzdělanými, u nichž se častěji dostane do choulostivých, dokonce i nebezpečných situací, ten pochopí, že přítomnost takového druha, i kdyby jinak byl nejlepším člověkem, nejen překáží, ale podle okolností může být i osudná. Lord Lindsay to nikdy neuznával, a tak je jasné, jak jsem byl překvapen, když jsem se pojednou v Basře na vlastní uši přesvědčil, že nejen arabsky rozumí, nýbrž také arabsky mluví, i když dosud velmi nesprávně. Patrně se po celá léta velmi pilné zabýval touto řečí, a že to učinil a uznal za dobré věnovat tomu svůj zájem, to mne právě u něho nejvíce překvapovalo a udivovalo. K tomu se družila i jiná okolnost, pro kterou jsem byl potěšen jeho tak překvapující znalostí; vydá-li se s námi do Persie, kde se užívá arabštiny stejně jako perštiny, ulehčí se nám, zejména mně, poněvadž nebudeme mít s sebou člověka, který se z nedostatku jazykových znalostí se žádným domorodcem nemůže dorozumět a jemuž bych musel, jak tomu bývalo, každou rozmluvu překládat a poučovat ho o všech i jen poněkud důležitějších okolnostech. Nebylo pochyby, že s námi pojede. Ať měl jakékoli záměry, ať se zařídil jak chtěl, ať tu hledal, co chtěl, jakmile nás spatří, nechá jistě všeho ostatního a připojí se k nám. O tom jsem byl přesvědčen. Měl zálibu pro nevšední podniky, i nebezpečné, a byl mi oddán tak srdečně a upřímné, že jistě upustí od všech cestovních plánů jen proto, aby mohl být s námi. Mám-li být upřímný, musím říci, že jsem se za jeho doprovodu musel připravit na nejednu obtíž, ale tento muž měl naproti tomu i mnoho příznivých vlastností, které všechny špatné - dá-li se to tak říci - více než uspokojivě vyrovnaly. Náležel k lidem velmi statečným a mimoto vynikal nevšední chladnokrevností. Také měl spojení a známosti, jež nám rozhodně mohly prospět. Kromě toho byl veliký boháč. Nemám ani jedinou žilku z těch lidí, kteří dovedou těžit ze zámožnosti ostatních při každé příležitosti, ale je vždy příjemnější mít s sebou druha, jemuž hmotné vydání nepřekáží, než takového, který třikrát obrátí každý halíř. Z té příčiny jsme v lordu Davidu Lindsayovi shledávali velice váženého druha, jehož noblesy by byl někdo jiný na mém místě nepochybně využil jako dobrý pramen příjmů. A konečně, abych nezapomněl, jeho originalita nám vždy bývala nevysýchajícím zdrojem tiché veselosti. I nyní se dalo předpokládat, že s ním užijeme nejednu zábavu. Ačkoli ho kavárník už podruhé vybídl, aby odešel, viděli jsme, že pohodlně zůstal na místě. Zdálo se, že o něčem uvažuje, nejspíše asi o tom, co by mohl ještě žádat a sníst a vypít, neboť zosobněný gentleman, jakým byl, považoval za nedůstojné, aby ve veřejné místnosti neučinil řádnou útratu. Posléze měl dobrý nápad: “Frank káhve!” poroučel si. Frank káhve neboli frank káhevsi, francouzská káva, znamená čokoládu. “Nemám,” odvětil kavárník. “Kakao!” “Nevím. Co je to? ” “Sherry!” “Nerozumím.” Lindsay otevřel ústa k bezednému zívání. Ze nedostal to, co si přál, mu způsobilo těžkou nudu, a jeho nos nyní pohlížel do otvoru pod ním zejícího a vroubeného silnými zuby tak, jako by snad přece měl nalézt přání, které by jej vyplnilo. A právě k tomu došlo: “Šerbet!” zaznělo spásonosné slovo. Somali chvátal, aby posloužil žádanou cukrovou vodou s ovocnou šťávou, a za to se mu dostalo tak hojného bakšiše, že mu obličej radostně zazářil, načež se hostu třikrát hluboce poklonil. Lindsay zvedl nápoj k ústům a ochutnal jej; zdálo se, že mu chutná, neboť se zhluboka napil. Když pak nádobu odstavil, pohleděl do ní. Tu se mu oči dvojnásob zvětšily; v obličeji se zjevil výraz hrůzy a nos se mu leknutím zvedl do výše. “All devils!” vykřikl, odstrkuje šerbet daleko od sebe. “To - - to - - to je opravdu - - - jakpak se řekne snail arabsky?” “Nevím, nač se ptáš,” odvětil kavárník. “Je snad něco v šerbetu? Ukaž! Podívám se, co to je!” Následkem Lindsayovy štědrosti k službám ochotný, vyskočil, vzal mu nápoj z ruky a spatřil totéž, co Angličan.

Neulekl se však jako on, nýbrž co nejklidněji řekl: “Bazzaka, docela malá bazzakaim, sotva delší než můj prostřední prst! Alláh ji stvořil zrovna tak jako nás; kdo by se jí hrozil! Bylo by věčná škoda nápoje. Dám ti přinést jiný šerbet.” Vytáhl plže, zahodil ho, vypil limonádu až do dna a usedl opět na své místo. Když pak Somali přinesl nové vydání, pověděl mu Lindsay velmi rozhodným

mávnutím ruky, že je nechce ani vidět, tím méně pít, načež snědý mládenec uznal za vhodné přijmout odmítnutý nápoj do svých útrob. Když to vykonal, bosýma nohama rozšlapej plže a vítězoslavně se odebral k svému krbu. Lindsay se zatím tvářil tak kysele, jako by mu do vnitřností byly vešly všechny nezhojitelné bolesti trpících synů lidských, a jeho nos, jenž vždycky souhlasil s pocity svého pána, smutně svěsil leknutím zbělelou špičku, přímý následek ošklivosti nad bazzakou. Dvojnásobný zármutek hosta působil takovým dojmem na kavárníka, že se otázal gentlemana, úplně zbaveného duševní rovnováhy: “Přišlo ti snad špatně od žaludku? Tu bych ti poradil, abys vypil maličkou sklenku araku.” “Arak?” zajásal David Lindsay. “Ano, dej mi sklenku araku, ale maličkou nechci!” “Přinesu tak velikou,

chceš-li, abych i já mohl pít s tebou.” “Thanks! Chceš-li také pít, dej si jednu zvlášť.” “Tak velkou jako tvou? ” “Třebas!” Tu se ozval hlas somálského číšníka: “Mně také jednu, výsosti?” “Pro mne, za mne!” “Také velikou?” “Budiž!” Sluha přinesl do místnosti velikou hliněnou láhev s kořalkou, naplnil z ní tři dost veliké nádoby a rozdělil podle pravidla i jemu snad dobře povědomého, “mně jednu, tobě jednu a tomu také jednu”. Tentokrát byl Lindsay opatrný a podíval se do nádoby co nejpozorněji a spustil do ní i svůj nos. Když tam neobjevil nic podobného bazzace, napil se jednou, dvakrát, třikrát. Tváře se mu vyjasnily, strast zmizela z rysů dříve tak hluboce zarmoucených a jeho hlas zněl radostněji, když pochvalně řekl: “Araki dobrý, velmi dobrý!” Pochvala byla pokynem i nosu, aby se napřímil a jeho koneček aby získal svěžejší barvu. Když to kavárník spatřil, vypil velice rozumně ze své nádoby vše a poručil

svému podřízenému, aby ji opět naplnil. Ten rychle a okamžitě vyhověl pokynu pánově a po něm posloužil i sobě. S úsměvem na to pohlížel David Lindsay, ačkoli věděl, že bude platit za všechny tři. Ano, pobízel oba, aby jen pili, kolik je jim libo. Snad měl potají pomstychtivý úmysl, aby je za plže potrestal zcela nemuslimskou opičkou. Kavárník, který asi důkladně prozkoumal účinky svého raki, cítil se dobrotou hosta pohnut k následujícímu důvěrnému sdělení: “Jsi Inglis, jak vidím, a neznáš zákony islámu. Možná však, že je ti známo,

že máme zakázáno pít víno. Raki však není víno. Raki je má es sadha103, a proto se ho zpravidla používá k pití na stálé blaho štědrého dárce. Dovol mi tudíž, abych řekl: “Siré mahabbétak - na tvoje zdraví!” “Siré mahabbétak!” opakoval také Soniali a nezanedbal vyprázdnit svou nádobu tak jako jeho pán. Potom byly znovu obě číšky naplněny. Ti dva muslimové měli hrdla jako irští ultranámomíci! Nemám rád pálenku, a takové spěšné, hltavé pití je mi nanejvýš protivné, ale jak se později ukázalo, nepilo se jenom na zdraví Lindsayovo, nýbrž i skutečně v náš prospěch a pro naše blaho. Při

tom se Englishman velice dobře bavil s oběma pijáky, sám upíjel jen občas a málo. Tak jako svou mateřštinu, používal i arabštinu k svéráznému, stručně odměřenému vyjadřování; zato však dva domácí lidé byli čím dál tím hovornější a vypravovali mu spoustu věcí, které ho nijak nemohly zajímat. On jim však přece ochotně naslouchal, nejspíše pro cvik v řeči. Průběhem hovoru došlo i na poblíž stojící celnici a její úředníky; tím byla zavedena řeč na daně, na clo a nakonec i na podloudnictví. Pašeráctví je zajisté každému vítaným předmětem zábavy; proto se stal i David Lindsay pozornějším. Kavárníkovi to neušlo a vypravoval různé tajnosti, z kterých vysvítalo, že o tomto zakázaném řemesle ví mnohem více, než je radno vědět. Ale raki ho už svedlo. Snědého Somálce kořalka uspávala, zato kavárník se stal čilejším; chlubil se, že by mohl velmi mnoho říci a prozradit, kdyby chtěl, natáhl ruku a dodal: “Pohleď na tento prsten! Nemluví, ale kdyby mohl mluvit,‘sdělil by tajemství, jakého by ses nenadal!” Rozumí se, že jsem byl při zmínce o prstenu nadmíru pozorný. Byl to snad prsten Sillanů? Nevšiml jsem si rukou toho muže. Také Halef naslouchal s napětím. Aby mu ani slovo neušlo, přitiskl se k pletené stěně, takže se pohnula a mírně zapraskala. Lindsayovi to neušlo, i tázal se hostinského: “Je někdo tam vzadu? Slyším šelest.” “Alláh l’Alláh!” odvětil kavedži. “Jsou tam dva cizinci, kteří pijí kávu; zapomněl jsem na ně docela. Mají na dvoře koně tak drahocenné, že jsem takové dosud nespatřil.” “Jsou to radži pakkeh?” “Praví radži pakk, pane! Chtěl bys je snad spatřit?” “Velice rád.” “Tak ti je ukáži.

Pojď!” Vstali a šli ven. Takový milovník koní, jako by David Lindsay, neopominul ovšem příležitost, aby mohl pozorovat pravé arabské koně. “Sídi, co pravíš o tomto velikém zázraku?” tázal se Halef, když ti dva odešli. “Máme tu svého Iglise. Jak bude otvírat oči, až nás spatří!” Než jsem mohl odvětit, zazněl k nám ode dveří rozčilený hlas: “Musím ty lidi vidět, rozhodně musím! Jedno ze sedel poznávám, určitě ““Zdravotní voda.

poznávám. V koni bych se mohl mýlit; nicméně podobá se skvostnému Říhovi, hřebci, kterého jsem - - -” Ustal uprostřed věty. Kráčel za řeči rychle a dlouhými kroky, kavárníka v patách, prošel přední místností a stanul ve dveřích vedoucích k nám. Spatřil nás sedět vedle sebe. Překvapením stál před námi celý ztrnulý, bez hnutí jako socha. Ústa měl otevřená a oči vyvalené, ale nepohnul se na něm ani ret ani řasa. “Sir David,” pozdravil jsem jej a povstal: ” Welcome, v našem starém, milém Džesiré! Kdo by to byl tušil!” “Buď nám vítán, mister Englishman!” ozval se i Halef, jemuž se obě slova tak šťastně v paměti vybavila. A pak, shledávaje ještě některá, doložil: “Když jsme tě spatřili přicházet, radostí jsme ztrnulí téměř tak, jako ty nyní stojíš před námi. Přicházíš přímo ze svého native country? Či tě k nám zavedl Alláh z jiné země? ” Jak vidno, byl malý hadži nesmírně pyšný na několik kdysi pochycených anglických drobečků. A nyní už se Lindsay pohnul. Krok za krokem směřoval ke mě, zvedl a rozevřel obě paže a objal mě jimi, aniž při tom pronesl slova. Velice, velice jsem byl dojat tímto důkazem němé radosti a přitiskl jsem toho milého člověka pevně na srdce. Tu pominulo jeho ztrnutí a David Lindsay nabýval řeči. Promluvil na mne co nejměkčím hlasem: “Charleyi, jste to vy? Pravím vám, že jsem byl tímto shledáním ochromen na všech údech. Nejraději bych plakal a přece mám radost, velikou radost! Byl to opravdu uličnický kousek, který mi způsobilo moje staré srdce!” “Přejte mu jej! Mé by také chtělo provést hned něco podobného. Myslím, že by si nejraději zatančilo.” “To by mu snad slušelo lépe než mému, poněvadž je mladší, a svému srdci už bych takové skotačení nedovolil. A tu je také hadži Halef, mocný šejk a vládce Haddedihnů! Ajta, s tím musím pohovořit po arabsku!” Byla to radost pozorovat nyní Angličanův obličej. Předtím jeho nos údivem tupé hleděl do otevřených úst; nyní do něj vjel život. Jak se mu oči zaleskly a tváře oživly, tak i nos získával svou barvu a jevil v pohybech takovou živost, která by každého, kdo to ještě nikdy nespatřil, byla pohnula k

smíchu i obdivu. Hovořil-li s Haléřem, nos se obrátil v tu stranu, kde hadži seděl; hovořil-li se mnou, nos zahnul ke mně. Smál-li se, nos projevoval veselé škubání, a dal-li své radosti vážný výraz slovy, nos naslouchal také pobožně a zticha. Hostinský, jenž byl výjevu přítomen, neměl čas pro nás, hleděl pouze a jen na ten zázračný nos, jenž tak výtečně projevoval souhlas s myšlenkami a pocity svého majitele. Jen tehdy, před lety, když jej obtěžovala allepská boule, dovolil si nos proti vůli svého majitele jakýsi odboj, po němž mu jako za trest na celý věk zůstala trvalá památka. V první chvíli rozčilujícího shledání se lordovy zvláštnosti neprojevily, ale

jakmile se mu vrátila vnitřní rovnováha, hned se ukázala stručnost jeho řeči. Ještě jsme ani neusedli, už jej ovládla. Obrátil se ke mně a řekl: “Vlastně svátek dnes, velký svátek. Měl bych návrh.” “Jaký?” tázal jsem se, napodobuje jeho stručnost. “Dlužno jej slavit, rozhodně oslavit.” “Čím?” “Pitkou na shledání.” “Zde, kde nelze nic pořádného dostat?” “Nic? Velký omyl! Mám myšlenku, znamenitou!” “Jakou?” “Buď grog nebo punč. Arak tu, voda, cukr, oheň. Citróny kavárník opatří. Souhlasíte?” “Ano, ale jen pod podmínkou, že si grog uvaříme sami!” “Zajisté! Dám se na kuchařství. Měl jsem jedné bazzaky dost; nechci už jinou. Viděli jste to?” “Yes.” “A smáli se mi? ” “Tak trochu.” “Fie! Hrozné!

Strašlivé! Do smrti nezapomenu. Nyní však punč!” Obrátil se na hostinského, dověděl se, že může dostat vše, co potřebuje k žádanému nápoji i že smí sám vařit. Byla to smělá myšlenka, vařit si zde, na jihu, grog, byla však provedena. Zatím co Lindsay převzal úlohu vrchního kuchaře v celé slávě, přičemž mu Somali, pokud bylo třeba, posluhoval, hostinský si hověl na svém polštáři a zíral na cizince s odbornickou zvědavostí. Všiml jsem si jeho rukou a ovšem jsem zpozoroval prsten. Byl stříbrný a jeho plošina se mi zdála opravdu osmihranná; zevrubně jsem to z té vzdálenosti určit nemohl; musel jsem počkat na příležitost, až se k jeho ruce přiblížím. Když byl grog připraven, nebyly sklenice.

Hostinský vstal, aby přinesl vhodné nádoby. Vyňal ze skříně hliněné poháry, a právě když to konal, rychle jsem přistoupil, abych mu je odebral. Přitom jsem mohl nenápadně pozorovat prsten. Ano, plošinka byla osmihranná a nesla známou značku Sa spojené s Lam, nad tím leželo zdvojnásobovací znaménko. Muž byl členem tajné společnosti; byl to Šili. Nápoj se lordovi vydařil znamenitě; v své štědrosti nabídl z něho část hostinskému a Somalimu, a když pozoroval, jak si pochutnávají na dosud nepoznané lahůdce, dovolil jim, aby si na jeho účet opatřili novou dávku. Jak se připravuje, už viděli. Abychom snad nebyli vyrušováni novými hosty, odebrali jsme se opět do menší oddělené jizby. Jakmile jsme se tam usadili, lord se řádně napil ze svého poháru a pak řekl k mé spokojenosti po arabsku, avšak svým stručným způsobem, jejž zde poněkud napodobím: “Nejprve dám hádanku. Chcete hádat?” “Já ne,” odvětil Halef rychle.

“Proč?” “Poněvadž Alláh mi nepropůjčil darů ducha a výtečnosti duše k tomu, abych dlouho a zbytečně něco hledal,

co druhý už ví a co mi raději má hned říci.” “Dobrá! A co ty?” S tou otázkou se obrátil na mne, a poněvadž hovořil arabsky, musel ovšemříci “ty”. Odpověděl jsem mu: “Musím hádat? K čemu hádanka teď, když můžeme mluvit o něčem lepším a nutnějším?” “Hádanka je třeba, ale sotva ji uhodneš; je příliš těžká.” “Tedy s ní ven!” “Weli Odkud přicházím?” “To není hádanka, to je pouhá otázka.” “Mně jedno. Můžeš na ni odpovědět?” “Ne, poněvadž nejsem vševědoucí.” ” Well. Tedy řeknu: Byl jsem u tebe.” “U - - mne - -?” tázal jsem se s podivením. “U tebe, totiž v tvém domě.” “Kdy?” “Před nedávném.” “Přicházíš tedy ze střední Evropy?” “Yes.” “To je zajímavé! Hledal jsi mě tam?”

“Ye*.” “S určitým úmyslem?” “Ovšem! Chtěl jsem s tebou cestovat. Tvůj poslední dopis za mnou poslali z Kapského Města. Tam stálo, že hodláš k Halefovi a do Persie. Přál jsem si také spatřit Halefa a cestovat do Teheránu, Ispahánu a Širázu. Jel jsem tedy do Hamburku, pak dál. Chtěl jsem tě vzít s sebou; byl jsi už pryč.” “Aha, už chápu., Vydal ses tedy co nejrychleji za mnou?” “Ne zrovna za tebou. Musel jsem nastoupit dříve určenou cestu: Praha, Vídeň, Terst po železnici; Terst, Suez, Bombaj po lodi; Bombaj, Bušér, Bagdád opět po lodi; pak k Haddedihnům za tebou a ptát se po tobě.” “To je nevšední smělý plán!” “Pshaw!” podotkl zamítavě. “Ano, ovšemže smělý. Z Bagdádu k Haddedihnům a vyhledávat jejich pastviska, to je nebezpečná cesta.” “Nejsem dítě.” “Vím to; ale ať jsi muž nebo dítě, nebezpečí v tom je. V každém případě je velikým štěstím, že jsme se tu téměř zázračně setkali!” “Well! Parník zde přistál na pět hodin.

Opustil jsem palubu, poněvadž tam byla dlouhá chvíle.” “Ano, zde u kahvedžiho sedí se u raki a bazzaky příjemněji!” “Prosím, ani muk! Ani slova o bazzace. Jste už na cestě?” “Ano.” “Do Persie?” “Ano.” “Well! Půjdu s vámi!” “Myslím, že hodláš jet do Bagdádu a pak k Haddedihnům!” “Nedělej špatné vtipy! Ale čekej - aha, rozumím! Neptal jsem se, chcete-li i vy se mnou. Tedy napravím. Mohu s vámi?” ” Yéí,” svolil jsem se stručností, v níž si liboval. “Do kterého perského města nejprve?” “DoŠirázu.” “Kdy odtud?” “Teď hned, jakmile se dostaví převozník.” “Převozník? Hm!

Počkat! Hned jsem zas tu!” Vyskočil a tak spěšné odešel, že mi nezbyl vůbec čas, abych se ho zeptal, kam jde. Zajisté jen k své lodi, aby přerušil plavbu a přinesl svá zavazadla. “Sídi, ten jedná zkrátka,” zasmál se Halef. “Téměř by se byl ani nezeptal, chceme-li ho vzít s sebou, nebo ne. Kdo ví, nebyl-li by přišel až k Haddedihnům, kdyby se tu byl s námi nesetkal! Nevěří nebezpečím, jež číhají na té cestě. Pověz mi upřímně, jsi rád, že Englishmana vezmeme s sebou?” “Ovšem.” “Já to nemohu říci, effendi! Přál bych si, aby byl zůstal ve svém native counťry.” “Jsi sobec, Halefe. Musíš si pomyslet, že je to velmi vznešený pán a jeho přátelství můžeš i ty považovat za velice čestné vyznamenání. Je nutné ocenit přednosti jeho ducha a srdce, které jsou nevšední, a uvážit hlavní věc, že ho mám rád. Připouštím, že v jeho společnosti se nejedná věc utváří jinak, než jak by asi byla bez něho. Často budeme nuceni mít na zřeteli jeho podivínství, ale to vše bude vyrovnáno jeho výbornými vlastnostmi, které mu získaly mou úctu a příchylnost.

Uvážím-li vše, co svědčí pro něho a proti němu, pravím, že je jedno, cestujeme-li jen dva anebo tři.” “Když tak mluvíš, musím se už spřátelit s tím, že nebudu moci být tvým jediným druhem. Ale - slyš, sídi, jak působí raki s horkou cukrovou vodou?” Kavárník si prozpěvoval venku v jednom kuse “alláhu, alláhu, alláhu!” Napodobil vyjící derviše a jeho bodrý Afričan mu přizvukoval v nejvyšších tóninách různým vytím. Uši trnuly a nervy jako by pilou řezal, ale zde na spojeném toku Eufratu a Tigridu to bylo šatt-el-arabsky krásné! Když jsem teď hadžimu pověděl, že hostinský nosí prsten Sillanů a je tedy členem tajného spolku “Stínů”, podotkl rychle: “Dovol, abych si směl také navléci svůj prsten, abych jej příležitostně ukázal tomu muži! Tuze rád bych věděl, co by potom dělal nebo mluvil.” “Hm, s těmi prsteny není radno si zahrávat, milý Halefe!”

“To vím velmi dobře! Ale vždyť slyšíš, jak je opilý; nehrozí z toho určitě nic nebezpečného, poněvadž o tom nebude vědět, až vystřízliví. Možná, že se dovíme něco důležitého.” “To je ovšem možné. Ale já se za Silla vydávat nemohu, poněvadž nás prve poslouchal, a proto nepochybně ví, že jsem Evropan.” “Nepostačí, promluvím-li s ním sám? Mne nebude nikdo považovat za Franka.” “Kdybys zachoval náležitou opatrnost, tedy ano!” “Budu opatrný, sídi. Smím?” “Dobrá! Mám zato, že nám to nebude na škodu, a proto nechci kazit žert. Je opilý a kromě toho by nám nemohl škodit, poněvadž chceme ještě dnes tuto krajinu opustit a vydat se přes hranice. Prohlásíš-li se však za Silla, nesmí vědět, že já nebo Lindsay jako tvoji průvodci o tom něco víme. Rozumíš?” “Ano. Budu si počínat tajemně, jako bych opravdu byl členem toho bratrstva. Kdy mám k němu jít? Hned?” “Ne, teprve pak, až se Lindsay vrátí. Teď by bylo nápadné, že mě necháváš samotného a za mými zády hovoříš o věcech, o nichž nesmím nic vědět.” “Doufejme, že se Inglis navrátí brzy, neboť kdyby přišel převozník, musíme hned použít jeho služeb, jinak by snad pocítil potřebu znovu si odpočinout. Tušil jsi, že tě Lindsay navštíví v tvém domové?” “Ne. Psal jsem mu, že mám v úmyslu jít do Persie a tebe vzít s sebou. Tím se v něm probudila touha, aby se k nám připojil. Že s tím budeme srozumění, považoval za

samozřejmé. Zná můj byt a přišel, aby mi zcela prostě řekl, že mne bude doprovázet. Že jsem už byl na cestě, přijel nejrychlejším spojením sem, aby mne vyhledal. Ani ho nenapadlo tázat se, bude-li mi to vhod nebo ne. Společenský život všech zemí a národů je ovládán paragrafem, jenž zní: Vznešení lidé nejsou nikdy na překážku! Nevíš-li to dosud, pamatuj si to!” “To není třeba, neboť já, přední šejk Haddedihnů velikého kmene Šammarů, náležím sám k vznešeným osobám od slunce východu až k západu, takže ani anglický lord si nesmí myslet, že by byl povýšen nade mne, nezávislého a neomezeného vládce volných mužů. Jsem sám jeden z těch, kteří nejsou nikomu na překážku. Koho Alláh obdařil vyznamenáním tak velikým a neocenitelným, že může vládnout davu statečných Beduínů, ten se může směle postavit po bok knížatům, králům a ostatním nejvyšším císařům a jsem přesvědčen - - -” Tu jsem ho přerušil, neboť když zabrousil na toto téma, bylo dobře rychle mu přestřihnout nit, jinak by ji rozváděl do nekonečna. Pominul sice rychle mé námitky a navazoval nit znovu, ale naštěstí v té chvíli se Lindsay vrátil a tak Halef s lítostí upustil od vypočítávání svých nesčetných předností. Poněvadž se lord navrátil zas tak, jak odešel, až na plášť, jejž měl přehozený na lokti, tázal jsem se ho po jeho zavazadlech. “Zavazadla?” odpověděl. “Nemám žádná.” “Opravdu žádná?”

” Yes. Býval jsem kdysi tak hloupý, že jsem s sebou vlekl množství věcí, a presto jsem se považoval za dobrého cestovatele. Od tebe jsem se naučil, jak se má člověk zařídit. Dělám to nyní tak: Oblek, plášť, zbraně, peníze, šeková knížka, dále nic.” “A jak je s tvým koněm?” “Nemám ho.” “Musíš jej tedy zde koupit.” “Ze ne? Proč ne? Basra vyváží koně do Indie. Docela dobrá příležitost odpomoci nedostatku.” “Nechci odtud žádného koně; přeji si perského; na

zkoušku. Koupím, až budeme tam.” “To přece nejde. Nemůžeš jít pěšky vedle nás. A kdyby sis to nakrásně umínil, nevydržel bys. Přes pohoří je cesta daleká a velmi obtížná.” “Jaké pohoří?” “Míním hory v Chusistanu.” “Chusistanu? Není mi nic do Chusistanu!” “Jakto?” “Nepojedeme koňmo!” “Kdo to řekl?” “Já. Pojedeme jinak.” “Pojedeme? Jak?

Zde nejsou poštovní dostavníky.” “Spatný vtip. Použijeme parníku.” “Ah ” Yes. Venku je zakotven. Zvedne kotvy k večeru, plaví se do Bombaje. Vysadí nás v Bušéru.” “Je to tak jisté?” tázal jsem se a svraštil čelo, neboť jsem opravdu nestál o jízdu lodí, chtěl jsem poznat kraj z vlastní zkušenosti. ” Yes!” odpověděl. “Tři místa jsem zakoupil. S kapitánem vyjednal. Všechno hotovo, all right!” “Proč ses s námi o tom dříve nedohodl?” “Dohodnout?” tázal se, pohodil hlavou a svraštil čelo, aby na mne pohleděl přivřenýma očima. “Nemyslel jsem, že by k tomu bylo třeba dohadování. Myslel jsem, že jednám správně! Což jste nechtěli do Bušéru?” “Ano, ale ne lodí!” “Well, měl jsem vědět!” “Mohl jsi se to dozvědět, kdyby ses byl tázal!” ” Yes, pravda; ale mezi kamarády nepočítám tak přesně. Poněvadž jsou místa zaplacena, odplujeme.” “Hm - a nepřistoupím-li na to?” “Není možné. Považoval bych za urážku. Co soudí Halef?” “Co učiní effendi, učiním já,” odvětil hadži.

“Well, tedy odplujeme. Proč bych byl zbytečně platil?” Poněvadž při těch slovech tázavě na mne pohlédl a očima zamrkal, takže mne až lítost k němu pojala, řekl jsem již vlídněji: “Dobrá, poplujeme tedy parníkem do Bušéru. Ztratíme tím sice hodně proti cestě přes hory, ale snad nám to nahradí putování tamodtud do Širázu; je prý také docela zajímavé. Chceš-li, Halefe, promluvit s kavárníkem, máš kdy.” “Ano, půjdu,” přisvědčil hadži, kterému jsem tím připamatoval jeho úmysl. “Zachovám se tak, abych si získal tvou spokojenost, sídi. Víš, že hloupě nepromluvím.” Ano, to jsem věděl.

Jednat ukvapeně nebylo pro něj nikdy těžké, ale v upotřebení jazyka se vyznal mistrovsky. Když odešel a já delší dobu zíral mlčky před sebe, tázal se Lindsay anglicky: “Proč nehovoříte, Charleyi? Chytl vás špatný rozmar?” “Ne, rozmarům nepodléhám, mylorde.” “Proč tedy takový pohled? Vsadil bych se, že mi něco zazlíváte.” “Tu sázku byste ovšem vyhrál. Ale rozmar u mne není. Rozmarné lidi nemám rád. Mrzí-li mě něco, řeknu to upřímně a poctivé, a pak je zase dobře.” “Well! Tedy mi to povězte! Co to je?” “Myslím, že se nemusíte ptát. Mohl byste to vědět!” “Nemohu si to jen tak domyslet. Snad se to týká těch zakoupených lodních lístků?” “Ovšem.” “Tak vidíte, Charleyi, a přece jste na to přistoupil, že pojedeme lodí.” “Mohl jsem dělat něco jiného? Místa už byla zaplacená; přijaté peníze vám nevrátí; na věci se nedalo nic měnit. Mlčel jsem, poněvadž jsem vás nechtěl kárat před Halefem, ale - -” “Kárat? Oho! To je silné slovo, Charleyi!” “Ale přiléhavé. Pokládám za nutné, aby bylo mezi námi jasno. Nemám rád, rozhoduje-li někdo o mně bez mého vědomí jako o loutce, kterou by vodil na niti. Mylorde, je nutno tázat se mne předem. Musím říci, abyste si to pamatoval!” David Lindsay nazvedl obočí a také jeho nos se hned zatvářil udiveně a řekl: “Měl jsem nejprve běžet sem a jako chlapec prosit o dovolení?” “To nejsou případná slova, sir! Víte přece, jak cestuji. Nechodím pohodlnými a vyšlapanými cestami, neboť nechci plnit knihy, které píši, výsledky levného vyptávaní, nýbrž chci vypravovat, co sám zažiji, prozkoumám a vidím. Nepatřím k subvencovaným pánům, kteří se vydávají na cesty pod záštitou mocných výzkumných společností s celým inventářem zásob, a pak projdou po silnicích, železnicích či řekách cizí země, spatří tam jen to, co vidí kdokoli, když pak se navrátí domů, naučí se přednášce nazpaměť a chodí od města k městu vydělávat peníze. Tak to já nedělám. Cestuji všude, pralesem, stepí i pouští, abych vyhledával známky a důkazy věčné spravedlnosti v životě opovrhovaných

a utiskovaných lidí, v srdcích tak zvaných divochů, poněvadž nechci psát cestopis jen krajem, ale také duší lidu, chci hledat v té duši příklad lásky boží a lásky k bližnímu. Proto jdu po svých cestách a cestuji svým způsobem; žiji při tom podle svých prostředků a nepodrobuji se ničemu než své vůli a kromě boží ochrany spoléhám jen na vlastní sílu. Kdo se mnou cestuje, musí se vpravit do mých zvláštností, jinak ho nepotřebuji. Kdo se domnívá, jako prve vy, že mě může hotovým skutkem zbavit vůle, ať toho podruhé nechá; zmýlil by se ve mně! Jsem zvyklý cestovat po svém a proto ani nejlepšímu příteli nedovolím, aby o mně rozhodoval bez mého dovolení.” Lindsay upadl do velikých rozpaků. Svěsil hlavu a jeho nos, pyšně zdvižený, se kajícně scvrkl. “Ale myslel jsem to dobře!” omlouval se. “O tom jsem přesvědčen! Proto jsem také mlčel v Halefově přítomnosti, a proto vám teď říkám své mínění mezi čtyřma očima. Kdysi jste se řídil podle mne, a musíte uznat, že to bylo prospěšné. V pozdější době jste ovšem cestoval samostatně a zvykl jste si jednat, aniž jste se koho dotazoval. V tom asi spočívá příčina snadno vysvětlitelná, proč jednáte samostatně i teď, proto také vámříkám své mínění ne ve hněvu, ale docela klidně. Nyní však už nejste svým pánem; nejsem vaším doprovodem, nýbrž vůdcem; to vám připomínám.” “A to má znamenat, že nesmím mít vlastní vůli?” “Ale ne! Podnikají-li tři osoby cestu tak dalekou, obtížnou a nebezpečnou jako nyní my, samosebou se rozumí, že žádný z nich nesmí nic důležitého podniknout bez vědomí ostatních, to je všecko, co si přeji. Prve jste řekl, že mezi druhy není třeba počítat příliš přesně; to neuznávám, spíše považuji za nutné, aby každý ze společnosti šetřil práva ostatních druhů a měl na ně zřetel. Tvrdil jste, že by bylo pro vás urážlivé, kdybych nepřistoupil na to, co jste zařídil. Naproti tomu říkám já, že bylo urážlivé pro nás, provést to bez našeho vědomí!” “Hm, pravda! Řeknu tedy jen: nebylo třeba, abyste cestu platili!” “Ano, vím. Ale to je právě místo, kam postavím otazník, poněvadž si nepřeji, aby se proměnil ve vykřičník. Vy, mylorde, jste mě už poznal na dřívějších cestách. Především a v každém ohledu chci být sám svým pánem a povídám vám zcela upřímně

svůj názor, že finanční nesamostatnost téměř jistě zavádí ještě k jinému druhu závislosti.” “Ale, Charleyi, vždyť jsem bohatý, jsem tisíckráte bohatší než vy! Neměl bych mít potěšení někdy vám něco umožnit, nebo aspoň ulehčit, co by pro vás bylo jinak těžké nebo nemožné? Pro mne je to maličkost, jako když kůň pro krmení utrousí několik zrnek a vrabec je sezobne.” “Many thankt! Děkuji za tak výtečné přirovnání!” zasmál jsem se. “Počkat, nemíním to tak, nýbrž jinak! Nahlížím, že musím také promluvit upřímně. Poslyšte mě klidně!” “Rád!” “Sáhnu-li do kapsy, abych za vás vydal několik mizerných piastrů, nechcete

mi to dovolit. Já však mám bez odporu strpět, když saháte do své hlavy, kde, jak vím, jsou různé zkušenosti, abyste těmi zkušenostmi za mne platil? Mince jako mince; ať pochází z vaší hlavy nebo z Bank of England, to je jedno. Mám-li od vás přijímat rady, musím také ze svého vydávat, nemám-li se považovat za žebráka; to přece nahlédnete, ne?” “Hm. Snad to, co jste právě řekl, má do jisté míry oprávnění a jako jsem vám tehdy nezakazoval, nechci ani nyní zakazovat,

sáhnete-li někdy do své plné kapsy, nesmíte však spoléhat, že můžete kupovat kdeco bez našeho vědomí. Pro tentokráte dodatečně souhlasím s hotovou událostí, ale po druhé by se mohlo přihodit, že bez naší společnosti zůstanete sedět při svém fait acompli. Tak, a teď je naše choulostivá záležitost vyřízena. Dobře jste s námi smýšlel a já svou výtkou nemíním také nic zlého, neboť jsem ji vyslovil pouze proto, abych zabránil pozdějším nepříjemnostem.

Odkudpak se vzala u vás tak překvapující znalost arabštiny, mylorde?” Tu se jeho zasmušilý obličej rychle vyjasnil; nos poskočil vesele na stranu a lord odpověděl: “To vás asi překvapilo, he?” “Velice!” “Ani jste nic takového ode mne neočekával?” “Upřímně řečeno, ne!” ” Well! Náramně jsem se na váš údiv těšil! Cestování, jež jsem jsem s vámi podnikal, započítávám k nejkrásnějším a nejzajímavějším. Nikdy jsem na ně nepřestal myslet. Přímo jsem toužil spatřit ta místa znovu. Předsevzal jsem si tedy, že ještě jednou podniknu tutéž cestu. K tomu však jsem musel znát řeči. Kdysi jsem týral arabštinu se svým kormidelníkem Smithem, ale nebylo to nic pořádného. Odhodlal jsem se tedy učit se důkladně. Obrátil jsem se na univerzitu v Oxfordu a zjednal si učitele. Musel jít se mnou a také na cestě mne učit. Byl to statečný chlapík a dal si velkou práci. Pracoval jsem také jako vůl, ve dne v noci! Divím se, že mám hlavu dosud celou, žádné díry, žádné trhliny v ní! Je to pohansky těžká řeč, ta arabština. Velmi často jsem byl zmaten; tisíckrát jsem chtěl od toho utéci. Popadl mě vztek, zoufalství, nemohl jsem jíst ani spát. Strašné bolení hlavy, špatné trávení, mžitky před očima, hučení v uších; pociťoval jsem úplné zemdlení, bylo mi nanic. Vzpomněl jsem na vás, na vaši vytrvalost, energii; představil jsem si, že sedíte u mne a že mne povzbuzujete přikyvováním. To pomohlo. Den ode dne jsem se stával arabštějším, ba jednou se mi docela zdálo, že jsem šejkem Beduínů a že odříkávám velkou násobilku svým ovcím a velbloudům. Vtom jste mi psal, že chcete sem. Hned jsem se pevně odhodlal jít s vámi a učil jsem se s dvojnásobným vztekem jako větrný mlýn v bouři nebo jako myš, když má v patách kočku. Byl jsem na výsledky nesmírně hrdý.

Tisíckrát jsem si představil váš obličej, až uslyšíte, co dovedu. Bohužel, nebyl jste doma, tak tedy sem. Zde jsem vás nalezl; ale místo, abych se popásal na vašem úžasu, dostalo se mi výtek. Celá radost padla do vody,

utopila se! Nahlížím však, že tím jsem sám vinen. Měl jsem se vás dříve zeptat, kterou cestou se chcete dát. Nestane se už; slovo na to!” Podal jsem mu ruku a řekl: “Vaši radost jsem vám nechtěl pokazit, mylorde. Byl jsem opravdu velice překvapen, nechtěl jsem věřit svému sluchu, když jsem vás uslyšel mluvit tak plynně po arabsku. Vím nejlépe sám, jakou jste podnikl námahu a nemohu zamlčet, že jste si zasloužil uznání. Pracoval jste přímo jako kůň!” “Jako kůň? To říkáte tuze málo!” opravoval mne, ačkoli mu nad mou pochvalou obličej zazářil radostí. “Hlavou jsem pracoval! Ne tedy jako kůň, nýbrž jako vůl! Mohu být tedy ubezpečen, že jste spokojen?” “Neobyčejně - to je pravé slovo.” “Dobrý výkon?” “Velkolepý!” “Well! Tak je dobře, všecko napraveno! Nazve-li Kára ben Nemsi můj výkon velkolepým, je to nejlepší odměna, jíž bych si mohl přát! Však bych se té pohanské dřiny po druhé neodvážil. Jistě by mi přeskočilo! Víte, přečasto jsem považoval svou hlavu za starý buben. Co se tam muselo vejít! Sukún, hamza, tešdid, madd, singulár, duál, vnější plurál, vnitrní plurál, ana, inte huva, ína, intu, huma, vahid, marra, auval, trojkmenové sloveso, čtyřkmenové sloveso, hmotné sloveso, ohýbané a nepravidelné - - - kdo se z toho nezblázní, má buď tuze mnoho ducha anebo žádný! Ale teď jsem jako znovuzrozený, že jsem to všecko šťastně překonal. Nyní však i povězte, mluvím-li dobře nebo chybně!” “Co o tom soudil váš učitel?” “Hlupák! Vysmál se mi!” “Prve jste ho přece nazval zdatným chlapíkem!” “Byl; ale ne v tomto směru! Říkal mi, že mluvím anglicky arabskými, špatně volenými slovy. Ano, tvrdil, že užívám příliš mnoho anglických členů. Ale co mám dělat se svými členy, když jsem jim tak přivykl? Křivdil mi tím, není-li pravda?” “Asi sotva, neboť každý ví, že nikdo učený z nebe nespadl, člověk si nesmí myslet, že je hned dokonalý, musí se cvičit, neustále se přiučovat.” “To dělám! Ano, i dnes jsem se cvičil, tam s tím hostinským. Chtěl jsem slyšet, jak zní arabština opilého.” “Velice chvályhodné!” “Máte i to za zlé?” “Ne. Snad to bude i pro nás prospěšné, že jste ho opil.” “Jak to?” “O tom vám povím později; patří k tomu dlouhá, zajímavá historie. Zažili jsme totiž velmi mnoho věcí, které nejsou ještě ukončeny. Halef vám to všecko vypoví, a doufám, že to ostatní prožijeme společně. Pro tuto chvíli mi řekněte, zda opravdu zamýšlíte opatřit si koně až v Persii?”

“Ano, dříve ne.” “Kde?” “Snad v Širázu.” “Musíme přece z Bušéru do Širázu koňmo!” “Najmu si koně.” “To je nepohodlné; ale poněvadž jinak nedáte, ať je po vašem.” “Koupil-li bych ho zde, musel bych ho dát dopravit lodí, jako vy. To si ušetřím.” “To je pravda. Doufejme, že se vám podaří koupit řádného koně. Poněvadž naši jsou čistokrevní,

nesmíte mít prostředního, jinak nám nestačíte.” “Nemějte starosti! Nekoupím nic špatného. Peníze mám. Kdo je tenhle chlap?” Otázka se týkala převozníka, který se právě dostavil, aby nám oznámil, že nás přeplaví. Řekli jsme mu, že nás najde v kavárně. Nyní jsme ho nepotřebovali. Předvídal jsem, že bude pravým orientálním způsobem žádat náhradu; proto jsem mu odpověděl, když vyslovil svou výzvu, abychom šli s ním: “Už sis tedy odpočinul? ” “Ano,” přisvědčil. “My dosud ne. Byli jsme mnohem unavenější než ty a musíme ještě odpočívat.” “Ale teď mám právě kdy!” “My ještě ne.” “Můžete na pramici sedět zrovna tak klidně jako zde!” “To jsme ti řekli před chvílí také. Chtěli jsme veslovat a ty sis mohl odpočinout. To se ti nelíbilo. A nyní zase nechceme my.” “Později vás nepřeplavím!” “Nedá se nic dělat!” “Tak tedy bakšiš za čekání!” “Kolik bys požadoval?” “Pět piastrů. Myslím, že to je velmi málo.” “Souhlasím; já byl bych požadoval více. Tedy dej sem pět piastrů.” “Já?” tázal se s podivením. “Ano.” “Vám?” “Ovšem.” “Mluvíš zmateně! Kdopak má platit a kdo má dostat!” “Platit máš ty. Kdo jiný by platil?” “Přece vy!” “Tvrdíš-li to, mluvíš zmateně. Ty jsi jeden a za čekání bys žádal náhradu pěti piastrů?” “Ano.”

“To se mi líbí! My jsme dva a nás jsi měl převézt; my jsme čekali na tebe; to činí deset piastrů; tedy máš zaplatit mně jen pět piastrů.” “Alláh v’Alláh!” zvolal udiveně. “Je to možné? Slyším, že mne chceš ošálit o peníze trpce zasloužené.” Nemohl jsem mu na ta slova odpovědět, neboť Halef mě zastoupil. Ukončil svůj hovor s hostinským, přišel za převozníkem a jak tak stál ve dveřích za ním, slyšel, co požaduje a vyslechl i mou odpověď. Nyní rychle muže odstrčil, postavil se před něho a hněvivě naň spustil: “Ošálit? Člověče, jak se můžeš opovážit tohoto světoznámého a mocného emíra nazvat podvodníkem! Byl tak milostivý, že byl srozuměn s ubohými pěti piastry; zřetelně a nejúplnějším důkazem tě přesvědčil, že máš ty peníze dát za svou lenost. Chceš nás ty o ně ošálit a ještě jsi tak drzý, že ho nazýváš podvodníkem? Táži se tě, chceš zaplatit hned nebo až potom?” Přitom hmátl po karabáči za opaskem. “Nemám platit,

nýbrž dostat,” tvrdil muž, jenž neznal Halefovu pohotovost a netušil, jaká bouřka se nad ním vznáší. “Abys dostal? Dobrá! Dostaneš, co sis zasloužil, a to hned! Tu máš - -jedna - - dvě - - tři a tak dále!” Bič se kmital a sázel mu hotové na hřbet, takže chlapík s výkřikem bolesti hned vzal do zaječích. Halef kvapil za ním a švihal jej, až ho vyhnal z předních dveří; pak se k nám navrátil, zářil radostí a řekl: “To je jediná správná řeč, kterou se člověk s takovými lotry dorozumí! Pět piastrů za spaní a za naše čekání a pak ještě skuhrat o podvodu! Sídi, tvůj výpočet byl velmi chytrý, ale má výplata byla ještě lepší!” “Což bude-li se stěžovat na úřadě?” namítl Lindsay. “Na úřadě? Těšilo by mě, kdyby tak učinil! Pak by nastalo pokračování začátku, jehož jsem mu dal okusit. Sídi, jsi se mnou srozuměn?” “V tomto případě ano.

Zasloužil, co má.” “Hamdulillah! Konečně jsi také jednou přítelem biče z hroší kůže. To ti vynese lesk mé úcty a plnost mé vážnosti. Tvá spokojenost je mi pravou rozkoší!” “Doufám, že ti budu moci vyslovit spokojenost i vzhledemk tvému hovoru s hostinským,” řekl jsem tlumeně. “Netřeba tlumit hlas, sídi, můžeš hovořit nahlas, jak jen chceš.” “Kde je teď?” “Odpočívá v náručí horké cukrové vody a pod hlavou si dal jako podušku vypité raki.” “A jeho pomocník, Somali?” “U něho je tomu naopak: Leží v raki a za podušku má horkou cukrovou vodu. Duše obou bloudí zemí snů a z jejich hrdel se ozývá hudba všech nebes Mohamedových. Poslouchej!” Když jsme se odmlčeli, bylo slyšet silné chrápání, jako když pilou řeže.

“To dělá Somali,” vysvětloval Halef. “Leží hlavou na popelu z dříví a m”n-žarem1M svého hrdla řeže klády.” “A co kahvedži?” “Odpočívá na břehu reky a za žádnou cenu nechtěl do vody; pak usnul.” “U řeky? Odešel z domu?” “Ne. Vystoupil se mnou do podstřeší, aby mi tam něco odevzdal. Po návratu klesl pokojně vedle žebříku a řekl, chci-li se utopit, ať skočím do řeky sám, on že z opatrnosti zůstane na suchu. Chceš-li ho spatřit, ukáži ti ho.” “Co ti odevzdal?” “Psaní.” “Pro koho?” “Nevím.” “Kdo je napsal? ” “Také nevím.” “Má adresu?” “Jsou na něm značky prstenu. Zde je.” Vyňal papír, složený do čtverce a několikrát zapečetěný, a podal mi jej. Jako pečetítka bylo použito obyčejné mince. Na adresní straně jsem spatřil inkoustem psané S a, spojené s L a m; nad tím tkvělo zdvojovači znaménko. “Přece ti musel říci, komu patří tento dopis,” řekl jsem. “To také řekl.” “Tedy?” “Muž, který jej má dostat, se jmenuje Ghulam.” “Kdo je to?” “Nevím.” “Kde zůstává?” “Také nevím.” “Poslyš, milý Haléře, zdá se mi, že jsi v této záležitosti až příliš

vševědoucí!” “Nemohu za to, sídi, nýbrž horká cukrová voda a raki. Kahvedži mi toho chtěl říci mnoho, nemohl si však na nic vzpomenout, poněvadž paměť se mu utopila v sladkém nápoji a všechny mé oživovací pokusy neprospívaly.” “Namáhal ses tedy zhola zbytečně; tento dopis nám nebude tak prospěšný, jak by snad mohl být. Nevyptával ses snad kahvedžiho správně!” “Ó, ano, zajisté ano, zcela jistě ano, sídi! Vždyť mne v tom ohledu znáš dobře a víš, že můj jazyk je tam, kde má být, chceme-li^ z někoho vyloudit tajemství; ale tajnosti toho muže zůstaly následkem jeho opilosti tak utajeny, že o nich ani sám nevěděl. Tu byla všechna má námaha marná. Nemyslím, že bys byl na mém místě vyzvěděl více.” “Možná! Vypravuj mi hezky po pořádku, co jsi s ním mluvil. V Bagdádu jsme se usnesli, že budeš mít prsten Sillů u sebe. Nebylo tedy třeba, abych 1MPila.

ti jej dnes dával. Když jsi odtud odešel, kahvedži seděl v přední místnosti na svém polštáři. Somali seděl u něho, ale už chrápal. Bavili jsme se tu úmyslně hodně hlasitě, jako bychom neměli ani kdy všimnout si, že jsi dlouho venku. Tak nyní dál!” “Dále, sídi? Vždyť jsem dosud ani nezačal! Navlékl jsem si prsten na prst a šel jsem ke kahvedžimu. Byl jsem mu velmi vítán. Hned začal řeč, neboť byl velmi zvědavý, aby se dověděl, kdo jste.” “A tu jsi začal zajisté na plné kolo!” “Proč by ne? Když si jednou něco zamanu, musím to také řádné provést, abych z toho měl opravdový požitek. Prohlásil jsem tě za předního ministra sultána ze Siétiie105 a mylorda Lindsaye za předního hvězdopravce císaře z

An-takíjé106. O sobě jsem pak řekl, že jsem Montefik-Beduín a že jste si mě najali, abych vás doprovázel do Bušéru a Širázu. Jakmile jsem to vyslovil, domníval jsem se, že jsem chybil, poněvadž kahvedži nepotřebuje vědět, kam

směřujeme. Ale nepřišla mi na jazyk hned jiná jména a jiné krajiny, ale pak se ukázalo, že právě tato dvě města mi otevřela jeho srdce. Pobídl mě, abych si k němu sedl, a když se tak stalo, hovořili jsme nejprve o znamenitých vlastnostech horké cukrové vody, jež dochází správného posvěcení teprve tehdy, když se k ní přidruží raki. Při tom jsem pohyboval rukou tak, že musel spatřit můj prsten. Trvalo to sice hezky dlouho, neboť arak mu rozmnožil počet očí tak, že, jak mi doznal, vidí mě padesátkrát a mé ruce dokonce více než dvěstěkrát. Viděl tedy před sebou dva tisíce prstů, což ho tak zaujalo, že neměl v sobě ani zdání smyslu pro můj prsten. Ale když jej přece spatřil, byl dojem mnohokráte větší. Požádal mě, abych mu dovolil prohlédnout si jej. Tedy jsem mu to dovolil. Pak mi podal ruku a pozdravil mě jako Silla, jako “Stín”, jako spojence a tajného druha. Potom měl ke mně velikou řeč, která však obsahovala tak málo smyslu, že ani takřka smyslem nebyla. Ze sta slov, která ke mně pronesl, mohl jsem porozumět sotva deseti, neboť jeho ústa se podobala tandžafeim s rírí108, ve které se jazyk otáčel, aby tím míchal. Dotazoval se pak opět, půjdu-ii opravdu z Bušéru do Širázu a když jsem k tomu několikráte přisvědčil, tázal se mne, jsem-li Šili, jenž se má dostavit pro dopis Ghulamovi. Rozumí se, že jsem se vydával za toho muže a pravil jsem, že jsem cizince zavedl do kavárny jen z té příčiny, abych měl příležitost obdržet list.” “To bylo dobře, milý Halefe! Nemohl jsi však od něho vyzvědět, kdo je ten Ghulam a jaké má povolání?” “Nemohl. Pravím ti, že jsem sebral všechen svůj um; ale předně kahvedži byl tak opilý, že všecko zapomněl a nemohl si na nic vzpomenout, a za druhé musel předpokládat, že znám toho Ghulama aspoň tak dobře jako on. Neobezřetná l05Sicílie. 106 Antiochie. ‘“Hrnec. 108Klih, lepidlo.

otázka by mě byla prozradila; svědčila by o tom, že nejsem Šili, za něhož se vydávám. Vidíš tedy, že jsem se musel mít velice na pozoru a že jsem se nesměl vyptávat tak, aby to bylo nápadné. Ovšem, nastrojil jsem slova tak, že byl nucen vyslovit se o Ghulamovi zevrubněji, ale raki mu ponechalo sotva stý díl jeho rozumu, tak jako tak už dost omezeného, blábolil páté přes deváté, nahoru i dolů, ale nepověděl to, co bych byl rád věděl.” “To je osudné!” “Snad se to dovíme na cestě?” “Těžko. Nesnadnost celé věci spočívá v okolnosti, že Ghulam značí sice jméno osoby, ale také stav. Každý člověk může mít jméno Ghulam; v perštině se to jméno vyskytuje zrovna tak často, jako jméno Halef v arabštině.

Ghulam znamená však také služebníka, zejména jízdní poslové bývají tak jmenováni -ghulam může být páže, mladý, osobní služebník vznešeného pána. Vidíš tedy, že jsme v nejistotě, která nám může způsobit nesnáze.” “Možná, že by nám obsah toho dopisu podal vysvětlení.” “Možná!” “Tedy jej rozpečeť!” “Nejsem z těch, kteří si neváží listovního

tajemství.” “Listovní tajemství? Dovol, sídi, každý dopis byl napsán, aby byl čten. Tento patří Ghulamovi, který jej má číst. Poněvadž však nevíme, kdo je ten Ghulam, kde je a kým je, nedostane list, leda bychom jej rozpečetili, abychom zjistili, kde a komu jej máme odevzdat. Otevřít list nebude tedy nepěkné jednání, nýbrž nutnost, a když této nutnosti vyhovíme, musí nám za to být Ghulam vděčný.” “Hezky to umíš povědět, milý Halefe! Jsi starý lišák!” “To jsem!

Nepostačí-li délka tvého rozumu, musí mu šířka mého umu přispět na pomoc. To přece víš dávno!” “Bohužel tu neprospívá celá šířka i s celou její vypočítavostí. Neznáme-li adresáta, jenž má dopis obdržet, musíme se na něho zeptat u toho, kdo ti list odevzdal, v tomto případě u kahvedžiho. Tak je to.” “Ale to přece nesmíme!” “Nezbývá tedy, než dopis vrátit.” “Ani mě nenapadne! Sídi, rozpečetil bych ten dopis bez obavy, že se za to dostanu do džeheny. Tvé

svědomí není jistě tak silné, jako moje, ale je v nejvyšším stupni čapuk kydžyklanyr103, čehož v podobných okolnostech, jako je tato, můžeš litovat. Dej mi ten list! Rozpečetím jej sám, a pak si jej můžeš přečíst, aniž si tím obtížíš svědomí.” “Nepovažuji to dosud za nutné; máme dost kdy, abychom věc uvážili. Vypravuj dál!” “Kahvedži byl ochoten odevzdat mi list, ale poněvadž to nikdo nesměl 109Lehtivé.

spatřit, hodlal to udělat potají, neboť Somali o tom nesměl mít ani potuchy. Proto mě žádal, abych s ním vylezl do

podstřeší, kde prý má dopis uschovaný.” “Možná, že má tam nahoře úkryt pro věci, týkající se tajného bratrstva Sillů?” “To je možné, sídi.” “Zpozoroval jsi něco?” Ne ” “nt. “Zdá se, že kahvedži je poštmistrem tohoto sdružení. Pak by bylo nasnadě, že se u něho nalézají také jiné věci kromě dopisů. Kde měl dopis uschovaný?” “Povím ti hned, jakmile se k tomu dostanu. Vyšli jsme do dvora, kde je připraven žebřík. Musel jsem jej vést, neboť ustavičně klopýtal mezi západem a východem a při každém kroku klesal, jako by měl na zádech deset přetížených velbloudích nákladů. Jak jsem se s ním dostal nahoru po těch mnohých stupních, nemohu ani říci. Když jsme šťastně vylezli, hned si sedl a chtěl spát; na všechno, i na dopis úplně zapomněl, musel jsem tuze dlouho do něho mluvit, než se vzpamatoval, proč jsme podnikli tak namáhavé šplhání.” “Jak vypadá to podstřeší?” “Je dlouhé a široké tak jako střecha z rákosu, na mnohých místech děravá, ale tak nízké, že tam nelze stát přímo. Všude se tam válí bezcenné harampádí, za něž bych nedal ani piastr. Psaní bylo ovinuto hadrem a zasunuto ve skulině ve zdi.” “Byla velká?” “Nebyla.” “A bylo v ní jen to psaní?” “Ano.” “Nebyla to tedy skrýše pro jiné věci, pouze pro tento list. To je důkazem, že tam nahoře není skrýš, do níž by se ukládaly tajné věci Sillů. Kahvedži obdrží dopis jen někdy, aby jej odevzdal poslovi k další dopravě. Kdyby tam byla tajná a pravidelně zařízená skrýše, byl by jej kavárník uložil tam a ne do skuliny ve zdi. Co pravil, když ti dopis odevzdával?” “Opět všelijak nesrozumitelně blábolil. Když jsem dopis vsunul do kapsy a když jsme přišli k žebříku, abychom slezli, zdráhal se jít dolů. Najednou ho napadlo, že je u řeky; viděl, jak se vlny valí a slyšel, jak řeka šumí; proto usedl a za živý svět by byl nepoložil nohu na stupeň žebříku. Povídal, že se nechce utopit; pak se převalil a hned usnul. Pak jsem se již nemohl nic dovědět.” “Měl bych chuť zajít k němu.” “Zkus to, zda by ses dověděl více než já; myslím však, že se ti to nepodaří. Mám ti ukázat, kde spí?” “Najdu ho sám; ale můžeš jít s sebou.” Když jsme prošli přední místností, spatřil jsem Somaliho. Bylo tomu tak, jak řekl Halef: překotil rnangal a hlavou ležel v popeli z dřevěného uhlí. Chrápal hlasitě, zrovna jako když je v práci řádná pila.

Venku na dvoře byl ohavný nepořádek. Dobře, že jsme už byli obslouženi. Kdyby někdo z Evropanů byl viděl všechen ten neřád, jistě by nemohl z kávy vypít jediný doušek! Žebřík byl přistaven; vystoupil jsem po něm vzhůru a vlezl do úzkého otvoru, na jehož pokraji ležel hostinský. Halef mi byl v patách. Kahvedži měl ústa dokořán; dech však nebylo téměř slyšet. Jeho stav nasvědčoval spíše omámení, než spánku. Punč a grog svědčí jen studeným krajinám, horkému Orientu neprospívají. Pátravě jsem přehlédl nízký, nečistotou zanesený prostor a poznal jsem, že zde není vhodné místo k důležité skrýši. Nastrčil jsem si zlatý prsten na prst a začal jsem hostinského budit. Chtěl otevřít oči, ale při prvním pokusu se mu to nepodařilo. Zalomcoval jsem jím prudčeji. “Dej mi pokoj!” zamručel a převalil se na druhou stranu, takže by byl málem propadl otvorem, kdybych ho byl neodstrčil dále. Pak jsem ho uchopil za obě ramena, posadil ho a lomcoval jím, až otevřel oči. Tupě na mne pohlédl, neřekl však nic. “Bdíš už? Můžeš mluvit?” tázal jsem se ho. “Mlu - - vit,” mechanicky opakoval mé poslední slovo. “Znáš mě? Pověz!” “Mě - - pověz - -” “Víš, kdo jsi?” “Kdo - - aoaaoh -

-?” Tu jsem mu dal prsten před oči a vyzval jsem ho co nejpřísněji: “Pohled” na tento prsten! Poví ti, kdo jsem a kým jsem.” Jeho zrak spočinul zpočátku mdle na mé ruce. Jakmile však spatřil prsten, stal se pozornějším. Chopil se mé ruky a přitáhl ji k sobě blíž, aby se podíval na podobu a známku prstenu. Snažil se povstat, ale nepodařilo se mu to. “flazreť110 - - hazret - - hazret - -!” zavrněl. Dál nepřenesl ani slovo. “Tak se přece vzpamatuj, člověče! Vzmuž se a seber svůj rozum! Jsi opilý!” “0—pi—lý—?” Zdálo se, že nechápe význam toho slova; přemýšlel o něm. “Ano, opilý jsi, namol opilý!” opakoval jsem. Tu jako by se objevila známka vědomí v jeho zraku. Potřásl hlavou a odpověděl: “Nejsem

- - opilý - - ne! Mohu - - mohu - - odříkat “Nevěřící”, mohu - -mám - - mám odříkávat? ” “Odříkej aspoň jednou, ale bezvadně!” vybídl jsem ho. “Nevěřící” je nadpis stodeváté súry koránu, znějící takto: “Mluv: O, vy nevěřící, já neuctívám, co vy uctíváte, a vy neuctíváte, co já uctívám, nikdy nebudu uctívat, co vy uctíváte, a vy nikdy nebudete uctívat, co já uctívám. Máte své náboženství, a já mám také své.” V našem překladu není tento text 110 Vaše blahorodí. obtížný; zato tím lepší pozor musí dát ten, kdo má odříkávat arabský originál. Opilému se to nezdaří; proto bývá tato kapitola koránu označována za auru el imtihan111 a velmi často se užívá. Tvrdí-li opilý, že není opilý, bývá vyzván, aby tuto súru zpaměti odříkal. Dokáže-li to bezvadné, je dokázáno, že je střízlivý; mýlí-li se, podléhá jistě následkům nemírného pití. Každý mohamedán zná toto užití stodeváté súry a kahvedžimu bylo ovšem také známo. Když jsem mu vytýkal opilost, nabídl se dokázat touto súrou, že není opilý. Když jsem svolil, sebral se a začal: “Mluv: O - -ó, vy ne - - nevěřící, já neuctívám, nectím - - vás, a vy, co mě, co vás, co mé; vy uctíváte mě a já vás, a vy - - máte - máte mé náboženství - -náboženství - - a já mám vaše - - - a já - - uctívám - - neuctívám sebe!” “K tomu také nemáš docela žádnou příčinu!” zachmuřil jsem se nad jeho žvaněním, z něhož v arabštině vznikla nešťastná míchanice. “Nedovedeš súru patřičně odříkat a jsi tedy opilý!” “O - - o - - opilý - -” zakoktal. “Ó, hazreti - - raki - - araki - - a hor - -horký cukr - - cukrová vo - - voda!” “Poněvadž jsi opilý, nevíš, kdo jsem!” láteřil jsem. “Co - - kdo - - ó, vím - - vím velmi dobře! Jsi hazreti - - jsi Šili - - Šili - -vznešený Šili - - velice, velice vznešený Šili!” “To je tvé štěstí, že to aspoň vidíš. Víš-li také, že

jsi tomuto Sillovi zde -” při těch slovech jsem ukázal na Halefa - “odevzdal dopis, který má obdržet Ghulam?” “Dopis -

-? Ne - - ne - - nedal; mám jej dosud!” “Víš, od koho je ten list?” “Od - - od Esara el - - el owar”2, ten jej napsal a - - mně

- - mně odevzdal.” “KdejeteďEsar?” “V Koř - - v Korně, tam - - kde zůstává.” “A víš zcela jistě, pro koho je ten list?” “Pro - - pro Ghulama el - - el mu/ta”ťma”3.” “A kde se nyní tento Ghulam zdržuje?” “V úl - - v uli - - v ulici do - - ah - - ah!” S tím mu došlo vědomí. Svalil se, zavřel oči a ležel omámeně jako prve. “Je konec, sídi,” řekl Halef. “Už se od něho nic nedovíš - -” “Zticha!” přerušil jsem ho. “Pojď dolů!” Sestoupili jsme opět po žebříku a vrátili se k Lindsayovi. Ptal se, zda jsme se ještě něčeho dopátrali. Halef odpověděl: “Ani jsem se nenadal, že bychom z toho opilce ještě něco vylákali, effendimu se to však přece podařilo. Ovšem, nebyl bych si na něho troufal s takovými otázkami, jaké mu předkládal.” ‘“Zkušební súra. “2Esar jednooký. ‘“Ghulam, státní nájemce.

“Proč ne?” vyzvídal jsem. “Poněvadž bych je považoval za neopatrné. Kahvedži musel zpozorovat, že nic nevíš, a z toho mohl soudit, že se sice za Silla vydáváš, ale že jím nejsi.” “Že musel… Myslíš?” “Ano.” “Slyšel sice, ale neví co. A tím méně mohl usuzovat, neboť jeho stav vylučoval každé důsledné přemýšlení. Vždyť ve mně ani nepoznal svého hosta!” “To víš teprve teď, prve jsi to nevěděl!” “Ale prosím tě, milý Halefe! Ze srdce ti přeji, můžeš-li mi někdy vytknout nějakou chybu nebo neobezřetnost, ale tentokráte jsi na omylu. Hned, jakmile jsem opilého přivedl k vědomí, věděl jsem, kam se mohu odvážit. Potom jsem mluvil tak, jako nadřízený, který se chce přesvědčit, ví-li podřízený o něčem a zda je při smyslech. I kdyby kahvedži nebyl tak opilý, nebyly by mu mé otázky prozradily, že nejsem Sillanem. Vždyť už nadobro zapomněl, že ti odevzdal dopis. Zrovna tak nebude vědět, až vystřízliví, že jsem byl u něho a hovořil s ním. A nyní schovám opět prsten do kapsy. S výsledkem jsem spokojen.” “Opravdu?” “Ano.” “Ale já bych byl rád od něho slyšel, kde je ten Ghulam. Škoda, že kavárník opět ztratil vědomí, k němuž jsi ho probudil, aby říkal súru Nevěřících!” “Nežádám víc, než co mi mohl poskytnout. Dověděli jsme se jméno i bydliště odesílatelovo a víme dokonce, že je jednooký, což nám snad může být prospěšné. A nyní víme i to, že Ghulam je osobní jméno a ne povolání. Muž se jmenuje Ghulam el multasim. Multasim znamená všeobecně nájemce, a nájemce státních důchodů zvlášť. Poněvadž se v Persii pronajímá clo, je tento Ghulam nepochybné nájemcem cla.” “Ano, sídi; vyvozuješ-li z jeho pomatené řeči tak určité úsudky, můžeme být spokojeni, jsou-li ovšem správné!” “Jsem přesvědčen, že se nemýlím.

Snad ani to, co jsme zjistili, nebude mít pro nás žádný význam, ale poněvadž jsme už tak hluboko vnikli do tajností Sillů, je nutné i nynější příležitost využít, abychom se něco dověděli, i když je toho málo. Člověk neví, k čemu se to jednou hodí.” Tu se ozval Lindsay: “Promluvte konečně jednou také aspoň slovíčko se mnou! Sedím tu jako sirotek, o něhož se nikdo nestará, a nerozumím ničemu.” “Jakmile budeme na lodi, mylorde, Halef vám všecko vypoví,” utěšoval jsem Angličana. ” Well! Jsem strašně zvědavý. Ostatně je čas jít na palubu. Půjdeme?” “Ano. Nejdříve však musíme zaplatit, ale hostinského asi těžko vzbudíme a sotva ho přimějeme, aby nám správně pověděl, kolik jsme mu dlužni.” “Pořídí se to úplně snadno. Napíšeme na lístek, co nám poskytl, odhadneme sami, peníze zabalíme do lístku a vsuneme mu je do kapsy. Ne?”

“Myslím, že to bude nejlepší a nejkratší.” “Well, učiním tak. Já platím, vy ne!” Vytrhl list ze svého zápisníku, zaznamenal na něm nápoje a zabalil do něho, kolik chtěl dát, což ovšem nebylo málo. Když jsme pak vyšli do dvora pro koně, lord se vyšplhal po žebříku, aby vložil částku hostinskému do kapsy. Zatímco byl zaměstnán, vyváděli jsme koně před dům, abychom se odebrali k parníku, který měl celou posádku anglickou. Vzpomínal jsem na lordovu jachtu, kterou Lindsay tentokrát nechal kotvit doma. Když jsme prošli branou ve zdi, kráčeli k nám dva mužové. Na první pohled bylo znát, že jsou to praví synové Anglie. Oba měli obličeje osmahlé sluncem. Jednoho z nich jsem hned považoval za námořníka. Druhý zrovna zářil lesklým a sněhobílým prádlem, na hlavě měl světlou tropickou přilbici se závojem z modrého hedvábí, na rukou světle hnědé hlazené rukavičky, nápadně těžký zlatý řetízek u vesty a skřipec na nose. Bylo vidět, že muž je sám sebou náležitě spokojen. Oba stanuli před našimi koňmi. “Nádherná zvířata!” podotkl námořník. “Arabská,” doplnil druhý. “Ale nepéstěné plemeno. Pouze Angličan ví, co lze vypěstovat z ušlechtilé krve.” “Tito nejsou z plemenného chovu?” “Jsou, ne však z chovu účelně promyšleného. Člověk to vidí a vyzná se v tom!

Pouhá příroda, právě jen příroda. Žádný vliv znaleckého přemýšlení. Kavalerista to hned pozná!” Rozumí se, že hovořili anglicky. Halef příliš nerozuměl, co povídali, ale na tváři bílého gentlemana poznal, že jeho slova neobsahují chválu.

Obličej se mu zachmuřil. Vtom se důstojník obrátil k nám a krátce, rozkazujícím přízvukem řekl arabsky: “Kdo jste?” Nedostalo se mu odpovědi. “Tázal jsem se, kdo jste?” opakoval, a stáhl obočí. A když ani pak nedostal odpověď, obrátil se přímo na malého hadžiho: “Jsi němý? Jak se jmenuješ?” Pronesl to tak drze a nevážně, že se Halef dopálil. Opovržlivé se zašklebil a řekl, obrácen ke mně: “Jo istiksa - jaká zvědavost! Kdo je ten člověk, že má na jazyku jen pýchu a žádný pozdrav?” Angličan patrně arabštině lépe rozuměl, než jí mluvil. Přistoupil těsně k Halefovi, napřáhl ruku a zvolal: “Kdo je to “Ten člověk”? Člověče, jsem generál. Mám ti svůj pozdrav zapsat za uši? ” “Dříve se nauč slušně mluvit a pak si hroz!” odvětil Halef. “Ty malá, drzá ropucho!”

Vtom vytrhl Halef z opasku bič, a bylo by asi došlo k nepříjemnému výjevu, kdyby v témž okamžiku nebyla naše pozornost odvrácena. “Bille! Holá! Jsi to ty, Bille, zde v Basře?” zazněl hlas za námi. Obrátili jsme se. Byl to Lindsay, který zíral na generála s nelíčeným úžasem, který zajisté nemohl být větší, jak bylo zřejmé z výrazu lordovy tváře. “Domníval jsem se, že jsi z Kalkátě!” dodával. “Davy - starý brachu!” zvolal důstojník. “Je to možné? Domníval jsem se, že jsi doma!” Viděl jsem, že ti dva jsou dobří známí, ne-li příbuzní. Kdo by se však domníval, že bude následovat srdečné uvítání, byl by se mýlil. Popošli k sobě, stiskli si ruce a tím bylo dobře vyškoleným srdcím, alespoň jednoho z nich, úplně vyhověno. “Heig-ho! Tedy ty jsi ten gentleman?” řekl potom generál. “Jaký gentleman? ” “Který zakoupil tři místa na steameru.” “Tak je to.” “Musíš mi dvě postoupit, starý kamaráde!” “Nemožné, Bille!” “P”haw! Chtěl jsem vlastně všechny tři. Ale že jsi to ty, zůstane ti tvoje. Dvě ostatní místa musím však rozhodně mít!” “To nejde!” “Musí. Přišel jsem pozdě z Kut el Amary. Zdržel mě konsul. Mám zde tajné, důležité řízení. Zvolili mne pro mou zkušenost, a proto, že se trochu vyznám v arabštině. To víš, Maskat - - ruské a francouzské vlivy - - podzemní spojem mezi Cařihradem, Bagdádem až po Šatt el Arab - - opanování perského zálivu, a tak dál. Mám závazné instrukce, každý jiný

ohled se musí podřídit. Plul jsem po Tigridu - byl v Bagdádu - - musím do Bušíru - - odtud do Širázu a dál do Persie - -” “Zrovna tam směřuje naše cesta!” přerušil ho Lindsay. “Můžeme tedy spolu?” “Také do Persie? Wellt Tebe vezmu s sebou docela rád. Slyšel jsem v Kutě o anglickém steameru, který se plaví do Bušíru. Hned jsem pospíšil a slyšel, že jeden vznešený gentleman si zakoupil tři kabiny. Je prý v kavárně. Rozumí se, že jsem si na ně činil nárok. Všechno se musí podřídit! Ale když řekli vznešený, šel jsem ze zdvořilosti, abych mu to řekl sám. K radosti shledávám, že jsi to ty, old Davy. Jedno z těch tří míst ti zůstane. Omezím se - - z pouhé lásky k tobě, hehehe!” “Nemožné, milý Bille!” tvrdil Lindsay v rozpacích. “Proč?” “Ta místa jsou pro mne a pro tyto dva moje přátele.” “Přátele? Yes! Znám tě. Zase jedna tvá dávno známá pošetilost. Brachu, ty stále zapomínáš, že s přátelstvím musí člověk umět šetřit. Jen tehdy má

cenu. Ještě se staneš doma nemožným! Kdo jsou ti lidé? Zejména ten malý, ten cvrček, jemuž jsem chtěl právě dát přes nos - - -” “Cože?” vpadl mu David Lindsay do řeči. “Ať tě to ani nenapadne! To by byla tvá smrt!” “Smrt? Jsi při

smyslech?” “Dokonale. Takovou urážku by ti Arab okamžitě splatil kulí anebo nožem!” “Pahaw!” “Nežertuji! Je to hadži Halef Omar, šejk Haddedihnů, široko daleko známý bojovník, s nímž nelze žertovat!” “Žertovat? To mě ani nenapadlo! Dám-li někomu přes nos, udělám to zcela opravdově. A šejk? Hadži? Orangutan je orangutan, i když je náčelníkem ostatních orangutanů! A což ten druhý, pro něhož jako bych nebyl na světě? Nestydatá fyziognomie!” “Tiše, Bille! Je to hadži Kára ben Nemsi, a musím ti říci - - -” “Arab?” “Ne. Je to - - -” “Neříkej nic. Jsou to snad dobří lidé, ale pravému gentlemanovi jsou jen na překážku. Nechci ti nic vytýkat, ale měl bys příště - - -” “Pro Boha, mlč! Mluví i rozumějí anglicky! Není to Arab!” “Je mi to lhostejné!” “Ale mně ne, Bille! Musíš mne vyslechnout! Tito dva mužové jsou moji přátelé, a já s nimi hodlám cestovat do Persie. Obě místa na lodi jsou jejich, a jsem přesvědčen, že je ani nenapadne, aby je postoupili.” “Třesky, plesky! To už je vyjednáno! Ať se uvelebí mezi zavazadla, chtějí-li.” “Přivádíš mě opravdu do rozpaků! Do nesmírných nesnází! Ale počkej, počkej! Nejprve pojďme ještě jednou na palubu. Musím se podívat, nelze-li věc nějak zařídit!” “Tak pojdi” Chopil Lindsaye za rámě a táhl ho odtud. Lord kráčel kousek cesty s ním, pak se od něho odtrhl, přišel k nám a řekl: “Slyšeli jste to? Osudné postavení! Je mým blízkým příbuzným. Vysoce důležitý muž! Znamenitý diplomat! Službou v Indii. Má důležité pravomoci. Musím se podrobit. Co tomu říkáte?” Bylo mi dobrého sira Davida nesmírně líto. Byl přímo udýchán přemýšlením, jak by se mi omluvil. Já však jsem mu nemohl říci než pouhou pravdu: “Buď si ten steamer dvakrát větší, pro něho a pro nás zároveň na něm není místo. Víte přece, mylorde, že orangutanové nejsou vždy tak zdrželiví.” Zasmál jsem se, protože jsem ho chtěl povzbudit, a vskutku se dobrý lord trochu rozveselil. “Pravda!” řekl. “Hanebný výraz od něho! Jsem vděčen, velice vděčen, že jste se zdržel! Mnohem raději půjdu s vámi než s ním. Ale teď musím za ním! Řeknu mu všecko zevrubně. Od svých míst neustoupíte?” Ne ” “i>C.

” Well! Vysvětlím mu to. Počkejte zde, až se vrátím. Budu jednat co možná stručně!” Odkvapil za oběma gentlemany. “Rozuměl jsi všemu, sídi?” tázal se Halef. “Ano.” “Oč tu šlo?” Stručně jsem mu to pověděl. Halef řekl: “Ten Inglis na mne napřáhl ruku. Netušil, čeho se odvažuje. Pravíš, že je příbuzným našeho přítele. Proto nechci o věci mluvit, nýbrž o ní pomlčím. Pojď, půjdeme ven z brány, aby nás lord už zdaleka spatřil, až přijde!” Vzdálili jsme se i s koňmi do kavárny, až tam, odkud jsme mohli vidět loď. Tam jsme usedli na kamení, abychomčekali. Nenastala dosud doba, kdy parník měl odplout, ale přece už po několika minutách se jeho siréna třikrát ozvala a pojednou jsme spatřili, že loď je v pohybu. “Pluje pryč?” tázal se Halef. “Zdá se.” “S Lindsayem? Ten by to přece nedovolil!” “Určitě. To je podivné! Pojď,

přesvědčíme se!” Vskočili jsme na koně a rychle urazili nevelikou vzdálenost k místu, kde jsme se octli naproti parníku. Ten už zabíral v hlubokém proudu. Na zádi stál Lindsay a vyhlížel nás. Když nás spatřil, rozhodil rukama a volal: “Nemohu za to! Byl jsem přelstěn! Mám skočit do řeky a doplavat k vám na břeh?” “Ne,” odpověděl jsem. “Well!

Mějte se zatím dobře! V Širázu vás budu čekat. Smím?” “Jak si přejete!” “Počkám. Na shledanou!” V té chvíli k němu přistoupil generál a odvlekl ho. “Loď odplula?” tázal se Halef. “Ano. Lindsayovi o tom nepověděli a tak musí s nimi.” Tu Halef jako dítě spráskl ruce a zvolal: “Alliamdulillah11^. Nechtělo se mi to přiznat, sídi; ale mé srdce bylo hluboce zkormouceno, že tě už nemám sám a sám. Milý je mi ten Inglis, velmi milý, ale že jsi měl být rozdělen jemu i mně, to rušilo klid mého nitra. Jak mě těší, že jsi mi opět vrácen! Alláh posílá občas okamžiky odříkání, abychom spatřili a poznali vysokou cenu toho, co nám dal. Ale co učiníme teď? Zůstaneme ještě na noc v Basře? ” “Ne. Museli bychom se dát podle průplavu zpátky k starému městu, abychom došli do svého plesnivého bytu.” ‘“Díky Alláhovi!

Byla to stará, smradlavá díra, a přece platila za nejlepší zdejší příbytek. Halef to potvrdil: “Bylo mi nanic z toho vzduchu zamořeného plesnivinou a zle z té hnijící vody, kterou jsme měli pít. Zimnice se tu rodí na každém místě. Nejraději bych byl už daleko za řekou!” “Souhlasím. Dejme se převézt!” “Tím převozníkem?” “Ano. Doufám, že na tvůj bič dosud nezapomněl.” “Vida, jak jsi najednou s bičem srozuměn!” “Srozuměn? Nevyjádřil ses správně, Halefe! V tom ohledu se ti ještě často naskytne příležitost, abys mě dokonale pochopil. Poje?!” “Ano, pojď, sídi! Přejem Inglisovi šťastnou cestu, ale sobě též! Zdrželi jsme se tu nedlouho, ale něco je ve mně, co považuji za zbytečné. Nevím, jak bych to pojmenoval, ale pociťuji, že to zde je. Doufám, že se toho pocitu zbavím na volných a světlých výšinách hor!” Zahnuli jsme k přívozu. Převozník tam seděl a spal. Oba jeho pomocníci leželi poblíž - - a spali také. Když jsme spáče probudili, hodlal nás majitel prámu obdařit hrubostmi; nepromnul si dosud oči. Jakmile se však podíval a poznal nás, vyskočil a měl se k práci. Smluvili jsme cenu a on projevil značnou povolnost. Když jsme mu pak na druhém břehu platili a přidali malé zpropitné, rozplýval se díky za naši dobrotu. Tomuto účinku svého biče se Halef smál do hrsti. Pokud byl den, cválali jsme po rovině na druhém břehu řeky. Když se stmívalo, zarazili jsme u křovin divoce rostoucí datlové palmy, abychom přenocovali, poněvadž tu byla spousta dobré trávy pro koně. Místo bylo sice ještě ve vlhkém úvodí veletoku, ale vzduch tu byl přece čistší, než v temném, zamořeném městě. Spali jsme dlouho a nerušené a procitli jsme teprve tehdy, když už slunce stálo chvíli na obloze - -

Kapitola šestá PŘES HRANICE

“Sídi, co soudíš o umírání?” Dlouhé hodiny jsme jeli mlčky vedle sebe, a nyní zazněla ta otázka tak náhle, neočekávaně a bezdůvodně, že jsem s úžasem pohlédl na tazatele tak překvapen, že jsem hned neodpověděl. “Sídi, co soudíš o umírání?” opakoval Halef, snad předpokládal, že jsem mu nerozuměl. “Můj názor o smrti?” odpověděl jsem. “Přece jej znáš. Neuznávám smrt.” “Já také ne. To také víš. Ale neptal jsem se, co soudíš o smrti, nýbrž o umírání. Umírání tu je a nikdo to nepopře! Všichni umíráme!” “Hm - - Pověz mi tedy nejprve, jak jsi přišel na tuto otázku? Veselý a ze života vždy se těšící hadži Halef Omar mluví o umírání? Máš k tomu nějaký zvláštní důvod? ” “Nemám, sídi. Má duše, můj duch ani můj rozum tu otázku nevyslovil, nýbrž vstoupila mi do úst z údů.” Hovořil podivné; ale znal jsem Halefa.

Podobnými výrazy, na první poslech nenápadnými, uhodil často na správnou strunu. Proto jsem rozvažoval jeho slova: “Z údů? Není ti dobře, Halefe?” “Nic mi neschází, sídi. Jsem zdráv a silný jako jindy. Ale něco mi vešlo do těla, co tam nepatří. Je to něco cizího. Vězí mi to v údech, v rukou, v nohou, v každé části mého těla. Nevím, jak to označit. A ten neznámý a obtížný pocit mne donutil, abych se tě zeptal, co soudíš o umírání.” “Spadne to s tebe, když toho nebudeš dbát, když tomu ani nedáme odpověď.” “Myslíš? Dobrá; zkusíme to!” Po těch slovech se ponořil opět do mlčení.

Už od včerejška, ano, od předvčerejška se stal milý, malý a vždy veselý hadži nezvykle vážným a do sebe uzavřeným; to se mu stávalo zřídkakdy. Měl jsem zato, že ho snad poutá nějaká myšlenka, nyní jsem však poznal, že to je jinak.

Zmocnila se ho tělesná nevolnost, o níž jsem doufal, že brzy pomine. Dorazili jsme z Basry přes Muhammeru a Dorak k řece Džerrahi, tou dobou dost bohaté vodou, podle níž jsme směřovali do hor jižního Luristanu. Ale teď už řeka dávno zmizela. Octli jsme se v krajině chudé na vodu, kam déšť zavítá zřídkakdy, a když přijde, projeví se zpravidla krátkou, ale zkázonosnou bouřkou. Horské hřbety tu vystupují srázně a příkře. Jejich svahy jsou lysé. Nejsou tu stromy, jen tu a tam polosuchý keř. Ve dne prudce pálí slunce; v noci však panuje citelná zima, a kde se v hlubokých roklích objeví travnatá místa, tam zeleň děkovala za svůj život jen rose studených nocí, překrásně ozářených hvězdami. Měli jsme zato, že příštího dne dorazíme k nejhořejšímu přítoku Quuranu. Tam, kde je les a voda. Chtěli jsme si odpočinout a také svým koním popřát oddech, aby se po námaze zotavili. Bylo odpoledne. Směřovali jsme k horskému hřebeni, který naše koně tak vysílil, že když jsme nakonec dojeli nahoru, zastavili jsme, aby si oddechli. Hluboko pod sebou jsme spatřili řečiště horské bystřiny, prázdné a hluboce roz-brázděné. V něm jsme museli jet, chtéli-li jsme dosáhnout protějšího horského hřbetu. Projevil jsem naději, že tam nalezneme vhodné místo k přenocování. Halef však proti mému očekávání neodpověděl na tuto poznámku, nýbrž řekl: “Sídi, zkoušel jsem to, ale marně. Nemohu se té otázky zbavit. Co tedy soudíš o umírání? Odpověz mi!” “Milý Halefe, nemyslíš, že by bylo lépe, kdybychom mluvili o něčem jiném? ” “Lépe, nelépe; nemám teď jinou myšlenku. Na umírání, ne na smrt. O smrti jsem kdysi smýšlel jinak, nyní však vím, že je pouhý klam. Mám na mysli jen umírání, jež přece není smrt. Přemýšlel jsi už někdy o umírání, které je jistě zlé?” “Zajisté. Každý o něm jednou musí přemýšlet. Proč se však neptáš sám sebe? Snad jsi už viděl umírat člověka?” “Ne, dosud žádného!” “Jak to? Vždyť jsem s tebou už stál u umírajících!” “Ano, ano. Ale přesto jsem neviděl umírat ani jediného, člověk leží, zavře oči, zachroptí a mlčí, přestane dýchat, pak umřel. Ale co se při tom děje? Přestalo něco? Začalo něco? Nastalo snad pokračování života, jiné než dosavadní? Můžeš mi to povědět?” “To nemohu, Halefe. To nemůže nikdo z živých. A kdyby nebožtíci přišli a mohli k nám mluvit, kdo ví, zda by oni mohli zodpovědět tu otázku. Snad by ani nemohli říci více, než tolik, že v umírání nastává rozluka duše od těla.” “Že by se duše odloučila? Odkud přišla? Byla tělu dána? Či vznikla v něm? Co v něm chtěla? Loučí se s ním ráda? Nebo ji loučení od těla bolí?”

“Milý Halefe, buď tak laskav a zanech podobných úvah. Jsou věci, jež by lidský rozum zbytečně zkoumal!” “Odkud víš, že zbytečně? Umírání je rozluka, loučení. Snad smím zvědět, kam mě přivede - snad do Alláhova ráje? Proč by mi mělo být zakázáno pátrat, jakým způsobem se děje to loučení? Poslyš, sídi, přemýšlel jsem o tom, když jsi minulé noci spal. Mám ti říci, co mi přišlo na mysl?” “Nu, mluv!” “Jsem šejkem Haddedihnů a nabyl jsem v Džesiré velkého bohatství. Včem záleží mé bohatství? V mých stádech. Tu přijde ke mně posel sultánův a řekne mi, že po třech nebo pěti letech se mám přestěhovat do Edrené, abych . pěstoval růže, které mají dát vůni oleje. Co učiním? Mohu vzít svá stáda s sebou? Nemohu. Ponenáhlu se jich vzdám, abych místo nich získal to, co by mi v Edrené bylo k užitku. A když to učiním, jakmile nastane ustanovená doba, mohu se rozloučit se svým dosavadním krajem a nevezmu s sebou nic, co by mi v novém kraji bylo na překážku. Tak je tomu patrně i při umírání. Zůstávám v tomto životě, však Alláh ke mně vyšle posly, kteří mi poví, že jsem určen pro jiný život. Nyní se zeptám, co budu v onom jiném životě potřebovat. Kdysi jsem věřil, že korán a jeho spravedlnost. Ale pak jsem poznal tebe a dověděl se, že tato spravedlnost nemá u Alláha příliš cenu. Nyní vím, čeho se musím tedy zbavit, a co tam za to získám. Chci lásku místo zášti, dobrotu místo nenávisti, laskavost k bližnímu místo pýchy, smířlivost místo pomsty. Víš, co to je, co to znamená? Přestal jsem být tím, kým jsem byl, a začal jsem být jiným. Mám umírat každý den a každou hodinu, a v každém dni i v každé hodině se má ve mně zrodit něco nového a lepšího. A když i poslední zbytek toho starého života zmizí, tu budu úplně nový; mohu se vydat do Edrené, do Alláhova ráje. Pak to, co nazýváme umíráním, přestane nadobro!” Když to vše vyslovil, pohlédl na mne s dychtivým očekáváním. Podivil jsem se, téměř mě to zarazilo. Bylo vůbec možné, aby se hadži zabýval takovými myšlenkami a vyslovil taková slova? “Poslyš, Halefe, řekni mi upřímně: Jsi nemocný?” tázal jsem se ho. “Nemocný?”

usmál se. “Míníš snad v hlavě? Bylo tak bláhové, co jsem řekl?” “Ne. Snad to nebylo příliš jasné, ale bylo v tom mnoho pravdy. Mínil jsem, nejsi-li tělesně nemocen.” “Řekl jsem ti už, že jsem zdráv. Poněkud jsem znavený od včerejška, a dnes mám trochu tlak na čele. Slunce sálalo v obou těchto dnech příliš prudce. V tom vězí příčina. Ale to nic neznamená.” “A místo spánku jsi přemýšlel. Dnes se uložíme k odpočinku dříve než jindy. Potřebuješ klid. Pojď; jediné dále!” Jen pozvolna jsme sestupovali do údolí, a pak jsme sledovali dešťový výmol, jehož zatáčky nás vedly opět vzhůru. Když jsem na jednom úzkém místě jel napřed, zaznělo za mnou hlasité, rozechvělé “Huuhu!”

“Co to bylo?” otázal jsem se a obrátil se. “Náhle mě zamrazilo,” odvětil Halef. Neřekl jsem nic, ale od té chvíle jsem se začal o Halefa velmi obávat. Statečný mužík byl sice obdařen železným zdravím, ale přece bylo velmi snadno možné, že se při našem pobytu v Basře, kde je nesmírně nezdravo, nakazil, a nákaza v něm nyní začala působit. Když jsme dospěli

výše, zvedl se ostrý vítr. Bylo patrné, že noc bude velmi chladná a zsinalost Halefova obličeje se mi nelíbila. Velice jsem si tedy přál, abychom co nejdříve nalezli volné místo někde v závětří, kde bychom mohli přenocovat. Toto přání se mi brzy vyplnilo, třebaže jiným způsobem, než jsem očekával. Dospěli jsme ke konci, či spíše začátku dešťového výmolu. Dva horské svahy se tu stýkaly a tvořily kotlinu, na jejíž nepropustné, skalnaté půdě se nashromáždila voda. Ve vlhku tu bujelo rozmanité křoví; to jsem přivítal, protože to byl materiál na oheň. Bylo nám to vítáno. Méně příjemné však bylo, že jsem shledali místo obsazené. Tábořilo tu asi tucet mužů, jejichž osedlaní koně se pásli u vody. Když nás

spatřili přicházet, lidé vyskočili. Čela, ustupující nazad a vysoké hlavy v týle svědčily, že jsou to Lurové. Nebyli ani lépe, ani hůře vyzbrojeni než ostatní horalé. Odění byli obyčejnými šaty chudých kočovníků a mezi jejich koni nebyl žádný, jenž by hodnotou vynikal. Zda to jsou lidé počestní nebo nepočestní, nemohli jsme rozhodnout, přece však jsme podle svého zvyku zachovali obezřetnost. Nemohlo nám být nápadné, že na nás hleděli zvědavě a naše koně si prohlíželi s obdivem. A zrovna tak málo bylo na pováženou, že nečekali na náš pozdrav a sami nás vítali tou

smíšeninou řeči arabské, perské a kurdské, jakou zpravidla člověk slyší v těchto pohraničních krajinách. Nedaleko vody se tyčil zbytek starého zdiva; tam bylo závětří, rozhodně nejlepší místo k táboření. Bylo nám nabídnuto hned a dobrovolně, a velmi rádi jsme použili této laskavosti. NetázaJi se nás ani na jména, ani na naše povolání, ani odkud přicházíme, ba ani na náboženství, což byla řídká událost v krajinách, kde se sunnité a šiité ustavičně potírají. Ani nás v nejmenším neobtěžovali. Slovem, neměli jsme příčinu, proč bychom se znepokojovali přítomností těchto mužů. Ani když jsme své koně odsedlali, neobtěžovali naše zvířata ani o nich neprojevovali úsudek lomozným způsobem, který hraničí s dotěrností. Byly jim ovšem nápadné naše zbraně, zejména mé; to jsme pozorovali, nedovolili si však ptát se na ně, dotýkat se jich nebo zkoumat je. Byli jsme pro ně vznešenými cizinci, jimž je třeba vyjít vstříc. Takovým dojmem na nás působili. Jenom jednou opustili uctivou vzdálenost; když totiž Halef začal sbírat dříví, aby roznítil oheň. Ochotně mu při tom pomáhali; pak se opět usadili jako předtím. Přesto jsem si umínil, že budu bdít, aby Halef mohl spát. Klid nutně potřeboval. Sáhl jsem po našich datlích a jedl jsem. Halef ujišťoval, že nemá hlad ani

chuť k jídlu. To se mi nelíbilo. Pak jsem opětovně zpozoroval, že se zachvěl. “Mrazí tě zas?” tázal jsem se. “Ano,” přisvědčil. “Ale je to mrazení bez zimy. Rád bych vypil něco velmi horkého. Co říkáš, abych tyto lidi požádal o trochu kávy?” Kočovníci měli totiž u svého ohně přistavenou plechovku, v níž vařili kávu. Vůně toho nápoje dráždila i mne. Šel jsem tedy k nim a projevil jsem svou prosbu. Bylo zřejmé, že nám chtějí s radostí prokázat tuto laskavost. Ten, který byl jejich náčelníkem, řekl: “Pane, skláníte se k nám ve své dobrotě. Jsme jen chudí lidé a tato káva je uvařená pro chudé lidi. Vám přísluší jiná, lepší. Počkejte chvilku, uvaříme ji.” Byli bychom přijali vděčně i tu, kterou měli; ale když lze dostat lepší, byl by člověk nemoudrý, aby nepřijal. Ostatně v těchto krajinách přidávají ke kávě koření, které k ní nepatří. Káva, kterou si ustrojili, voněla značně po kardamonu, a to nebylo po chuti mně ani Halefovi. Dovolil jsem si říci jim to. Muž odvětil ochotné a rychle, takže by to za jiných okolností bylo nápadné: “Nebudeme kořenit vaši kávu, pane. Ale naše zrnka mají poněkud hořkou příchuť, která vám bez koření bude tím nápadnější. Stála asi u obchodníka těsně vedle nějakých hořkých věcí. Nám to nevadí, ale pro vás to asi bude nezvyklé.” Uskladnění v krámech Orientu bývá tak nedokonalé, že není divu, nasákne-li některá věc vůní nebo chutí jiného zboží. Že bude káva poněkud hořká, v tom nebyl důvod k podezření; ale horlivost, s jakou mi to řekl, mi měla být nápadná. Jak jsme se později dověděli, tito lidé nás pozorovali z protější výšiny dříve, než jsme je zpozorovali my, a z určitých důvodů se při našem příchodu tvářili tak, jako by o nás neměli tušení. K umluvenému záměru měla sloužit káva, již by nám byli nabídli, kdybych je byl sám o ni nepožádal. Halefovo mrazení se vzmáhalo. Třásl se a velký pohár vřelé kávy, jakmile jsme ji dostali, vypil najednou. Pak hned si jej dal zase naplnit. Já vypil svůj podíl volněji. Káva byla silná, velice silná. Domníval jsem se, že příčina té přehnané úsluhy spočívá v tom, že nás považují za vznešené osoby. Byla ovšem dost hořká, ale není možné být labužníkem v dalekých a osamělých horách mezi Khusistanem a Luristanem, a tak jsem vypil ponenáhlu zrovna tolik jako hadži - tři plné, velké poháry. Učinil jsem tak v úmyslu, abych se ubránil dřímotě. Zpravidla jsme se střídali na stráži; dnes však jsem si umínil, že nebudu Halefa budit. Naši koně se pásli v blízkosti. Byli zvyklí nevzdalovat se od nás a k jejich zvláštnostem náleželo i to, že se družili k jiným koním pouze z donucení. Měli své “tajnosti”. Co to znamená, vysvětlil jsem již na jiných místech několikrát. Můj Asii ben Rih byl zvyklý, že jsem mu každý večer, než jsem ulehl, pomalu a zřetelně říkal do ucha súru “Abu Laheb”. Každému na světě by byl odepřel poslušnost, kdo by to nevěděl a súru zanedbal. Učinil jsem tak i dnes, zahalil se do své pokrývky a ulehl vedle Halefa.

Nejprve jsem zpozoroval, že mě silná káva nejen povzbudila, ale i rozčílila. Myšlenky získaly rychlejší spád. Představa stíhala představu; žádnou myšlenku jsem nemohl domyslet. Přitom se však vnitřní neklid obešel bez vnějšího. Ani jsem se nehnul. Pociťoval jsem, že se vůbec nemohu pohnout, ale pevně a jasně jsem si to neuvědomil. I mimo rychlost nápadů jsem si zřetelně uvědomoval, jak myšlenky míjejí podle mne i ve mně. Ponenáhlu ztrácely na určitosti; zakalily se; později jsem nemohl žádnou rozeznat a nakonec se ztratily mému vědomí docela; ale i já jsem sám sobě úplně a nadobro zmizel. Bylo mi, jako bych byl několikrát napůl procitl, ale opět jsem usnul. To se opakovalo, až ve mně cosi neznámého promluvilo, že jsem ponořený v hlubokém, nepřirozeném spánku, nad nímž rozhodně musím zvítězit. To

“něco” bylo mé “já”; přišel jsem zase k sobě. Zápolil jsem se vzpouzejícími se očními víčky a s olověnou tíhou v těle, která mé chtěla poutat pevně a bez hnutí k zemi. Do toho se vznášel temný pocit, jako bych slyšel rachocení hromu. Hukot větru a deště se mi dral zdaleka do uší, a připadalo mi, že ležím v studeném mokru, které mi proniká celým tělem a také mi na štěstí poskytuje možnost se pohnout. Mocně jsem napjal veškerou vůli, a hle - podařilo se mi vzpřímit horní část těla a otevřít oči. Co jsem spatřil! Obloha zmizela. Burácela strašná bouře. Blesk stíhal blesk. Rachocení hromu bylo bez konce. Ráz na ráz zahřmělo. Lilo jako z konve. Voda naplnila už téměř celou skalní kotlinu, která měla dno vodou jen pokryté. Přede mnou seděl Halef, opřený zády o zdivo. Oči měl zavřené. Nehýbal se. Měl na sobě pouze spodky, vestu, košili a boty. Voda crčela z toho úplně promočeného oblečení. To mé přimělo, abych se podíval na sebe. Zrovna jako Halef, měl jsem jen spodky, vestu, košili a boty, dál nic, všecko ostatní zmizelo. Kolem nás ani človíčka! Kočovníci odtáhli, a s nimi zmizeli naše koně, naše zbraně a vše ostatní, co jsme měli s sebou. Sáhl jsem do

kapsy a přesvědčil se, že je nadobro prázdná. Vyplenili nás, a k tomu jsme museli být ještě rádi, že nám aspoň něco nechali na těle. Nemohu říci, že mě ten objev polekal. I kdybych byl snad lekavý, stav mého omámení, z něhož jsem se dosud neprobral, nepřipouštěl ani tak energické hnutí, jakým je leknutí. Mnul jsem si čelo a podařilo se mi vymnout z něho své myšlenky. První mi hlásila, že jsme s kávou pili opium nebo něco podobného. Persie náleží k hlavním dodavatelům opiových výrobků a každý si je může velmi snadno opatřit. A druhá mi pravila, že nejvíce potřebujeme klidné uvažování. “Halefe!” zvolal jsem na svého druha mezi dvojím zahřměním. Neodpovídal. Zavolal jsem podruhé, uchopil jsem ho za rameno a zatřásl jím. Účinek byl velmi podivný: “Litát!” zvolal téměř hlasitě. Pak, aniž otevřel oči, vsunul zkřivený ukazováček do úst, zahvízdl pronikavě a řekl ten povel znovu. Bylo to znamení pro koně, aby cizince neposlouchali, ale aby ho svrhli.

K čemu teď ta znamení? Zalomcoval jsem jím znovu a silněji, až otevřel oči. Hleděl na mne jako na zjevení. “Halefe, víš, kdo jsem?” tázal jsem se ho. Vědomí mu zazářilo ve zraku, když odvětil: “Můj sídi jsi. Kdo jiný.” “Jak se máš? Jak je ti?” “Teplo! Teplo!” usmál se. Teplo? Mne, zdravého, pronikla ledová zima, a on, jehož stav vzbuzoval mé obavy, říká, že je mu teplo, velmi teplo! Tušil-li jsem správně a vyvíjela-li se v něm nemoc, mohlo mu toto promoknutí být velice nebezpečné. A přitom mu bylo teplo! Ukázala se tu snad zimnice tentokrát jako dobrodějka, která mu zachránila život? “Víš, kde jsme a co se s námi stalo?” ptal jsem se ho dále. Zavřel oči, aby přemýšlel, a hned neodpovídal. Pak oči otevřel, náhle vyskočil a zvolal: “Sídi, vím, že jsi stále proti karabáči; zde však dostane bič hlavní slovo! Bylo jich dvanáct. Jakmile je dostihneme, dostane každý z nich sto šlehů; to je celkem dvanáct set ran. Jaká to bude pro mne slast!” Stál pyšně a zpříma, jako by mu nic nescházelo, docela nic. Obraný do košile, úplně bez prostředků, mluvil, jako by byl pánem situace. Řekl jsem: “Mluv rozumné, milý Halefe! Pohleď na sebe a na mne! Jsme žebráci; jsme docela bezmocní!” “Žebráci? Bezmocní? Co tě napadá! Kdybys nebyl můj sídi, řekl bych ti, že se máš stydět za takovou malomyslnost. Neznáš už mne ani sebe? Zapomněl jsi, co jsme všecko zkusili a čeho jsme dobyli? Žebráci! Tys nejmoudřejší muž Západu a já nejzchytralejší Halef celého Východu! Zrovna vítané nám musí být, že jsme nadobro oloupení a ponechaní zdánlivě bez pomoci. Neboť to nám poskytuje příležitost ukázat, co dovedeme! Ponech mi tu starost! Uvážím vše. Nespal jsem stále, také jsem procitl, ale hnout jsem se nemohl. Viděl jsem a také slyšel. Co? O tom budu přemýšlet!” Usedl zas, ačkoli to místo bylo mokré jako každé jiné. Hlavu v dlaních, hleděl do země. Při tom hovořil; dělal mezi jednotlivými slovy nebo větami delší a kratší přestávky: “Byl jsem převalován na tu i onu stranu, ale neprocitl jsem. - Cítil jsem cizí ruce ve svých kapsách, ale nemohl jsem se bránit. - - - Spatřili nás už na tom horském hřbetu, kde jsme se na chvilku zastavili. - Uradili se, že nás nepřepadnou a nezabijí, nýbrž že nás odzbrojí pomocí e/júnu115. - - Pak nastal den. Uslyšel jsem dusot koní a vzpomněl jsem si na naše hřebce. To mi propůjčilo sílu, že jsem otevřel oči. Spatřil jsem, že se zloději chystají odjet. Zlost nad tím mě hned uzdravila, bohužel jen na okamžik. Zvolal jsem dvakráte 115Opium.

tajné slovo a zahvízdl jsem. Hřebci hned poslechli. Vyhodili a oba chlapi sletěli velkým obloukem na zem. Jeden z nich vstal, druhý nemohl - - museli ho zvednout. Dejž Alláh, aby měl nohu zlomenou, avšak ne nadlouho, neboť jsem je

spatřil ujíždět tudy nahoru; na té straně zmizeli. Svítilo jasné ranní slunce. Pak se mě zmocnil nejhlubší spánek, z něhož mé probudilo hřmění. Usedl jsem a opřel se o zeď. Neměl jsem sílu, abych více podnikl. - - Zdálo se mi všelicos, až jsi mě probudil. To, sídi, mohu ti říci, nic víc!” Čím se to stalo, že nespal tak tvrdě jako já? Oslabila snad nemoc účinek opia? Dost možná. Vtom švihl tak mohutný blesk, že okolí bylo jako v jediném plameni; následovalo ohlušující hřmění, a pak déšť náhle nadobro ustal. Bouře minula; mračna rychle zmizela a slunce nás hřálo a sušilo. Podle něho jsme usoudili, že je k třetí hodině odpoledne. Hodinky jsme ovšem neměli. Se sluncem jako by nám byla navrácena všechna životní síla. Halef ujišťoval, že je úplně zdravý, že je mu dobře a že nepociťuje nejmenší nevolnost. Ale mýlil se, jak se později ukázalo. Mě bolela hlava a postrádal jsem jak tělesnou, tak duševní pružnost. To mi však nemohlo překážet, abych nepodnikl, co je třeba. Přemýšlet nebylo o čem. Nezbývalo nárn, než se vydat za zloději. Déšť sice zmařil jejich stopy, ale přece jsme věděli, kterým směrem odjeli. Bylo téměř směšné, že jsme hodlali pronásledovat dobře ozbrojené jezdce beze zbraní a pěšky, abychom jim vzali lup; ale dlouho přece nemohli v jednom tahu ujíždět. Zajisté měli místo, kde zůstávali, a ten domov nemohl být za pomezím těchto hor. Museli jsme spoléhat na svůj ostrovtip a důvěřovat

svému dávnému štěstí. Největší nesnáz působil nedostatek potravin. Ale hlady jsme nemuseli umřít, poněvadž ve vzdálenosti jednoho dne byla obydlená krajina na hořejším Quuranu, kde jsme mohli obdržet, co bychom potřebovali. Ostatně jsem měl na prsou peněženku s finanční hotovostí, která nás pojišťovala proti každému nedostatku. Naštěstí ji lupiči nenašli. Ani v nejmenším jsem se neznepokojoval, abych snad zpočátku pochyboval o našem úspěchu.

Zůstane-li Halef čilý, dobrý výsledek byl skoro zajištěn. Tvrdil, že je připraven na cestu. Ponechávali jsme usušení svých velmi nedostatečných obleků slunci a opustili jsme vodní kotlinu. Vystupovali jsme do hor, kudy zmizeli kočovníci. Bylo to jakési horské sedlo, přes které přešli na druhou stranu. Nějaká cesta tu ovšem nebyla. Každý se mohl dát libovolnou cestou; rozumí se, že při tom každý vyhledával nejpohodlnější dráhu k vystupování i sestupování. Připouštěla-li krajina několik takových drah a nenašli jsme stopu, naskýtala se nám těžká úloha stanovit, kam se prchající obrátili. Naproti nám se zvedaly lysé výšiny, za nimi na východě vystupovaly hory zalesněné nebo aspoň porostlé křovinami. Mohli jsme předpokládat, že tam prchající zamířili. Zrovna před námi se svažoval široký a mírně se snižující skalní svah, na jehož úpatí ústila tři údolí, směřující k východu. Které z nich bylo to pravé? Nevěděli jsme.

Věčná škoda, že déšť zničil každou stopu! Při sestupu jsme bedlivě pátrali po nějakých známkách, ačkoli jsme neměli mnoho naděje na dobrý výsledek. Ale štěstí, o němž jsem se zmínil, nám bylo příznivé. Prostřední z těch údolí bylo nejširší, a jak se zdálo, nejpohodlnější. Proto jsme vešli kus cesty do něho. Tu jsme spatřili ležet větev asi dva prsty silnou. Byla zajisté uříznutá teprve dnes ráno a náležela ke stejnému druhu křovin, jaké byly u vody v kotlině. Jeden její konec byl roztřepený a mezi třískami vězely dvě dlouhé, černé žíně. Ležela docela blízko u skalního balvanu, který strměl příkře do výšky. Z části byla úplně suchá, poněvadž déšť byl hnán větrem od jihu. Ve výši asi mužské postavy se na kamení zračilo vlhké a červené místo, a dole na zemi bylo znát skvrnu vyteklé krve, velikou jako několik dlaní,

kterou déšť nezasáhl a také nespláchl. “Není to důkaz, že zde byli naši darebáci?” tázal se Halef. “Ano, a to nepochybný,” odvětil jsem. “Nevím, o kterého z našich koní jde; ale jednoho z nich zatlačili ke skále, aby ho přinutili přijmout jezdce. Zdráhal se a proto byl touto větví trestán. Roztřepili ji na tom ušlechtilém zvířeti a při tom zůstaly na ní žíně z ocasu. Ale hřebec jim trýznění oplatil a uhodil svého trýznitele nejspíše do prsou, takže nastalo chrlení krve z plic. Jeli tímto údolím, a teď víme, jakým směrem se za nimi dát.” “Cože?” zvolal Halef hněvivě. “Že trýznili našeho Barkha a našeho Assila ben Riha? A tímto obuškem? To je nutno stokrát pomstít. První přikázání nám ukládá, abychom milovali Alláha, druhé, abychom milovali bližní, a třetí, abychom milovali zvířata a vůbec každého tvora, jehož nám Alláh propůjčil, aby nám sloužil. Kdo proti těmto třem přikázáním hřeší, nezaslouží milosti. Říkáváš, sídi, že bití je zakázáno, ale proč by byl člověk vynalezl bič a k čemu by byl zejména můj karabáč, který ovšem teď zrovna nemám!

Doufám však, že se ho velmi brzy zase chopím, abych oplatil rány, jimiž byla znesvěcena ušlechtilá kůže našich koní, i s úroky, ano i s úroky z úroků! Kdo trýzní koně, v jehož žilách proudí čistá krev a ušlechtilá vůle, ten je ničema, darebák, bídný chlap, zasluhující největšího opovržení. A kdo dokonce koně ukradne a pak klackem trýzní zvíře, které ani není jeho majetkem, ten - - ten - - věru, nenalézám slov, abych projevil, jak nesmírně hluboká je propast ničemnosti, kterou způsobil ten, kdo se dopustil takového skutku!” To byl také pravý výraz smýšlení i vyjadřování mého malého hádžiho. Stál přede mnou, pěsti zaťaty. Oči metaly blesky a v jeho obličeji se zračil výraz největšího hněvu. Čistokrevné koně trýznit holí, to mu bylo nad všecko pomyšlení. Vytrhl mi větev z ruky a pokračoval: “Dej mi ji! Zdaleka už spatřuji hřbet, na němž tento nástroj ničemnosti docela roztřepím!” “Upokoj se, Halefe!” chlácholil jsem ho. “Pohled! na tuto krev! Čin byl už pomstěn, a to mnohem krutěji, než bys to mohl udělat ty.” “Myslíš? Hm! Ano! Viník došel odměny. Ale bylo jich ještě jedenáct, kteří se dopouštěli trýznění. Domníváš se snad, že jim prokáži milost?”

Ta otázka byla míněná tak vážně, že jsem se musel usmát. “Proč se směješ?” tázal se. “Snad nehodláš můj hněv

stupňovat? Měl bych se ještě hněvat i na tebe?” “Ne, to si nepřeji, milý Halefe! Ale podívej se na sebe a věnuj také jediný pohled mně! Jak tu stojíme! Jak vypadáme? Včem leží náš majetek a naše moc? A ty se zmiňuješ o prokazování milosti?” “Proč ne?” tázal se s údivem. “Což zde zůstaneme tak, jak jsme? Zda jsme právě neobjevili stopy těch, které hledáme? Což jim neodejmeme zase vše, co nám ukradli? A nebudou-li nám pak cele dáni na milost a nemilost? O, sídi, od tebe jsem se naučil důvěřovat sobě i tobě, a hle, nyní sám ztrácíš víru! Co si mám o tobě myslet? Ani kdyby ze

všemožných ostatních důvodů bylo nemožné odplatit těmto darebákům po zásluze, už jediný ten zločin, že trýznili koně, je tak ohromný, že sám kismet bude nucen, aby nám ty chlapy vydal! Tedy nepochybuj! Vím, co se stane. Dej pozor, co nyní učiním!” Odhodil větev daleko od sebe a dodal: “Jako že jsem tento zločinný nástroj daleko od sebe zahodil, tak daleko budou ode mne všechna dobrota a milost, až mne ti lotři budou prosit o smilování! Buď tak dobrý a nepřicházej pak se svou známou “láskou k bližnímu”, kterou jsi již přeškrtl tak mnohý nezaplacený účet! Chci a musím se pomstít, a to tak, jak jsem se dosud nikdy nepomstil. Teď pojdi Musíme odtud! Nesmíme ztratit čas, abychom mohli soudit všecky, kdo nás oloupili, obelhali, oklamali a urazili!” Šli jsme údolím, do něhož jsme už vkročili. V mém obličeji se asi objevilo něco, co se Halefovi nelíbilo, neboť když jsme tak kráčeli vedle sebe, pátravé na mne pohleděl a řekl: “Usmíváš se a přece to není usmívání? Usmíváš se sice, ale jen uvnitř. Že?” “Ano,” přisvědčil jsem. “Tedy mi řekni: Co jsi na mně našel žertovného?” “Tvou nemilost.” “To není nic směšného. Mám přece zato, že mě znáš, sídi!” “Znám tě.” “Co dál? Co chceš říct?” “Tvůj hněv chce někdy pohltit celý svět. Ale pak tajně a potichu se připlíží tvé dobré srdce, aby odpouštělo a opět jej celý objímalo!” “Tak! Ty mě považuješ za tak silného a za tak slabého?” “Ano, ale ne tak, jak sám míníš, nýbrž naopak: za slabého v hněvu a za silného v dobrotě.” “Slyš, sídi, nechci se s tebou přít. Nikdy se s tebou nehádám, poněvadž bych ti musel dokazovat, že ti nikdy a nikde nemohu dát za pravdu. A této mrzutosti chci tě ušetřit, neboť jsem tvým upřímným přítelem a miluji tě. Ale tentokrát ti musím říci, že se ve mně mýlíš. Mé srdce ani nenapadne, aby se připlížilo a můj hněv za mými zády obrátilo v lásku. Nemyslíš tak důkladně a

nepociťuješ tak hluboce jako já! Prve jsem úmyslně řekl: oloupili nás, obelhali, oklamali i urazili. Tu urážku nemůžeš ty ani v nejhlubší hlubokosti svého hněvu pocítit tak jako já, neboť jsi západozemec z Frankistanu, kde se považuje za zdvořilost odkrývat posvátnost hlavy. Když se zdravíte, zbavujete hlavu toho, co je na ní nejdůležitější, totiž pokrývky. Já však jsem šejkem z Džesiré, kde se považuje za hanbu odkrývat ctihodnou důstojnost temene. Kdo mne nutí, abych chodil s nepokrytou hlavou, ten se proti mně provinil hůře, než kdyby mi dal sto políčků anebo vysázel tisíc ran holí.

Dopustil se na mně zločinu, pro nějž není odpuštění. Nuže, pohleď na mne! Co vidíš? Nebo lépe, co nevidíš?” “To nejdůležitější, co má mít tvá hlava,” odpověděl jsem. “Počkej! Ať se mi snad zase nevysmíváš! Ti chlapi mě oloupili o fez i o turban, jímž se okrašluje nejhořejší a nejvyšší část východních zemí. Jsem nejvyšším bodem slavného národa Haddedihnů, velikého kmene Šammarů. A tento bod je nepřikrytý, vydán na pospas vzduchu, slunci, dešti i každému povětří! Chápeš to? Můžeš to pociťovat se mnou? Dávám si práci, abych ti to co možná zřetelně vyložil. Chápeš velikost hanby, kterou jsem utrpěl? či je třeba, abych tvé pojmové schopnosti podporoval vysvětlujícím příkladem?” “Pověz mi takový příklad!” vybídl jsem ho, neboť, jak jsem ho znal, mohl jsem při jeho nadsázkách očekávat něco zvláštního. “Tedy poslyš! Vy ze zdvořilosti obnažujete hlavu, chceme-li však my být zdvořilí, vyzouváme se z trepek. Kolik lidí je ve vaší západní zemi?” “Mnoho, mnoho miliónů.” “A je mezi nimi i jen jediný šejk Haddedihnů?” “Ne, pokud vím - žádný!” “Z toho poznáváš, jak vzácná i důležitá jsem osoba! Nuže, slyš mé přirovnání: že mi byl ukraden fez i turbanový šál, je mnohem větší zločin, než kdyby všem tvým západozemským miliónům naráz zmizely všechny boty. To přece uznáváš?” “Hrn!” “Nechci slyšet tvé “hm!”, poněvadž mě ponechává v pochybnostech o tvé soudnosti. Doufám, že jsem ti dobře objasnil, proč nemohu pomstu za tuto urážku svěřit rukám svého dobrého srdce - - poslyš, sídi, proč se směješ?” “Obdivuji se rukám tvého srdce, milý Halefe!” “Tak! Ah - - hm - - ruce! Chceš mou krásnou a plynně běžící řeč obtížit chybami, abych nemohl dál? Ó, sídi, nerozmnožuj můj hněv, neboť je už tak dost veliký, a kdyby měl stihnout tebe, zničil by tě nadobro. Chci tě však ušetřit a proto raději mlčím!” Odstoupil o několik kroků, aby mi ukázal, že se na mne hněvá. Tak se choval vždy, kdykoli jsem uznal za nutné, poněkud ho ochladit; ale jeho rozhořčení netrvalo nikdy dlouho. Nemohl snést, aby mezi námi panovalo rozladění. Neurazili jsme dosud valný

kus cesty, když se naskytla příčina, abychom se opět zastavili. Údolí zde vystupovalo téměř přímým směrem do výše a dovolovalo značný výhled do dálky, do části údolí před námi. Tam jsme spatřili tlupu jezdců, kteří jeli proti nám. Když nás spatřili, stanuli, aby nás pozorovali. “Pohleď, sídi, spása přichází!” zvolal Halef a rychle zapomněl na svůj hněv.

“Vidíš je?” “Spása?” otázal jsem se. “Počkej!” “Není třeba vyčkávat. Nemohou nám nic vzít, poněvadž už nic nemáme. A kdo nám nemůže udělat nic zlého, musí nám prokázat dobré. Je jich osm, ale mají jedenáct koní. Co udělat, abychom obdrželi dva koně?” “Tedy?” “Na úvěr! Až uslyší, kdo jsme, budou ochotní vypomoci nám dvěma koňmi.” “Zkusíme to! Pojď.” Kráčeli jsme dál. Když to jezdci spatřili, pobídli také své koně. Po dvou minutách zarazili, a my stáli před nimi. Byli to muži černovlasí, tmavé pleti, tváří připomínající Kurdistan. Při podobném setkání směřuje první pohled na jezdce, druhý na koně. Zpozorovali jsme hned, že se tito cizinci chovají k nám dost přátelsky. Jejich koně byli prostřední jakosti. S tím souhlasil i jejich oblek a zbraně. Dva z prázdných koní byli osedláni k jízdě. Na nákladním sedle třetího jsme spatřili převázaný balík, obalený starou, špatnou pokrývkou. Náčelník, silný muž s plnovousem, nečekal, až ho pozdravíme, ale položil pravici na srdce a řekl zdvořile: “Ni vrlo’l ker!” Byl to obvyklý kurdský pozdrav, “dobrý den”. Nevyznívala z něho přemrštěná zdvořilost a zněl zrovna tak upřímně jako nestrojeně. To se nám líbilo. Uvážil-li jsem, v jakém stavu před těmi lidmi stojíme, jistě zasluhovalo uznání, že nás jejich velitel pozdravil dříve, než my jej.

Poděkovali jsme mu zdvořile; pak se nám představil, aniž jsme ho o to žádali. “Jsem Nafar ben šuri, šejk Dinarunů. Jsme na honbě. Náš tábor je hodinu cesty odtud na východ.” Bylo patrné, že nyní očekával naši odpověď. Ponechal jsem ji Haléřoví. Představil nás svým obvykle obšírným způsobem, jehož se nevzdal ani v nynějších okolnostech, nám tak nepříznivých. Co scházelo našemu osobnímu zevnějšku, to rozhodně musel nahradit zvučnými slovy. “Jsem hadži Halef Omar ben hadži Abul Abbas ibn hadži Davúd al Gossarah, šejk Haddedihnů, velikého kmene Šammarů. Doufám, že je ti mé jméno dostatečně známo!” Zajisté bylo, neboť jakmile je náčelník uslyšel, přešel jakýsi zásvit jeho obličejem. Pak odpověděl: “Slyšel jsem o tobě. Někteří z mých lidí se nedávno vrátili z Basry. Spatřili tě tam a vypravovali mi o tobě.” To byla voda na Halefův mlýn. Vypjal svou malou postavu co možná do výšky a mluvil pyšně i sebevědomě: “O mých činech také? Na Sahaře? V Egyptě? V Arábii? V Kurdistanu?”

“Všecko nevím, ale mnoho,” usmál se Nafar ben Šuri. “Dopřeje-li mi toho Alláh, uslyším ostatní z tvých úst.” “Dopřeje, jak doufám! Ale pohleď i na mého průvodce a přítele! Jeho jméno je ještě mnohem, mnohem delší než mé; ale on nemá rád, aby se přednášelo od začátku až do konce. Proto ho jmenuji zatím jen Kára ben Nemsi z Frankistanu. Co jsem kde zažil, toho téměř všeho byl i on účastníkem. Podám ti jen souhrn našich nejdůležitějších činů, neboť kdybych ti je měl všecky vypočítávat, musel bych–” Odmlčel se uprostřed řeči, neboť jsem zvedl ruku, aby ustal. Právě tak zvané “hrdinské činy” podléhaly Haléřově vyšňoření nejpestřejší květomluvou. Jeho přemrštěný způsob vyjadřování nemohl sice být nápadný orientálním posluchačům, poněvadž ani jiný neznali; ale já jsem to neměl rád a kdykoli to bylo možné, hleděl jsem Halefa mírnit. Tak i teď. Poslechl sice, ale ne bez lítostivé poznámky: “Sídi, nedávej mi pokyn zrovna tenkrát, když mluvím! Víš přece, že mě to vyrušuje! Pokyneš-li mi, když mlčím, mám více kdy dbát na tvůj pokyn a mnohem spíše vyhovím. To přece nahlédneš!” Pak se obrátil opět k vůdci a pokračoval: “Poslední a největší náš čin se odehrává právě teď, kdy se s vámi setkáváme. Hodláme pronásledovat, zmocnit se, soudit a potrestat dvanáct darebáků, kteří nás okradli.” Na Nafarově obličeji se zjevil výraz, který se nedal jasně definovat, který však byl snadno pochopitelný, když se otázal: “Že jste byli okradeni?” “Ano. To přece vidíš!” “Jste bez koní?” “Ovšem. Či u nás nějaké vidíš?1’ “Zloději byli na koních?” “Ano.” “A přece je hodláte stíhat?” “Zajisté. Ani ve snách nás nenapadne, abychom je nechali utéci.” “A domníváte se, že je dohoníte?” “Zajisté!” “Pěšky? Tak, jak jste?” “Aleně!” “A jak tedy?” “Rozumí se, že na vašich koních!” “Maiallah! Myslíš, že vám budeme nápomocní?” “Bylo by nám velice milé, kdybyste to udělali, ale nutně to není třeba. Potřebujeme dva koně, dvě pušky, dva nože, dva fezy, dva haiky, prach a olovo.

Koupíme to od vás.” “Vyjadřuješ se velice stručně a určitě. Můžete to vše zaplatit? “

“Hned ovšem ne; jsem však hadži Halef Omar, šejk Haddedihnů, a když se ti slovem zaručím, že dokonce dvojnásobně zaplatím, táži se tě: kdo se odváží tvrdit, že slovu nedostojím?” “Nikdo. Věřím ti. Ale já jsem vás dosud nikdy nespatřil a nemám důkaz, že jste opravdu muži, jejichž jména jsi pronesl. Mám tedy uzavřít obchod zcela neobvyklý. Dovol nám, ó, šejku Haddedihnů, abychom sesedli a vyslechli od tebe, kdo a jak vás okradl!” Jednal rozumně a ochotně. Nemohli jsme mu pokládat za zlé, že se chtěl rozmluvou o věci přesvědčit. Dinaruni seskočili z koní, usedli na zem a utvořili polokruh. Zaujali jsme místo proti nim a Halef začal vypravovat. Při tom se co nejvíce snažil, aby naši neopatrnost omluvil a zločin na nás spáchaný vylíčil co nejtemněji. Když ukončil, vůdce se ho otázal: “Tedy nevíte, kdo byli ti lidé?” “Nevíme,” odvětil Halef. “Ani kde zůstávají?” “Ne!” Tu se objevil široký a veselý úsměv na Nafarově temném a zarostlém obličeji; pak řekl: “Máte štěstí, že jste se setkali s námi! Co nevíte, můžete zvědět od nás!” “Tak?” tázal se Halef rychle. “Víte snad něco o těch darebácích?” “Ano,” přisvědčil vůdce. “Potkali jsme je!” ;,Vy jste je potkali?” zvolal Halef a vyskočil. “Hamdulillah! To je zrovna jako bychom je už měli! Kdy a kde jste je potkali?” “Asi o polednách, na severovýchod odtud. Vím o tom místě zcela dobře. A poněvadž jsi hadži Halef a tento zde Kára ben Nemsi, rád vám nabízím pomoc celého našeho tábora. Ano, souhlasí; dvanáct osob, ale dva z nich byli buď nemocní nebo poranění -” “Jeden byl shozen z koně a druhý uhozen!” přerušil ho Halef. “Vaši vraníci byli vedeni za uzdu.

Neseděl na nich nikdo, a teprve teď mi napadá, že jezdci byli nějak rozčilení.” “Mluvil jsi s nimi?” “Ne. Podle všeho si to nepřáli a jeli mimo nás a jen krátce pozdravili. Později jsme spatřili jakýsi balík na zemi. Je možné, že jej ztratili, netvrdíme však, že jistě, neboť jsme nedávali pozor na jejich stopy. Ale když jsme se tu setkali s vámi a dozvěděli se, co se vám přihodilo, tuším, že věci v něm uložené náležejí vám. Balík jsme rozbalili a víme, co je v něm. Zdá se, že tam jsou součástky oděvu, které postrádáte.” Pokynul jednomu ze svých lidí, který odvázal balík z nákladního sedla, přinesl jej, rozbalil a’ pak před námi rozložil jeho obsah. Bylo to tak, jak pověděl. Pro nás vítané a příjemné překvapení. Byly tu naše pokrývky, haiky, fezy, turbanové šátky, blůzy i drobnější, méně důležité předměty, které náležely k našemu oblečení. Nescházelo nic; zdálo se téměř, jako by bylo se zvláštní

pozorností předem pečováno o to, aby zrovna tyto části byly od ostatní loupeže odděleny a šťastná okolnost aby nám

je vrátila. Později jsme ovšem poznali, že nám to mělo být nápadné; zatím však vítaný nález nevzbudil ani nejmenší naše podezření, poněvadž kapsy byly prázdné a neměli jsme příčinu, abychom soudili na nějaký úmysl. Balík byl špatné uvázán. Proto jej při jízdě ztratili a ztrátu hned nezpozorovali. Ovšem naskýtá se otázka, proč se hned neobrátili, aby jej hledali, když poznali, že jej ztratili. Ale i to bylo pochopitelné. Kdo se dopustí loupeže, snaží se, aby se co možná rychle vzdálil; a hodnota těchto obleků nebyla tak velká, aby se k vůli nim zameškalo několik hodin. K tomu se ještě setkali s Dinaruny. Jakmile zpozorovali ztrátu, zloději museli předpokládat, že Dinaruni balík nalezli, a kdyby jej na nich byli žádali, zajisté by se byli nálezci ptali, jsou-li k tomu oprávnění. To by však mohlo snadno vést k nepříjemným pátráním a průtahům - - slovem, ani mně, ani Halefovi nebylo podezřelé, že jsme své věci spatřili tak hezky před sebou. Halef, vznětlivější z nás dvou, když spatřil naše věci, zvolal se zářivou radostí: “Mašallah! Co tu vidí mé oči! Tu před námi

spočívá všechna uctivost našich hlav a všechna ozdoba našich údů. Nepostrádám ani jediný kus, ale všechno je tu, všecinko! Sídi, vyzývám tě, abys prohlásil spolu se mnou, že kismet se k nám zachoval počestněji a spravedlivěji než ti ničemníci! Dobrotivý osud nám opět ukázal, že nás staví do přední řady svých oblíbenců. A víš, proč nám vrátil nejdříve ukradené oblečení?” “Proč?” otázal jsem se. “Poněvadž z toho máme poznat, že obdržíme také ještě i to, co nám schází. Co sedíš a nehýbáš se? Následuj mého příkladu; tyto věci jsou naše!” Vyskočil a oblékal se velice horlivě, jako by celá jeho spása spočívala v úplném oblečení jeho těla, sice malého a hubeného, přitom však šlachovitého, pevného a silného. Udělal jsem podle jeho vybídnutí, ale mnohem volněji a rozmyslněji. “Tak!” pochvaloval se, když se oblékl. “Teď jsem opět hadži Halef Omar, ale nic víc. Slavným bojovníkem a šejkem Haddedihnů budu teprve tehdy, až získám zpět koně a své zbraně. Ale pak běda všem, kdo se na nás dopustili zrady a porušení pohostinství! Budu je soudit jako archanděl Midžail, jemuž je vložen meč pomsty do rukou! Nebudu znát dobrotu ani milost! Budu tvrdý jako oblázek na břehu Tigridu a neúprosný jako hněv, který zmítá žaludkem hladového lva. Vrhnu se na ně jako černý pardál, jenž zatíná drápy do šíje velbloudí kobyly, a podržím si je tak, jak drží zuby svou kořist krokodýl! Jejich bolesti budou větší než bolest všech pekel, a když budou úpět jako ovce pod nožem řezníka, s úsměvem budu na to hledět a těšit se, že neunikli dobře zaslouženému trestu!” Jeho slova zněla strašně. Kdo ho neznal, musel uznat, že mluví z plného přesvědčení. Dinaruni potají na sebe pohlíželi. Nafar zachoval vážnost, ale jeho hlas prozrazoval neobvykle přívětivý a soucitný výraz, když řekl:

“Pozoruji, že jsou tyto věci vaše. Nalezli jsme je a odevzdali jsme vám je rádi. Těší mě, že ve vás shledávám proslulé muže. Jsme ochotni přispět vám na pomoc. Zatím vám půjčíme tyto dva koně, ale později můžete dostat lepší, svolíte-li, že budete našimi hosty a že nás doprovodíte do našeho tábora. Také zbraně, nože a prach obdržíte. A uznáte-li za potřebné, jsem hotov přispět vámčástí svého mužstva, abyste mohli zloděje stíhat a vzít si od nich, oč vás oloupili.” Mohli jsme slyšet něco vítanějšího? Zajisté ne! Hodlal jsem mu říci, že vděčně jeho nabídku přijímám, ale Halef mě předešel: “Jak šťastný je kmen, k němuž se počítáš, ó, Nafare ben Šuri! Moudrost plyne z tvých úst a z tvých rtů splývají tóny rozumnosti! Dědové tvých předků a prapředků byli nejmoudřejšími lidmi svého národa, a pravnuci tvých nejpozd-nějších potomků budou slavní ve všech zemích a krajinách zemského okrsku. Přišli jsme zvýšit štěstí tvého dobrého srdce a přijímáme, co nám nabízíš. Vroucí přátelství s tebou uzavřeme a věčné spojenectví. Jsme hotovi doprovodit tě hned k tvému táboru, a slibuji ti - - -” “Počkej!” přerušil jsem ho, neboť by byl ve své radosti slíbil závazky, jimž bychom později snad nemohli dostát. “Co?” tázal se. “Nejsi srozuměný s tím, co jsem řekl, sídi?” “Souhlasím s tím, že přijímáme nabídnutou pomoc, Halefe. Ale do tábora se nemůžeme hned vydat.” “Proč ne?” “Do západu slunce není už daleko. Pak se zloději zastaví. Rád bych pokud možno zjistil, kde budou přenocovat. Podaří-li se nám to, můžeme už ráno mít své koně. Nezbývá nám, než se hned vydat po jejich stopách.” “Pravda!” přisvědčil. “Ano, to je správné!” souhlasil i Nafar. “Abyste poznali, že s vámi smýšlím upřímně, prohlašuji, že vás doprovodím. Přitom však uznáte, že musím vyslat posla do tábora!” “Ano. Je nutné podat zprávu, proč jste se dnes nenavrátili,” řekl jsem. “A ještě víc!” “Co?” “Nejsme tak slavní bojovníci jako vy, kteří beze zbraní a v menšině stíháte nepřítele, který ukázal, že je všeho schopen. Jsem povinen jednat opatrně a proto - - -” “Opatrně?” opáčil rychle Halef. “V menšině? Byli jsme jen dva a v jakém postavení - - a přece jsme se vydali za zloději! Vás je osm, s námi deset, zrovna tolik, kolik je nepřátel, z nichž dva jsou nemocní!” “Nemáte však zbraně!” “Máme!” “Kde?” “Tam - - - u těch darebáků! Ti přece mají naše zbraně a my si je dobudeme!”

Po těch slovech se objevil na obličeji vůdcově podivný úsměv. Přejel si rukou po tmavém vousu a řekl uvážlivě: “Ano, je pravda, co jsem slyšel o hadži Halefu Omarovi, šejku Haddedihnů. Tvé myšlenky jsou bleskurychlé: pak následuje hned hřmění tvých slov, a jako liják nadejde rychlý čin. Víme sice, co se stalo a jak se věc má, ale nevíme, jak se utváří a co ještě může nastat, Stojí-li deset mužů proti deseti jiným mužům, a možno-li snadno sebrat větší moc, nemá se člověk zříkat takové výhody. Mám pravdu nebo ne, pane?” Otázka byla určena mně, a proto jsem odpověděl: “Souhlasím s tebou, není-li ovšem ten přírůstek počtu bojovníků spojený s nevýhodou na jiné straně.” “S jakou škodou?” “Myslím především na vhodnou chvíli, kterou bychom tím mohli propást.” “Neztratíme ani okamžik, neboť vydáme-li se hned po stopě za zloději, odloučí se od nás jen jediný muž, aby dojel do tábora a přivezl více lidí.” “Jak za námi přijdou? Po naší stopě?” “Ne. Neboť kdyby to udělali, museli by se dostavit nejprve sem, a pak by k nám ovšem dorazili pozdě. Nemohli by také vidět naše stopy, poněvadž se zatím setmí.” Několik okamžiků uvažoval a pak pokračoval: “Jezdci dodržovali

směr k Džebel Má; to je “Hora vody”, u níž je pramen. Jsem přesvědčen, že tam budou v noci tábořit. Zavolám třicet nebo čtyřicet bojovníků, kteří by se k nám přidali u té hory na místě, kde je budeme očekávat. Nemyslíš, že to bude správné?” Bylo opravdové štěstí, že jsme potkali tohoto šejka Dinarunů a jeho lidi. Sám bych byl ovšem věc řešil jinak, zde jsem však byl zavázán k díkům, i nesměl jsem připustit, aby snad mezi námi nastala mrzutost. Proto jsem prohlásil: “Tato krajina nám není povědomá; vy ji však znáte dobře; proto jsem přesvědčen, že tvá rada je nejlepší, jakou jsme mohli dostat. Staň se podle ní!” “Děkuji ti, pane! Záhy poznáš, že se nezklame nikdo, kdo mi důvěřuje. Půjdeme s vámi.” Když jednomu ze svých lidí udělil nutné rozkazy a když jezdec odtud uháněl tryskem, vsedli jsme na koně a vydali se směrem, ze kterého Dinárům přišli. “Brrr!” otřásl se Halef, když jsme urazili sotva kilometr cesty. “Mrazí tě

zas?” otázal jsem se ho. “Ano. Ale vězí v tom ještě něco jiného.” “Co?” “Kůň, na kterém sedím. Ó, sídi, jaká rajská slast, mám-li svého Barkha! Ano, jsou to docela dvě, tři, čtyři, pět takových slastí! Ale takový valach jako tenhle! Sídi, jel jsi už někdy na kozlovi?” “Nejel.”

“Já také ne; ale teď pociťuji stejné strasti, které mohu přisoudit kozímu hřbetu. Nevím, je-li tím vinen kůň, nebo je tu i jiná příčina: Dostávám závrať a srdce mi tluče příliš prudce.” “Halefe, tys nemocen!” zvolal jsem s obavou. “Nemocen? Ne! Jak bych mohl být nemocen, jde-li o stíhání a polapení těch lotrů? Přece znáš svého starého, věrného Halefa, sídi!” “Neklam se! Jen si vzpomeň na tu nešťastnou jízdu z Bagdádu, na cestu perské karavany smrti!” “Na tu budu vzpomínat, pokud mi nedojde dech. Cválali jsme vstříc moru, jenž nejprve zachvátil tebe a pak mne.” “Vzpomeň si na to dobře! Porovnej svůj tehdejší stav s nynějším!” “Alláh! Snad nemáš důvod, abys opět myslel na mor? ” “To ne, myslím zatím jen na onemocnění vůbec. Působí mi starosti, že tě chytají závratě.” “Už zas pominuly; ale mám v očích pestré nitky a ty mne překážejí, že nevidím jasně a zřetelně.” “Halefe, přál bych si, abychom už měli své koně a ostatní majetek a abychom byli na tichém a bezpečném místě, kde bychom mohli zůstat!” “Sídi, milý sídi, neobávej se, neměj o mne starost! Vždyť jsem zdráv! Hleď, prve mě mrazilo; ale teď už ne; je mi skoro horko, ano, docela horko. Neměj obavy! Jsem tak silný, jako kdy jindy, a zůstanu tak až do smrti!” Byl bych se dopustil veliké chyby, kdybych mu byl toto dobré mínění vyvracel; neřekl jsem na to nic, a poněvadž se odmlčel i on, jeli jsme tiše vedle sebe. Nafar ben Šuri nás předejel; za ním jsme jeli my a za námi jeho lidé. Bylo podivné, ale dost vysvětlitelné, že se vůdce k nám nepřidružil. Pozorovali jsme, že věnuje veškerou pozornost stopám, po nichž jsme jeli; kdyby byl býval nucen nás bavit, nebyl by mohl sledovat stopu. Ovšem také příslušelo šejkovi, aby jel v čele čety, neboť znal zevrubně krajinu. Snad byl také málomluvný a hovořil jen tenkráte, uznal-li to za nutné. Či nám prokazoval úctu a vážnost tím, že se k nám netlačil a neobtěžoval nás zvědavými otázkami a zbytečným hovorem? Snad se ani necítil dost způsobilý a zkušený, aby zaváděl rozprávku s lidmi, jejichž schopnostem nestačil. Slovem, bylo tu dost důvodů, jež vysvětlovaly jeho odloučení. Jedno ovšem jsme si nepomysleli, že ho totiž zdržuje zlé svědomí, že nechce, abychom se ho vyptávali na poměry, o nichž se zdráhal podat nám zprávy. Byli bychom ho museli považovat za nepočestného, jeho, muže, který byl vlastně naším vysvoboditelem, a toho jsme v našem nynějším postavení nebyli schopni. Ostatně stávalo se občas, že k nám prohodil poznámku o cestě, krajině i o stopách, jež jsme sledovali, a to nám stačilo, nic jiného jsme na něm ani nežádali. Mně zaměstnávala především myšlenka na Halefa. Jeho tváře se mi zdály mnohem vpadlejší než dříve. Chvíli bledl, chvíli červenal. Nebo jsem se to jen domníval? Jeho oči byl teď mdlé a ztrnulé a zanedlouho získaly neobyčejný lesk.

Snad jsem se mohl mýlit, ale ne v tom, že někdy zhluboka a těžce dýchal, a to jsem na něm dosud nikdy nepozoroval. Vyplynula snad jeho otázka o umírání z předtuchy, že po něm vztahuje své kostnaté a chtivé ruce těžká nemoc? Téměř mě polekal, neboť právě mi ta myšlenka zatanula na mysli, obrátil se ke mně a řekl: “Sídi, chci se zeptat ještě jednou: co soudíš o umírání?” “Vždyť jsme o tom už hovořili,” snažil jsem se ho odbýt. “Ne, dosud ne!” “Jak tomu mám rozumět? ” “Tys mi neodpověděl. Byl jsi tak chytrý jako vždy, kdykoli myslíš, že nemusíš odpovědět, poněvadž bych tomu nerozuměl. Pak jsi mi odpověděl tím, že jsi mě ponechal odpovědět sám sobě. Nechtěl jsem však slyšet, co sám myslím, nýbrž co soudíš ty.” “Milý Halefe, neptej se teď po takových věcech, není k tomu chvíle.” “Proč?” “Musím ti to

vysvětlovat? Co může člověk vědět o umírání? A chce-li o tom přece uvažovat, nebo dokonce mluvit, musí tak činit v tiché a klidné chvíli, kdy není vyrušován starostmi. Buď tak laskav, milý Halefe, a netrap se těmi otázkami.” “Buď tak laskav, milý Halefe! Sídi, mluvíš-li se mnou tak, mohl bych nejen o umírání mluvit, nýbrž opravdu umřít - - za tebe - z lásky! Kéž by chtěli všichni lidé tak mluvit!” “Všichni?” “Ano, sídi!” “Dobří i zlí?” “Ano, také zlí; neboť pak by se snad jedni vlivem druhých napravili.” “Myslíš to opravdu?” “Ano.” “Hm!” “Opět hm! Bručíš-li tak, vězí za tím něco, co mi vytýkáš. Prosím tě, nebroukej, ale odpověz zřetelně!” “Vzpomeň si na archanděla Midžaila, jemuž byl dán meč pomsty do ruky! Kdo hodlal provádět tak přísný soud jako on?” “Hm!” “Slyš - kdo teď zabručel? Já nebo ty? Kdo hrozil, že nepovolí ani dobrotě ani milosti?” “Hm!” “Kdo chtěl být jako oblázek a jako hladový lev?” “Hm!” “Kdo jako černý pardál a krokodýl? Kdo chtěl pekelnými strastmi obdařit viníky a z jejich trápení se s úsměvem těšit? Víš, kdo to byl?” “Hm!”

Při každém “hm!” klesala mu hlava hlouběji. Pokračoval jsem: “A nyní by si tentýž muž přál, aby všichni lidé mluvili spolu jen o lásce, i dobří se zlými, poněvadž by se pak ti od nich napravili!” Rychle pohodil hlavou, obrátil ke mně svůj milý obličej a zvolal, na tvářích úsměv: “Promiň, sídi! Ten muž, ten člověk, ten chlap, ten hlupák, je největší osel, jakého je si možno představit. Věříš tomu?” Ne ” “ne. “Tedy se o to s tebou budu přít! Ty totiž neznáš svého Halefa!” “Myslím, že přece!” “Ne, ještě ne! Ani já jsem se neznal, až - až - až jsem jednou náhle rozeznal jednoho Halefa od druhého.” “Od druhého?” “Ano. Považuješ za možné, aby byl člověk složen ze dvou osob?” S údivem jsem na něho pohlédl. “Jaká je to otázka?” řekl jsem. “Ano, dívej se na mne s údivem!” pokračoval. “Odpusť, že jsem ti až dosud svůj veliký a důležitý objev zamlčel! Jsem složen ze dvou bytostí sobě docela podobných a přece nesmírné rozdílných.

Jedna je dobrá a druhá zlá. Obě dohromady jsou hadži Halef Omar; stojí však věčně proti sobě a potýkají se vzájemně; zlý hadži a dobrý Halef. Rozumíš mi? ” “Ano.” Nyní bylo na něm, aby na mne pátravě pohlédl. “Rozumíš mi? Podivná věc! Potýkají se v tobě také dvě rozličné síly, jako ve mně?” “Ano, jako patrně u každého. Ale milióny lidí nevěnují tomuto vnitřnímu zápasu pozornost a proto umírají jako poražení.” “Já však chci zvítězit, proto bojuji! Nikdo to nepozoruje, ba ani tys o tom neměl tušení. Jeden je, .který mě oživuje, a ten jako by z Alláhova nebe přicházel, je laskavý, dobrý, ušlechtilý, obětavý, trpělivý. To je tvůj Haléř, kterého miluješ. A jeden je ve mně, který nepochází z nebe, neboť je pyšný, svéhlavý, neopatrný, přehání, chlubí se, je zlostný, nesmiřitelný, pomstychtivý. To je hadži, jenž se ti nelíbí a na něhož poukazuješ, kdykoli se ozve tvé “hm!” Snad se budeš ptát, proč toho druhého nazývám Halefem, a zlého hadžim; ale řeknu-li ti, že Halef je jméno muže a hadži je hodnost člověka, porozumíš mi.” Po poslednícch slovech se na chvilku odmlčel. Pak pokračoval: “Když jsi mě kdysi na Sahaře poznal, byl jsem mladý, nezkušený a přece domýšlivý člověk. Přisvojil jsem si název hadži, ačkoliv jsem neměl na ten titul právo. Tys mě ovšem prohlédl a

smál ses nepravému hadžimu, jenž do té doby svaté město nenavštívil. Nazval jsem tak i svého otce i děda, ačkoli

nebyli v Kairvanu v tuniské zemi. V tom spočívala nejen lež, nýbrž i přepínání ve lži. Byl jsem marnivý a slávychtivý; vynášel jsem se; nechtěl jsem být tím, kým

jsem byl, a z této nectnosti vytryskly i všecky ostatní chyby, které se z tvého “hrn!” ozývají. Proto jsem nazval hadžim zlého chlapa, který ve mně vězí a působí mi tolik nesnází. Chápeš mě teď, sídi?” “Velmi dobře, milý Haléře!” “A hadži je ti také povědomý?” “Nepochybně lépe, než se domníváš.” “Doufám hluboce, že je ti i druhý dobrý člověk ve mně znám, ten, kterého nazývám Halefem, neboť ten mi musí vždy navrátit, oč mne ten druhý připraví z tvé lásky a úcty.

Tyto dvě rozdílné bytosti zůstávají v mém nitru a potýkají se neustále o vládu nade mnou, bojují o každé mé slovo a o každý můj čin. Kdo z nich byl u mne dříve a kdo později, zda hadži nebo Halef, nemohu říci, neboť jsem tenkrát na to nedával pozor. Od jistého času je pba pozoruji bedlivě a připadá mi, že oba k sobě ani nepatří a přece je velice těžké rozeznávat je od sebe. Přece však jsem zpozoroval, že Halef miluje pravdu a že o druhém nechce nic vědět, zato však hadži často usiluje, aby mě obelhal a oklamal a tváří se, jako by on byl Halefem. Proto jsem už hadžimu stokrát vypověděl pohostinství; ale on neposlouchá a nemá cit pro čest; zůstává, kde je, a jestliže ho jednou vyhodím ze svého stanu, v nejbližším okamžiku podleze pod stanové plátno a je zas u mne a ve mě. Sídi, toho chlapa kdybych se tak mohl zmocnit! Ale bohužel to není možné! Nebojí se mne ani kohokoli jiného, a vím jen o jednom, koho se bojí.” “Kdo je to?” “Tys to. Ty! Zdá se, že má před tebou ohromný strach, méně se však obává tvé postavy, ale více tvých očí. Teprve od doby, kdy jsem to zpozoroval, vím, že jsou oči, které slouží k výstraze, a oči, které slouží ke svodu. Velmi často jsem spatřil oči, při jejichž pohledu se hadži hned začal vynášet a přehánět. Ale podíváš-li se na mne ty, tak vážně a přece s úsměvem, tu chlubivý hadži nemůže jinak, než umlknout. Stydí se tě; ano, prchá před tebou. Proč to? Můžeš mi to vysvětlit? ” “Snad. Neutíká totiž přede mnou, nýbrž před dobrým Halefem. Toho miluji, a když má láska obrátí oko k tobě, vzbudí Halefa k bdělosti a přispěje mu, aby nad hadžim zvítězil. Je to hádanka duševního života, kterou nerozluštíš. Nepokoušej se ji zkoumat.” “Ta výstraha ani není třeba, neboť dobře víš, že nejsem přítelem hádanek, ale o těch obou ve mně sídlících bytostech bych rád měl jednou jasný pojem. Kdykoli o nich uvažuji, musím myslit na oba adamlary116, o nichž jsi mi kdysi vypravoval. Je o nich řeč v tvém Ad idž džediďu1”. Můžeš si na to vzp omenout ? ” “Ano.” u”Lidé - (turecky). 117Nový zákon.

“Svaté Písmo křesťanů mluví o starém Adamovi, kterého má člověk svléknout, aby na jeho místo nastoupil nový, spravedlivější a lepší. Nebyl tím míněn hadži a Halef, kteří ve mně zůstávají? ” “Ovšemže jsou tím míněni.” “Ale sídi, tu bych téměř řekl, že svaté Písmo křesťanů je nejmoudřejší ze všech knih! Hledí člověku do nitra a mluví o záhadách, které dosud člověk nezná! Ví-li které náboženství o rnně více, než já sám, musím před ním mít úctu, ať chci nebo nechci. Škoda, že musíme přerušit svou rozmluvu. Zdá se, že šejk Dinarunů zpozoroval něco důležitého!” Právě jsme projeli nějakou soutěskou. Ústila na malou vysočinu, odkud směřovala opět k údolí. Šejk pobídl svého koně ostruhami, aby nás předjel. Stanul na okraji náhorní roviny a znamením nám dával na srozuměnou, že tam někde vidí něco nápadného. Když jsme se mu přiblížili, volal na nás: “Vidím lupiče. Táboří dole u vody. Pojďte sem; ale nejezděte až na okraj tohoto místa, aby vás nespatřili! Hora naproti nám je džebel Má.” Tuto horu příroda poněkud oblékla do zeleně. Její svahy byly dost vysoko porostlé trávou a na její patě bujelo křoví. Byla tu i úzká bystřinka, na jejímž břehu jsme spatřili ty, které jsme hledali. “Musíme slézt z koní, chceme-li je tajně pozorovat,” mínil šejk a seskočil z koně; následovali jsme hned jeho příkladu. “Domnívám se, že jsou to oni. Nebo si myslíte, že se mýlím?” S tou otázkou se obracel na mne i na Halefa, ale ten odpověděl: “Nevidím nic. Zase mi ta červená mlha zkalila zrak, takže pro ni mé oči nevidí. Sídi, pověz, co pozoruješ?” Spatřil jsem dvanáct lidí a čtrnáct koní. Dva z nich stáli osaměle. Byli to naši vraníci; nemýlil jsem se, poznal jsem je naprosto zřetelně. Když jsem to řekl Halefovi, zvolal: “Pospěšme, abychom se rychle dostali dolů! Těm lotrům nedopřeji ani jediný okamžik k potěšení, že jsou majiteli našeho majetku!” Hned se zase chtěl vyšvihnout na koně. “Nepospíchej, Halefe,” varoval jsem ho. “Nemůžeme se k nim jinak dostat, než po tomto horském svahu, a tu by nás spatřili.” “Myslíš, že by prchli a unikli nám?” “To ne, spíše mám zato, že zůstanou, aby se postavili na odpor.

Neměli bychom příhodné krytí, oni se však mohou uchýlit za křoviny. Bylo by ti snad milé, abys byl zastřelen bez možnosti obrany?” “Jaká otázka! Nechci být zastřelen, ať už v obraně nebo bez ní. Ale nemůžeme je napadnout z jiné, lepší strany?” “To by nás vedlo k zacházce, na níž nemáme kdy. Za čtvrt hodiny se setmí. Rozumíš?” “Co dělat, sídi? Uvažovat? Nemohu! Právě mi šlehl jakoby horký dech pouště hlavou. Čelo mám horké a všechny myšlenky z něho uletěly. Co se to se mnou děje? Musím si sednout.”

Usedl a schoval hlavu do dlaní. Chtěl jsem se k němu sklonit, ale on mne konejšil: “Neměj o mne starost! Není se mnou tak zle; je to jen poslední následek kávy, kterou jsme včera pili. Hned to pomine. Věř mi; jsem tak zdráv, jak si můžeš přát!” Odstrčil mne od sebe a já jsem se tvářil, jako bych byl upokojen. Něco lepšího jsem ani nemohl učinit, zejména když se nyní Nafar ben Šuri na mne obrátil: “Rozumně jsi promluvil k šejkovi Haddedihnů. Kdybychom přikročili k útoku tak, jak si přál, nikdo z nás by nedorazil k nepříteli. Musíme zde počkat, až se setmí.” “Ale pak budeme cestu hledat špatně,” poznamenal jsem. “Ne. Jezdívali jsme tudy často a známe ji zevrubně.” “Ale dusot koňských kopyt by nás mohl prozradit.” “Ponecháme tedy koně tady. Ani v temnotě se nemůžeme s nepřítelem minout, poněvadž nepochybně rozdělá ohně. Doufám také, že se moji lidé dostaví před setměním.” “Kde je místo, k němuž mají dojet?” “Zde. Přijedou soutěskou, kterou jsme právě projeli. Ujišťuji tě, že ti lidé tam dole nemohou uniknout. Můžeme na chvíli usednout! Nezbývá, než abychom počkali.” Mluvil pravdu. Vše nasvědčovalo, že snadno získáme opět svůj majetek. V té věci jsem mohl být klidný. Naproti tomu se mne zmocňovala úzkost o Halefa. Sedl jsem si k němu a chtěl jsem s ním rozprávět. Odpovídal mi jen docela stručně; mluvil mdle, téměř nevrle; proto jsem raději přestal hovořit. Poněvadž ani Dinaruni mezi sebou nemluvili, panovalo na výšině ticho, přerušované jen frkáním nebo hrabáním koní. Den rychle mizel. Večer se snášel na krajinu, ale očekávaná posila nepřicházela. Poněvadž se o tom šejk nezmiňoval, mlčky jsem přešel i tuto okolnost. K čemu slova, nedá-li se na věci nic změnit? Dole také dosud nezaplál oheň a bez takového ukazatele se plížit k nepříteli by bylo asi velmi neobezřetné. Tu jsem pocítil Halefovu šátrající ruku, jak se dotkla mého ramene a svezla se po něm. Pak se chopil mé pravice, vzal ji do rukou a položil si hlavu na můj bok. Tak seděl chvíli tiše

a bez hnutí. Zdálo se mi, jako by jeho ruce byly nezvykle horké. “Sídi!” ozval se tiše. “Co je, Halefe?” tázal jsem se stejně. “Vidíš ty hvězdy nad námi?” “Ano.” “Praví se, že tam je nebe. Vaše nebo naše?” “Máš zato, že jsou rozdílná nebesa, dobrý Halefe?” “Ne. A kdyby měl Alláh desatero nebes a kdyby mně bylo určeno nejhořejší

a kdyby měl Bůh křesťanů desatero nebes, a tobě by bylo určeno nejnižší, víš, co bych učinil?” “Nuže?” “Vzdal bych se toho nejhořejšího a přešel bych k tobě do nejnižšího. Mně bylo by přece nejvyšším, neboť kde je láska, tam je i nejkrásnější život. Byl bych ti tam vítán, sídi?” “Pochybuješ o tom?” “Ne. Jsem jako dítě, které rádo slyší z otcových úst, že je milováno.” “Tedy ti to ze srdce potvrzuji.” “Děkuji ti! Právě jsem uvažoval o - - - o tobě a o sobě. Myslíš, že jsme přátelé?” “Zajisté. Lepší by nikdo nenašel!” “Já myslím jinak, sídi!” “Jak?” “Takoví přátelé, jako jsme my, nemohou ani být. Jsme si více než přáteli. Není pro to vhodný výraz. Milujeme-li se jako lidé, kteří oba mají v sobě bytost dobrou a bytost zlou, jsme přátelé. Ale omezíme-li se na lásku obou dobrých bytostí v sobě, je to asi více, než přátelství. Je to celé nebe! To jsem si pomyslil, a to jsem ti chtěl říci. Nevidím ti už do obličeje; řekni, usmíváš se snad?” “Ne. Mám náladu velice vážnou.” “A má nálada je tak měkká. Odkud to? Pověz: Kdybych zemřel a měl té tu zanechat, mohl bych tě pak ještě vidět?” “Halefe! Jaké to jsou otázky!” “Nevím sám. Ale přišlo mi to na jazyk, a tak se ptám. Něco ve mně mluví o smrti. Je-li to Halef nebo hadži, nevím; já však - - Slyš!” Vtom okamžiku projel vzduchem náhlý pokřik mnohých hlasů, jaké zaznívají při útoku nebo v boji. Dinaruni vyskočili a jejich šejk zvolal: “Alláh! To jsou moji bojovníci!” “Tam dole? ” tázal jsem se a rychle vstával. “Řekl jsi přece, že přijdou sem!” “Zamířili přímo k loupežníkům a přepadli je.” “Nevěděli přece, na kterém místě se zdržují!” “Náhoda nebo nějaká známka je asi přivedla k tomu místu.” “Nemýlíš se? Víš určitě, že jsou to tvoji lidé?” “Jsou to oni. Volají naše heslo.” “Musíme tedy dolů!” “Ne, dosud ne!

Jakmile uplyne několik minut, dovíme se, jak se věci mají!” Nebyl jsem bez obav, ale nutil jsem se k trpělivosti. Halef také vyskočil. Zdálo se, že všechna slabost od něho odstoupila. Jeho hlas zazníval velmi energicky, když se tázal šejka: “Mohli snad tvoji bojovníci nastoupit jinou cestu, než kterou jsi jim označil?”

“Ano,” odvětil Nafar ben Šuri. “Proč by to činili? Nepřísluší jim snad, aby poslouchali tvé rozkazy?” “Snad zrovna z poslušnosti vykonali něco jiného, než co jim bylo poručeno.” “To není možné, neboť rozkaz se vydává jen proto, aby se podle něho jednalo.” “Nahlédne-li však zatím ten, kdo jej má provést, že jej jiným způsobem může vyplnit lépe a úplněji, tedy je přímo jeho povinnost nedbat, co rozkaz původně poroučel.” “Ah! Tím přiznáváš každému ze svých lidí právo vykládat si tvé rozkazy libovolně a ponecháváš jim, aby se z nich vymkli, nebo jednali podle nich, jak uznávají za dobré. Moji Haddedihnové musejí přesně plnit má slova, nesmí k nim nic přidávat ani ubírat. Pohleďte však dolů! Tam plápolá oheň a je slyšet volání. Kdo volá?” Dole vzplanul oheň a zaslechli jsme slova: “Gálab, gálab; ta’al, ta’a.1, ia iejk-Vítězství, vítězství, pojď, Ó, Šejku, pojď!” “Volají mě,” řekl Nafar ben Šuri. “Moji lidé vědí, že jsem zde nahoře, a poněvadž přemohli nepřítele, vyzývají mě, abych sešel k nim.” “Doufám, že svým svévolným jednáním nezpůsobili nic, co by nám bylo na škodu! Mnohdy je nejdůležitější, jak se věc provede, než že vůbec byla učiněna!” Opětovné volání nás přimělo, že jsme vsedli na koně a jeli dolů. V dlouhé řadě, jezdec za jezdcem. Zůstali jsme s Halefem vzadu a spoléhali se na své koně, kteří v temnotě a na špatné cestě zřídka kdy klopýtli. Tak jsme dospěli do údolí a jeli přes ně napříč, oheň nám ukazoval směr. Přitom se hluk vzmáhal tím více, čím blíže jsme přicházeli. Když jsme se octli na místě, stáli jsme uprostřed padesáti nebo šedesáti Dinarunů, kteří všichni křičeli. Každý jednotlivec nám chtěl vypravovat, jak se přičinil hrdinskými činy o vítězství a trvalo dost dlouho, něž jsme se dověděli, jak velice prostě se věc odehrála.

Vůdcem byl posel, kterého šejk vyslal do tábora. Považoval za samozřejmé, že zloději budou tábořit u Džebel Má. Cestou se rozhodl, že získá všechnu slávu vítězství a že přepadení podnikne bez šejka i bez nás. Proto se nedostavil na určené místo, ale vydal se jiným směrem, a ten jej údolím přivedl k patě hory. Tak ponechal koně pod dozorem několika lidí. Pak se plížili tiše podél vody a když v temnotě vypátrali nepřítele, náhle a přesilou udeřili, že na odpor nebylo ani pomyšlení. K našemu údivu šejk ani nejmenší výtkou nepokáral toto svévolné jednání. Loupežníci leželi na zemi spoutáni provazy a řemeny. Ale ještě dříve než jsme se jimi mohli zaměstnávat, stalo se něco, co i Dinaruny uvedlo v úžas. Sotva totiž záře ohně osvítila mě i Halefa, zaznělo silné a veselé zaržání dvou koní a oba naši vraníci se k nám tlačili houfem Beduínů. Barkh radostí prováděl nejsměšnější poskoky, od nichž ustal jen, aby se třel hlavou po Haléřových prsou a aby mu funěl do obličeje, jako by mu chtěl vypravovat mnoho důležitého. Assil ben Rih se nechoval tak okázale, ale v nejvyšším

stupni dojímavé. Přitisknul mi hubu pevně k tváři - jak známo, náležejí koně k těm nemnohým zvířatům, která líbají - olízal mi ruku a pak ulehl k mým nohám na zem a pohlížel na mne, jako by chtěl říci: “Však víš, co míním. Buď tak laskav a udělej, abych nejen viděl, ale i slyšel, že jsi u mne!” Přál si totiž, abych mu všeptal do ucha obvyklou súru. Bohužel jsem to nesměl udělat, poněvadž bych tím byl prozradil jedno z tajemství svého zvířete. Zato jsem ho objal rukou okolo krku a nadzvedl mu hlavu, abych ji hladil. Kůň zrychlil své dýchání tak vesele a hlasitě, že by bylo přímo necitelné tvrdit, že to bylo co jiného, než pouhá radost. “Má tě velice rád,” řekl šejk. “Je to jeho tajemství, když ho tak obejmeš a sdělíš s ním svůj dech?” “Ne,” odvětil jsem krátce, poněvadž se mezi Beduíny považuje za neslušné, tázat se po tajemství ušlechtilého koně. “Ale má snad nějaké, nebo snad i několik?” dotazoval se dále. “Ovšem, neboť je to kůň nejryzejší a nejčistší krve.” “Spočívají jeho tajemství ve slovech nebo v znameních?” “Jeho tajemství spočívají právě v tajemstvích, o nichž se nemluví!” Přímo jsem mu odřekl; nicméně pokračoval: “Prosím, dovol mi, abych s ním provedl zkoušku! Obejmu jeho šíji tak jako ty a dechnu mu pak do nozder.” Jeho jednání svědčilo o bezpříkladné dotěrnosti, která mě snadno mohla přimět, abych změnil dosavadní dobrý názor na tohoto muže. Záporně jsem zavrtěl hlavou.

Nedbal toho, poklekl vedle mne a řekl: “Dosud jsem nikdy nespatřil tak čistokrevné zvíře. Musím se s ním pomazlit. Neodpírej mi to!” Povstal jsem, abych mu udělal místo a odpověděl jsem: “Jsi svým vlastním pánem a smíš učinit, co chceš. Jsem tvým hostem a nepřísluší mi, abych ti bránil.” Posunul ruku a objal koňovu šíji. Kůň sice trpěl tento dotyk, ale s nevrlým frkáním. Když pak mu dechl do chřípí, silným pohybem hlavy ho odstrčil na stranu, vyskočil a vyhodil po něm zadními kopyty, na štěstí bez úrazu, poněvadž Haléř hned rychle přiskočil a šejka z nebezpečného místa strhl.

Zahanben tímto poučením, šejk zlostně vykřikl: “Alláh zatratiž hovado, jež se zrodilo ve znamení šejtana! Člověk se

odvažuje života, jakmile se ho dotkne!” “Tvá vina!” odvětil jsem. “Proč jsi nedbal mých slov? Ať se nikdo nepokouší, aby mocí vnikal do tajností jiných lidí.” “A ten druhý hřebec je stejně nebezpečný?” “Jeden jako druhý. Uznávají za pány jen nás. Kdo toho nedbá, pyká za to. Pohleď na tyto dva lidi! Zmocnili se našich koní a chtěli je podrobit své vůli.

Trest následoval v patách činu.” S těmi slovy jsem ukázal na oba zloděje, podle jejichž obvázaných končetin

se dalo usoudit, že náleželi k těm neopatrným, kteří trýznili naše koně. Byli jako jejich druzi spoutáni, nemluvili a také na nás nepohlédli. Svědčilo to jednání o hanbě, o vědomí viny? Nebo v tom spočívala ještě jiná příčina? Do obličeje jsme jim zřetelně neviděli, poněvadž plápolavý oheň neposkytoval klidné světlo. Rozumí se, že naše první práce byla ohlédnout se po nám uloupených věcech. Bylo to mnohem snadnější, než jsme se nadali. Spatřili jsme totiž nedaleko ohně na plášti rozloženo vše, co jsme postrádali, od zbraní až po nejmenší pouzdro se zápalkami. Že nechybělo nic, vůbec nic, mělo nám být nápadné, neměli jsme však dosud klid, abychom to patřičně uvážili. Nepochybně se zlodějové hodlali o loupež rozdělit později. To postačilo k vysvětlení, proč dosud všecko tak hezky leželo pohromadě. Rovněž Nafar ben Šuri měl radost, že jeho pomocí se nám podařilo dosáhnout svého majetku a to bez nejmenší ztráty. Přisedl k nám a bral do ruky věc za věcí, aby si ji prohlédl. Zejména ho poutaly naše pušky, jejichž systému nerozuměl. Prohlížel je více než zevrubně, ptal se po účelu každého šroubku a stal se nám konečně mnohým dotazováním tak nepohodlným, že mu nakonec Halef s netajenou zlostí řekl: “Vidíš, že tyto zbraně mají svá tajemství jako naše koně, a tajemství nutno šetřit vůči každému, komu nejsou sdělena dobrovolně!” “Odpusť! Ale u takového druhu zbraní musí být člověk zvědavý!” omlouval se šejk. “Víte dobře, jak často a co všecko bylo o nich vypravováno. Vypravují se o nich báječné věci, i o dovednosti, jak jich užíváte. Těm zbraním se nevyrovná žádná zbraň východních zemí. Jsou tak nepochopitelné, že bych rád věděl, jak s nimi zacházet.” “Ano, ale zvědavost náleží k nectnostem starých žen. Šejk a vůdce statečných bojovníků ji má projevovat méně, než obyčejný muž.” To znělo jasně, snad i poněkud bezohledně, poněvadž jsme byli zavázáni velikými díky pokáranému muži. Protože však byl tak dotěrný, byla naše vděčnost sražena na bod mrazu. Bohužel šejk necítil stejně a k dosavadním chybám přidružil novou a vytýkal nám: “Zdá se, že nevíš, čím jste nám povinni! Kde byste byli a co byste měli, kdybychom vás nebyli vzali ochotně pod svou ochranu!” Halef byl pilně zaměstnán; aby si přisvojil, co mu náleželo, a já též. Zbývalo jen vzít si ještě zbraně. To se také stalo, a nyní, když jsme se mohli cítit bezpečnými a samostatnými, odvětil Halef: “Požaduješ vděčnost? Nevíš, že pravá vděčnost nesmí být žádná, nýbrž že může být jen poskytnutá? Slyšel jsi o nás, ale neznáš nás. Proto se ti zdá tvá laskavost větší, než jaká je skutečnost. Kde bychom byli a co bychom měli? Byli bychom i bez vás nalezli stopy těchto zlodějů. Byli bychom po nich šli a ještě v noci byli bychom se k nim připlížili, abychom potrestali, čím se na nás prohřešili.

Neděkujeme vám za nic, než za to, že jsme sem přišli asi o tři nebo čtyři hodiny dříve. A za těch několik hodin měli bychom vám prozradit

tajemství svých koní a zbraní? Považ, co na nás požaduješ! Považovali jsme se za tvé hosty; ale teď nás odháníš svou dotěrností. Vsedneme proto na koně a odjedeme tam, kde lidé vědí, že přátelství nespočívá v hojnosti slov! - - Barkh, ío’”íi118!” Sotva jeho kůň uslyšel ta slova, přišel hned k němu a postavil se před Halefa tak, že nebylo třeba nic jiného než vstoupit do třmene, aby se naň vyšvihl. Potají jsem jeho jednání schvaloval, ale byl bych se vyjádřil trochu zdvořileji. Bylo nutno mít ohledy. Jak se jen stalo, že Halef, jindy tak rád vděčný, použil tak drsných výrazů? Opravdu také už nadzvedl nohu, aby vstoupil na koně, když šejk k němu rychle přistoupil, podržel jej za ruku a řekl: “Hadži Halefe Omare, nejednej ukvapeně! Nebylo mým úmyslem vyhánět vás! Považ, co by se o nás řeklo, až by se rozneslo, že jste byli našimi hosty a že jste u nás nezůstali!” “Pro nás by to nebyla hanba!” odvětil přísně Halef. “Ale pro nás! Proto vás prosíme, abyste zůstali s námi a zítra ráno jeli do našeho tábora. Však toto místo nemůžete opustit, pokud jste nesoudili zloděje!” To byl ovšem vážný důvod, který na Halefa okamžitě zapůsobil: “Soudit zloděje? Ovšem!” odvětil maličký. “Kdo je bude soudit? Hodláš k tomu svolat džemmu svých bojovníků?” Ne ” “ne. “Proč ne?” “Poněvadž by asi její výrok nesouhlasil s vaším.” “Jakto?” “Každá džemma soudí podle zákona pouště, který krádež koní trestá smrtí. Ale váš rozsudek nebude asi s tou přísností souhlasit.” “Že ne?” tázal se překvapeně Halef. “Proč tak myslíš?” Šejk uvažoval, jak by se nejlépe vyjádřil. Škoda, že mi jeho plnovous zabraňoval, abych mohl číst v rysech jeho obličeje. Zdálo se mi, že jsou rozpačité a přece zase vychytralé. Chtěl se nám jevit upřímným, ale byl bych skoro tvrdil, že je nyní na rozpacích. Pak odpověděl: “Slyšel jsem o vás, že jednáte jinak než ostatní lidé. Jednáte podle spravedlnosti, jež raději odpouští, než aby snesla výtku krutosti. A zajisté by bylo kruté, kdyby všech těchto dvanáct lidí mělo umřít jen k vůli dvěma koním!” “Jen dvěma! Pravím ti, že tito dva koně mají větší cenu než sto, než tisíc jiných koní! Počet tady vůbec nerozhoduje.” “Je zde však polehčující okolnost, že jsou opět vaším majetkem!” “Mluvíš správně. O smrti se už nebudeme zmiňovat. Ale jeden z těch ušlechtilých koní byl trýznén. To je zločin, který nelze odpustit!” 118”Barku, pojď!”

“Započítej zpřelámané kosti obou těch neopatrných lidí, kteří byli zraněni kopyty!” “Započítat? Co si mám o tobě myslit? Či hodláš být dává weJbe/t”9 dvou ničemníků a obhajovat je? Kdo nechce soudit, nemá také co omlouvat. Poradím se se svým sídim, a na čem se usneseme, to také bude provedeno. Teď ale - -teď - - ó, sídi, drž mě! Mám závrať. Nevidím - - musím si sednout!” Sáhl jsem po koni před ním stojícím a vedl ho k ohni. Tam jsem kázal rozprostřít pokrývku a na tu jsem ho položil. Měl-li jsem prve obavu, teď mě napadala úzkost. “Co je šejkovi Haddedihnů?” dotazoval se Nafar ben Šuri. “Zmocňuje se ho snad íucfcuno120?” “Ne,” odvětil jsem. “Anebo berdija”1”!”’ Ne ” “nc. “Či snad chumma muía/íatt‘22?” “Ani ta ne. Včera požil otrávenou kávu. Z toho je mu dosud nanic. Nic jiného.” Vědomě jsem lhal; ale moudrost mi zakazovala říci pravdu. Byl jsem teď téměř přesvědčen, že se ho zmocňuje těžká tyfová nemoc, to však jsem musel zamlčet, abych si podle okolností mohl zjednat podmínky. Že tu jde o nakažlivou nemoc, to zatím nebylo třeba povídat. Později ovšem jsem považoval podle okolností za svou povinnost uchránit Dinaruny před nákazou. Na štěstí jsme meh opět všechny své věci i svou malou cestovní lékárničku. Pospíšil jsem dát Halefovi chinin. Pak ležel se zamženýma očima, jako by spal. Dinaruni, kteří přišli z tábora, byli zásobeni potravinami. Jedlo se. Halefovi jsem jídlo nepodal, ale uschoval je. O oba koně jsem se staral sám. Pak jsem usedl k Halefovi, abych

učinil, co jsem si již minulé noci předsevzal, co jsem však bohužel neprovedl - totiž, abych bděl. Nafar ben Šuri se uvelebil na druhé straně ohně. Seděl tam, kouřil z čibuku a oddával se, jak se zdálo, uvažování. Kým se potichu zabýval, prozrazovaly mi pohledy, které občas k nám zalétaly. Jeho lidé se utábořili každý podle své libosti. Jednou jsem vstal, abych se ohlédl po zajatcích. Jejich pouta nebyla sice tuhá, ale přece jsem neměl obavy, že se vyprostí, poněvadž byli obklopeni Dinaruny. Ostatně i já jsem chtěl zůstat vzhůru. Umístěni byli tak blízko u mne, že mi nic nemohlo uniknout. Hodlal jsem ohledat oba zraněné, abych jim podle možnosti zmírnil bolest; ale nestrpěli to. Pak jsem dal tomu, kterého jsem považoval za jejich vůdce, několik otázek. Nechtěl jsem jednat přísně ani s ním ani s jeho lidmi; naopak, ‘“Advokát. ““Horečka. “‘Zimnice. ‘“Střídavá zimnice.

povzbuzoval jsem ho k prosbě za odpuštění, ale on dal přednost umíněnému mlčení, takže jsem se vzdal dobře míněného pokusu. Tu zahovořil šejk: “Sídi, nepovažuj to za zatvrzelost srdce! Pouze bázeň před tebou mu brání, že nemluví!” “Obhajuješ ho opět, jak vidím,” usmál jsem se. “Ne. Snažím se jen vysvětlit jeho mlčení. Jak rozsoudíte nad ním a jeho lidmi?” “Nevím. O tom musím pojednat s hadži Halefem.” “A kde má být rozsudek proveden?” “Tam, kde budeme, až bude vynesen.” “Tedy u nás, v našem táboře!” “Proč tam?” “Poněvadž jsem vás pozval, abyste s námi jeli. Pověz, vyhovíte našemu přání?” “Jsem ochoten přesvědčit vás, že nejsme tak nevděční, jak si podle všeho myslíš.” “Odpusť mi! My, kteří zde žijeme v horách, nedbáme vyumělkovaných pravidel obyvatelů měst, podle nichž se řídí jejich zdvořilost. Jako hosté, velice nám vítaní, naleznete u nás vše, co budete potřebovat. A to, na čem se u nás o těchto zlodějích usnesete, vykonáme tak, jak to budete vyžadovat.” “Jsi tedy ochoten provést náš rozsudek?” “Ano. Jenom bych rád věděl, jaký bude trest. Snad smrt?” “Ne!” “,Co tedy?” “Bití!” Toto slovo nevyslovil jsem já, nýbrž Halef. Patrně vyslechl, o čem jsme hovořili. “Rány!” opakoval, aniž změnil polohu těla. “Kolik?” tázal se šejk. “Každému deset tisíc!” “Alláh! To je příliš mnoho!” “Ne, příliš málo!” “To by bylo horší než smrt. Nikdo nevydrží deset tisíc ran!” “Ať! A ti dva, kteří trýznili naše koně, dostanou dvacet tisíc!” “Slyším dobře?” “Ano. A kdyby ti to bylo málo - - třicet tisíc!” Halef se napolo vztyčil, naznačil rukou výprask a klesl pak opět do dřívější polohy. “Alláh buď s ním!” zvolal šejk. “Je nemocen; trápí ho suchuna. Žár horečky mu probíhá žilami!” Chopil jsem se Halefovy ruky, abych ohledal tepnu. Ano, měl horečku! Šejk pokračoval:

“Doufám, že bude mluvit jinak, až horečka pomine. Nechť dostanou zlodějové tolik ran, kolik jim patří; ale pomalu je mučit baštonádou na smrt, to přece nebudete chtít.” Nemohl jsem říci ani ano, ani ne, protože jsem musel dbát, aby se Halef nerozčiloval. Přece však jsem použil příležitosti, abych zahájil přípravu, již jsem uznával za nutnou: “Rozsudek prohlásíme, až přijedeme k vám. Máte snad v táboře nějaký íocftítruan123?” “Několik. Proč se ptáš?” “Kvůli zraněným. Bylo by nelidské, aby museli jet koňmo.” Mnohem rychleji, než jsem očekával, odvětil šejk: “Měli by v tachtirvanu být dopraveni do tábora?” “Ano.” “Chceš, abych odeslal posla?” “Ano.” “Hned?” “čím dříve, tím lépe. Možno-li, dej přinést dva tachtirvany.” S tím druhým jsem myslil na Halefa, jenž by se byl na koni neudržel, kdyby zůstal v tomto stavu. O tom šejk nevěděl, proto jsem se nedivil jeho chvále, kterou mě hned zahrnul: “Dobrotivost tvého srdce nabízí i nepřátelům větší úlevu, než je třeba. Jediný tachtirvan by postačil oběma, že si však přeješ dva, pošlu pro dva, a to hned.” Udělil příslušný rozkaz jednomu ze svých lidí, a ten ihned odešel pro koně a odjel. “Zmínil jsem se o tvé dobrotě a ne o své,” navazoval šejk přerušenou rozpravu. “A přece bych byl mohl i o své hovořit. Víš, ze kterého kmene jsou lidé, kteří vás oloupili?” “Nevím.” “Jsou to Džamiki. Alláh je zatrať do nejhlubšího pekla!” “Jsou to patrně nepřátelé vašeho kmene?” “Nejen nepřátelé, nýbrž nepřátelé na život i na smrt! Pokud jsou jména obou těch kmenů známa, tekla neustále krev mezi námi a jimi. A nedávno opět spáchali na nás zločin, jenž volá k Alláhovi o pomstu. Nehodlám ti to nyní vypravovat. Uslyšíš to, až se vrátíme domů. Dám-li tyto muže do tachtirvanu, abych jim ušetřil bolesti, je to dobrotivost, která se zajisté vyrovná tvé! Snad se mohu v této záležitosti ucházet o tvou radu, ba dokonce i o tvé přispění.” “Budeme-li ti moci nějak přispět, velice rádi to podle své možnosti učiníme. Ale proč hodláš vyčkat se svým sdělením, až budeme ráno ve vašem táboře?” “Poněvadž se teď nepochybně budeš chtít vyspat.” 123Velbloudí nosítka.

“Nerad cokoliv odkládám. Co se kdo může dovědět hned, na to nemusí čekat.” “V tom shledávám zdatnost, jež zdobí každého bojovníka. Souhlasím s tebou. Proto ti povím hned, co jsem ti hodlal sdělit až ráno. Uvěříš mi, ujistím-li tě ještě jednou, že snahy Džamikunů se nesou hlavně k loupeži a zlodějství?” “Musím věřit, poněvadž nám to osobné dokázali.” “Nejen vám, nýbrž i nám. V nejhlubším míru nás před několika dny přepadli a odvedli s sebou veliký díl našich stád. Byl jsem s většinou svých bojovníků vzdálen, abych se u jistého spřáteleného kmene účastnil slavnosti, k níž jsme byli pozváni. Džamikunům ta okolnost neušla, a proto se jim loupež podařila. Přitom usmrtili pět našich strážců. Poznáš zajisté podle toho naši povinnost!” “Podle vašich zákonů tu platí: krev za krev!” “Ano, oko za oko, zub za zub, život za život, krev za krev. Také chceme zpátky svá stáda. Chápeš, že jsme se rozhodli vydat se na odvetnou výpravu proti nim.” “Podle vašich zákonů považuji takovou výpravu za samozřejmou. Kdy se hodláte vypravit?” “Chtěli jsme vytrhnout hned zítra ráno.” “Hm! To asi teď nebude možné?” “Ne. Pohostinství má přednost i před povinností pomsty. Pozvali jsem vás k sobě, a nyní je na nás, abychom vám ukázali, že jsme pyšní, můžeme-li vás hostit. Dinaruni neporušili nikdy příkazy pohostinství, ale měli je za posvátnější, než kterýkoli kmen v této krajině. Doufám, že nám prokážete čest, abychom vás v každém ohledu mohli považovat za své hosty. Jakou odpověď mi dáš?” Kdo nezná obyčeje tajnějších kmenů, zajisté očekává, že jsem hned s radostí svolil, vždyť se dalo takové pozvání považovat za příznivé řízení osudu. Zejména závažná byla okolnost, že Halef byl ohrožen snad těžkou a dlouhou nemocí, která přímo vyžadovala přerušení naší cesty, aby měl potřebný klid a ošetření. Ale věc měla i jiný háček, který obezřelý člověk nemohl nechat bez povšimnutí. Podle mravu a obyčeje Beduínů se nerozumí “hostem”, co se u nás nazývá

“návštěvou”, které je třeba se věnovat a která vyžaduje všemožnou pozornost. “Host” ve východních zemích nemá jen práva, nýbrž i povinnosti, neboť po celou dobu svého pobytu u kmene je považován za jeho plnoprávného člena.

Ještě více: slovo “host” ho povyšuje nad ostatní příslušníky kmene, a je-li kmen povinen vzhledem k němu k mimořádným povinnostem, vyžaduje se i na hostu tím větší oddanost zájmům kmene. Po celou dobu svého pobytu je

host povýšen i nad šejka, a má jako šejk právo na všechny radovánky, spolu však má povinnost nést jeho starosti. Kdyby se vyhýbal nějakému nebezpečí, jež hrozí těm, kdo ho u sebe pohostinsky přijali, byl by považován za bezectného člověka a podle toho by s ním také bylo jednáno. Nafarova otázka byla tedy dvojsmyslná, tajila pro nás dvojí význam. Zněla

vlastně takto: “Chcete k nám přijít a požívat podpory, kterou potřebujete?” A odpověděl-li jsem na ni svolujícím “ano”, bylo nemožné říci “ne” k důsledkům z toho vyplývajícím: “Chcete k nám přijít, abyste se účastnili výpravy proti Džamikunům? ” Že jsem na jeho otázku hned neodpověděl, toho příčina vězela v této, byť velmi krátké úvaze. Proto se ozval šejk poněkud pichlavě: “Váháš přijmout mé pozvání? Považuješ nás za lid, jehož stykem by byla vaše čest pošpiněna?” Za jiných okolností by byla asi otázka měla jiný účinek; bylo však třeba mít ohled na Halefa, a také jsme už šejkovi připomněli, že jsme jeho hosty. Zrušit slovo nebylo možné, proto jsem řekl uklidňujícím způsobem: “Člověk má sice rychle myslit, ó, šejku, avšak s rozvahou mluvit. Až potud jste se k nám zachovali přátelsky, a jsem přesvědčen, že i nadále s námi budete jednat jako přátelé. Proč bych vám měl nedůvěřovat? Proč pochybovat o vaší počestnosti?

Neodpověděl-li jsem hned na tvou otázku, spočívalo to v příčině docela jiné.” “Které?” “Uvažoval jsem, je-li nám dovoleno, abychom vás obtěžovali tolik, jak se stane, svolíme-li déle než jen dnes požívat vašeho pohostinství.” “Obtěžovali?” opakoval mé slovo. “Ano.” “Vím, že jsi Frank. Nepochybně neznáš příkazy koránu? ” “Znám je a také všecky jeho výklady.” “Musíš tedy také vědět, že host nikdy nesmí být na obtíž! Poslouchat Alláha je nejvyšší zákon nebes, a ctít hosta je nejvyšší příkaz země. Posloucháme Alláha a ctíme své hosty. Doufám, že ti mé ujištění postačí!” Musím přiznat: bytost, výrazy a celé jednání tohoto muže byly proniknuty něčím, co potlačovalo mou sympatii, již jsem k němu zpočátku pociťoval. Nemohl jsem si toto “cosi” ujasnit, ale bylo tu a působilo na mne nepříjemně. Okolnosti

ovšem nepřipouštěly, abych to vyjádřil slovy. Proto jsem odvětil: “Tvé ujištění není třeba. Ale být hostem a pak ještě mít zcela neobvyklý nárok na oběť, kterou nám tím přinesete, to se mi zdálo jaksi příliš mnoho, než abych to mohl požadovat.” “Co člověk udělá pro hosta, nesmí považovat za oběť. A které by byly nároky, jichž ses dotkl?” “Pohled tam na hadži Halefa Omara, šejka Haddedihnů! Tuším, že se v něm rodí nemoc, která by vám mohla způsobit neobyčejnou starost. Má svědomitost mi ukládá, abych se tázal, zda je nám dovoleno obtížit vás tím břemenem.” “Nebude nám břemenem. Ošetříme ho jako bratra. A kdyby opravdu vypukla nemoc, o níž se zmiňuješ, jsi aspoň ty zdráv a - - a - -” Váhal dokončit větu. Nepochybně tajil myšlenku, kterou jsem neměl uhodnout, aspoň teď ne. Tušil jsem, že věta, kdyby byla vyslovena, podle všeho

měla vyznít takto: “Spoléhali jsme sice na vaši pomoc, ale onemocní-li Halef, jsi tu ještě ty a na tebe spoléháme!” Neměl jsem kdy myslet na to důkladněji, ani jsem nepřiměl šejka, aby se vyjádřil důkladněji a zřetelněji, neboť sotva nastala pomlčka, hadži, dosud ležící bez pohnutí, začal se náhle velice energicky hýbat. Vybalil se z pokrývky, vyskočil, postavil se přede mne a tázal se tónem, v němž nebylo stopy po nemoci: “Co jsi řekl, sídi? Slyšel jsem dobře? Myslíš opravdu vážně na možnost, že onemocním? ” “Ano,” odpověděl jsem zpříma. “Jaká nemoc to bude? Jak ji pojmenuješ?” “Teprve zdaleka vidím, že přichází. Až tu bude, rozpoznám ji a nazvu ji jejím jménem.” “Zdaleka! O, sídi, zklamal jsem se v tobě! Považoval jsem tě za moudrého, a nyní vidím, že takový nejsi!” “Tiše, milý Halefe!” “Počkej!

Jen zachyť tuto myšlenku; postav ji před sebe a pohleď jí do lživého obličeje! Dosud jen zdaleka pozoruješ mou nemoc. Což jí.musím dovolit, aby se mi přiblížila, aby se mi usídlila v těle, kde by pohodlně vévodila jako v slavnostně vyzdobeném stanu? ” “Bude-li chtít, usídlí se tam!” “Chtít, chtít! Však ani já nejsem bez vůle, a to, co chci, zpravidla také prosadím. Každá nemoc je slabost. A tak i ta, již vidíš zdaleka přicházet, může se přirovnat jen k letité, bídné

stařeně, jíž vypadl z úst poslední zub. A já, slavný šejk Haddedihnů, jenž ani před lvem neutíkal, měl bych se bát takového slabého tvora? Nepřipustím nemoc k sobě! Odmítnu jí! Vysměji se ji! Sám jsi mě poučoval, co zmůže pevná vůle, a jak má vůle je pevná a neochvějná, musím vědět nejlépe sám!” “Halefe, podej mi ruku!” “Proč?” “Dej ji sem, pravím ti!” “K čemu? Snad k vůli dass tnnoM124?” “Ano.” “To mohu udělat sám.” Přitiskl palec pravé ruky na tepnu nad zápěstím levice, zvedl obě ruce k uchu a krátce naslouchal, pak pokračoval: “Neslyším nic, docela nic; je tedy u mne všecko v pořádku! Neboť kdyby bylo něco v tepně, muselo by se to nějak projevit.” “To se musí pociťovat a ne poslouchat!” ‘“Ohledání tepny.

“Všecko jedno, neboť jsem nepocítil nic. A ten pocit by musel být mnohem zřetelnější mně než komukoli jinému, kdo nesahá po své, nýbrž po mé tepně!” Chtěl jsem mu věc vysvětlit, ale nepřipustil to a dodal rychle: “Vím, sídi, že projevuješ o mne starost z pouhé lásky. Ale dokáži ti, že tvé myšlenky bloudí nepravou cestou. Táži se tě: považuješ negrislK za nemoc?” “Ano.” “Vězí-li negris v mém palci u nohy, pociťuješ ji ty ve svém palci?” Ne ” ,,i>ie. “Zcela dobře! Jsi poražen! Dokázal jsem to! Musíš uznat, že jsi v neprávu! Negris působí bolesti jen tomu, kdo ji má a nikomu jinému. Jen ten, kdo cítí bolest, ví, že je jejím právoplatným majitelem. A zrovna tak je tomu s ostatními nemocemi. Cítím se naprosto zdravým! Ale o tebe mě jímá úzkost, sídi!” “Proč?” “Protože ty jsi, jenž nemoc pociťuje a vidí. Není to tedy nemoc má, nýbrž tvá! Obávám se velice, že budeme potřebovat pohostinnost těchto dobrých Dinarunů, abychom tě

ošetřovali až do uzdravení!” Mýlil by se velice každý, kdo by se domníval, že tato slova byla vyslovena z horečky nebo nerozumu. Pochopil jsem velmi dobře svého Halefa. Vážnou věc obrátil v žert, aby mě upokojil, čímž mne ovšem neoklamal. “Přijímáte tedy naše pohostinství?” vpadl rychle do řeči šejk. “Ano,” přisvědčil Halef. “Nepochybně nám bude nějakého času třeba, abychom té staré bezzubé stařeně, již můj sídi vidí zdaleka přicházet, podali vysvětlení, že se jí nehodí ani nesluší, aby se stýkala s lidmi, jako jsme my. A v této době jsme ochotni prospět vám tak, jak povinnost na hostech vyžaduje.” To bylo slovo, jež šejk rád slyšel. Neváhal také Halefa hned vzít za slovo: “I proti Džamikunům?” “Ovšem. To jsem právě mínil!” Padlo slovo, které jsem se zdráhal vyslovit. Byl bych sice mohl Halefa v řeči přerušit; ale to by bylo bývalo nápadné, a jak jsem již podotkl, nezbývalo nám nic jiného. Pohotovost Haléřová nezpůsobila v tomto případě škodu, přiznala jen o něco dříve to, co bych byl i já, jako rozvážlivější, později také nemohl odepřít. Ten slib byl šejkovi jistě cenným, neboť se nám oběma uklonil, složil ruce na prsa a promluvil: “Spolek mezi námi a vámi je uzavřen. Vaši nepřátelé jsou i našimi nepřáteli a naši přátelé jsou vašimi přáteli. Pojíme chleba na

potvrzení smlouvy!” Vyňal kousek chleba, pro nějž sáhl do kapsy svého haiku, rozlomil jej na tři části, vsunul svůj kousek do úst a ostatní dva podal nám. Co jsme měli dělat? Museli jsme vzít a jíst, a tím jsme se museli v každém ohledu pokládat za Dinaruny. 125Dna.

Halef byl nejen srozuměn, ale dokonce projevil radost. Aby se dostal k šejkovi, obešel oheň, podal mu ruku a řekl: “Nespal jsem prve, ale slyšel jsem vše, co jsi vypravoval. Hodláte si dobýt opět vše, oč vás Džamikuni oloupili.

Chceme vám přispět, abyste získali svá stáda a pomstili smrt svých strážců. Jsme sice jen dva, ale - - -” Tu ho přerušil Nafar: “Ale nutno vás považovat za mnohé. Vím to dobře! Takovým zbraním, jako máte vy, neodolá žádný nepřítel, a rovněž tak nemůže vám prchající uniknout, máte-li své koně. Možná, že je klamem nemoc, o níž se zmiňujete. V tom případě bychom mohli už zítra nebo aspoň pozítří vytrhnout, abychom Džamikunům udělili patřičné naučení a zasloužený trest!” “K tomu jsem hotov hned ráno,” souhlasil Halef, “a můj sídi jistě též. Nebudete litovat, že jste nás potkali a doprovodili. Ale než se vydáme na výpravy, vyslovíme rozsudek nad těmito zloději. Divil jsem se, že tvé srdce jim bylo skoro přátelsky nakloněno, zejména když jsi řekl, že náležejí ke kmeni, s nímž jste nyní v nepřátelství.” Halef pronesl tu poznámku jistě bez zvláštního úmyslu, přece však se mi zdálo, že šejkovi není vhod. Neodpovídal. Uznával jsem tedy za moudré zesílit tento dojem přímou otázkou: “Hovořili jste s těmi dvanácti muži, když jste se s nimi poprvé potkali?” “Ne,” odpověděl. “To jsem ti přece už řekl.” “Proč jste je tedy nezadrželi? ” “Proč bychom to meh’ udělat?

Vás jsme tehdy neznali, neměli jsme s vámi žádnou smlouvu a zrovna tak málo jsme věděli, že jste byli okradeni.” “Nepoznali jste je jako Džamikuny?” “Ne!” odvětil rychle. “Podivné! Ten kmen přepadl váš nynější tábor?” “Ano.” “A pak se odvážilo těch dvanáct mužů tak blízko k němu? Tihle Džamikuni jsou podle všeho nejen rukojmí, nýbrž přímo odvážní bojovníci.” “Takoví jsou!” “A tys jim přál tak mírný trest? Aspoň jako rukojmí jsi je měl od nás požadovat?” “To právě hodlám učinit. Vždyť jejich osud není ještě rozhodnutý!” Pátravě na mne pohlédl. Pociťoval asi, že mám podezření. Pokračoval: “Jen proto jsem jim přál mírné potrestání, aby potom byli vystaveni těžšímu trestu. Svobodu v žádném případě nedostanou!” “Můžeme se tím spokojit, sídi,” mínil Halef a navrátil se k svému místu, aby opět ulehl. “Máme zase vše, co jsme nakrátko ztratili. S trestem není třeba spěchat. Bude dost času, až se vrátíme z výpravy proti Džamikunům. A poněvadž k ní dojde, jak se domnívám, hned zítra, nutno si teď odpočinout. Půjdeme spát. Dobrou noc!”

“Dobrou noc!” odvětil i Nafar ben Šuri a uložil se. Možná, že mu bylo velmi vhod, že už nyní nemusí hovořit. Zahalil jsem se také do své pokrývky, ale jen naoko. I kdyby bývalo mým úmyslem po celou noc bdít, byl bych teď stejně neusnul. Oba mi poskytovali více než dost příčin k přemýšlení. Halef i šejk Dinarunů. Že Halef náhle vyskočil a horlivě se účastnil rozmluvy, to jsem přisuzoval horečce. Tím jen rozmnožil mou starost, místo aby mne upokojil. A nemenší starost jsem pociťoval, pomyslil-li jsem na Nafar ben Šuriho. Po celý svůj život byl jsem vždy ze srdce rád vděčný.

Bylo snad mou největší chybou, že jsem splácel dobro mi prokázané tou měrou, že ten, kdo mi je prokázal, byl na věky mým věřitelem. Tak i nyní jsem potichu počítal, čím jsme povinni setkání s Dinaruny. Chtěl jsem soudit dobře a laskavě o těch lidech, ale nedošel jsem k tomu. Naskýtala se pozorování, naskýtala se slova, která sama o sobě byla snad nezávadná, ale právě tím, že jsem je přiřadil k celku a vzájemné přirovnal, podávala mi výsledek nevítaný a význam, jaký jsem si nepřál. Ovšemže jsme byli při včerejším noclehu oloupeni a získali jsme vše nazpět. Podle toho jsem mohl být spokojen. Ale nebyl jsem. Ozývalo se ve mně tušení, hlásily se pocity a dojmy, jako by škoda nám způsobená nebyla dosud nahrazena, nebo jako by nás byla postihla jiná nová nehoda, kterou by bylo možno teprve později a mnohem obtížněji nahradit. Podobný vnitřní hlas se ozývá zpočátku málo zřetelně, neurčitě, ale pak je člověk nucen přiznat, že mohl dobře rozumět, kdyby byl sám sobě trochu více důvěřoval. Oheň ponenáhlu dohasínal. Nepodnikl jsem nic, abych tomu zabránil, poněvadž obloha zářila hvězdami a jejich svit mi úplně postačoval k pozorování zajatců. Málokdy se pohnul některý z nich, a to jen tenkrát, chtěl-li se obrátit z boku na bok. Zdálo se, že nikdo ani není schopen myšlenky, aby se zbavil pout a utekl. Halef spal. Spal opravdové, tvrdě a klidně. Dýchal pravidelně. To mi dodávalo naděje. Snad jsem podléhal přece jen přílišným obavám. Někdy se mu tělo zachvělo mrazením a pak se pohnul, jako by chtěl vstávat. Ale to mohlo být také nočním chladem, poněvadž v Persii je značný rozdíl v teplotě dne a noci, rozdíl mnohem větší než u nás. Teprve k ránu Halef procitl, a ovšem dostal mrazení, že se až třásl. Bylo jasno a viděl, že nespím. “Už jsi procitl, sídi!” tázal se. “Dinaruni ještě spí, ačkoli nastala doba jitřní modlitby. Půjdu se umýt.” Byl bych ho rád požádal, aby to dnes nedělal, ale věděl jsem, že by to bylo marné. Vstal a kráčel podle vody, až zmizel za křovinami, aby tam vykonal svou ranní pobožnost. Chůzi měl pevnou a držení těla bezpečné. To mě upokojilo tak, že jsem opět zavřel oči, abych si na čtvrt hodiny zdříml. Jak jsem si pomyslel, stalo se; usnul jsem opravdu hned a neprocitl, pokud mě nevzbudil hluk všeobecného ruchu.

Nikdo nevěděl, že jsem celou noc probděl. Proto jsem neměl šejkovi za zlé, když mě žertem nazval sedmispáčem. Vyslaný posel se dostavil už s oběma tachtirvany. Pak se skromně snídalo. Napil jsem se vody z potoka a snědl několik datlí, při čemž jsem pozoroval svého Halefa, jenž seděl tiše na své pokrývce, utkvěle zíral před sebe a neměl pohled pro nikoho, ani pro mne. Což s ním nastala tak rychlá změna? “Halefe!” zavolal jsem na něho. Neodpověděl. “Halefe!

Slyšíš?” Přisvědčil, neříkal nic a neobrátil se ani ke mně. “Není ti dobře?” otázal jsem se ho. “Nech mě!” pravil stísněným hlasem. “Nemluv na mě!” “Proč ne?” “Nemohu odpovídat. Jsem velice unaven.” Šel jsem k němu a shýbl se k němu. Objal mé rukou a řekl: “Sídi, co soudíš o umírání?” “Myslím, že si na ně oba ještě hodně dlouho počkáme,” odvětil jsem. “Myslíš? Ale mě je tak, jako by mělo nastat hned. Tak, jak je nyní mně, musí být tomu, kdo má zemřít!” “Nemysli na to! Je to pouhá únava.” “Veliká únava, sídi, jakou jsem dosud nepocítil! Nemám-li ulehnout, musím tě prosit, abys mě zadržel, abych neupadl.” Spoutaní zajatci byli mezitím vysazováni na koně. Oba zranění měli být umístěni do tachtirvanů. I naznačil jsem šejkovi: “Ti dva zajatci budou umístěni do jednoho tachtirvanů.” “A komu má sloužit druhý?” “Hadži Halefovi.” “Šejkovi Haddedihnů?” tázal se s podivem. “Jak může napadnout jeho, který má takového koně, aby seděl v nosítkách jako žena?” “Je nemocen. Nemůže jet.” Tu Halef sňal ruku z mé šíje, vyskočil rychlým a silným skokem, jiskrným zrakem mi pohleděl do obličeje a zvolal hněvivě: “Sídi, ztrácíš rozum? Pozbyl jsi daru

své rozumnosti?” Jediný okamžik postačil, aby se proměnil v obraz největší energie. “Ne,” odpověděl jsem. “Jsem dobře při rozumu.” “Nemožná věc, domníváš-li se o mně, že nemohu jet a že se musím dát nést!” “Musí to tak být, milý Halefe! Podrob se!” “Ani mi nenapadá. Což se mám stát směšným pro všechny lidi, kteří kdy byli, kteří jsou a kteří ještě budou?” “Ne. Nemoc není něco, čemu by se kdokoliv smál!” “Ovšem, ale tachtirvan! Ostatně, vždyť ani nejsem nemocný.” “A přece jsi tak slabý, že jsi nemohl stát na nohou!”

“Teď už ne. To pominulo!” “Ale vrátí se!” “Ne! Tu bezzubou stařenu dovedu udržet v patřičné vzdálenosti; tím si buď jist!” . Vzrušení mu propůjčilo síly, aby vyskočil. Nyní se oběma rukama popadl za hlavu. Dostával závrať. “Buď tak dobrý, Halefe!” prosil jsem ho. “Vždyť jsem dobrý! K tobě nemohu ani být jiný!” “Ne, nejsi dobrý! Víš přece, že tě nikdy neprosím o nic, co by nebylo nutné.” “Děláš teď právě výjimku. Je zbytečné, čemu se mám podrobit!” “Nehádejme se o to! Vzpomínáš si, že jsi mi kdysi chtěl něco dát, ale neměl jsi co?” “Ano. Bylo to o tvých narozeninách.” “Mrzelo tě, že mi nemůžeš nic věnovat. Vzpomeň si! Co jsi tenkráte řekl?” “Žádal jsem tě, abys mi řekl, až budeš mít někdy nějaké přání. Slíbil jsem, že ti je vyplním.” “Ano, a to bez podmínky! Nuže, to přání jsem vyslovil. Vystup do tachtirvanu!” “Žádáš ode mne opravdu dodatečný dar k narozeninám?” “Ano! Buď hodný; podrob se, milý Halefe!” “Ó, můj sídi, mluvíš-li tak, nemohu ti nic odepřít. Slyšel jsi však, co řekl šejk?” “Nemysli na to! Nedbej toho!” “Řekl: Nemůže jako žena sedět v nosítkách! Dám-li se nést, ztratím důstojnost!” “Nesmysl!” “A přece!

Důstojnost muže, důstojnost bojovníka i důstojnost šejka!” “Tato tři důstojenství ti zůstanou; ale důstojnost mého přítele bys ztratil, kdybys to neučinil.” “Tedy to učiním. Ale musíš mi dovolit, abych si vzal k sobě pušku a vše, co přísluší k muži!” “To se rozumí!” “A mě vneseš do nosítek. Nikdo jiný se mne nesmí dotknout, kromě tebe, kterého vůli plním!” “Pojď tedy!” Pomohl jsem mu do tachtirvanu a pak jsem mu podal i zbraně. Když se to stalo, šejk přišel ke mně. Bedlivým zrakem přihlížel k našemu počínání a nyní se tázal: “Sídi, kdo pojede teď na koni šejka Haddedihnů?” “Nikdo,” odvětil jsem a nebyl jsem jeho otázkou zrovna nadšený. “Dovolil bys mi to aspoň na chvíli?”

“Sídi, vždyť jsme se sbratřili! Jsi mým hostem!” “Vím to. A právě poněvadž to vím, nesmím vyhovět tvému přání.” “Nesmíš? Nebo nechceš?” “Nesmím.” “Proč?” “Kůň by té shodil.” “Můžeš mu dát znamení a neudělá to!” “To znamení je tajemstvím, a tajnosti plnokrevného koně se nesdélují ani příteli, ani bratrovi, ani hostu. To přece víš. Právě proto, poněvadž jsem tvým hostem, je tvou svatou povinností nežádat na mně nic, co ti nemohu poskytnout. V koránu stojí: Kdo nesplnitelnou žádostí zrumění obličej hosta, není hoden pohostinství prokazovat. Zdá se mi, že ten příkaz neznáš!” Odvrátil jsem se od něho. Bylo mi více než nepříjemné, že jsem opět pozoroval, jak je dychtivý vypátrat tajemství našich koní. Vyšvihl jsem se na svého Assila a Barkha jsem vzal za uzdu, aby kráčel vedle mne. Šejk se musel spokojit s tím, že jsem si ho nevšímal. Nepovažoval jsem své jednání za odvážné, neboť pokud jsme měli své hřebce a zbraně a pokud jsme dbali opatrnosti, nemuseli jsme se obávat celého zástupu Beduínů. A že to šejk také věděl, dalo se s jistotou usoudit podle jeho chování. Za nádherného a chladného jitra jsme měli krásnou, osvěžující jízdu. Když se později objevilo nad východními horami slunce, oteplilo se rychle. Nezamířili jsme zpět do včerejšího směru, nýbrž jsme jeli stejnou cestou, jako posel, který přivedl pomoc. Více než krajiny jsem si všímal Halefa. V první době jsem ho ovšem nespatřil, poněvadž odpočíval na dně nosítek. Později usedl a ukázal mi svůj milý obličej, když se po mně ohlížel. Spatřil mě poblíž, s úsměvem na mne kývl a řekl: “Sídi, stařena zmizela. Je mi tak dobře, že bych rád vystoupil a raději jel koňmo.” “Prosím tě, abys zůstal sedět,” řekl jsem. “Domníváš se, že opět přijde?” “Ano.” “Nevěřím tomu. Slabost pominula!” “Vězí v tobě stále. Je možné, že se ještě zvýší.” “Mýlíš se, sídi! Vždyť vidím, že už vystoupila.” Ta slova mě polekala, ačkoli jsem něco podobného očekával. Porozuměl jsem hned, co tím mínil. Měl vyrážku. Správně jsem se obával: Halef onemocněl tyfem. “Vyrazily ti skvrny na prsou?” otázal jsem se. “Ano, sídi.” “Jak vypadají?” “Byl jsem u dětí, postižených chassbou, spalničkami. Je to nemoc, která kůži zbarví do ruda. A takové barvy jsou i skvrny, které na sobě pozoruji.”

Takto popsal příznaky skvrnitého tyfu. Od nynějška jsem věděl, že Halefovi může hrozit nebezpečí smrti a že je nevyhnutelné třeba, aby se co možná šetřil. Bude potřebovat nejpečlivější ošetřování. Ani v nejpříznivějším průběhu nemoci se nedalo očekávat, že by byl zdráv dříve než za čtyři neděle. Není těžké si pomyslet, co to znamená, nalézá-li se přitom člověk v cizím kraji, mezi polodivokým lidem. “Jsi zamlklý! O čem přemýšlíš?” tázal se Halef po nějaké chvíli. “Uvažoval jsem o táboře těchto Dinarunů. Nemají asi tak dobré, prostranné a pohodlné stany jako Haddedihnové.” “Ne, takové ne, sídi! Takové jsou jen u nás. Ale na to se ani nespoléhám. K čemu stany? Zůstaneme tam nanejvýš několik hodin, poněvadž už dnes se vydáme na výpravu proti Džamikunům.” “Nepovažuji to za tak jisté.” “Je to jisté. Víš přece, že jsem to šejkovi slíbil, a co slíbím, tomu dostojím!” “Ale já? Slíbil jsem také něco?” “Ne. Ale mé slovo váží přirozeně tolik co tvé a doufám, že nedopustíš, abych byl usvědčen ze lži!” Pak jsem ho už nespatřil. Opět ulehl.

Slabost se mu tedy přece vrátila. Od té chvíle se nestalo nic pozoruhodného, leda to, že jeden z Dinarunů cválal napřed, aby oznámil náš příchod. Jako včera jel šejk v čele čety, a poněvadž se mu nechtělo ke mně, tím menší příčinu jsem měl já, abych ho vyhledával. Nemohl jsem se zbavit myšlenky, že by nám snad bylo prospěšnější, kdybychom se byli s ním a s jeho lidmi ani nesetkali. Bylo pravděpodobné, že by se nám i bez jejich přispění bylo podařilo získat zpět svůj majetek, třeba ne tak rychle a bez námahy Následuje román V propastech Stínů